Kļimovičs Jevgeņijs

Esmu jūsu jumts

Jevgeņijs Kļimovičs

Esmu jūsu jumts

Šarifs Aleksandrovičs Ilodžajevs, 34 gadi, neprecējies, privātās apsardzes aģentūras "Briljants" darbinieks.

Astoņpadsmitajā šefs izsauca mani ar Voviku pie sevis un lika aizbraukt uz Rjazaņu, paņemt tur no viena cilvēka paciņu un nogādāt to kādā Uspenskas šosejas vasarnlciņā.

Man iedeva vecu nobružātu ķerru — astoņdesmit trešā gada volgu gaiši zilā, īstā pēdiņu krāsā. Slikti, Jo žēlīgāks paskats autiņam, jo bīstamāks pasākums. Ātrums ķerrai bija oho-ho! Šai ielodējuši mersedesa motoru. Ne volga, bet mersedess volgas ādā. Pavisam slikti. Ja vēl nobružāts „ autiņš ar labu motoru, tad arī stroķis nenāks par skādi.

Kompānijai man līdzi iedeva Pauri, Sašeņku Veci un Genku. Taisnību sakot, nelāga kompānija. Sašeņkam vēl septiņdesmitajos kāds tips iešāva galvā ar bisi, un no tā laika viņa galvā tup astoņpadsmit skrotītes. Dakteri palaida Sašeņku ar Dieva palīgu, pateikuši, ka neviena no skrotītēm līdz smadzenēm nav tikusi. Es domāju tā — nebija jau līdz kam tikt un tāpēc arī netika.

Dimka Pauris ir oriģināls cilvēks. Tas ir vienīgais no maniem paziņām, kurš aplaupījis veikalu, kā ieroci izmantojot tarakānu. Viņš iegājis veikalā, kur par kasieri strādājis

jauns skuķēm, izņēmis no kabatas sērkociņu kastīti un parādījis tajā ieliktu m-ī-īlzīgu tarakānu. Skuķēns aiz šausmām zaudējis valodu, bet Dimka šai pateicis, ka tas esot tarantuls un ka viņš to uzmetīs viņai, ja skuķe neatdos ietirgoto naudu.

Sašeņka ir sēdējis divas reizes, abas par laupīšanu. Vienreiz šo noķēra pie pašām maiņas punkta durvīm ar lodi pakaļā. Otro reizi viss esot gājis lieliski. Viņi iekāpa tieši šim darbiņam nozagtā autiņā un aizbrauca. Vāģis, 1979. gada moskvičs, ieķīlējās pirmajā ātrumā un nekādi negribēja pārslēgties. No tā laika Sašeņkam ir teiciens, kuru viņš lieto, lai raksturotu pavisam bezcerīgu pasākumu: tas ir bīstamāk nekā aizdzīt moskviču.

Jau braucot uz Rjazaņu, dzirdu pa radio: tā un tā, lūk, nožmieguši Rjazaņā kaut kādu večuku. Viņam bijusi laba bibliotēka un, sak', ir aizdomas, ka no tās kaut kas izčibējis. Šajā sakarā kaut kāds lecīgais komentē, ka nesen Izraēlā notikušajā Krievijas noziedzīgās pasaules galotņu apspriedē nolemts palielināt antikvāro lietu kontrabandu no Krievijas. Visas ikonas, tā teikt, izveduši… Te, lūk, ir rezultāts. Augšu lēmumi, kā zināms, vienmēr smagi gulstas uz darbaļaužu pleciem.

Labi. Iebraucām mēs tajā Rjazaņā. Es palaidu Sašeņku pa priekšu. Tas apskatās, ieiet pagalmā — viss kārtībā. Paņēmām diplomātu, ielikām autiņā un braucām atpakaļ.

Izbraukt jau mēs izbraucām, bet atceļā mūs apturēja gaišņiks. Tas notika tieši iepretim garai, baltai sētai un diviem resniem skursteņiem, kas izskatījās kā apgāzti podi. Fabrika. Kaut kādas Tmurakanskas piepilsēta. Gaišņiks interesējas, ko tad nu vedot. Mēs kulturāli paskaidrojam. Man tas gaišņiks nepavisam nepatika.

Šitie puiši parasti nestrādā pa vienam: gaišņiks noskaidro, kas tie par putniem, bet pēc pusstundiņas tevi aptur vina saimnieki privātā un paņem par caurbraukšanu pēc visaugstākā tarifa.

Ar vārdu sakot, metās jau tumšs — es nolēmu negaidīt tikšanos ar gaišņika pāriniekiem un palikt pilsētelē.

Pieripinam pie viesnīcas. Viesnīca dārd, viss pirmais stāvs liesmo vienos uguņos, pa atvērtajiem logiem auro mūzika, it kā simts kaķiem būtu vienlaicīgi uzkāpts uz astes. Pie ieejas skūti puisīši stāv līdzās spilgti sarkanam dodžam. Puisīši nicīgi noskatās uz mūsu Edika Ļimonova krāsas zilo volgu. Nu, skaidrs — vai nu kāds biezais precas, vai baro draugus.

Šodien mēs neesam krutie. Mēs vispār neesam krutie. Mums šitai publikai labāk izlikties par lohiem. Un šitie nemaz nedauzīs mūsu autiņu. Smukiņie. Krutie, bet nav vēl notruluši.

Es Dimkam un Saškam nododu instrukcijas — būt pieklājīgiem, neizrunāties, nemeklēt kašķi un vispār uzvesties kā pionieriem rajona labāko daillasītāju konkursā.

Ejam iekšā. Skaisti! Pretējā stūrī plats galds un pie tā kādi divpadsmit cilvēki. Tas, kurš izskatās pēc galvenā, kaut kā dīvaini sēž… Nu, moins! Es tak viņu pazīstu! Pēc nostāstiem. Kurš tad nezina Eošku Kupri? Vispār Eoška Kupris nav no šitās pilsēteles. Eoška Kupris ir no Piemaskavas. Bet Piemaskavā viņam ir par šauru. Tad nu uz šejieni atbraucis. Nevar saprast, ko viņi svin. Vai nu jaunu fabriciņu nopirkuši, vai kādu nevēlamo novākuši.

Esmu dzirdējis par to, kā Eoška Kupris pircis asfalta rūpnīcu. Izsolē piedāvāti divdesmit procenti akciju. Mans šefs jau sen ar Lošu norunājuši tā — kur iet toša, tur neeju es, kur eju es, tur tev, Eoša, nevajag iet. Bet ar lecīgajiem neviens neko nebija runājis. Drošības labad Kupris ap ēku izvietoja kaujiniekus un dzina prom visus, kam izsolē nepienācās būt. Viens spicais biznesmenis pēcāk paziņoja, ka izsoles rezultāti ir nelikumīgi, un par to vēlāk izlidoja pa ceturtā stāva logu. Starp citu, palika dzīvs. Iekrita atkritumu konteineri, uz turieni vēl no augšas šāva, bet garām. Tā vai citādi, bet iedarbojās. Biznesmenis savu iesniegumu savāca un vairāk neplosījās.

Bet mani Eoška Kupris nezina. Viņam ir kupris, bet man kupra .nav. Viņš ir liels cilvēks, bet es pavisam maziņš. Var jau būt, ka tomēr zina. Varbūt viņam ir kompjūters. Un datu bāze par visiem, kas nodarbojas ar radniecīgiem uzņēmējdarbības veidiem. Tāda datu bāze, ka dūzenē daudzi būtu gatavi no Ostankinas torņa nolekt, lai tik to dabūtu rokā…

Tā nu tagad sēž Ļoša visā savā godībā, bet viņam priekšā sivēni ar mārrutkiem un zacene, un pudeļu vairāk nekā cilvēku. Un vēl viņam priekšā ir torte. Un šī torte ir iztaisīta kā tāda fabrika. Un, parīvējis puslodes vienu pret otru, es pēkšņi uzpazīstu šajā tortē to pašu fabriciņu, kurai pirms minūtēm divdesmit pabraucām garām. Kā tad, marcipāna angāriņi, prjaņiku skursteņi un pat melni, no šokolādes izlieti dūmi. Kupris ņem nazi un ir skaidrs, ka viņš tūlīt, tūlīt, klātesošo vētraini atbalstīts, šo fabriciņu ēdīs.

Es saku Sašam: "Iepīkstēsies — nositīšu!" un sāniski, sāniski vien bīdos uz ārdurvīm vistuvāko galdiņu. Sasēžas arī visa mana banda. Paiet minūte, vēl viena — neviens nenāk klāt. Kupris priecājas par torti, bet tad to atbīda un pievelk sev tuvāk sivēnu — saldumus vēlāk.

Beidzot Genka noķer garāmskrienošu oficiantu un baksta ēdienkartē.

—     Cūkgaļu, — saka Genka.

—     Nava, — atbild oficiants.

—     Tad gulašu,— saku es.

—     Nava!

—             Un kas tas tāds? — jautā Genka, rādot uz zāli, kur Kupris cīnās ar ruksi.

—    Aiztaisi žaunas, — es saku Genkam, — bet kas jums ir?

—     Makaroni.

—     Nes makaronus, — es saku.

Tajā brīdi kāds pieskaras manam plecam. Es atskatos — aiz muguras stāv divi puisīši. Eoti laipni un pieklājīgi. Baltās biksēs un svītranās žaketēs.

—             Būtu labāk gājis gulēt uz savu numuru, — saka viens no puisīšiem. — Rijamo tev aiznesis uz turieni.

Vispār, ja es tur būtu bijis pats par sevi, tad varētu sākt meklēt taisnību. Tas pat ir pārsteidzoši, ka pie galda nav neviena pazīstama. Šefa pazinās jau nu noteikti atrastos. Es varētu šo to izskaidrot šitam nopucētajam pakalpiņam, kuru izpakalotu jau pirmajā pagaidu aizturēšanas izolatorā. Bet mēs šeit esam inkognito. Mums ir pieteikts nezīmēties.

Un es, nobālējis kā visīstākais lohs, noriju apvainojumu un lasos prom. Lai nekādi neizceltos, mēs ņemam vienu numuru uz četriem. Istaba ir trešajā stāvā, gulta — seksodroms istabas vidū, bet santehnika no pirmsplūdu laikiem. Istabene solās, ka vakariņas būs drīz.

Es nolieku koferi uz gultas, bet Genka dodas dušā. Viņam ir tāds ieradums — mazgāties katru dienu. Viņš šito aizguvis no budistiem. Genka trīs gadus meditēja pie viņiem.

Bet šie viņam tā ari neko neiemācīja. Esot solījuši iemācīt lidot, bet vienīgais, ar ko tā lieta beidzās, bija tas, ka viņš iemācījās lēkāt lotosa pozā. Tagad Genka ir šausmīgi nikns uz visu to publiku un uzskata, ka šie viņu ir piemānījuši. Pagājušogad viņš nokristījās, bet vienalga turpina mazgāties katru dienu.

Genka mazgājas, pirmajā stāvā dārd mūzika un ļaudis danco, laiks iet, un manā vēderā zarnas žēlojas viena otrai.

—    Saša, — es saku, — aizej pēc vakariņām. Bet kulturāli. Bez purnu dauzīšanas.

Saša iet pēc vakariņām, Genka mazgājas, bet Pauris sēž istabas vidū un dīc:

—     Hodža, klau, Hodža! Paskatīsimies, kas ir dipļ^mātā!

—     Ikonas, — saka Genka, iznākot no vannasistabas..

—     Saderam, ka grāmateles, — es saku.

—    Taisām tik vaļā!

—     Priekš kam?

—     Nu, saproti, — Genka mulst, — tie budisti mani ir nobūruši. Es naktīs nevaru gulēt. Man viena vecene baznīcā ieteica biežāk skatīties uz ikonām.

—    Nav tev ko līst diplomātā, — es iebilstu, — noej lejā un pērc, cik gribi. Es tur hallē redzēju kiosku. Tur ir Dievmātes ikoniņa un pat uzrakstīts: "Vladimiras Dievmāte. Labi attīra prānu."

—    Tas nav tas, — saka Genka, — kas zina, uz kā tās ikoniņas uzdrukātas! Tās varbūt ar tādām mašīnām drukātas, uz kurām agrāk dragājuši ateistu rokasgrāmatas. Tie tev tā prānu attīrīs, ka mirklī nokļūsi velniem ķetnās. Un mākslinieks, kas tās ikonas zīmējis, viņš varbūt pat deviņdesmit pirmajā ir stāvējis pie Baltā nama.

—     Kas tur slikts? — saku es. — Vai varbūt viņam'pie Baltā nama bija jāiet deviņdesmit trešajā?

—    Nekur viņam nebija jāiet, — paskaidro Genka, — īsti pareizticīgajam nevar būt nekādas darīšanas ar sātanisku valsti. Armijā nav jādien, nodokli nav jāmaksā un nevar būt nekādā sakarā ar viņu amatiem. Lūk, tā dzīvo apskaidroti ļaudis.

—      Forši, — es saku, — taisni kā ziluli.

—      Tu esi muļķis, — atcērt Pauris, — bet īsta ikona, kura ir vēl no pirmsšķelšanās laikiem, viņa, zini, kā palīdz? Ja no tās kaut skaidiņu apēdīsi, neviens kalašņikovs tev neko nepadarīs.

—     Nu patiešām, Hodža, — Genka piebalso, — attaisi kasti, nežņaudzies!

Attaisīju es to diplomātu, — atslēgas man nebija, bišķi paurķējos ar adatu un attaisīju. Diplomātā bija piecas grāmatas, cita par ciļju vecākas. Tik vecas pat izgāztuvēs neatradīsi. Vovčiks paķēra grāmatiņu un sāka pētīt. Pat mēli aiz centības izbāza.

—     Lasi taču skali, — lūdz Genka.

—     Te taču angliski…

—     Re ku, Šarifs taču mums ir izglītots, — saka Genka.

Oho! Izglītotais! No trešā kursa izmeta — baigi izglītotais!

Es paņēmu grāmatiņu un sāku lasīt. Pēkšņi — bladāc! Blīkšķis, troksnis, no skapja istabas vidū izgāžas kaut kāds puisietis, un tai pat brīdī nodziest gaisma.

Mēs, protams, nemēģinājām neko noskaidrot — Genka ķer makaru, es TT un sākam tumsā veikli bliezt pa to puisieti. Viss, domāju, pūkainie. Puisietis guļ un nekustās.

—     Laižamies, — saka Genka.

—    Pagaidi taču, — es viņu piebremzēju, — neviens neko nav dzirdējis.

Patiešām, restorānā turpinās dižās svinības, — grīda dreb pat trešajā stāvā. Kaut kādi debīliķi lēkā hevimetāl pavadījumā — buh, buh! Mūsu makaru duetu neviens nav pat saklausījis.

Pie durvīm pieklauvē un ienāk Pauris ar katlu.

—     Makaronus atnesu. A ko jūs te pa tumsu?

—      Lampiņa saplīsa, — atbildu.

—      Bet tas, — apjautājas Pauris, — kas tur gul zem galda?

—    Tūlīt uzzināsim, — es saku un, sataustījis vadu, ieslēdzu pie gultas naktslampiņu.

—     Oho! — brīnās Vovčiks.

Uz grīdas, saritinājies kā cālis olā, guļ puisietis. Pirmkārt — dzīvs, bet, otrkārt, apģērbts viņš… Vispār — tā nekas apģērbts. Es vienreiz redzēju filmu "Ričards III", un tur tas Ričards arī apmēram tā bija apģērbies. Tāds sarkans, ar zelta drakoniņiem izšūts paltraks un berete ar spalvu.

—      Skapī sēdēja, maita, — skaidro Vovčiks un vaicā puisietim: — Kas tu tāds esi?

Tas murmina kaut ko nesaprotamu, un es, lai uzlabotu dikciju, gāžu viņam pa purnu.

Šis aizver acis un nekustās.

—     Labi, — saku, — tūlīt apskatīsim, ērgli, no kurienes tu esi.

Es sāku viņu pārmeklēt. Saplēsu paltraku, iebāzu roku azotē — mammiņ, mīļā!

—     Veči, — es brīnos, — tas ir meitietis.

Tiešām, krūtis kā žurnāla "San" trešajā lappusē. Vovčika skatiens atmaiga.

—      Nu, — Vovčiks saka, — ja jau meitietis, tad būs jautri, — un plēš kreklu tālāk līdz pašam galam.

—     E…! — Vovka saka. — Tā nav meiča!

Es skatos — mammin, mīlā! Krūtis kā krūtis, bez nekāda puptura, bet lejā — zināmajā vietā — tāds metamais, kādu es pat pornenēs neesmu redzējis.

Tajā brīdī mūsu viesis sāk atjēgties. Es prasu:

—     Kas tu tāds esi?

Tas atkal kaut ko dveš svešā mēlē.

Es viņam — blaukš!

—     Tu krieviski saproti?

—     Saprotu, — saka mūsu, viesis, — atvainojiet, augstdzimušie pani.

Ir gan balstiņa! Kā pa radio negaisa laikā.

Es interesējos:

—     Kas tu esi? Puisietis vai meiča?

—    Es, — šis atbild, — esmu nelabais, augstdzimušo pan. Kādēļ tu sauci mani?

—     Nelabais? — pārjautā Saška, bet pats dreb. — Kāds vēl nelabais? Nelabo pagājušogad nožmiedza.

Viņš domā Beso Ananiašvili, gruzīnu autoritāti, — labs cilvēks bija.

—    Tu aizveries, — es saku Saškam, — vai tu neredzi, ka viņš nav gruzīns. Viņš, manuprāt, vispār ir polis. Kas tu, puis, esi pēc tautības?

Puisis (ja tas ir puisis) apvainojas. Acis zib.

—     Tu padomā, — viņš ir sašutis, — kāda velnam var būt tautība? Ko tu murgo! Un vēl burvis!

—     Kas ir burvis?

—     Tu esi burvis!

—     Es? — es izbrīnā bakstu sev pirkstu krūtis.

—     Tu! Kurš tad cits mani izsauca?!

—     Es tevi izsaucu?!

—     Kas tad lasīja grāmatiņu?

Grāmatiņa gul kā gulējusi gultā. Lapas, gluži kā meiča baltas kājiņas, iepletusi. Es žigli to aiztaisu ciet.

—     Tā, — es saku, — kā tad es tevi izsaucu?

—     Tu izlasīji burvestību.

Beidzot man sāka pielekt. Nolādētā grāmatiņa bija veca. Loti veca. Tik veca, ka uz titullapas pat izdošanas gada nebija. Vispār gads bija, bet ne ar arābu cipariem. Tas bija uzrakstīts ar kaut kādiem krustiņiem un burtiņiem.

—     Nu gan tu mels, — saku. — Es tā vienkārši izlasīju burvestību un izsaucu velnu? Tad jau jūsu būtu tik daudz, ka ne nospļauties! Ar vienu zvanu pat dūzene neatbrauks!

—     Pirmkārt, pēdējos simt gados šī grāmata nemaz tik bieži nav ska|i lasīta, — paskaidro velns. —Ja gribi zināt, pēdējais īpašnieks to pat neaiztika, ja nu vienīgi nopūta putekļus. Bet, otrkārt, velnu izsaukšana ir kaut kas līdzīgs poēzijai. Lai uzrakstītu "Aexegi monumentum", nepietiek zināt pantmēru un latīņu valodu, ir vajadzīgs kaut kas tāds…

—    Skaidrs, — es saku, — tātad velnu izsaukšanas mākslā esmu kaut kas līdzīgs Puškinam. Ģēnijs?

—     Zināmā mērā, — piekrīt velns.

Ar aknām jūtu, kaut kas nav īsti riktīgi. Es neesmu ģēnijs! Bet šis man mēģina aizmālēt acis. Es uz acu aizmā-

Iešanu esmu baigi jūtīgs. Acis aizmālē pirms šaušanas mugurā. Tā dara drauģeli. Bet velni?

—    Tātadinās, šitā grāmatiņa man ir kas līdzīgs telefonu grāmatai — uzgriez tikai numuru un — hallo?

—     Tā ir, — velns apstiprina.

Es ņemos mūsu viesi kārtīgi nopētīt. Nu ko, mēs esam četri, viņš piektais. Līdz Maskavai aizvedīsim. Iepriecināsim Karali, bet varbūt… Es personīgi neesmu nolīgts atvest Karalim velnu. Man velns varbūt pašam ir vajadzīgs. Stroķis ir, vāģis ir, miteklis ir, tikai velna trūkst. Es varbūt šo nolikšu virtuvē, trauku mazgājamās mašīnas vietā. Tiesa, grāmatiņa gan pirms atdošanas noteikti jānokopē. Bez kopijas man būs vāks, kā Aeroflotes kasierei bez reisu saraksta.

Vienīgi… nebūtu labi, ja viņš šitādi apģērbies brauktu.

Un tad es izdzirdu skalu čāpstināšanu. Paskatos sānis — badīgais Genka klusītēm ar pirkstiem ķeksē makaronus no kopējā katla.

—     Tūlīt liec atpakaļ, — es pavēlu.

Genka šķielē uz mani un saka:

—     Hodža, klau, Hodža! Viņš tomēr ir velns. Dzenam viņu ārā! Es taču esmu pareizticīgais.

—     Bet ko tu vari? — interesējas Saška.

—     Es varu visu, — viesis lepni atbild.

—    Spoži, — es saku, — tātad mums te izveidojies savs "Menateps". Ko pasūtīsim?

Bet mūsu velns sapurinās uh ņirdzīgi saka:

—     Interesanti, kāpēc lai es jums kalpotu?

—        Kā, — es saku, — velni vienmēr visādas bagātības sagādā, šo un to, un zeltu, un draiskules. Es reiz dzirdēju, doktors Pausts…

—     Bet ko deva pretī? — vaicā viesis.

—     M-m… dvēseli.

—     Es neesmu ar mieru, — pēkšņi ierunājas Genka.

—     Ej tak tu! — es viņam uzbrēcu.

Un tad mūsu velns tā viltīgi saka:

—    Tur jau tā lieta, ka maina pret dvēseli. Bet tu paskaties uz sevi, Šarif. Kas "Taurusa" inkasatorus aplaupīja? Un kas Aleksenovu nomušīja? Un tad vēl, atceries, jūs braucāt uz Sočiem atpūsties…

—     Aizveries! — es auroju.

Velns loti apmierināts aizveras. Te nu viņam ir taisnība. Es pat pēc mūsu Kriminālkodeksa sveru gadus piecpadsmit, bet debesu dūzenē man iedos — par maz neliksies…

—    Spriediet paši, — runā velns, — ja jūs būtu kādi labie cilvēki, nu, teiksim, doktors Fausts vai kas līdzīgs, es, protams, iepirktu jūsu dvēseles. Bet kādēļ man jāpērk īpašums, kurš jau tāpat ir mūsu bilancē? Tā jau mani jebkurš auditors aizsūtīs katlus berzt.

Mans ģīmis saviebjas. Es nobālu. Velku kājās krosenes un saucu:

—     Genka, kur te ir baznīca?

—     Priekš kam tev baznīca? — Genka ir patiesi izbrīnījies.

—      Es esmu apskaidrojies, — es kliedzu, — es gribu izsūdzēt grēkus! Tu dzirdēji, ko tas astainais teica? Mēs visi katlā burbuļosim! Mums tur katra diena būs kā Čečenija pēc pilnas programmas! Viss! Es eju nožēlot grēkus!

—    Es arī eju, — sapratis, ap ko lieta grozās, saka Saška.

Velns tramīgi bola acis.

—     Nu re, — es saku, — tev būs pateicība no priekšniecības. Re, uzradies zemes virsū, trīs dvēseles no elles paglābi! Tev, dārgumiņ, jāuzstājas Billi Grehema vietā.

Velna acīs ir skumjas. Viņš pēkšņi saprot, ko sastrādājis. Viņam nav viegli. Nelabais skaidri redz, kā atskaitās priekšniecībai par triju dvēseļu izglābšanu, viņš redz priekšniecības reakciju.

—     Brālīši, — viņš saka, — nevajag iet uz baznīcu. Nu, es jums kaut ko iedošu!

Es apmierināti smaidu. Tā jau ir labāk.

Es pieeju pie makaronu katla un ar jauneklīgu majegirī aizsperu to pa gaisu. Katls pajūk. Makaroni kā konfeti izlido pa visu istabu. Tie aplīp ap sienām, bet viens kā stalaktīts karājas pie lustras.

—    Rijamo, — es pavēlu velnam. — Aļņa galu, jēra galu, stori. Visu restorāna "Balčug" ēdienkarti!

Velns sāk izgaist.

—     Pagaidi! — es kliedzu. — Un baksus!

Velns atkal atgriežas īstajā paskatā.

—     Kas ir baksi? — viņš jautā.

Es izņemu no kabatas franklinu.

—    Turi, — es saku, — paraugam. Un gādā šurp tūkstoti tādus pašus.

Velns izgaist.

Gulta — seksodroms negaidīti iečīkstas. Es pagriežos. Uz gultas sāk birt rijamie. Grezni rijamie.

Pie durvīm pieklauvē un ienāk velns. Viņš joprojām uzcirties kā Ričards III. Rokā ir diplomāts. Es attaisu diplomātu. Diplomātā franklini.

Pēc piecām minūtēm mēs visi priecīgi sēžam ap gultu un likvidējam krājumus. Es uzdzeru "Tuborg" alu gardajai galiņai. Man ir labi. Es mīlu visus. Es mīlu šefu, mīlu lempi Genku, es mīlu Kristu, un pat mūsu velnu es mīlu. Bet īpaši es mīlu baksus.

—     Klau, džek, — es saku velnam, — kā tevi sauc?

—     Asmodejs.

—     Labs vārds. Cik tev gadu?

—     Astoņpadsmit.

—     Vai uz Zemes jau kādreiz esi bijis?

—     Piektajā klasē mūs veda ekskursijā, — lepni atbild velns.

—     Uz kurieni?

—     Uz kauju pie Nikopoles.

Es trinu puslodes vienu pret otru. Nikopole — kur tas ir? Serbijā? Horvātijā?

—     Kurā gadā tas bija?

—    Tūkstoš trīs simti deviņdesmit piektajā, — atbild velns.

—    Kas tā par maucību! Tev taču ir astoņpadsmit gadu?

—     Pie mums laiks iet citādāk nekā pie jums, — velns paskaidro. — Kamēr pie mums paiet diena, pie jums — gads. Un otrādi — kamēr pie jums paiet diena, pie mums jau gads apkārt.

—     Tā nekas!

—    Klau, — es saku velnam, nedaudz ieskurbis. — Kāpēc tu neaizlaidies no mums?

Šis mulst.

—     Stāsti, — es uzbrēcu, — citādi iešu uz baznīcu!

—    Bet jūs taču manj neatlaidāt, — kautrīgi noblēj mans džeks — velns.

—    Nelaidu? Tātad tu nevari izčibēt bez manas atļaujas?

Nekādi. Tikmēr, kamēr jūs neizlasīsiet burvju vārdus.

Tas man patīk. Kamēs es neatlaidīšu, šis būs pie manis. Kijamais! Baksi! Meitenes! Visu laiku un tautību valūtas prostitūtas! Lai pasniedz man brīnumskaisto Jeļenu zīda bikšeles.

Pēkšņi atsprāgst durvis. Es pat nepagūstu paķert šaujamo.

Pieci būdīgie varen veikli sagāžas istabā. Pirmais ir divmctrīgs, viņam ir pilnīgi noskūta galva un sarkana divsimtilolāru žakete. Melnā šlipse lieliski saskan ar melnajām brillēm. Rokās milzenim ir bereta. Pārējie četri ir apbruņoti dažādi, taču pamatīgi. Pēdējam rokās iegūlis pompozais mosbergs, kura pievilcībai nespēj turēties pretī neviena bruņuveste. Mosbergs — tas ir par lepnu. Nav mums nevienas bruņuvestes. Mums pilnīgi pietiks ar beretu.

Pārējie četri viesi ir augumā cits par citu nedaudz mazāki, kā viena otrā saliktas matrjoškas. Pēdējais pat nav i/audzis līdz metram deviņdesmit. Vienkārši punduris.

—      Kur rāvāt rijamo, nelieši?! i— auro tips sarkanajā žaketē.

Es atskatos uz Asmodeju, bet viņa nav. Man blakus ir gan kaut kāds gaisa sabiezējums, no kā es secinu, ka Asmodejs joprojām ir tepat. Visdrīzāk viņš ir pārbijies līdz pilnīgam caurspīdīgumam. Asmodej! Asmodejiņ! Es arī gribubūt caurspīdīgs!

Tieši šajā brīdī sarkanā žakete sit man pa nierēm. Es sāniski pārkūleņoju pāri gultai. Glābiet mani! Es esmu Atlants, kurš tur pasauli uz galvas. Nē, ne jau pasauli, bet tikai istabas sienu. Siena neiztur manas galvas spiedienu un kaut kas apdullinoši plaisā. Sienai droši vien ir grīdlīstes lūzums. Istaba manu acu priekša dejo riņķadanci. Es kļūstu gandrīz tikpat caurspīdīgs kā Asmodejs. Diemžēl es tikai pats sev liekos caurspīdīgs, bet ne atnācējiem. Vini ir nolēmuši uzspēlēt futbolu. Sarkanā žakete ir uzbrucējs. Es esmu bumba. Par ko?!

Es ar degunu uzgāžos jēra ciskas atliekām. Mani zobi ierasti kampj, un maigais gajas mīkstums sāk kust manā mutē. Tam ir sāļgana piegarša. Tā ir manu asiņu garša, un šajā jērā ir iestrēdzis mans nolauztais zobs.

—     Ko tu iedomājies apzagt, maita?! — šņāc milzenis.

Man no šausmām izvelbjas acis. Es laikam sapratu. Kur

es ķēru, ka tas āksts Asmodejs uzbūra aunu? Bet ja viņš to ir nozadzis? Kur gan viņš varēja nozagt aunu, ja ne pāris stāvus zemāk?!

—     A-a-a-a…

Es riju jēra kāju kopā ar saviem paša zobiem. Pēkšņi man burtiski izšaujas cauri doma: bet kāposti? Kur tas draņķis ņēma baksus? Arī nozaga? Kur? Taču ne jau uz "Tokobanku" viņš, nelietis, aizlikās pēc baksiem? Kam šajā pilsētelē ir vislielākais.piķis?

Es atveru acis. Mani džeki gul sprāgušu karpu pozās. Divi milzoņi atver diplomātu, kurš gul uz dīvāna.

—     Šef, — viņi sauc, — te nav šmelis, bet grāmateles!

Nolādētā melnā grāmata nolido uz grīdas, visai sāpīgi

iegāžot man pa ausi. Tas nekas, man tūlīt ne tā vien iegāzīs. Un ne jau tikai pa ausi. Un ne tikai ar grāmatiņu.

—    Šef! — kliedz trešais, velkot no gultapakšas diplomātu ar frankliniem. — Atradu!

Viss. Tā arī ir. Asmodejs, rāpulis, nospēris baksus turpat, kur aunu, — nospēris Eošam Kuprītim!

—     Lejā viņus! — nokomandē sarkanā žakete.

Kāds aizlauž man rokas aiz muguras un aizknakšķina roku dzelžus. Kāds izvelk manu TT. Mani ņem aiz kājām un velk lejā. Es šļūcu kā paralizēts makarons, pa ceļam ar Kalvu pārskaitot pakāpienus. Uz desmitā pakāpiena mana C,alva pārcentušies mēģina pieskaitīt ari kādu metāla bumbullti — no tiem, ar ko stiprina stieņus, kuri, savukārt, notur tepiķi. Pasaule satumst kā izslēgts televizors.

Viss!

Taimauts!

Hard disk failure.

No boot device āvailable.

Es lidinos pasaulē, kurā viens mūsu gads skaitās viena viņu diena.

Pēc kāda laiciņa es atveru acis. Gulu vannā, uz rokām "aproces", un tās ir pieslēgtas pie caurules. No krāna man aiz krāgas gāžas ūdens. Kaut kur augšā skan balss:

—     Miška, piegriez krānu. Noslīks vēl.

Straume pārvēršas pilienos. Ūdensvada caurule krāc un šņāc kā visparastākajā pensionāres — kara veterānes dzīvoklītī. Es zinu, kas notiks tālāk. Parasti šādās situācijās es atrodos pie vannas. Šoreiz ir mana kārta.

Mana pakala ir aizspiedusi vannas caurumu, un es gulu ūdenī gandrīz līdz zodam. Man neizturami salst. Kāds izvelk mani no vannas un nosviež zemē. Drīz mani iesviedīs arī miskastē. Roku dzelži slīd pa trubu ar dvēseli stindzinošu skaņu, un manas rokas, neveikli uzrautas gaisā, šķiet, izgriezlsies no locītavām. Kreisais plecs jau nu noteikti ir izmežģīts. Es drebu no aukstuma.

—     Slapjš, — kāda balss secina, — būs aptaisljies.

No manis tiešām tek, bet tas, brālīši, ir ūdens.

—      Nesagaidīsiet, — es saku. — ka Hodža aptaisītos! Tad jau labāk es uzmīzīšu jums!

Tas nu gan bija lieki. Manā stāvoklī jātur mute. Es pie visa esmu vainīgs. Nepieskatīju brigādi. Kur ir tas, kā viņu sauc, Asmodejs? Man nospļauties par to, ka viņš ir velns! Beretu man, beretu Asmodejam! Ak, viņu bereta neņem, ak, viņš ir gaistoša būtne? Tad dodiet man svētītu ūdeni. Pilnu aptveri svētīta ūdens!

—     Viņam salst, — kāds saka.

—     Nekas, — saka mani pirtnieki, — tūlīt izžāvēsim un izgludināsim.

Es paveru acis. Pār mani noliecies tas pats sarkanais milzenis. Žāvēšanas un gludināšanas entuziasts stāv nedaudz pa kreisi. Viņam rokās ir vecais labais gludeklis.

—      No kā tu esi? — saka milzenis un vicina deguna priekšā kaut kādas ādiņas.

—    Bračkas,'— es gārdzu, — es esmu no Karaļa brigādes. Fēlerītis iznācis… Mums te viens idiots pagadījās… Pasauciet Kupri.

Un izliekos, ka atslēdzos. Milzenis sper man ar kāju, bet es palieku nekustīgs kā izgāztuvē pamesta zaporožeca spidometra adata.

Noklaudz durvis. Esmu viens. Dildas droši vien aizgāja pakal Kuprim.

Es gulu aukstajā pelkē un ar šausmām domāju, cik pamatīgi esmu sapinies. Tūlīt atnāks Kupris. Ko es viņam pastāstīšu? Ka viņa koferīti nospēra svešais? Kāds svešais? Velns? Kāds velns? Ak, ar ragiem un nagiem? Ak, no šķīstītavas? Kopš kura laika tu, maita, sēdi uz ripuļiem?

Šajā brīdī mani apsvilina kāda doma. Grāmatas! Kupris ir paņēmis grāmatas! Pieņemsim, ka viņš sapratīs, ka grāmatas pieder Karalim. Pieņemsim, ka Kupris ar Karali .;ilīgs mieru. Bet — uz kā rēķina? Uz mana rēķina. Es sanaidoju divus zagļus. Nav grūti iedomāties, kas ar mani notiks. Sliktāk var būt vienīgi ierēdnim, kas sanaidojis divas bankas.

Es atkal atveru acis. Manam skatam atklājas maziņa, pretīga viesnīcas vannasistaba ar santehniku "made in Tarakānija". Sienas flīzētas. Melnā šņorē šūpojas izslēgta spuldzīte. Pašā augšā mazs, ar eļļas krāsu aizmālēts lodziņš. Tas ir atvērts, un istabelē ir samērā gaišs. Pēkšņi es sadzirdu spārnu vēdas un vēdlodziņā iebāžas melnas vārnas galva.

—     Sveiks, augstdzimušais pan, — saka vārna, — vai tu esi dzīvs?

—     Asmodej! Kuces dēls! Tas esi tu?

—     Es gan, augstdzimušais pan!

—     Fiksi! Dabū mani laukā no šejienes!

Vārna ielaižas iekšā un ar nagiem ieķeras ūdenskrānā.

Fr-r-r! Tas strauji palielinās. Velns! Viņš pārvēršas par Čūsku! Par anakondu!

Bet tieši tajā mirklī, kad es to saprotu, čūska izzūd un lās vietā parādās trusītis.

—     Asmodej! Ko tu dari?! •

—     Atvainojiet, augstdzimušais pan, es sajaucu burvestības!

Trusītis strauji piepūšas un kļūst milzīgāks un milzīgāks. Ak, Dievs! Viņš pārvēršas par ziloni! Viņš mani nospiedīs!

—      ………………….. !! — es kliedzu.

Pusgatavā ziloņa vietā stāv Asmodejs — tajā pašā pretīgajā paltrakā. Man ir trāpījies nesekmīgais! Mājasdarbus vajadzēja pildīt! Ko šis darīja, kad skolā burvestības bija jāmācās? Jauniņām velnenēm zem brunčiem grābstījās?

—     Noņem man aproces! — es komandēju.

—     Kā?

—     Kā gribi! Kas ir, tu nemāki noņemt rokudzelžus?

Asmodejs nodur actiņas.

—     Kad mēs skolā mācījāmies par ķēdēm un važām, — viņš čukst, — es slimoju ar gripu… Es neatceros burvju vārdus…

—     Tad atnes atslēgas! Zagt taču tu proti! .

Asmodejs sāk izgaist.

—     Stāvi! Par vēlu!

Gaiteņa galā ir dzirdami soli. Tas manā sakarā. Pakal manai dvēselei. Vispār jau pēc manas dvēseles ir ieradies Asmodejs. Tie, kas tuvojas, nāk pēc manas miesas. Velns! Ja šie mani nobeigs, tad arī velns būs tepat pie rokas, lai nogādātu mani, kur nākas.

—     Asmodej! Palīdzi man! Nu kaut ko taču tu vari izdarīt?!

—     Varu jūs pārvērst par vārnu, — piedāvā Asmodejs.

Hā! Ja es kļūšu par vārnu, tad mana ķepa pati no sevis

izslīdēs no dzelžiem… Bet vispār šitas nesekmīgais…

Ārpusē noskrapst atslēga.

—     Pārvērt ar! — brēcu. — Ka tavu māti!

Bah! Trah! Man likās, ka grīda man drāžas pretī un tūlīt, tūlīt man tā iegāzīs! Neiegāza! Es attaisīju acis — grīda ir desmit centimetru zem manis. Un mans kakls ir tāds lokans, lokans. Skatos uz leju — zem kakla zalganpelēkas ķepiņas, uriežu galvu pa kreisi, tur: mammiņ! Tur ir bruņas. Tas nosebotājs pārvērtis mani par bruņurupuci!

Durvis atveras, un uz sliekšņa stāv Eoška Kupris, sarkanais milzenis un vēl kaut kāds bandītu asorti.

—     Bļā! Aizbēdzis, lops! — rēc sarkanais milzenis.

—     Pārmeklējiet vannu! — nokomandē Kupris.

Ir nu gan psihs! Gribētos apvaicāties, kādēļ jāpārmeklē vanna? Kur šitajā vannā var noslēpties metru astoņdesmit piecus garš vīrišķis. Milzenis, pakalu atšiepis, lien zem vannas un, protams, izvelkmani. Viņš gan nezina, ka tas esmu es. Viņš domā, ka ir izķeksējis bruņurupuci. Es aiz bailēm — ja nu pazīst — salokos un ievelku galvu bruņās.

—     Skat, — saka milzenis, — zvērelis. Kā tas te gadījies?

Un grib jau aiz vilšanās triekt bruņurupuclti pret sienu,

bet šai brīdī no lejas atskan balsis, troksnis un gavilējoši izsaucieni:

—     Noķērām balodīti!

Durvis atveras un ieved… mammiņ, mīlā!… Ieved mani…

Es, izbāzis savu bruņurupucīša galviņu no milzoņa azotes, vēroju notiekošo. Es — vispār ne jau es, bet tas — bija apģērbts tieši tā kā es, un arī purns tam bija taisni tāds kā man. Tad es sapratu, ka tam jābūt Asmodejam. Neviens cits tas nevarēja būt. Izskatās, ka velniem nomainīt miesu ir tikpat viegli kā cilvēkam pārģērbties. Glābiet! Tas nelietis pieņēmis manu izskatu, piesitis dokumentus, mani noformējis par bruņurupuci un tagad tāds preteklis dzīvos Krievijā un rāpsies augšā pa amatu un goda nosaukumu kāpnēm. Varbūt kļūs par ministru, bet varbūt — par prezidentu. Un es iedomājos sevi, tas ir viņu, kā prezidentu, un man tas likās tik saldi, saldi… Bet pēc tam es iedomājos, ka ar manu radošo biogrāfiju viņam prezidenta amats nespīd. Šitas gnīda drīzāk kaut kādu Čubaisu pārvērtīs par bruņurupuci un uzspīlēs sev šā ģīmi. Un es tādā gadījumā būšu pavisam nekur un nekas. Purns nav mans, un dvēsele sveša. Un tad man palika sūri, rūgti par to, ka es tādu gnīdu esmu palaidis pasaulē. Aiz bēdām gandrīz iekliedzos pa visu istabu, ka es esmu šeit, bet tas ir viltvārdis. Bet velnu, tas ir mani, pa to laiku nomet uz punča Kupra priekšā.

—      No kurienes tu esi, tāds krutais? — vaicā Kuprītis. — Kas tevi atsūtīja izbojāt man svētkus?!

Ne jau es klusēju. Bet ko tas draņķis var pateikt, ja viņam pēdējā informācija par šo zemi datēta ar 1395. gadu?

—     Atvainojiet, — saka mans velns, — augstdzimušais pan, tas iznāca netīšām.

—     Netīšām tikai zosis kniebjas. Kas tevi atsūtīja?

Velns brīnās. Viņš nezina, ko atbildēt. Droši vien 1395. gadā krutie puiši uzvedās nedaudz savādāk.

Kuprītis izvelk no kabatas milzīgu ligeru un iesit ar spalu velnam pa zobiem. Uz visām pusēm aizšķīst perlamutrs no spala un zobu drupatas.

—     Kas tevi atsūtīja izcūkot man svētkus?

—      Viņš teica, ka Karalis, — atļaujas bilst sarkanais milzenis.

—     Es neteicu, ka Karalis, bet gan, ka esmu no Karaļa brigādes.

—     Un ko saka citi?

Bandīti vainīgi nodur actiņas.

—    Nu baigi vārgie šie bija, — iesakās viens. — Apsprāga kā peonijas salnā.

Jo…! Šie nogāzuši manus puišus!

—     Kā Karalis uzzināja par kāpostiem?

Velns klusē un vēdina skropstas. Ak tu viens! Es pat nezināju, ka man ir tik skaistas skropstas.

Sarkanais milzenis pieiet no aizmugures un uzmauc velnam galvā polietilēna maisiņu. Maisiņu aizsien tā, lai pacients nevarētu paelpot. Tūlīt viņš sāks raustīties un smakt…

Velns neraustās un nesmok. Viņš sēž un pa puscaurspīdīgo maisu mierīgi uzlūko tautu.

Paiet viena minūte, paiet otra, paiet arī trešā.

—     Rauj to plēvi nost, — auro Kuprītis, — citādi tūlīt notirinās kājas!

Maisu norauj. Velns sēž svaigs kā persiks saldētavā.

Bruņurupuča redzei, izrādās, ir savas īpatnības. Pirmkārt, pasauli es redzu melnbaltos toņos. Droši vien, tad, kad Dievs radīja bruņurupuci, inženieri nav pametuši viņam ideju par krāsu kineskopu. Otrkārt, bruņurupucim ir lieliska perifērā redze. Tā ir klasi augstāka par sešpadsmitkameru novērošanas sistēmu, ko Karalis nesen ierīkoja savā vasarnīciņā. Es redzu visu, kas notiek man priekšā, sānos un pat nedaudz no tā, kas notiek aiz muguras.

Ar šito sešpadsmitkameru redzi es vēroju, kā viens no Kuprīša izpalīgiem atnes pagarinātāju un lodāmuru.

—      Nu ko, bērniņ, — maigi apjautājas Kupris. — Vai Karalis tevi uzsūtīja manai dvēselei vai koferītim?

—     Nekā tāda vispār nebija, — saka velns, — vienkārši

—    Viņi nomira, — velns paskaidro, — tikai tu esi palicis dzīvs.

Es pieliecos pie notriektā Aļņa un izņemu no viņa rokām ligeru. Ligers ir pārlieku viegls. Alnis, izskatās, izšāvis visu aptveri. Pagrābstījies pa Aļņa kabatām, atrodu rezerves aptveri un pārlādēju šaujamo. Alnis atver acis un, šķiet, sāk attapties. Viņam droši vien liekas, ka acīs dubultojas, jo redz divus pilnīgi vienādus Šarifus Hodžajevus. Alnis kaut ko čukst.

—     To es tev esmu parādā par puišiem, — es saku un nospiežu gaili.

Aļņa pierē uzplaukst sarkana peonija. Es pagriežos un iešauju pakausī otram kaujiniekam. Ir viņš beigts vai nav, vienalga, ar šāvienu līki nesabojāsi.

—     Tagad gan ejam, — es mudinu velnu.

Velns apmierināti smaida. Viņa šīsdienas parādīšanās papildinājusi elles kurināmā krājumus ar vismaz pieciem grēciniekiem, bet pusnakts vēl ir tālu.

Mēs izskrienam uz lieveņa. Mūsu vāģa nekur nav. Droši vien Kupra kalpiņi sarīkojuši tam "remontu" ar spīdzināšanu. Piecus metrus no manis slaids jauneklis maskēšanās tērpā centīgi berž sešsimtā mersedesa sudraboto sānu. Jauneklis smaida diezgan pārsteigti, bet šajā brīdī mana pēda iebrauc šķērsām viņa smaidā.*Jauneklis ar pakalu iegāžas atkritumu urnā, kas turpat pie lieveņa novietota pirms kādiem desmit gadiem un kopš tā laika nav iztukšota.

Viņš turpina tikpat pārsteigti smaidīt, taču tagad smaidā Irūkst divu zobu.

—    Raujam fraciņu! — es nokomandēju, iestūķēju mašīnā Asmodeju un pats iezvelos pie stūres.

Mersedess raujas uz priekšu, izgāzdams no spaiņa ūdeni, ar kuru puisis to tikko mazgāja.

Tūlīt aiz mums uz viesnīcas lieveņa izbirst Kupra rokaspuiši un sāk lietišķi bliezt pa aizbraucošo mersi. Troksnis ir baigs. Svina visapkārt sabirst vairāk nekā ap "Dalprolimetal" uzņēmumiem. Kad klust skaidrs, ka šaušanai nav nekādas jēgas, bandīti salec čerokl džipā un vālē mums pakal.

Mūsu ķerra pagriezienos lēkā kā zvirbulis zvirbulienes priekšā, bet čerokī dzeltenie lukturi blenž manī no atpakalskata spoguļa. Liekas, ka mēs atraujamies.

—     Mums pa labi, — pēkšņi saka velns.

—     Kur pa labi? Tur taču ir tupiks!

—    Tur nav tupiks. Tur ir Kupra māja, bet tajā ir grāmata.

Es pēkšņi saprotu, kādēļ viņš dabūja mani laukā no

vannas un ko viņam vajag. Viņam ir vajadzīga grāmata, kas palika pie Kupra un bez kuras burvju vārdiem viņš nevar tikt atpakaļ dzimtajās ārēs. Viņam esmu vajadzīgs arī es, kas šis burvestības izlasītu. Bez šīm divām sastāvdaļām nabaga velnam ir lemts mētāties pa mūsu pasauli līdz mūžības beigām, kas diez vai pienāks tuvākajā nākotnē.

Es esmu vērtīgs kadrs. Es esmu neaizvietojams. Pirmo reizi mūžā.

Beidzot mēs izlidojam uz šosejas cienīga, baltsānaina autobusa deguna priekšā. Tas sašutis iekaucas. Es uzmetu acis panelim un nolamājos.

—     Kas ir? — velns satraukti vaicā.

—     Mums beidzas benzīns.

—     Kas tas ir — benzīns?

—    Tā ir tāda lietiņa, ko dod motoram, lai tas strādātu, — es paskaidroju.

Asmodejs ar lielu interesi blenž sev priekšā.

—      Tu gribi teikt, ka benzīns ir tas ūdentiņš, kas no tērauda bunduļa nonāk četrās kolbās, kuras kustas uz augšu un leju?

—     Tu ko, cauri kapotam redzi?

—     Kā gan savādāk.

—     Vispār tev ir taisnība.

Velns domā.

—     Bet vai tajās mašīnās, kas mums dzenas pakal, arī ir benzīns? — viņš interesējas.

—     Kā tad!

—      Vai tas mums kaut kā palīdzēs, ja es benzīnu no viņu bākām pārliešu mūsējā?

—     Vecais, — es izjusti saku, — tas būtu kaifs!

Tajā pašā brīdī benzīna rādītājs dodas pa labi.

—     Stāt! — es ieaurojos, kad bultiņa tuvojas četrdesmit litru atzīmei. — Apstājies, pārliesi!

—     Bet es paņēmu benzīnu tikai no vienas mašīnas. Ko darīt ar pārējo?

—      Izlej uz ceļa, — es saku, — nē, nē, pagaidi! — Es priecīgi samiedzu acis.

—      Klau, Asmodej, — es saku velnam (ir gan viņam ebrejisks vārds). — Tu redzi, kā ir iekārtots dzinējs? Tu redzi, ka tad, kad cilindrā iešpricējas benzīns, no augšas tiek padota dzirkstele, kas tos tvaikus aizdedzina?

—     Nu, redzu.

—    Bet tagad iztaisi tā, lai vajātāju mašīnās tā dzirkstele nokļūst nevis cilindros, bet benzinbākā…

Es nepaguvu līdz galam izteikt. Stūri man izsita no rokām, es ar pakalu pa priekšu uzlidoju gaisā un ieraudzīju tālu lejā uz visām pusēm šķīstošo mersedesu. Velns stāvēja visa šā izvirduma vidū, it kā nekas nebūtu noticis, un izskatījās pēc sešgadīgas meitiņas, kura saplēsusi vectēva mīļoto krūzīti. Viņam nekas neskādēja! Kas viņam uzspridzināta benzinbākā! Ja tā padomā, tad viņiem tur, ellē, ir tieši tāds klimats. Viņš, var teikt, sildījās saulītē un jutās kā mājās. Te mana lidojuma trajektorija izmainījās, es sāku piezemēties un, ieplanējis uz galvas krūmos, izslēdzos.

Nolādētais divnieku karalis bija gan ielaidis dzirksteli benzinbākā, bet, protams, visu saputrojis. Viņš ielaida dzirksteli mūsu benzinbākā.

Mani uzrāva kājās un, pagriezis galvu, es ieraudzīju, ka istabā ieved Asmodeju, kurš pat nebija iedomājies izmainīt

izskatu.

—     Ak, cik mēs esam līdzīgi! — mūsu parādīšanos komentēja Kupris.

—    Kas tad mūsos ir tik līdzīgs? — es noburkšķēju. — Viņam zilums zem labās acs, bet man — zem kreisās.

—     Manu vāģi nopostīji, — domīgi novilka Kupris.

—     Velns samusināja, — es teicu.

—     Kas ir velns? Viņš?

Un Kupris norādīja uz manu ceļabiedru.

—    Viņš jau arī nopostīja, — es ļauni noteicu. — Nesekmīgais!

—     Man tā grāmatiņa vajadzīga, — velns vainīgi skaidroja, —. bet Šarifs negribēja iebraukt pie jums pēc grāmatiņas. Nu, un es nolēmu izdarīt tā, lai mēs noteikti grāmatiņu savāktu.

No tādas nekaunības Kupra acis izvelbās arbūzu lielumā.

—     Ak, pēc grāmatiņas iebraukt? — Kupris pasmīnēja. — Bet vai aproces tev netraucē?

—    Nu, tas ir laika jautājums, — velns mierīgi sacīja. Jau nākamajā mirklī es sajutu, ka manas rokas ir brīvas, — rokudzelži bija izšķīduši gaisā kā UPSA ūdensglāzē.

Asmodejs spalgi iesvilpās un uzsauca:

—      Lido!

Grāmatiņa tūlīt pat saplivināja lapas un nopiketēja tieši man virsū.

—      Ķer!

Es pasitu melno sējumiņu padusē.

—     Močī tārpus! — izmisīgi iekliedzās Kupris.

Džeki ķērās pie stroķiem…

Tajā pašā brīdī visi klātesošie pārvērtās par Šarifiem I lodžajeviem. Puiši apjuka, nesaprata, uz kuru šaut. Pat Kupris bija pārvērties par Šarifu Hodžajevu, un tā bija pirmā reize, kad Kupris bija bez kupra.

—    Jo…! Viņi taču nav dvīņi, — kāds satriekts izsaucās. Viņi te ir desmit vienādi!

Asmodejs pasmīnējis uzzīmēja gaisā kaut kādu sarežģītu ugunīgu rimbuli — jau nākamajā mirklī mēs izlidojām no mājas un piezemējāmies pie saplosītā mersedesa uz naksnīgās šosejas. Es pakasīju pakausi un palūkojos uz to pusi, kur aiz līkuma atradās Kupra māja.

—     Vai tev strādā tikai piepilsētas kases? — es apjautājos. — Nevarēji mūs aiznest kaut kur tālāk? Kaut vai uz Maskavu.

—     Kur tā Maskava ir?

Es kļuvu nemierīgs. Paņemsi no šitā Asmodeja biļeti līdz Maskavai, bet attapsies Honolulū.

—    Ģeogrāfiju skolā vajadzēja mācīties, nevis grēcinieces katlos knaibīt, — es nomurmjnāju. Labi, jānostopē vāģis.

Mēs diezgan ilgi balsojām šosejas malā, bet visi autiņi nesās garām.

—     Kāda velna pēc šiem jāstājas? — es noteicu. — Ja ar mums kopā būtu tele. Paklau! Tu vari pārvērsties par teli?

—     Par teli?

—     Nu ja. Tas ir — par skuķi!

—     Es tevi arī varu pārvērst, — velns atbild.

—     Nu nē, paldiesiņ! Diezgan jau esi pārvērtis!

Piecpadsmit minūtēs decembra aukstums bija mani izsaldējis līdz kauliem.

—     Velns tevi rāvis! Pārvērt! J

Pēc sekundes es atklāju, ka stāvu pie šosejas ne tikai

bez apģērba, bet, atvainojiet, ari bez locekļa. Toties ar krūtīm. Garāmbraucoša mašīna man neprātīgi mirkšķināja ar lukturiem.

Bet velns, sagrābis pilnu sauju ar mēnessgaismu un gabarītugunu atspīdumu, uzbēra to visu mums un kaut ko nomurmināja. Vienā mirklī atspīdums pārvērtās par visai spīdīgām lupatām. Es paspēru soli un nogāzos uz deguna. Un kā tad ne! Man pie kājām atauguši augstum augstie papēži! Tas man diez ko nepatika. Interesanti: ja puisi pārvērš par skuķeni un tad izvaro — vai viņš skaitīsies nolaists vai ne?

—     Kur tu ķēri šitādu fasonu? — es iečukstējos.

—    Tā bija apģērbtas meičas viesnīcā, — velns paskaidroja.

Attapīgs gan!

Jau pirmais mums garām braucošais žigulēns nodeva uz bremzēm.

Durvis atvērās un padzīvojis, inteliģenta paskata vīrietis karakula cepurē teica: — Uz kurieni, meitenes? Varu aizvest tikai līdz Poluškinai.

Vīrišķis man iepatikās. Tāds prātīgs un labi audzināts. Es labprāt brauktu kopā ar viņu līdz Poluškinai, bet mums diemžēl uz Poluškinu nevajag. Mums vajag uz Maskavu.

Pēc mirkļa pārsteigtā šofera zobi atsitās pret pistoles stobru, kuru es biju aizņēmies no kāda Kupra kaujinieka. Stobrs rīklē parasti uz ļautiņiem iedarbojas ļoti pozitīvi. Pat paši lecīgākie tipi nemīl, ja viņiem mutē kāds bakstās ar stobru. Pirmkārt, ir iespēja izsist zobus. Otrkārt, pastāv ilraudi, ka tas verķis var izšaut. Tas īpaši labi iedarbojas i.ul, ja no ieroča nesen šauts un stobrs ož pēc pulvera.

—      Piedod, vecais! — es sacīju. — Bet mums pakal dzenas nelabi puiši, un būtu pavisam slikti, ja tu būsi mašīnā, kad vini mūs panāks. Taisies! — To sakot, mana kuslā sievietes rociņa pakampa braucēju aiz krāgas un

iepurināja ceļmalas sniegā.

* * *

Tiltu pār Maskavas apvedceļu mēs ar Asmodeju pārbraucām deviņos trīsdesmit. Es ar nolūku liku Asmodejam palikt sievietes paskatā, un zaldāti kontrolpostenī neapturēja divas agrīnās meičas.

Man ap sirdi bija tā, it kā tur būtu nospieduši tarakānu. Pēdējās diennakts laikā Šarifa Hodžajeva uzņēmums bija sev sagādājis neizbēgamu skaidrošanos ar divām bandām: ar Kupri un ar dzimto struktūru. Tas pasīvā. Aktīvos bija Asmodejs, burvestību grāmata un spēja burt, kas gan vēl gaidīja apstiprinājumu. Aktīvi nesedza pasīvus. Bilance neklapēja. Šarifa Hodžajeva uzņēmums visai drīz bankrotēs sakarā ar paaugstinātu svina daudzumu augšminētajā uzņēmumā.

Kur dzīvot, es nezinu. Visi mani midzeņi ir zināmi Karalim. Es nobremzēju pie telefona automāta ar stikla širmīti.

—     Sēdi un nelien laukā! — pavēlēju Asmodejam.

Savā sievietes paskatā es izkāpu no žigulēna un devos

pie telefona. Ticis galā ar zvanīšanu, noliku klausuli un iegāju blakus durvīs ar uzrakstu "kserokss".

Iekšā atradās kaut kāds švaks kantorītis ar gumijkociņu uz palodzes un vajadzīgo aparātu kaktiņā.

—     Mīļumiņ, — es, aci piemiegdams, saku pie kseroksa snaudošajai meičai. — Man vajag šito grāmatiņu divos eksemplāros!

Meiča nodrebinājās un paskatījās uz mani. Velns! Es tak aizmirsu, pēc kā izskatos. Noturēs vēl mani par seksuālā mazākuma pārstāvi.

Meitene paņēma no manis naudu un ķērās pie kopēšanas. Tavu brīnumu! Lai kā viņa centās, paplātītē lidoja tikai pavisam tīras lapiņas. Nolādēts! Kā uzliek pārbaudei kaut kādu avīzi vai grāmatu — viss kārtībā. Kā tikai uzliek manu grāmatiņu, tā lapas nāk laukā baltas kā pirmklasnieces priekšautiņš.

Es sāku nervozēt un aizlīdu aiz barjeras.

—     Palaidiet, — saku, — es pats iztaisīšu.

—    Jums, cienītā, tā ir tāda kā noburta, vai? — gandrīz vai raudot, vaicā meiča.

Pēkšņi ārā atskan tāds troksnis un gaudošana, it kā desmit signalizācijām būtu uz astēm uzkāpts. Pielecu pie loga un redzu — divi gaišņiku fordi ar švunku pielido pie sešinieka, kurā mierīgi snauduļo Asmodejs. Šie ar visām saknēm izrauj durvis un velk laukā Asmodeju tieši zem automātu stobriem. Bl…!! Velti es pažēloju šoferi, izmetu, nenomočīju. Tāda, lūk, ir laužu pateicība! Izkladzinājis tuvākajā postenī, kuces dēls. — Rokas gaisā!

Pagriežos. Aiz muguras stāv divi dūži un baksta uz mani ar šaujamajiem. — Ar tevi runā, sarkandirsainā!

—     Es esmu sarkandirsainā? — es kļūstu zvērīgi nikns.

Vel nekad neviens nav nosaucis Šarifu Zvēru par sarkandiisaino.

Tajā pašā mirkli man aiz muguras atskan balss:

—     Kāpēc jūs darāt pāri manam draugam?

Es atskatos: Asmodejs! Kā viņš, velns, paguvis nokļūt no ielas šurp?

Bet Asmodejs pasmīn un uzsit knipi. Tūlīt pat visi, kas ii istabā, pārvēršas par meitenēm sarkanās žaketltēs un visiem ir augsti, augsti papēdīši. Ieskaitot dūžus. Es apstulbstu. Apstulbst ari dūži. Vini vairs nezina, kuru sarkanajā /.aketltē gāzt gar zemi. Es vinu vietā ari būtu samulsis. Pagaidām, izmantojot viņu mulsumu, es izlecu pa logu un iemuku tuvākajā pavārtē.

Mēs ar Asmodeju skrienam pa šauru škērsieliņu. Abi esam sarkanās žaketltēs un uz augstiem papēdīšiem.

Mums pakal drāžas mentu bars. Veseli pieci. Viņi arī ir sarkanās žaketltēs, ar augstiem papēžiem un ar sieviešu ģīmjiem. Menti trako. Es domāju gan! Ja mani no vīrieša pārvērstu par teli, es arī plosītos.

—     Zini ko, — es čukstu Asmodejam, ielidojis caurstaigājamās trepēs, — bur atpakaļ!

Nākamajā sekundē es jūtu, ka kājās ir bikses un, paldies Dievam, tajās biksēs iekšpusē kaut kas arī ir.

Trepjurūmē iebrāžas vesels meiču ganāmpulks sarkanās žaketltēs. Meičām rokās omoniešu cipreses.

—     Puiši, — viena auro, — te nepaskrēja garām divas meičas?

—     Kādas?

—     Tādas pašas kā mēs!

—     Re, uz turieni aizskrēja! — es laipni parādu.

Bars paskrien garām un izzūd nezināmā virzienā.

Es sāku lamāties.

—      Klausies, — gana izlamājies, es saku, — Asmodej, kāpēc kserokss neņem grāmatiņu?

—     Kas ir kserokss?

—     Nu, tāda kopējamā mašīna.

—      Bet burvju grāmata taču var eksistēt tikai vienā eksemplārā, — Asmodejs noplāta rokas. — Vienīgais veids, kā to nokopēt, ir pārrakstīt ar roku. Tādā gadījumā jau pārrakstītie vārdi no grāmatas izzudīs. Tas ir loti labs veids — ja tu neuzmanības dēļ ielaid kādu kļūdu, tad nepareizi pārrakstītais vārds neizzūd un tu uzreiz ievērosi, ka kaut kas nav kārtībā.

Tas man nepatīk. Tas nozīmē, ka es nevaru grāmatu atdot Karalim. Kaut gan — Karaļa jautājums, šķiet, ir noņemts no dienaskārtības.

—     Labi, — es saku Asmodejam, — iesim kaut ko ierit. Tikai bez kādiem fokusiem, skaidrs? Man te mantojumā no tā Poluškinas veča palikusi komandējuma nauda, par to arī parīsim. Skaidrs?

Pēc trim stundām mazajā ieskrietuvē, kuru izvēlējos tāpēc, ka nekad tur nebiju bijis, es stūmu iekšā ar etiķi pārlietus pelmeņus un apdomāju savu stāvokli. Tas bija pavisam štruntīgs. Pirmkārt, mani medī divas bandas. Otrkārt, cilvēku, kuru medī viņa paša kolēģi, loti drīz sāk medīt ari dūzene. Vispār dūzene jau pirms šitā ne reizi vien man ir piekasījusies. Tikai pirms nedēļas kāds kapteinis Dušans noplēsa no šefa desmit štukas par vienu manu fēlerīti. Man nebija, kur dzīvot. Naudas, lai kaut ko noīrētu, arī nebija. Protams, bija Asmodejs, kurš varēja pakustināt pirkstus un pagrābt naudu no gaisa, bet viņš jau ir pierādījis, ka izmantot viņa pakalpojumus nav ieteicams.

Asmodejs blakus jutās vainīgs, bakstot ar dakšiņu pelmeņus, kuri viņam nepavisam negāja pie sirds. Nezinu, kam viņš deva priekšroku ellē: laulības pārkāpēja aknām ar krējumu vai pērkama prokurora olām ar mērci "septiņi nāves grēki", bet pelmeņi viņam negaršoja nemaz.

Božas mans Asmodejiņš, virina garās skropstas. Un man viņa, ziniet, palika žēl. Ja tā padomā: es te sēžu bez kāpostiem, bez brigādes un man jau tad ir pretīgi, bet Asmodejs? Viņam vispār šajā pasaulē ne par ko nav ne mazākās sajēgas. Re, piebrauc žigulis, sarkans kā pipars, bet šis pat žiguli nekad nav redzējis. Re, tur burbuļo kafijas automāts, bet šis arī kafijas automātu nekad nav redzējis. Un visas viņa šīszemes atmiņas ir saistītas ar razborku pie Nikopoles 1395. gadā…

—    Par ko jūs aizdomājāties, kungs? — jautā Asmodejs.

—     Nu tā! Par dzīvi.

Asmodejs brīnās:

—     Kas jums tur ko domāt? Jums esmu es.

—    Tu labāk pieturi mutīti. Tu taču mani visu laiku iegāz, nelaimīgais lempi.

—      Kā tad sanāk, — Asmodejs saka, — līgumu mēs noslēguši neesam, mani nav tev izīrējuši, viss, kas notiek, ir tīrais altruisms.

—      Līgums? — man acis izlien uz kātiņiem. — Hm… Tu man labāk iesākumā izstāsti, uz ko tu esi spējīgs. Es savu dvēseli par brīvu neatdošu. Stāsti uzskatāmi, ar piemēriem.

—      Nu, — velns iesāk, — mūsu profesija ir jezgas un burvības. Mans onkulis Mcfistofelis taisīja visvisādus brīnumus doktoram Faustam. Reiz, piemēram, viņš pacienāja doktora viesus ar traki jocīgiem Dienvidamerikas augļiem.

—    Tad ta brīnums, — saku, — es labāk aizeju uz supermārketu.

—    Tajā pašā dienā dzīrēs neredzami mūziķi spēlēja brīnišķīgas melodijas.

—     Šitais tavs brīnums uz katra stūra dabūjams par simt baksiem. Magnetofons saucas.

Redzu, ka mans Asmodejiņš sanīkst, liek rociņu mutītei priekšā. Forša mutīte, starp citu, meitenīga, un krekliņš uz krūtīm dikti izspīlējas… Interesanti, ja nokniebtu hermafrodītu, — es būtu zilais vai ne?

—     Bābas var pieburt, — velns čukst.

. — Tpū-tu! Lai ģelovojs par bābu atdotu dvēseli!

Un tad Asmodejs mani satriec.

—     Dod sīceni, — viņš saka, — nu to, kas palika pāri pēc pelmeņiem.

Es, nedaudz pažmiedzies, atdodu viņam divdesmit tūkstošus. Asmodejs pieiet pie grāmatu letes, kas atrodas pie ieejas ieskrietuvē, un nopērk žurnālu "Autopilots". Viņš atgriežas pie galdiņa un sāk to šķirstīt. Atvērumā viņa uzmanību piesaista šiks biezais volvo. Volvo ir spīdīgi sāni un melni riteņi, kurus grezno spožas tērauda zvaigznes. Es skatos, un šajā brīdī volvo no žurnāla lapas pazūd. Prīmā! Es esmu redzējis, kā aizdzen vāģi pat no aizslēgtas garāžas, bet to, ka vāģi aizdzītu no žurnāla lappuses, to es redzu pirmo reizi.

—     Ejam, — Asmodejs saka.

Es piebeidzu pelmeni un eju ārā no ēstuves. Ielas malā stāv biezais volvo. Tas> pat nav aizslēgts. Pat aizdedzes atslēga ir vietā. Kāds džekinš ielas otrajā pusē jau ieņēmi.s starta pozīciju.

Manās smadzenēs klīst vissatriecošākie projekti. Es attaisu bodi. Es tirgoju autiņus no reklāmas prospektiem. Vāģus no "Autopilota". Dārglietas no firmu katalogiem. Interesanti, vai es varu tirgot ieročus no fantastiskajiem ķinīšiem?

—     Nu kā? — Asmodejs jautā. — Es neesmu kļūdījies? Šitās mantiņas, kā redzu, šajos laikos patīk vairāk nekā sievietes.

Vispār jau es esmu satriekts, bet cenšos to neizrādīt.

—    Kāds tai ir garantijas laiks? — es jautāju. — Vai pie nākamā krustojuma tā nepārvērtīsies par pieneņpūku?

—      Ne par ko tā nepārvērtīsies, — Asmodejs sapūšas, — tā taču ir īsta. Kā tad būs ar to līgumiņu?

—     Zini, ko, — es sāku, — tu te mani neķer uz pārsteigumu. Līgums, tā ir nopietna padarīšana, pat SVF veselu gadu rīko pārrunas. Mēs ar tevi parakstīsim nodomu protokolu.

Pēc neilga strīda, manis pierunāts, Asmodejs piekrīt. Mēs braucam pie notāra un parakstam dikti īpatnēju papīreli. Dokumentā stāv rakstīts, ka Šarifs Hodžajcvs, trīsdesmit četrus gadus vecs, kristīts, apsardzes aģentūras "Briljants" darbinieks, pauž nolūku pārdot dvēseli sātanam sešus mēnešus pēc šī kontrakta parakstīšanas. Skaidri redzams, ka notāram gribas pagrozīt pirkstu pie deniņiem, bet es viņam iestāstu, ka tas ir joks. Viņš jau pavisam nomierinās, kad Asmodejs, kuram pēkšņi sagribas padzerties, līdz elkonim iebāž roku televizorā, kurš rāda kaut kādu sapulci, pievāc raidījuma vadītāja glāzi ar minerālūdeni un padzēries noliek glāzi uz notāra galda.

Notārs, viegli apdullis, spiež zīmogu, saņem no manis prasītos četrsimt tūkstošus, un es dodos prom, nikni šņākdams uz Asmodeju.

— Uzvesties vajag pieklājīgi!

Atceļā no notāra sapērkos veselu lēveni reklāmas žurnālu.

$ * S

Es izgāzies sēžu vakar noīrētajā dzīvoklī. Asmodejs virtuvē mazgā traukus. Es rūpīgi pētu avīzi "No rokas rokā". Beidzot atradis meklēto, es ņemu klausuli un uzgriežu numuru.

—     Hallo, — saku klausulē, — vai jūs esat tas, kurš pasniedz latīņu valodu?

Vecišķa balss krekst, ka latīņu valoda esot, tā teikt, pieejama. Balss stādās priekšā kā Vitālijs Sergejevičs. Balss, šķiet, ir pārsteigta par to, ka kādam savajadzējusies latīņu valoda.

—     Kur jūs dzīvojat? — vaicāju. — Es piebraukšu pēc pusstundas.

—    Jūs apmaldīsieties, — večuks kautri iebilst, — bet pēc pusstundas mēs varam satikties uz Sretenkas un bulvāra stūra.

Uz Sretenkas stūra pie aptiekas stāv balts večuks ar spieķīti. Viņš veltīgi lūkojas garāmgājējos. Mans mersedess klusītēm pieslīd pie trotuāra.

—     Vitālijs Sergejevičs? — es apjautājos.

Večukiņš pagriežas. Viņš iet riņķī mersedesam, it kā meklējot runātāju. Laikam viņš domā, ka mersedess paguvis viņu sabraukt.

—     Vitālij Sergejevič, sēdieties, — es atkārtoju. — Kā tad būs ar lo latiņu valodu?

Vitālijs Sergejevičs ieraušas mašīnā tik piesardzīgi kā Jonass, kuram piedāvāts ceļot valzivs vēderā.

Pēc piecām minūtēm, izlavierējuši pa neiedomājamu pagalmu labirintu, mēs piestājam pie noplukušas trīsstāvu mājeles. Tā atrodas starp trijiem pagalmiem, bet neiziet ne uz vienu ielu.

Pametu mersi pie ieejas, un mēs kāpjam uz trešo stāvu.

Mājās večuks kļūst ziņkārīgs:

—     Jūs droši vien gribat, lai dēls apgūst senās valodas?

—     Nē, es pats gribu apgūt, — es atbildu. — Un tikai latiņu valodu.

—    Kam jums latīņu valoda? — mans večuks brīnās. Viņš nav pieradis pie tā, ka ļaudis, kas braukā ar sešsimtajiem mersedesiem, mācītos latīņu valodu.

—     Gribu un viss! — es atbildu.

—     Atļausiet painteresēties, kādas svešvalodas jūs pārvaldat?

—     Biški zinu feņu, — saku, — bet latīneni es mācījos medicīniskajā. Alfabētu iemācījos un vēl atceros, šķiet, "guten morgen".

—    Tas nav latīniski. Tas ir vāciski, — profesors nopūšas.

—    Tātad tā, profesor, — es saku. — Latīņu valoda man jāzina pēc nedēļas. Es jums maksāšu par trim stundām dienā. Viena stunda — divsimt baksu. Te jums būs avanss par pirmajām divām dienām un — ķeramies klāt!

Es izvelku no kabatas tik daudz zaļo, cik nabadziņš visas dzīves laikā tikai ķinītī ir redzējis.

Vakarā atgriežos no profesora, esmu apguvis tādu daudzumu jaunu vārdu, kādu vienā dienā neesmu uzzinājis kopš septiņu gadu vecuma, kad manā klātbūtnē tēvocis Koja pēkšņi sāka izteikties par savu sievu. Asmodejs, pārnācis no tirgus ar veselu grozu ēdamā, ieliek cepeškrāsnī picu priekš manis, bet sev uzliek vārīties cīsiņus, un pēc laiciņa mēs sākam likt māgā. '

Jāteic, ka attiecībā uz ēdienu es neesmu īpaši izvēlīgs, taču šito cīsiņu smaka, kuru derīguma termiņš beidzies Hruščova laikos, iedarbojas uz mani īpaši slikti, un es sāku aurot:

—    Klausies, tev ir satriecoša gaume! Kāpēc tu visu laiku bāz mutē visādus mēslus? Šņabi vienmēr nopērc viltotu, čeburekus vienmēr ar suņa galu, bet tagad — cīsiņi! Tā taču ir inde!

—    Visgaršīgākais ēdiens, — Asmodejs skaidro, — ir tas, kurā pavairāk grēka. Es, protams, nezinu, kā tev garšo šīs garneles, bet tajās ir tik vien grēka, ka porcija ir divdesmit gramu mazāka nekā pienākas. Ja runājam par tiem pašiem čeburekiem, tad, pirmkārt, mani apskaitīja, otrkārt, gala bija zagta, treškārt, mīklā sviesta vietā pielikts margarīns, un bez visa tā, — bāba, kura tos čeburekus cepa, tieši blakus paplātei atdevās krāvējam. Tā tikai jūs — cilvēki, pārtiekat no kalorijām, bet mēs, velni, pārtiekam tikai un vienīgi no grēkiem.

To pateicis un apēdis cīsiņu, Asmodejs savāca žurnālu ar toijotu: — Šito, vai?

Mani pēkšņi kā ar ķeizarūdeni apdedzināja. Ak es, muļķis! Kāda mums šobrīd ir sabiedrība? Postindustriāla. Kas tas ir — postindustriāla sabiedrība? Tā ir tāda sabiedrība, kurā galvenā prece ir informācija. Un te nu man blakus sēž viszinošs radījums, bet es no viņa diņģēju ķerras.

—    Atšujics! — es paziņoju. — Tu pasaki, tu esi vai neesi izziņas gars?

—      Esmu.

—    Nu tad liec toijotu mierā. Atstāj to saldajam ēdienam, bet man pastāsti, kā ir uzbūvēts Visums.

—    Nu, tas ir pavisam vienkārši, — atbild Asmodejs, — pasauli radīja Dievs, un vispirms viņš radīja debesis. Debesīm ir divpadsmitkristālu lodes forma. Vistālākā ir nekustīgo zvaigžņu kopa, bet pārējās ir planētas, Mēness un Saule, kuras riņķo ap Zemi. Visums sastāv no četriem elementiem — uguns, gaisa, ūdens un zemes. Debesis radītas no uguns Un vienīgi vēsinošo mākoņu valgums neļauj pasaulei sadegt debesu svelmē.

—     Ehē, brālīt, mīļais, — es pārtraucu Asmodeja runas plūdus, — no kurienes tu to visu esi sagrābstījis?

—     Mūs tā mācīja skolā, — lepni paskaidro velns.

—    Ak, tumsoņas! Atpakaļrāpuli! — es konstatēju. — Labāk tu būtu televizoru paskatījies, tur taisni tagad kosmonautus orbītā rāda.

Asmodejs sabozās un aizgāja uz virtuvi mazgāt traukus.

Nedēļu es mācījos pie večuka un, jāteic, mācījos labi.

Trīs stundas es rubīju pie viņa, bet visu pārējo laiku tupēju mājā un būros pa grāmatiņu, līdz nedēļas beigās jau sāku kaut ko saprast.

Asmodeju es visu laiku turēju dzīvoklī. Asmodejs, protams, ir jauks un tā tālāk, bet paļauties uz viņu nevar. Viņš ir tumsoņa, nejēga, nesekmīgais un bez visa vēl pa pusei bāba. Viņš gan gādāja visādus sīkumus — mersedesu, tupeles, nospēra itāļu podu no bildītes "Mājas garā" un nomainīja to ietaisi, kas stāvēja noīrētā dzīvokļa atejā, bet īpaši plosīties es viņam nelāvu.

Manu nodarbību piektajā dienā es jau sāku šo to sajēgt dažos, ar maģiju saistītos jautājumos. Tajā dienā es aizgāju iepirkties. Pie ielas tirgotājas nopirku apelsīnus un bumbierus, bet grāmatu galdā — rokasgrāmatu par šaujamieročiem. Atceļā kioskā paķēru kaut kādu spīdīgu žurnālu par trīs trīsdesmit.

Atgriezies mājās, es apvilku apli un norunāju attiecīgos buramvārdus. No apelsīnu sēkliņas es izaudzēju visai glītu apelsīnu kociņu, kurš gan, jāatzīstas, uzreiz pārklājās ar kaut kādiem smirdīgiem ziediņiem. Pabūries es pārvērtu žurnālā attēlotu videomagnetofonu par skaistu "Sony". Aplūkojot tuvāk, noskaidrojās, ka uz tā detaļām var skaidri salasīt "Made in Taiwan". Kas attiecas uz rokasgrāmatu par šaujamajiem, tad tur nācās paķēpāties. Ar prieku aplūkoju visus automātisko un pusautomātisko pistoļu modeļus, līdz beidzot izvēlējos lielu četrdesmit piektā kalibra policijas ligeru. Daži vārdi — un ligers bija man rokā vēl silts no buršanas. Tad nāca kārta patronām, kuras uzgāju tajā pašā rokasgrāmatā, dažas lappuses tālāk.

Visgrūtāk gāja ar klusinātāju. Klusinātāju rokasgrāmatā nebija, bet manis paša zīmētie padevās kaut kādi šķībi. Beigu beigās es nospļāvos un, sadurstījis ar adatu plastmasas kokakolas pudeli, ieguvu pavisam pieklājīgu klusinātāju. Ar to es savu ligeru arī izmēģināju. Neraugoties uz savu burvestīgo izcelšanos, stroķis šāva lieliski. Ložu taisītie caurumi bija pavisam īsti.

Es uzpūtu ligeram un pārvērtu to atkal par bildīti. Papīrlti sarullēju un ieliku kabatā. Turpat ieliku arī uzzīmēto aptveri un devos pie profesora. Lieliska lieta! Ar tādu ligeru es varu kaut vai Šeremetjevā kāpt lidmašīnā. Ko tur par ligeru! Es viņiem tanku varu lidmašīnā ienest!

Asmodejs tobrīd sēdēja uz paklāja un skatījās televizoru.

— Sēdi mājās, Asmodej! — es pavēlēju velnam. — Un pieraugi, ja atnāks tie žiguļa pircēji, rādies viņiem vīrieša izskatā, bet ne šitajā savā ņieburā. Skaidrs?!

Pēc pusstundas mana ķerra apstājās zem profesora logiem. Es jutos labi. Iedomājos, ka šodien, kā parasti, atdošu večukiņam četrsimt dolāru par nodarbībām.

Interesanti, kur viņš liek naudu? Droši vien krāj, jo kopš manas parādīšanās viņa dzīvē nav manāmas nekādas pārmaiņas. Pat ledusskapī mitinās tas pats kefīrs. Nabadzība manā profesorā ir vienkārši ieēdusies.

Es iedomājos, ka izdarīšu labu darbu, ja iegriezīšos veikalā. Pēc divdesmit minūtēm ar diviem kārumu pilniem, lieliski smaržojošiem maisiņiem rokās es kāpu augšā pa pazīstamajām, kaķu piečurātajām trepēm.

Es piezvanīju. Man tapa atvērts.

Profesors gulēja zemē asinu pe|ķē. Bet blakus viņam, iežmiedzis ķetnā veco labo TT, jāteniski uz krēsla sēdēja mans bijušais šefs — Karalis. Sēdēja un ņirdza.

—    Nu ko, Šarifka, — viņš maigi sacīja, — aizklenderējis tu esi no manis, maita?

Maisiņi man no rokām nokrita uz grīdas.

—    Mēs te gaidām grāmatiņas, bet šis braukalē ar bieziem autiņiem, latīniski mācās, — šefs turpināja. — Nu, priekš kam tev latīneni savajadzējies?

Es noriju kamolu. Reiz manu acu priekšā Karalis lika vienu nogrēkojušos brigādes locekli nosmērēt ar medu, saslēgt dzelžos un iemest skudru pūznī. No tā laika Karalis uz mani iedarbojas kaut kā nomācoši. Es sapratu, ka esmu vainīgs.

Puiši, nolikuši mani kvalitātes zīmes pozā, pārmeklēja. Nekādus ieročus neatraduši, viņi nospļāvās un nometa mani pie šefa kājām. Šis, uzlicis man uz galvas savu kroseni, turpina:

—     Nu ko, Šarif, vai tev šeit zarnas izlaist, vai atdot Kuprim? Kur ir grāmatiņas?

Es paveru muti.

—     Skaļāk! Ko tu tur murkšķi?!

—…ius pieņus…

Šefs pagūst saklausīt tikai pašas latīņu frāzes beigas. Nākamajā sekundē manā rokā ieslīd manis uzzīmētais ligers. Pirmā olīva trāpa Karalim plecā. Redzu, kā viņa sejā ierakstās neizpratne. Tad viņš salokas kā tukša kartona kaste un sabrūk uz gridas. Otra olīva ielido pierē manam senam paziņam ar iesauku Ozoliņš, un Ozoliņa pierē uzplaukst liešā acs. Sākas šaudīšanās. Čaiilītes lēkā pa istabu kā varietē meičas. Vecā profesora dzīvoklīti piepilda dūmi.

* $ #

Pēc piecpadsmit minūtēm dūzene, saņēmusi kaimiņu ziņojumu par apšaudi profesora dzīvoklī, ieradās notikuma vietā. Dūzene tur atrada Karaļa rokaspuisi, sauktu Klibais Ļoņka, ar lodi plecā, divus līkus, vēl kādu bandītu ar zarnās nomaldījušos lodi un pie ārdurvīm pamestu sudrabainu mersi ar pazīstamā reketiera Šarifa Hodžajeva pirkstu nospiedumiem. Maskavas Universitātes profesors Vitālijs Sergejevičs Vareņkovs bija bezsamaņā un par notikušo neko jēdzīgu pastāstīt nevarēja.

toņkas pratināšanai pietika ar stundu un trim simtdivdesmit kilogramu smagiem operiem. Pēc stundas, kad Loņka ar trim salauztām ribām un atsistām nierēm, asinīm noplūdis, gulēja kabinetā uz grīdas, izmeklētājs Osokins nocēla klausuli un piezvanīja savam draugam pulkvedim Janijevam, bijušajam specnazietim,' kurš uz vecumdienām bija meties kriminālizmeklēšanā un bija saistīts ar Rjazaņas kolekcionāram nolaupīto reto rokrakstu lietu.

—Vasjka? — viņš teica, — mums te viens tips notvērās. Tūlīt brauc šurp!

Vasjka Janijevs ieradās pie Osokina pēc pusstundas. Ļoņka jau sēdēja uz krēsla, nesaprotoši blenzdams un raustīdams saslēgtās rokas.

—      Tātad tā, — sacīja Osokins, norādot uz gūstekni. — Nolaupīšanu organizējis vina šefs Karalis. Grāmatas ir pie viena no vina kaujiniekiem, vārdā Šarifs Hodžajevs, pēc iesaukas Hodža. Hodžajevs aizbraucis tām pakal uz Rjazaņu, bet atpakaļceļā notinies. Tagad šo meklē divi — Karalis un Kupris.

—     Bet kāpēc Kupris?

Izmeklētājs pamāja Ļoņkam.

—    Nezinu, — drūmi atbildēja Loņka, — tikai kā Kupris uzsvīda, tā mums uzlikās ar pretenzijām, sak, Hodža viņam naudu nospēris, vāģi uzspridzinājis, ļaudis nomocījis. Vispār viņš ir nojūdzies, tas Kupris.

—     Kāpēc tu tā domā? j

—    Nu, viņš atlaiž visādus murgus. Sak, jūsu Hodža caur sienām lido, benzīnu sūc no braucošiem autiņiem. Un vēl pēcāk paziņo: mēs viņu, tā teikt, paņēmām, bet viņš visus mūsu cilvēkus par sevi pārvērta. Divdesmit gabali, sak, Šarifi Hodžajevi pa Kupra villu skraidīja, nekādas, tā teikt, subordinācijas.

—     Bet ko Hodža pateica jums?

—     Kur?

—     Kur, kur, tai hauzē, kur jūs šo ņēmāt?

—    Ā! Nu, šefs sāka Hodžu meklēt — atradām viņu tajā sētā. Viņš pie kaut kāda večuka braukāja latīņu valodu mācīties.

—     Ko?

—    Šefs arī teica, — ko? Bet viņš braukaja. Trīs stundas katru dienu tupēja. Tik cītīgi pat pie meičām neviens nebraukā.

—    Nu, saņēmāt jūs viņu tajā dzīvoklī, — noteica Janijevs, — un tālāk?

—    Tā jau mēs viņu saņēmām! Tikko nolikām uz grīdas, kā šis izrauj stroķi un sāk bliezt!

—     Vai tad jūs viņu neizčamdījāt, vai?

—      Mēs tak vinu izčamdījām! Nebija viņam nekā, —~ sašuta Loņka, — dirsā, vai, bija to stroķi iebāzis?

* * *

Pēc stundas nelielā restorāniņā, ko balstīja Osokina brālis, abi likuma sargi apspriedās, kā notvert Šarifu Hodžajevu, kurš pēc apšaudes bija pazudis bez pēdām.

Jaņijevs šūpoja galvu.

—     Kā man nepatīk tas notikums ar Kupri, — viņš noteica, — ai, kā nepatīk!

—      Kupris taču ir narkomāns! Viņš kokaīnu rija jau deviņdesmitajā.

—    Kupris ir gan narkomāns, bet vai astoņdesmit devītajā iecirknī arī visi ir narkomāni?

—     Par ko tu runā?

—      Viena dikti interesanta lietiņa notika todien pie Poluškinas ciematiņa. Nakts vidū, pareizāk sakot, četros no rīta, pāris kilometru no Gorbunova savrupmājas, divas meičas izmeta no mašīnas šoferi. Iesēdās žigulī un aizbrauca. Šoferis ticis līdz tuvākajam ceļu policijas postenim, paziņoja visiem. Deviņos pa Arodbiedrības ielu brauc patruļmašīna un redz, ka pie veikaliņa stāv aizdzītais žigulis. Tajā sēž meiča. Otra meiča turpat aiz loga ņemas ap kseroksu. Puiši skrien pie tās, kas mašīnā, bet šī ņem un burtiski izgaist vinu rokās. Puiši metās veikaliņā… Uzmini, kas tur notika?

—     Kas tad?

—    Nu taisni tas pats, kas pie Kupra. Visi puiši pārvērtās par meičām sarkanās žaketītēs un uz augstiem papēdīšiem.

—     Bet tā — īstā?

—     īstā aizlaidās.

—     Bet kāds te sakars ar Hodžu?

—      Sakars tāds, ka īpašnieku no žiguļa izmeta divas meičas. Pie veikaliņa ari bija divas meičas. Bet uz aizdzītā žiguļa stūres atrasti Hodžas pirkstu nospiedumi.

Osokins sēdēja ar vaļēju muti.

—     Klausies, — viņš pēkšņi vaicāja, — bet ko tā meiča darīja veikaliņā?

—     Es jau teicu — kopēja.

—     Ko?

—     Tas nav zināms. Viņa ncnokopēja.

—     Nepaspēja? Žēl.

—     Paspēja. Viņa kopēja veclaiku grāmatu, bet, lai kā centās, laukā lidoja tikai baltas lapas. Negribēja tā grāmata kopēties un punkts!

—     Mūžīgi tie kseroksi klibo, — nomurmināja Osokins.

Parādījās oficiante ar kūpošu kafiju.

—     Klausies,»— Osokins domīgi novilka, kad meiča aizgāja, melno apspīlēto dupsi grozīdama, — bet kas tās bija par grāmatām, ko Rjazaņā nolaupīja?

Janijevs atbildes vietā iebakstīja ar pirkstu loga virzienā. Tur, uz piedrazotās ielas stāvēja grāmatu galds. Pie tā rosījās maģiskās literatūras tirgonis. Viņa bizness plauka, jo visvisādu maģijas literatūru cilvēki bija tikpat iecienījuši kā peles cepumus.

—     Tādas pašas muļķības, — janijcvs teica, — tikai no sešpadsmitā gadsimta. Krievijā tās nokļuvušas reizē ar apgaismību un rozenkreiceriem. Vietējais Rjazaņas muižnieks vācis sev bibliotēku. Piecas grāmatiņas, četras no tām inkunābulas, bet piektā — rokraksts. Tā arī ir visvērtīgākā un aprakstā minēta kā Kornēlija Agripīpas "Slepeno zinību" ceturtā daļa. To meistars ir pats rakstījis. Ņemot vērā preces un Rjazaņas specifiku, vari būt pilnīgi pārliecināts, ka tā ir pilnīga dezinfa. Šito "ceturto dalu" XVI gadsimti Kiropā bija vairāk nekā zupā ūdens un tās saistība ar Agripīpu ir tikpat liela kā Irākā drukātam dolāram ar Federālo Rezerves Sistēmu.

—     Kas tā par "ceturto dalu"?

—     1530. gadā Agripīpa izdeva tfīs grāmatas, kurās samērā jēdzīgi apskatīts viss maģiskais šurumburums. Tajā pašā laikā pa Eiropu sāka klīst "ceturtā grāmata", kurā slavenais brīnumdaris it kā atklāj īstenās maģijas noslēpumus. Un bijušais specnazovietis ar riebumu piebilda:

—    Ko tu domā, visādi kašpirovski tikai tagad parādījušies?

# * *

Pēc trim dienām es iebraucu pie pazīstamiem puišiem no autocentra — Saškas un Vanas. Nav svarīgi, ko es viņiem samuldēju, bet jau pēc nedēļas mēs Varšavas šosejā atvērām salonu "Multiauto". Sašku iztaisījām par ģenerāldirektoru, Vaņu par tirdzniecības menedžeri, bet es, protams, dokumentos nefigurēju. Dalu mašīnu mēs patiešām pirkām, bet dalu es pats dzinu nez no kurienes. Puiši, protams, domāja, ka vāģi ir zagti, un es nemēģināju viņus

pārliecināt par pretējo. Mēs mierīgi tirgojāmies nedēļas divas.

Kādā svētdienas rītā es piebraucu ar deviņdesmit piektā gada audi un skatos — sēž Saška ar glāzi rokā, zilumu zem acs un raud.

—     Kas tad tev, Saša?

Tad ari noskaidrojās. Pirms nedēļas, kā izrādās, bija atnākuši puiši no Gana brigādes un paziņojuši, ka šitā ir vinu teritorija. Saška uz dullo atbildējis, ka tas ir Karaļa bizness. Viņš taču pazina mani no tiem laikiem, kad es urbu Karaļa labā, bet es viņam kaut kā necentos izskaidrot pašreizējo stāvokli. Puiši griezās pie Karaļa, un Karalis, dabīgi, atbildēja, ka viņam šajā rajonā nekādas autobūšanas nav. Un, lQk! Vakar pie Sašas iegriezies pats Gans. Vispirms viņam par nejēdzīgo muldēšanu sadevuši pa purnu, tad iebaidīšanai pievākuši divas labākās ķerras: mersi un micubisi pajero. Un likuši līdz trešdienai sagādāt desmit stabus zaļo.

Es uzgriezu numuriņu, ko šie bija atstājuši, un mēs ar tiem draņķiem īsumā apmainījāmies ar viedokļiem.

—      Hallo, — saku, — puiši, jūs te divas svešas ķerras esat savākuši. Vajadzētu atdot.

Man jau visumā vienalga, ir tie autiņi vai nav. Mani zaudējumi ir tik vien kā veci žurnāli, bet tā ir principa lieta. Nepatīk man, kad visādi salašņas bāžas virsū aptīrīt. Jūtu, ka vada otrā galā ir apstulbuši, bet tad atskan:

—     Kas tur tā kvekšķ?

—      Es nekvekšķu, tu suņapurns, bet runāju. Es esmu "Muļtas" saimnieks. Vajadzētu satikties. Ir par ko pačivināt ar tavu Ganu.

—    Šovakar deviņos klajumā aiz "Budjonovieša". Derēs?

—     Pilnīgi, — es atbildu. — Uz drīzu redzīti!

—     Tu ko, Šarif, tiešām noliki viņiem streiku?

—     Nu.

—    Bet kas tad ies, Saritiņ? Tu patiešām nestrādā Karaļa ziņā?

Es uzsitu Saškam pa plecu.

—     Nerausties!

Mūsu necilais devītnieks ar tonētiem stikliem pieripoja pie krustojuma astoņos piecdesmit piecās. Saška un Vasjka sēdēja pakaļējā sēdeklī. Manuprāt, viņi līdz pat šim brīdim domāja, ka tūlīt mums vēl kāds piebiedrosies. Tas, ka mēs uz razborku braucam trijatā, viņu smadzenēs nekādi neievietojās, gluži kā žiguļa kabīnē neievietojas divkameru ledusskapis.

Nepagāja ne pusminūte, kad no tuvīnajām šķērsieliņām izgriezās divi ķiršukrāsas džipi un ielenca mūsu tačku. Labi ielenca, zinātniski. Ar purniem vārtrūmes virzienā. Džipu durvis attaisījās gluži vienlaikus un laukā sāka birt skūtpauraini puisīši.

—     Mums ir vāks, — Vasjka komentēja.

Es pasmīnēju un pateicu burvju vārdus.

Mūsu devītnieka durvis arī attaisījās. Un pa tām izlēca pieci milzīgi Usūrijas tīģeri.

—     Mamma! — ieaurojās viens no džipa puišiem, nometot šaušanai sagatavoto automātu.

Pēcāk kaujinieki attapās un ķērās pie šaušanas. Bet vai gan lodes spēja nodarīt kādu ļaunumu burvju dzīvniekiem?

Acumirklī mani zvēriņi uzklupa puišiem un ņēmās tos košļāt līdz ar visiem automātiem.

Es atmetu ar roku, pagriezos un braucu prom.

* * *

Piecas stundas vēlāk majors Osokins staigāja šurpu turpu pa piecpadsmitās slimnīcas uzņemšanas nodalu. Aiz durvīm operēja divus puišus, kurus pagalmā izskrējušie iedzīvotāji bija atraduši peldam asiņu pelkēs aiz kafejnīcas "Budjonovietis".

—     Skaidrs, ka tā ir bandītu razborka, — ziņoja vietējā iecirkņa dežurants, — bet ārsti apgalvo, ka puišus ir sakoduši plēsīgi zvēri!

—     Nu, ko viņi — tie ārsti saprot! Tu labāk iztaujā iedzīvotājus!

—    Jau iztaujāju. Vecene no septītā dzīvokļa tieši tobrīd uz balkona pārlasīja kartupeļus. Viņa stāsta, ka no devītnieka ar tumšajiem stikliem izlēkuši vismaz desmit tīģeri.

—     Kas tie par murgiem! — sašuta majors. — Kā devītniekā var salīst desmit tīģeru? Tajā pat manai sievasmātei nepietiek vietas!

—     Bet ārsti taču to pašu saka!

Majors padomāja un pēc tam teica:

—      Nu ko! Iespējams, ka noziedznieks tiešām atvedis uz razborku dresētu tīģeri. Bet, protams, ne vairāk kā

vienu. Eh, līdz kam jau nonākuši, riebekli!

* * *

Nākamajā dienā es sūcu aliņu (Asmodeja kompānijā), kad pie stāvvietas pierullēja mersis un micubisi. Tie paši, ko bija aizveduši Gana ļaudis. Aiz tiem kā nopērti suņi vilkās divi džipi.

No džipa izkāpa gadus četrdesmit vecs kaukāzietis ar skūtu purnu un zelta ķēdi ap kaklu un devās uz mūsu pusi. Es viņu sagaidīju, pieceldamies ar alus bundžiņu rokā.

—     Sveiks, Hodža, — viņš teica.

—     Sveiks, Gan.

—     Te mans brigadieris saputrojies. Tavs neirastēniķis paziņoja, ka maksājot Karalim, bet Karalis paziņoja, ka neko par to nezina. Kā mēs varējām zināt, ka tu esi no viņa atšķēlies?

Es klusēju.

—     Nu ko, ņemsi atpakaļ savas tačkas?

Es ar alus bundžiņu parādīju:

—     Ar procentiem. Tačkas un to sarkaniņo džipu.

Gans uz brīdi zaudēja valodu.

—     Hodža, vai tu neņem par šerpu?

Mans alus bija beidzies. Es noliku bundžu uz galda. Pa labi no manis televizors reklamēja "herši-kolu". Es līdz elkonim iebāzu roku televizorā un paņēmu "herši". Ganam acis izsprāga uz pieres. Es padzēros no pudeles un pastiepu to Ganam.

—     Nē, ne pārāk, — es atbildēju.

Gans ieklepojās kā profesors pirms lekcijas un gāja pie džipiem. Nezinu gan, ko viņš tur skaidroja, bet puiši sadzina stāvvietā gan mersi, gan micubisi, gan arī otro džipu. Kopā ar Ganu bija atbraukuši astoņi cilvēki, un atlikušajā džipā viņi nevarēja salīst.

Pateicoties laicīgai burvestībai, es redzēju ir viņu jakas, ir to, kas zem jakām. Es pat redzēju, kādā krāsā ir viņu bikšugumijas. Katram gadījumam pulveri viņu stroķos es pārvērtu par jūras sāli.

Gans atgriezās pie manis. Viņa lūpas no naida bija savilkušās pavisam plāniņas, viņš knapi valdījās, taču uzvedās kā īsts džentlmenis. Droši vien viņš jau gudroja, cik lodes gribētu salaist man vēderā, bet Gans par Ganu bija kļuvis tādēļ, ka vispirms domāja, bet darīja pēc tam. Droši vien viņš jau dzirdējis kādas baumas par Karali un Kupri, un tagad viņš vispirms grib noskaidrot, ar ko nāksies sasieties.

—     Apmierināts? — Gans pajautāja.

—     Parādi man savu šaujamo, — es atbildēju.

Gana seja sastinga kā mironim, un viņš izvilka no azotes nobružātu IT. Parasti viņš nestaigāja apbruņots, bet ne jau katru dienu jābrauc ciemos pie cilvēka, kurš devītniekā vadā sev Jīdzi veselu metienu Usūrijas tīģeru.

—     Maināmies? — es teicu un izvilku savējo.

Gans apstulba. Savu stroķi es uzzīmēju, aplūkodams bildītes ar visādiem veclaicīgiem šaujamajiem. Prata gan cilvēki taisīt! Katrs stobrs izzīmēts kā tādam Aivazovskim. Vārdu sakot, man bija policijas stārs. Stobrs kā jau stobrs, bet spals pārklāts ar zeltu puspirksta biezumā. Un šajā zeltā meistarīgi iegravēti visādi zvēriņi ar rubīna acīm. Es negribēju sanīsties ar Ganu. Nolikt pie vietas — lūdzu, bet strīdēties — ne-e, es neesmu kašķīgs. Vienkārši nevaru ciest, ja man kāds lien virsū. Gans klusējot paņēma pasniegto stroķi un iebāza padusē. Viņš pat nepadevās kārdinājumam paurķēt ar nagu akmentiņus uz spala, lai pārliecinātos par to īstumu.

—     Labs ir, Hodža, — viņš sacīja un jau pagriezās, lai ietu prom. Viņa balss bija manāmi atmaigusi. Katrā ziņā viņš prot saglabāt pašcieņu. Pat ja viņa ļaudīm mājās nāksies braukt ar taksi.

—     Pagaidi! — es uzsaucu gruzīnam.

Šis pagriezās. Manās rokās bija kārbiņa ar pelēcīgu pulveri.

—      Es dzirdēju, ka tavus cilvēkus esot sakodis kaķis.

Tāds strīpains. Tu viņus sasmērē no sitās kārbiņas — būs vēl veselāki nekā pirms tam.

Gans pavisam atplauka. Uzsita man pa plecu. — Bet tu neesi slikts puisis, Hodža! — šis saka. — Zvani, ja kāds tev mēģina braukt virsū.

* * *

Es no mazotnes esmu iegaumējis, ka cilvēks, pat ja viņš ir Einšteins, pats par sevi ir čiks. Bet cilvēks, kurš ir pats par sevi un ar miljonu kabatā, — tas vienkārši ir uz šautuves sienas uzmālēts mežakuilis. Būtībā — kāda velna pēc es pasāku visu to jezgu ar autosalonu? Es taču būtu varējis gan izdomāt ari ko ienesīgāku.

jāatzīstas, ka tajā laikā es jau mierīgi varēju apmeklēt Noksa fortu un pagrābt tur to, ko neizdevās nospert pazīstamajam Jana Fleminga varonim. Ņemot vērā, ka tas viss notiek Krievijā, es skaidri zināju, ka pat ar mazītiņu Amerikas zelta krājumu daļiņu būtu diezgan, lai mūžīgi dzīvotu kā niere taukos, uzpirkto Iekšlietu ministrijas pulkvežu un majoru aptekalēts.

Bet man nevajadzēja naudu, man vajadzēja, lai mani cienītu. Un vispār, kas tas ir — vientuļš bagātnieks? Vientuļš bagātnieks ir nonsenss, vismaz Krievijā. Tā ir zelta ola dzīves tirgū, kuru vērtējoši nopēta katrs garāmejošs zaglis. Tā ir razborka brokastīs, pusdienās un vakariņās. Apniks taču ar laiku pierādīt katram no Komsomolskas pie Amūras ielidojušam zaglim, ka tu neesi kamielis. Bez tam var uzbraukt kaut kāds trulikis un nobliezt savā stulbumā. Vārdu sakot, ir patīkami, ja tevi sargā maģija, bet daudz patīkamāk — ja tevi sargā reputācija. Par dūzeni es nesatraucos.

Ja jau šie raustījās aiztikt reketieri Šarifu, vai tad līdīs virsū Šarifam burvim?

Ar vārdu sakot, bija man autosaloniņš, nopirku elitāru savrupmājinu uz Rublovskas šosejas, nolīgu puišus un sāku dzīvot pats sev par prieku. Māja mums padevās kā jau māja, kādās tagad visi dzīvo. Ar vienu lietu gan bija pavisam stingri — nekādu bābu.

Tādas lietas kā mauku izsaukšana uz māju pie mums neeksistēja. Ja puišiem sagribas, es tūliņ eju uz kabinetu, papūšu, pačukstu un uztaisu viņiem kādas desmit undīnes. Zēniņi iesākumā baidījās, bet tad pierada. Un kāpēc ne? Mauka ir un paliek mauka un uzvedas viņa maucīgi, un purns arī ne vienmēr augstvērtīgs. Bet tagad es lieku Undīnei izskatīties pēc Klaudijas Sīferes un džekiem uzreiz žoklis atkaras, bet apakšā — pilnīgi otrādi, pat loti saceļas.

Drīzumā kaut kāds spicais sadomāja blakusielā atvērt pārstāvniecību un griezās pie manis. Tā un tā, saka, sienas ir, bet jumta nav. Esmu gatavs iedot remontam, lai netek. Nebūdams skops, paskaidroju viņam, ka šajā rajonā jāmaksā Ganam, un devu savu rekomēndāciju. Gans bija loti aizkustināts.

Bet citus es ņēmu gan zem sava jumta. Gandrīz nobliež autoritāti, viņa laužu starpā sākas razborkas, padotajiem kļūst sadīgi — es, hop, un esmu klāt.

Es nesteidzos. Kādēļ man jāsteidzas? Man pagrabā vārās filozofijas akmens, un man priekšā ir vesela mūžība.

—     Iesim, Serjožka, pačivināsim, — Janijevs teica.

Abi menti caur šauru, ar nospurušu linoleju izklātu koridorinu nonāca Janijeva kabinetā. Janijevs nospieda selektora taustiņu:

—     Budjakinu pie manis!

Virsleitnants Sergejs Budjakins ieradās pēc divām minūtēm. Viņš bija gaišmatains, svaigs un smaidīgs kā govs uz siera etiķetes.

—      Nu, kas tev ir sakarā ar to sērgu, Hodžu? Vai noskaidroji, no kurienes viņš dzen vāģus?

—     Nē, biedri pulkvedi! Muitas papīri viņiem ir viltoti. Par tiem liela nauda tiek maksāta. Viņa prece neiet pāri robežai. Prātam nav aptverams, kur viņš to mantu ņem.

—    Tad nu gan — Ņūtona binoms! — iespurdzās Golovičenko. — Svilstoši ir tie viņa vāģi.

—     Nav gan! Tā ir pilnīgi kaut kāda mistika! Viņam Rublovkā ir vasarnīca, bet vasarnīcā — garāža. No rīta garāžu atver un no tās izbrauc viena vai divas mašīnas. Citreiz džips, citreiz ševrolē, bet vakar linkolnu izripināja. Un neviena no tām mašīnām pirms tam garāžā nav iebraukusi. Mēs visu rajonu esam ielenkuši! Mums pat pele nemanīta nepaskries garām! Vai viņš tās cep, vai? Uz konveijera?

—     Interesants konveijers gan ir viņa garāžā… — nomurmināja pulkvedis. — Vienreiz džips, citreiz ševrolē…

—    Jā, un vēl kas, — leitnants atcerējās. — Pēc viņa nodokļiem iznāk, ka viņš pats nepārdod mašīnas, bet ir kādas ārzemju firmas pārstāvis.

Tātad ar nodokli tiek aplikta nevis autiņu pārdošanas pelņa, bet tikai komisijas nauda. Tie taču ir kaut kādi suņa murgi! Mūsu muita tādu komisijas vāģi nemaz nelaidīs pāri robežai! Es nodokļu policijā pajautāju, cik viņiem par to uzmetuši, bet šiem lūpas dreb un acīs neprāts, jau tikai padzirdot vārdu "Hodža".

—      Pamatīgi, — teica pulkvedis, lieliski zinādams, ka, tiekoties ar nodokļu policiju, dreb nevis policija, bet uzņēmējs. — Kas mums vēl ir par Hodžu?

—    Tā ir riebīga vieta, — sacīja virsleitnants, — pretīga. Mēs aizvakar sēdējām uz lūriņu, dzirdam — troksnis, smiekli. Domājām, sak, iemetīsim aci teritorijā. Tur viņiem gan telekameras pa visu perimetru saliktas, es pie sētas klāt nelīdu, bet uzrāpos priedē. Nu, un skatos lejā. Pašlaik laukā ir decembris, dubli visapkārt, bet pie viņiem jūnijs. Zaļo zālīte, zied puķītes, puiši šortos cep šašlikus vai bez šortiem kniebj skuķes. Bet skukenes — īstas skaistules!

—     Tu to nofotografēji?

—     Kā gan savādāk! Marčins pašreiz attīsta!

—     Nes šurp!

Virsleitnants Budjakins pazuda aiz durvīm, bet bijušais SOBR komandieris jautāja:

—     Nu, bet kāpēc tu mani izsauci?

Janijevs pasmīnēja:

—     Ir ienākusi operatīva informācija — Karalis izsaucis Hodžu uz razborku. Rīt vienpadsmitos. Brauksim uz Nagatino pie apvedceļa. Ņemsim ciet!

—     Paņemsim, — vienaldzīgi teica bijušais sobrovietis.

Pie durvīm klauvēja. Janijevs piecēlās, pavēra durvis un

atgriezās ar fotogrāfijām.

—    Ņem, — viņš sacīja, — bet iesākumā paskaties uz šito.

Sobrovietis paskatījās. Attēlos tiešām viss bija kā stāstīts:

vasara, baseins un zaļa zālīte. Kaut kas nebija kārtībā vienīgi ar meiču, kuru pie pašas sētas knieba notetovēts

"zilums". Ta nebija meiča. Ta bija varde cilvēka lielumā. Bet

pārējais bija tieši tā, kā stāstīja leitnants no lūriņa.

* * *

Vienpadsmitos vakarā es piebraucu pie savas vasarnīcas vārtiem vecā septiņdesmit trešā gada sešniekā.

Vārti atvērās, un es ieripināju pagalmā. Mums bija ciemiņi; gar bctonēto celiņu stāvēja zili un sarkani džipi, bet pa vidu, aizšķērsojot man ceļu, zīmējās Gana bruņotais mersedess. Gans stāvēja, atspiedies pret kapolu, un smēķēja "Marlboro". Uz žigulīti viņš noraudzījās ar izbrīnu, neapjēdzot, ka tas ir vasarnīcas saimnieks, un mierīgi turpināja smēķēt.

Vārti aizvērās. Es ieslēdzu atpakaļgaitu un mazliet uzsitu ar pakalu pa vārtiem. Noškindēja stikli, un atskanēja vārgs kliedziens. Es pārslēdzu ātrumu, nedaudz sagriežos un padevu uz priekšu. Žiguļa riteņi nobrauca no celiņa, bet pievolgas cehu auklējuma kreisais žoklis ietriecās bruņotā mersedesa bamperā. Žigulis žēlabaini ieņerkstējās un apstājās. Ganam atkārās žoklis. Es izslēdzu dzinēju un izlīdu no mašīnas.

—      Ko tu, Hodža, — jautāja Gans, — uz ķerru saniknojies?

—     Tā nav ķerra, — es atbildēju.

Gans brīnījās. Es piegāju pie automašīnas un no visa spēka iespēru pa riteni. Ritenis vāri iepīkstējās. Es caur zobiem nomurmināju vajadzīgos burvju vārdus.

Automobilis izgaisa, bet tā vietā zemē nogāzās visai resns cilvēks, dārgā, bet sadirstā uzvalkā. Cilvēkam zem deguna tieši tai vietā, kur es tiku uzcienājis žiguli ar mersedesa bamperi, plauka pamatīgs zilums.

—     Vai visu saprati, džekiņ? — es pajautāju.

Vecais steidzīgi pamāja.

—     Tūlīt tu brauksi uz dūzeni un pievāksi savu iesniegumu, — es teicu. — Pēc tam tu atgriezīsies savā kantorī un atdzīsi šurp manu vāģi. Un piķi dubultā apmērā.

Vecis izmetās pa vārtiem tā, ka vējš vien svilpoja skrandās. Es pagriezos pret Ganu.

—     Tātad, par ko mēs runājam? — vaicāju.

—    Tev rīt ir skaidrošanās ar Karali, — Gans teica, — paklīdušas tādas baumas, ka Karalis tur būs kopā ar Kupri. Un ka vini tādā sakarā sarūpējuši stobrapakšas.

Karaļa vietā es būtu sarūpējis vismaz raķeti SS-20. Starp citu, arī SS-20 viņam ne īpaši palīdzētu. Man garāžā stāvēja lāzerlielgabals, kuru es aizņēmos no "Zvaigžņu karu" ceturtās sērijas. Es to verķi izmēģināju un pārliecinājos, ka tas darbojas tieši tā kā ķinītī.

Mani ziņa par jauna bruņojuma ieviešanu Karaļa karaspēkā ne visai satrauca. Tomēr es izlikos, ka esmu Ganam loti pateicīgs par paziņojumu.

—     Vai mana palīdzība nebūs vajadzīga?

—     Nē, — es saku, — paldies. Tur netālu ir restorāns, tu vari pasēdēt pirmajā rindā.

—      Bet kas tas bija par džeku? — interesējās Gans, norādīdams uz savu bamperi. Luktura drumslu zemē vairs nebija, bet uz mirdzošā metāla tumsnēja asiņains plankums.

—    Kas nu tas par džeku, — es teicu, — pašam nav jumta, bet kladzina.

Uz streiku es, kā ierasts, devos pelēkajā devītniekā ar tonētiem stikliem. Pie stūres sēdēja mans vietnieks Vasja, es — blakus. Vairāk neviena nebija.

Laukumiņš bija izraudzīts godam — jaunbūvju rindas, no visām pusēm apkepušas ar dubļiem un garažiņām —gliemežvākiem, biški tālāk neliela kafejnīca un līdzās milzīga būvbedre. Vieta bija tukša un netīra kā sutenera dvēsele. Celtniekus nekur nemanīja, vienīgi pie pašas būvbedres tupēja divi dzeltenzaļi vagoniņi ar izsistiem logiem.

Pie pašas būvbedres taisnā leņķī viens pret otru stāvēja divi lendroveri.

Karalis ar svītu jau gaidīja mani, no mašīnām izlīduši. Karalis laiski žlembāja neaizdegtu cigareti. Tālumā pie kafejnīcas es ieraudzīju bērnu bariņu pie šūpolēm un Gana autiņu — zilu volvo. Tomēr ir gan noīrējis vietas parterā. Devītnieks apstājās, un es, iepriekš pārbaudījis, vai nav pārtrūkusi aukliņa ar amuletu, kurš padara nesašaujamu, izkāpu laukā.

Tālāk viss risinājās neparasti ātri. Dzeltenzaļā vagoniņa siena nobrakšķēja un nogāzās kā stingera ķerta. No vagoniņa izbira laužu bars plankumainās formās un sāka brēkt:

—     Ķepas augšā! Veiklāk!

Tūlīt no tālākās sešpadsmitstāvenes pakša izdrāzās divi gaziki un pieripoja pie mums.

—     SOBR!

—     Esam iekrituši, — Vasja izmisīgi noteica.

—      Nekas, izrausimies, — es pasmīnēju un noskaitīju buramvārdus.

Tajā pašā brīdī mūsu devītnieks pārvērtās par tanku. Vasja, muti iepletis, blenza uz vadības kloķiem.

— Ko scdi! — es ieaurojos. — Tanku, vai, neesi redzējis? Spied grīdā!!!

* * *

SOBRa kaujinieki mirkli blenza uz no nekurienes uzradušos tanku, bet tad pulkvedis Golovičenko nokomandēja:

—     Uguni!

Puiši sāka liet virsū tankam no automātiem, bet kur nu! Varenā kara mašīna līgani pagriezās, pie viena ieslaukot bflvbedrē bandītu roveru, un devās šosejas virzienā.

—     Pakal viņiem!!!

Kādi desmit sobrieši salēca džipos un, maļot dubļus, metās pakaļ varenajai mašīnai. Kādu laiciņu viņiem veicās. Tomēr pēc pārsimts metriem ceļu aizšķērsoja pusotrmetrīga siltumtrases tranšeja. Tanks, atšķirībā no džipiem, pavisam viegli pārvarēja šo šķērsli un izgaisa zilajās tālēs. Džipi knapi paguva nobremzēt pie nelietīgā grāvja.

—    Tanks, piecdesmit ceturtais, virzās uz Kaširskas šoseju, — aizturēt! — Golovičenko auroja rācijā.

Bet kur nu! Piebraucis pie šosejas, tanks atkal pārvērtās par devītnieku un saticīgi iekļāvās kopējā mašīnu straumē.

* * #

Dažas dienas pēc nupat aprakstītajiem notikumiem es iegāju kādas nelielas bankas direktora kabinetā. To lepni sauca par "BTK-banku". BTK nozīmēja "brīvība, tirdzniecība, kredīts".

Bankas ēkā bija arī naudas mazgāšanas kantoritis "Renomē-L". Viena man pakļauta firma gribēja caur "Renomē" dabūt laukā skaidru piki, bet šajā brīdī policija uzlika "Renomē" rēķinam arestu un nauda uzkārās. Tā kā es nebiju visai pārliecināts, ka varonīgie bankas apsargi ielaidīs mani cilvēcīgā izskatā, tad, pārvērties par kaki, es ielīdu pa vīriešu tualetes vēdlodziņu. Tur es pārtapu par cilvēku.

Astafjeva kungs bija visai jauns — viņam bija trīsdesmit gadu, mazas bālas rokas ar tieviņām locītavām, pilnīgas lūpas un rudzukrāsas acis. Viņš sēdēja pie pulēta galda, kura izmēri lika domāt par aviācijas bāzes kuģa klāju. Vina mugurā no stikla skapja nolūkojās milzīgas mapes, tik piepampušas kā budžeta izdevumu dala. Pa visu telpu — milzīgs pelēks paklājs. Un tieši uz šī paklāja, tieši zem direktora pakaļas es ievēroju to, par ko nekas nevar būt labāks, — gabaliņu naga. Tas ir vienkārši pārsteidzoši, cik cilvēki var būt nevērīgi pret saviem nagiem! Nevienam taču neienāks prātā vienkārši nomest zemē kredītkarti vai baksu paciņu. Bet maksimālais, ko es iegūtu, dabūjis viņa kredītkarti, būtu baksu žūksnītis. Bet ar savu nagu viņš atver man kredītlīniju ar veselu nuļļu ierindu.

—     Sveikiņi, — es saku, — es te sakarā ar četrdesmit pieciem miljardiem.

—     Kādiem miljardiem? — brīnās Astafjevs.

Es bakstu ar pirkstu uz durvju pusi.

—     Iepretī jūsu kabinetam, — es saku, — ir kantoris ar nosakumu "Renomē-L". Tam kantorim ir rēķins jūsu bankā, uz kuru mēs pārskaitījām četrdesmit piecus miljardus par konsultatīvajiem pakalpojumiem.

—     Par kādiem tieši? — nosmīn Astafjevs. ■

—     Hm… Nu, teiksim, pingvīnu daudzuma iespaids uz papaijas ražību Orlas apgabalā.

—     Ā, — saka Astafjevs, — loti nepieciešams pētījums, bet es diemžēl nekā nevaru palīdzēt. Nodokļu policija ir arestējusi rēķinu.

—     Tās ir jūsu problēmas. Bet mūsu nauda.

—    Kāda man tur dala? Griezieties pie firmas īpašnieka!

—    Cilvēks, ar kura pasi šis uzņēmums aizpagājušajā mēnesī reģistrēts, — es runāju īpaši saldā balsī, — jau astoņus gadus ir miris. Vispār jau es jau varu pie viņa griezties, bet ne šobrīd. Pusnaktī.

Astafjevs nospieda selektora podziņu un kabinetā parādījās divi milzeņi.

—   Tā nu gan jums nevajadzēja darīt, Semjon Kirilovič, — es aizrādīju, — maz kas var ar cilvēku atgadīties. Piemēram, brauc viņš, brauc, bet viņa volvo trāpa ar riteni kanalizācijas lūkā. Vai, teiksim, televizors, lai arī nelidojošs priekšmets, bet var uz galvas uzgāzties…

Astafjevs skatās uz mani ar zināmu interesi.

—   Jā, — viņš saka, — nu jau pat psihi, pat tie metušies uz reketu. Mani ir visādi draudējuši nomušīt, bet ar televizoru — vēl nekad. Un nokomandē: — Izmetiet to smerdeli!

Abi būdīgie ņem mani zem rociņām, viens sit man pa saules pinumu, un, kad es salokos, otrs uzcienā ar ceļgalu sejā. Labāk nemaz nevar būt — es gāžos uz grīdas pie Astafjeva kājām un lidojumā pagūstu satvert mazītiņo naga šķēpelīti.

* * *

Vakarā Astafjevs brauca mājup pa Vernadska bulvāri. Viņa volvo cieši gāja kreisajā rindā. Kilometru pēc kilometra, un tad pēkšņi Astafjevs ar šausmām ievēroja, ka priekšā braucošā žiguļa riteņi nogrūž acīmredzot slikti nostiprinātu kanalizācijas lūkas vāku. Nākamajā mirklī mašīnu satricināja. Astafjevu pasvieda tā, ka viņš ar galvu izsita stiklu. Šoferis izmisīgi nolamājās, un tai pat mirklī autiņš dabūja vēl vienu triecienu — pakaļā ieskrēja sarkans dodžs.

Lūkas vāks sapostīja stūres ģeneratoru, un dodžs samīcīja bagāžnieku kā pankūku.

Mājās Astafjevs atgriezās domīgs. Iegājis pirmā stāva hallē, viņš ievēroja, ka sieva uzsākusi dzīvokļa pārkārtošanu: vecākais dēls kāpa lejā no otrā stāva ar milzīgu plakanekrāna televizoru rokās. Tikko Astafjevs bija ienācis, viņa mīļotā vilcene Alda metās pie komersanta. Aldas raženais augums aizskāra uz kāpnēm balansējošo virves dejotāju ar televizoru, un Astafjeva dēls ar visu nešlavu noripoja lejā tieši virsū tēvam. Astafjevs tika cauri ar pamatīgi sadauzītu sānu, bet japāņu sērijveida brīnums neatgriezeniski aizgāja bojā — un līdzi tam arī tūkstoš dolāru no Astafjevu ģimenes budžeta.

* * *

Nākamajā dienā es piezvanīju Astafjevam un noliku tikšanos krogā "līmenis".

Astafjevs sēdēja pašā attālākajā stūrī un tempa šņabi. Es uzsitu viņam uz pleca: — Tu jau esi šeit, puis? Bet kur piķis?

— Kāds piķis?

Ak tu, āzi! Par maz tev ar televizoru ieblieza! Tūlīt tu man uzdancosi!

—    Labi, — es saku, — braucam, tūlīt paskaidrosim, kāds.

Astafjevs žēlīgi skatās visapkārt, bet te kā no zemes izaug četri mani cilvēki. Divi satver smerdeli kā stangās, bet trešais klusītēm baksta viņam sānos ar stroķi.

—     Ejam, draugs, un bez trokšņa.

Mani ļaudis profesionāli izved viņu no zāles un iesēdina mašīnā. Zālē pusdienojošajiem lohiem šķiet, ka pieci paziņas ved laukā piedzērušo. Dzīves sīkumos informētākie oficianti vienaldzīgi novērš skatienus.

Ārā ir dziļa nakts. Vējš dzenā pa ielu papīra strēmeles un retas, sausas sniegpārslas. Melnās debesis ir vadu sašvīkotas, bet tālumā vēlīns tramvajs mums salutē ar dzirksteļu kūli.

Puiši iestūķē Astafjevu mašīnā, un mēs laižam prom.

Pēc piecām minūtēm mēs pāršaujamies pār apvedceļu. Astafjevs pakaļējā beņķī sāk žēlabaini smilkstēt.

Mēs iegriežam finiša taisnē: mūsu micubisi pajero lido pa zemes ceļu, ar riteņiem maldams ledus drumslas un dubļus. Aiz tumšajiem kokiem iznirst manas savrupmājas siluets. Nākamajā mirklī uzliesmo divu ceļmalā noslēpušos džipu prožektori, no līkuma parādās zilacītis žigulis un pazīstama balss auro pazīstamus vārdus:

—     Nešaut! Milicija!

SOBR!

Velns ar ārā! Es sagrābu baņķieri aiz krāgas:

—     Tu, draņķi, menteni uzvedi?

Pat tumsā varēja redzēt, kā Jaunā priekā iezaigojas viņa acis.

—     Nu tad — saņem! — es iešņācos.

Jau nākamajā brīdī visas četras pajero durvis tika atrautas vaļā un sarkanmatains sobrovietis vilka mani laukā.

—      Meklējiet Astafjevu! Viņam jābūt šitajā ķerrā! — atskanēja spalga balss.

Bet Astafjeva ķerrā vairs nebija. Astafjeva vietā uz aizmugurējā sēdekļa tupēja pūkains, pilnīgi balts kaķēns. Ieraudzījis sobrovieti, kaķēns, žēli ņaudēdams, metās pie tā, bet šis atgrūda bandītisko zvēriņu. Kaķītis izmisis izlēca no ķerras, pakūla dubļus ar savu balto astīti un pagaisa tumsā, laikam sapratis, ka šobrīd nav īstais laiks maisīties zem milzīgo mašīnu riteņiem un nikno cilvēku kājām.

Mani pārmeklēja, atņēma šaujamo un aizveda uz sobroviešu uaziku.

—     Par ko, zēni? — es painteresējos.

Bet sobrovieši ir tādi puiši: pajautāsi ar vārdiem, bet atbildi saņemsi ar zābaku pa nierēm. Es pieklusu un vairs īpaši neprotestēju. Man pašam bija interesanti. Bez tam — te man jāpasaka viena lieta: buršana nemaz nav tik vienkārša nodarbošanās. Gik loti atņem spēkus — tas ir vienkārši šausmīgi. Reizēm pat šķiet, ka vieglāk ir noiet simt kilometrus kājām, nekā par tādu pat gabalu pārcelties ar gribasspēku. Pārvērsdams Astafjevu par baltu kaķīti, es biju pavisam nosēdinājis savas baterijas. Man vajadzēja kaut cik uzlādēties.

Un te nu ir jāteic, ka maģijā ir šķērsielas, kuras stipri saīsina jebkuru burvestību. Noburt nejaušu garāmgājēju, kurš iet savā nodabā un domā, teiksim, par Baha Ceturto simfoniju, ir diezgan grūti. Bet noburt cilvēku, kurš domā, kā ātrāk atsist tev nieres, ir pavisam vienkārši. Starp citu, baltie magi — tie ir tādi zaķpastalas, kuri neaiztiek nevienu, kurš šos neienīst. Un ne jau tāpēc, ka viņi ir labiņi, bet tāpēc, ka viņi ir zaķapastalas. Slīmesti. Dzīvo tikai uz citu enerģijas rēķina. Pašiem ir slinkums pat pirkstu pakustināt.

Pēc divdesmit minūtēm mēs ieripojām pārvaldes pagalmā. Mani izvilka no džipa un pa noplukušiem gaiteņiem aizvilka uz kabinetu. Ap mani sanāca kādi pieci sobrovieši. Izklaidēties. Padancot pa manām ribām. Jūtu, ka viņiem ir tāds priekšniecības norādījums. Bet priekšnieks, rūdīts vīrs, kas gāja man pa priekšu, pagriežas un saka: — Nu, sveiks, Šarif. Es esmu majors Golovičenko. Esi dzirdējis?

Un sniedz roku.

Es, protams, nevaru paspiest viņa roku. Viņi man tā savilka dzelžus, ka sen jau viss tur ir notirpis.

—    Tu ko, maita, nedod roku, kad ar tevi sasveicinās, — majors saka un gāž man no visas sirds pa purnu.

Sitiens bija tik spēcīgs, ka mana dvēsele pat nepaguva palikt miesā. Sanāca tā, ka mana dvēsele stāv majora priekšā, bet miesa — es skatos — gul kaktā un tirina kājiņas. Tad divi sobrovieši piecēla manu augumu un dvēsele atsāka skatīties uz pasauli no galvas iekšpuses, ne vairs no ārpuses.

—     Kur ir Astafjevs? — saka majors.

—     Kāds Astafjevs?

—    Jūs viņu ķerrā ievilkāt! Mēs jums visu ceļu sekojām! Kur tu viņu liki?

—     Jūs mani, pilsoni priekšniek, ar kādu jaucat!

—     Ne ar vienu es tevi, maita, nejaucu! Un visas tavas gudrības man ir zināmas. Tas ir tavs paraksts?

Un majors izvelk no azotes papīru, kurā es atpazīstu savu līgumu par nodomiem, ko tiku noslēdzis ar Asmodeju, un grūž man ģīmī.

—     Kā tad tu šitā, maita? Sliktāk nekā ārzemju izlūkdienestiem! Kam tu dzimteni pārdod?

Nākamajā sekundē mani sobrovieši izmisīgi iegaudojās.

—     Nava! — ieaurojās majors, ķerdams sev pie bikšupriekšas.

—      Nava! — iespiedzās pārējie vīrišķi. Patiešām, ticiet vai neticiet, pat balstinas viņiem uzreiz kļuva tādas smalciņas, smalciņas…

Majors drudžaini attaisīja ķūli un pārliecinājās, ka kāda visai būtiska vina ķermeņa detaļa patiešām ir pazudusi. Detaļa, kura vīrietim nepieciešama kā zupai ūdens.

—    Nositīšu maitu! — majors spiegdams metās uz manu pusi.

—     Esi mierīgāks! — es pavīpsnāju. — Ja tu man kaut pirkstu piedursi, visu mūžu bez tās mantiņas staigāsi. Skaidrs?

Mani sobrovieši pieklusa. Sēž kārtīgi, mierīgi — ne sobrovieši, bet pirmklasnieki glītrakstīšanas stundā. Tikai vienam automāts karājās uz pleca. Labi, uzskatīsim, ka nevis glītrakstīšanas stundā, bet civilās aizsardzības nodarbībā.

—     Rokassprādžu atslēgu! — es pieprasu.

Majoram seja raustās kā autiņš, kas negrib pielekt. Bet atslēgas viņš pamet. Es noņemu dzelžus un izstaipos kā kaķēns, apēdis peli.

—    Kas tad tur ir sarakstīts tajā manā lietā? — es jautāju.

Majors nolaiž acis.

—    Tavā lietā daudz kas interesants ir sarakstīts, — majors atbild. — Re, ir iesniegums par izspiešanu no pilsoņa Astafjeva. Zagtu mašīnu tirgošana. Ir ziņojums par tanka aizdzīšanu.

Es līganā gaitā pieeju pie galda, savācu vasarnīcas un mašīnas atslēgas un saku:

—     Laimīgu palikšanu! Es aizeju.

—     Bet mans… — auro majors.

—    Rupjības, biedri major, — es saku, — maitā Krievijas milicijas darbinieka cildeno morālo tēlu. Jums taču ir cildena morālā seja, ko, major? Kas attiecas uz to jūsu piedēklīti. Tikko jūs izbeigsiet pret mani ierosināto lietu sakarā ar visa notikušā neiespējamību, tas jums lēnītēm ataugs.

Un — es eju uz durvju pusi.

—     Bet mēs?! — saskaņoti skandē sobrovieši.

—    Bet jūs būsiet grupa, kam jāuztur uz majoru spiediens, — es skaidroju. — Kad viņam ataugs, jums arī parādīsies. Āži jūs esat, āži! Vismaz pilsētas maukas no jums atpūtīsies. Vai tad nav apnicis viņām katru dienu sestdienas talkas rīkot?

Un es izgāju, uzmanīgi pieverot durvis. Starp citu —•' ejot garām aizmigušajam dežurantam, es tomēr katram gadījumam tapu neredzams.

Kad es pārbraucu mājās, Vasja man paziņoja:

—     Šef, te puišiem kaut kāds kaķītis pieklīdis.

Es devos paskatīties uz kaķīti. Kaķītis pavisam žēlabainā pozā sēdēja sniegā. Viņš bija neparasti netīrs un jau paguvis saskrāpēt degunu.

—    Nevajag klačoties, — es teicu, — nevajag saukt palīgā dūzeni. Skaidrs?

No kaķīša acīm sāka ripot asaras. Es nekad mūžā nebiju redzējis raudošu kaķi. Tas bija tik negaidīti, ka man palika žēl. Biju gan domājis paturēt viņu kaķa ādā vismaz nedēju, bet nu pārdomāju. Baņķieri ir tāda maiga, netramdīta tauta. Kur nu viņi spēs pa mežu dzenāties pakal pelēm.

"Palaidīšu tevi vaļā pievakarē," es nodomāju. Astafjevam es, protams, par savu nodomu neko neteicu, bet, šķībi pasmaidījis, bildu:

—     Nu ko, minclt? Atnesīsi parādiņu — atburšu.

Kaķītis turpināja raudāt. Viņam bija pilnīgi skaidrs, ka

šādā paskatā viņam četrdesmit piecus miljardus neaizdos pat personīgajā bankā. Es pasmējos un iegāju mājā, kur plašajā, ar cēlkoka paneļiem apdarinātajā viesistabā jau sāka klāt galdu. Pēc divām stundām aiz viesistabas loga atskanēja ņaudēšana. Es palūkojos pa otrā stāva logu. Tā ari bija: kaķītis sēdēja sniegā zem loga un žēli pīkstēja. Izbadējies.

Es izmakšķerēju no mērces gaļas gabalu un piegāju pie loga.

—     Ko, minka, ēst gribas? — es pavaicāju, izliecies pa logu. — Še, ņem!

Kaķītis vilcinājās. Viņš sēdēja zemē, no viņa zilajām actiņām plūda asaras. Pie astes pielipusi pērnā lapiņa.

—     Še, mēģini dabūt! — es atkārtoju. — Ja dabūsi, atburšu!

Kaķītis uzlēca uz ūdensnotekas un sāka rāpties augšup. Visi mani puiši sadrūzmējās pie logiem, ņirgdami un spriezdami, vai Astafjevs tiks līdz otrajam stāvam. Patiesību sakot, parastam kaķim tikt augšā būtu pavisam viegli, bet tas nebija parasts kaķis, tas bija izglītots baņķieris, kurš pieradis uz otro stāvu braukt ar liftu, nevis trausties pa notekcauruli.

—      Rāpies! Rāpies! — puiši klaigāja:

Kaķītis, ticis līdz pusstāvam, nokrita un žēli ieņaudējās.

Visi zviedza.

—    Nepadodies, Astafjev, — es jautri uzsaucu, — ja uzlīdīsi — piedošu! Vai arī tu proti līst tikai svešās kabatās?

Kaķītis mēģināja vēlreiz. Šoreiz viņš gandrīz uzrāpās līdz margām. Serjoža izbāza roku, lai viņam palīdzētu, un kaķītis uzticīgi pieķērās šai rokai, bet tad Serjožka iesmējās un nometa kaķi zemē.

—    Ak tu, draņķis! — viņš iebrēcās. — Es gribu viņam palīdzēt, bet šis skrāpējas!

Puiši smējās, vēderus turēdami.

Man tas viss ne pārāk patika, un es nolēmu atburt to raudošo muļķi, pirms viņš nav lauzis sev sprandu. Astafjeva naga šķēpelīte bija ieslēgta seifā, un es devos uz trešo stāvu tai pakal.

Uz kāpnēm man pretī patrāpījās Asmodejs, kurš, kā jau ierasts, izskatījās pēc meičas.

—     Šarif, kā tad būs ar to līgumiņu?

—     Kādu līgumiņu?

—     Nu, mēs pirms pusgada parakstījām vienu līgumu.

—     Es tev teicu: atšujies! Kāda velna pēc man vajadzīgs tas līgums? Vai ir kas tāds, ko tu māki, bet es ne?

Asmodejs iekoda lūpiņā — un šajā brīdī no terases atskanēja daudzbalsīgs kliedziens.

Es metos atpakaļ.

Pirms divām nedēļām es nopirku divus suņus — robežsargu izdresētus vilkus. Zvēriņi tika turēti pie ķēdes, un viņiem tuvoties varēju vienīgi es un Serjožka.

Jau divas stundas pagalmā ņaudošais kaķis bija suni pilnīgi satracinājis, viņš norāvies tagad riņķoja tieši zem balkona. Astafjevs — kaķītis — karājās metru virs verandas, pieķēries pie kokgriezumiem rotātas kolonnas un izmisīgi pīkstēja. "Viņu tak aprīs," es apjēdzu.

Man vajadzēja vienkārši tajā pašā brīdī atburt to muļķi, bet es apjuku un metos pie verandas malas.

—    Turies, idiot! — es kliedzu, pārkāries malai un ķerot kaķi aiz krāgas. Bet šai mirkli Astafjeva ķepiņas paslīdēja un viņš nogāzās zemē — pretī suņa atvāztajai rīklei. Atskanēja izmisīgs ņaudiens un skriemeļu krakšķis, bet pēc tam suns sāka kratīt galvu un, atbalstījis zemē priekšķepas, alkatīgi lakt asinis no pārkostā kaķa kakla.

Es izrāvu stroķi un izšāvu. Vienreiz un tad vēl vienu reizi. Lodes izšķaidīja suņa smadzenes. Es noskrēju lejā. Suns gulēja, purnu izstiepis, un viņa stingajās acīs bija lasāms izbrīnās pilns jautājums: "Jūs paši mani tā audzinājāt, kāpēc uz mani jāšauj?" Blakus sunim gulēja balts, asiņu notriepts kaķītis. Tad kaķīša apveids pamazām izgaisa, un visai drīz manā priekšā gulēja baņķiera Astafjeva līķis ar aplauzītiem nagiem un plēstu brūci kaklā.

Daži puiši nokāpa lejā. Serjožka paspēra līķi ar kāju.

—    Veltīgi suni nošāvi, — teica Serjoža, — labs suns bija.

Mirušā Astafjeva acis bija plati ieplestas, un tajās atspīdēja melnie, prožektoru izgaismotie mākoņi.

Es piecēlos un ar riebumu nopurināju bikses.

—      Parūpējies par šito maitu, — es pavēlēju Serjožam, — un pielūko, lai to neviens nekad neatrod.

* * *

Pēc piecām minūtēm es uzkāpu savā kabinetā.

Ko tur runāt, ap sirdi man bija pavisam nelāgi. Nē, man nav nekādu iebildumu pret slapjām lietām. Tas nav nekāds vīrietis, kurš kaut reizi dzīvē nav kādu nomocījis. Esi pelnījis — saņem olīvu pierē. Bet Astafjevs, pēc maniem aprēķiniem, to vēl nebija nopelnījis. Pat neskatoties uz viņa koķetēšanu ar dūzeni. Un vispār vina liktenis bija jāizlemj man, bet nevis kaut kādam draņķa sunim.

Kabinetā Asmodejs kopā ar pāris vietējiem dzerstījās. Ieraudzījuši mani, vietējie nosvīda.

—    Ko tu skumsti, Asmodej? — es painteresējos, atkrizdams krēslā. Smuks gan ir mans velns. Sejas panti tik pareizi, ka, kaut nosit, nevar saprast, vecis vai vecene. Bet krūtinas lielas kā futbola bumbiņas.

—    Šarif, klau, Šarif? — bikli ievaicājās Asmodejs. — Varbūt parakstīsi? Man taču bez tā līguma ir loti slikti.

Es pastiepju roku un no gobelēna, kurā attēlota augļu novākšana dārzā, manā rokā iekrīt ābols. Asmodejs, šķiet, apvainojas. Viņš saprot, ka sabojātā gobelēna vērtību nevar salīdzināt ar viena ābola vērtību. Es garšīgi iekožos augli.

—    Tev ir slikti, bet man ir labi, — es paziņoju. — Un vispār, ko tu bozies? Uzskati, ka esi praksē. Tu savā ellē simts gados neiemācītos to, ko vakar Serjožka parādīja.

Nomāktais Asmodejs sāka mirkšķināt garās skropstas un kautrīgi paņēma no galdiņa žurnālu ar baltu mazdu, kurai pieglaudušies stāvēja blonda garmataina meiča īsos brunclšos.

—     Varbūt tev vāģi uztaisīt?

Es jau gribēju viņu pasūtīt pie velna, bet ieskatījos žurnālā un pasmaidīju.

—    Uztaisi ar, — saku, — un pilnu komplektu. Šito,.— es piesitu pie mašīnas, — pagalmā, bet šito, — norādu uz meiču, — gultā.

Ābols no gobelēna izrādījās skābs — es aizsviedu to un devos apskatīties, kas notiek ar Astafjeva līķīti.

* * *

Kad es uzkāpu savā guļamistabā, Asmodejs mazdas meičas paskatā jau zvilnēja krēslā.

Dāmiņa tiešām izrādījās apburoša.

Mēs ar vinu sākām kūleņot pa visu gultu — manas dāmiņas galva pieliecās, actiņas sajūsmā mirdzēja.

Tā mēs kūleņojām kādu pusstundu, bet tad es pabeidzu un notrausos no sava sātana.

Man, jāatzīstas, bija tik labi, kā nekad dzīvē ne ar vienu mauku nebija bijis, par bijušo sievu pat nerunājot. Bija man sieva — no otrā līdz trešajam kursam. Mana sieva turpinājās tikpat ilgi kā partijas vēstures lekcijas.

Istabā puskrēsla, pie sienām bildītes — pat nezinu, no kādām Luvrām Asmodejiņš tās saspēris… .

—     Asmodejiņa, klau, Asmodejiņa,.— es saku,.— vai taisnība, ka jūs, velni, ar sievišķiem arī varat gulēt?

—     Taisnība, — atbild mana daiļā.

—     Bet bērnu jūs bābai uztaisīt varat?

—     Protams.

—    Ko tu man te lej? To tu puišiem vari klārēt, es pats ar pīpi uz jumta. Tev tak nav miesas. Bet sperma, izrādās, ir?

—    Sēklas mums arī nav, — atbild Asmodejs, — bet, redzi, kas par lietu. Mēs iesākumā kopojamies ar vīrieti sievietes izskatā un pieņemam no viņa sēklu. Bet pēc tam mēs vīrieša paskatā kopojamies ar sievieti un to sataupīto sēklu ielejam viņā.

Tpū! Man pat slikta dūša sametās. Ņems Asmodejs aizlidos tagad uz kaut kādu Malaiziju, un man tur, tajā Malaizijā, piedzims bērns no velna…

Te pēkšņi iezvanās telefons.

—     Hallo!

—     Hodža? Te Karačuns runā.

Oh, cik slikti man kļuva! Oh, uzdvesa man ellīgs aukstums, trakāk nekā no mana velna! Tiešām, es dotu priekšroku sarunai ar Luciferu aci pret aci, nevis sarunai ar Karačunu pa telefonu. Karačuns ir mana nelaika šefa Karaļa šefs. Lai viņam slikta atmiņa, tagad un mūžīgi mūžos! Āmen!

—     Ir par ko pačivināt, — saka Karačuns, — es tūlīt pie tevis piebraukšu.

Pēc piecām minūtēm es treniņtērpā un basās kājās uzautās krosenēs kāpu lejā no balkona pagalmā, kurā viena pēc otras brauca iekšā sudrabainas ķerras ar tonētiem stikliem, kas laistījās prožektoru gaismā.

Vienu mašīnu mani puiši bija apturējuši pirms vārtiem un tur kaut ko laipni skaidroja. Acīmredzot vienam no Karačuna padotajiem kaklā bija krusts. Karačuns skatījās uz augšu. Verandā, tinoties halātiņā, stāvēja mans Asmodejiņš. Sievietes paskatā.

—     Kāda meitenīte! — teica Karačuns.

—     Tā nav meitenīte.

—     Kas tad?

Es pieliecos un paņēmu no zemes sausu žagariņu. Nomurmināju burvestību un acumirklī zariņš pārvērtās par diezgan simpātisku mauku, kura stāvēja plika kā no mātes miesām nākusi. Es apbēru mauku ar kļavu lapām, uzpūtu — tās pārvērtās par šikām Diora panckām.

—     Nu tu gan laid, puis, — teica Karačuns.

Viņa svīta joprojām piesardzīgi klusēja.

—    Ņemsi meiču? — es sacīju, pamādams uz ekszariņu.

—     Nē, — nomurmināja Karačuns, — man bordeli šķiet kaut kā drošāk.

—   Velti, — es atzīmēju, — lieliska meiča, un nekāda AIDS.

Es uzpūtu meičai, un tā atkal pārvērtās par zariņu.

—     Par ko runāsim? — pajautāju.

—     Vienu kravu vajadzētu nogādāt.

—     Uz kurieni?

—     Uz Venecuēlu.

—     Vai tad lidmašīnas vairs neprot lidot?

—     Kravai tur jābūt pēc stundas. Biļete kravai bija, tikai to pie paša trapa viens vīrišķis vaktēja. Vīrišķis ar uzplečiem.

• — Kas man par to atlēks?

—     Pirmkārt, dūzenē aizklapēs tavu lietu.

—     Viņi to tāpat aizklapēs.

—     Otrkārt, tavu lietu aizvērsim arī mēs, Hodža.

Nu tas gan ir pašā laikā. Karot ar Karačunu es negribētu pat ar Luciferu pogcaurumā.

—     Bet piķis?

—     Būs štelle, būs ari piķis.

—     Kur ir prece?

Karačuns uzsita knipi, un viņa rokaspuisis ar iesauku Miets padeva no mersedesa dzīlēm izvilktu melnu koferīti.

—     Kas dodas turnejā?

Karačuns ar pirkstu parādīja uz mani, koferīti un sevi.

—      Pasaki savējiem, — es noteicu, — lai uzvedas.rāmi un neko nesabojā mūsu prombūtnes laikā. Un lai neaiztiek to tur meiteni, citādi viņa pārvērtīsies nevis par zariņu, bet gan par kaut ko daudz šerpāku.

Es pagriezos un iegāju mājā kopā ar abiem bandjugām.

—     Venecuēla ir liela, — es teicu, — kur mums jātiek?

—     Karakasa, hotelis "Lučija". Mums tur ir pasūtīti numuri.

Es klusēju.

—     Jums ir tās "Lūcijas" fotogrāfija?

Karačuns uzsita knipi, un viens no vina pakalpiņiem pasniedza veselu žūksni krāsainu fotogrāfiju. Hotelis bija piecstāvu māja veclaicīgā spāņu stilā, ar rozā sienām un baltiem karnīžu rotājumiem.

Es ievedu viesi savā kabinetā. Ieraugot uz grīdas uzzīmēto pentagrammu un kaltētu zāju buntītes, Karačuna acis nedaudz iepletās. Pretī Karačunam metās melns runcis. Tas bija diezgan savdabīgs runcis — es iemitināju viņa rumpītl viena sīkā velnēna dvēseli, bet kaut kas man īsti nesanāca, un tāpēc redzama bija tikai kaķa priekšpuse, bet otra pusīte, kā ari velns viņa parastajā stāvoklī bija neredzama.

Kabinetā viens otram iepretī karājās divi spoguli cilvēka augumā. Es iededzu sveces un palielināju vienu no fotogrāfijām pie spoguļa.

Gāja minūtes. Karačuns nemierīgi trinās, visvisādi mēģinādams iekalusīties manā murmināšanā. Fotogrāfija izplūda un notecēja — tagad tā vairs nekarājās pie spoguļa, bet bija tajā it kā iegrimusi. Tagad visā spogulī mirdzēja pusdienas saules apspīdēta piecstāvu viesnīca. Bildīte pamazām atdzīvojās — atvērās kāds logs, pie stikla durvīm pieripoja ķiršu krāsas džips.

Tas vairs nebija spogulis, bet stikla durvis starp istabu un āru.

Es atvēru stikla durvis un, pavirzījies sāņus, palaidu Karačunu pa priekšu.

— Hotelis "Lučija" Karakasā, lidojiet ar "Aeroflotes" lidmašīnām, — es teicu.

Mēs stāvējām uz laukuma viesnīcas priekšā. Karačuns paskatījās savā pulkstenī. Tas rādīja tieši pustrīs naktī.

* * *

Numurā Karačuns bija kluss un domīgs. Es viņu labi sapratu. Uz tikšanos, uz kuru viņš bija ieradies, viņš bija aicināts viens pats, ja neskaita miesassargu. Katrā ziņā nekas nebija teikts par Karačuna transporta līdzekli.

Un tagad Karačuns šaubījās. No vienas puses, es esmu pārāk sīka zivtele, lai ņemtu mani līdzi uz bosu tikšanos, bet, no otras puses, atstāt mani pirtspriekšā kopā ar miesassargiem arī kaut kā neērti. Vienā gadījumā sakaitināsi bosus, bet otrā mani.

Es atrisināju viņa problēmu.

— Es laikam pagulēšu, — es paziņoju. — Esmu loti noguris.

Pēc piecpadsmit minūtēm Karačuns ieskatījās manā istabā. Es, izstiepies gultā, gulēju un mierīgi krācu.

Karačuns, pārmetis pār roku vasaras mēteli, aizgāja. Viņš neievēroja balodi, kas sēdēja uz karnīzes un ziņkārīgi skatījās pa logu istabā.

Kad Karačuns izgāja pa durvīm un iesēdās lielā, melnā mašīnā, balodis klusi pacēlās spārnos un devās viņam pakal.

Pēc stundas Karačuns melnajā limuzīnā piebrauca pie ārpilsētas villas grezni kaltajiem vārtiem. Aiz tiem sākās ceļš, tālumā vīdēja trīsstāvu savrupmāja ar marmora kāpnēm, kas burtiski izauga no rožukrūmiem.

Pa kāpnēm nonāca daži cilvēki tik baltos uzvalkos kā somu papīrs. Pirmais gāja stiegrains cilvēks ar nejauku rētu uz lūpas.

Baltais balodis pielidoja tuvāk un nosēdās smiltīs tieši pie tērzētāju kājām. Stiegrainais kaut ko pateica un kāds Karačunam pārtulkoja:

—     Man ziņoja, ka jūs neatbrauksiet.

—     Es pārdomāju, — atbildēja Karačuns.

Dūjiņa pie viņa kājām neapmierināti pavicināja spārniņus. "Nu kas mani šurp trieca?" — viņa bija nesaprašanā. Es arī biju nesaprašanā. Lieta tāda, ka es, patiesību sakot, nemaz nepārvērtos par dūju. Mans iznīcīgais ķermenis gulēja viesnīcas "Lučija" tūkstoš piecpadsmitās istabas gultā kā kartupeļu maiss pagrabā, bet mana dvēsele uz laiku ievācās dūjas ķermenītī. Vispār dūja sajēdza samērā daudz. Tā kā es nemācēju lidot, tad biju atstājis viņai dažas rudimentāras spējas.

Šajā brīdī vārti atkal atvērās un pa tiem iebrauca gara, melna mašīna un no tās izkāpa… Karalis.

—     Lūk, arī jūsu palīgs! — priecīgi paziņoja stiegrainais.

Liels, cienīgs balodis nolaidās blakus un mēģināja pietuvoties dūjai. Velns! Tikai kavalieru man trūka! Karalis skatījās uz savu šefu kā uz spoku. Tad viņš savaldījās, pasmaidīja un visa kompānija iegāja mājā.

Es sāku apdomāt, par ko man pārvērsties, lai noklausītos briestošo sarunu un vienlaicīgi netiktu nospiests kā tarakāns, vai kā muša. Bet es nepaspēju pieņemt nekādu lēmumu, kad mašīna, kas atveda Karali, padeva atpakaļ un, forsētajam motoram ierēcoties, izbrauca pa vārtiem.

Tas man neiepatikās. Es savēcināju spārniņus un cik jaudas lidoju atpakaļ. Pēc pusstundas es nolaidos uz numura palodzes. Logs bija vaļā, vējš plivināja aizkarus, un es redzēju pats savu ķermeni gultā mierīgi šņācam. Nākamajā sekundē durvis atsprāga vaļā un istabā iegāzās trīs puiši: divi Karaļa vietnieki — Rozīne un Čehs, un viens jauniņais.

—     Re, kur viņš ir, — teica Rozīne. Čehs uzvelkot noklakšķināja stroķi — un tad nez no kurienes viņam sejā ietriecās kaut kas pūkains un nagains. Čehs pagriezās un nemērķējot izšāva. Ievainotā dūja raustījās uz grīdas. Mana dvēsele izmetās no tās laukā kā applaucēta.

—      Ā-ā-ā! — Čehs brēca. — Viņa man izsita aci!

Mana dvēsele riņķoja gaisā. Vienīgais, ko es sapratu, —

es tagad nedrīkstu līst atpakaļ sevī. Viņi ir trīs. Es esmu viens.

Pēc mirkļa Čehs atkal pacēla stroķi — un vienu pēc otras ietrieca divas olīvas savā biedrā.

—     Ko tu dari?

Vēl viens šāviens — un trešais, man nepazīstamais, arī guļ uz grīdas.

Tad Čehs pacēla stroķi un piespieda tā stobru sev pie deniņiem. Viņam seja izmisumā sašķobījās: saikne starp mūsu apziņām lēkāja un raustījās kā pontontilts palu laikā. Viņš saprata, ka tiek raustīts aiz aukliņām.

—    Hodža, laid vaļā, — dobji nomurmināja Čehs, — mēs taču esam kniebuši vienu meiču!

Norībēja šāviens, un Čehs nogūlās līdzās saviem biedriem.

Karačuns atgriezās pēc divām stundām. Es gulēju gultā un skatījos televizoru.

—     Pamodies? — Karačuns pajautāja.

Es piecēlos un, piegājis pie skapja, atvēru durvis.

—      Mani pamodināja, — es teicu.

Karačuns ieskatījās skapī un rupji nolamājās. Mēs nokāpām lejā. Pie durvīm joprojām stāvēja garā, melnā mašīna. Karačuns no mašīnas piezvanīja savam brūnūsainajam draugam, lai tas veiktu ar numura sakopšanu saistītos pasākumus un lai šī pati mašīna aizgādātu mūs uz lidostu.

$ * *

Atpakaļ mēs lidojām ar pārsēšanos: vispirms uz Parīzi, tad uz Maskavu.

Kad līdz Maskavai bija palicis stundu ilgs lidojums, Karačuns, kurš visu laiku bija klusējis kā sabojājies televizors, pēkšņi ierunājās:

—     Vai tu zini tādu "Aliks-radio"?

Vai tad to var nezināt! Visdižākais iemītnieks zem Karaļa jumta.

—     Kā tad. Es no viņiem vācu parādus Karalim.

—     Vāci Karalim, tagad vāksi sev.

Nākamajā sekundē lidmašīnā atskanēja sprādziens.

Eaudis tika mesti uz priekšu pret sēdekļiem, no labā spārna apakšas sāka kārstīties liesmu mēles. Gaisma izdzisa un iedegās atkal, blāva un nedzīva.

—     Degam! — izmisīgi iebrēcās ļaudis.

Karačuns ieķērās manā rokā.

—     Tas ir Karalis, — viņš iekliedzās, — laižamies! Lidmašīna kūleņoja gaisā. Ļaudis mētāja kā kartupeļus.

Un bija viņu vismaz divi simti piecdesmit vai kaut kur uz to pusi.

—     Nu, taču!

—     Vai tev, Karačun, nešķiet, — es noteicu, — ka būs negodīgi, ja mēs ar tevi pačibēsim no šejienes, bet cilvēki, kuriem ar bumbu nav nekāda sakara, ietriepsies zemē.

—     Aladin!

Es atlaidos krēslā un aizvēru acis. Eaužu vaimanas manā apziņā pieklusa, viss ietuntulojās staignā, saldenā plīvurā. Es redzēju, ka deg vadi, kā deg degviela pustukšajās tvertnēs. Es redzēju, kā raustās mēraparātu rādītāji. Es redzēju neizpratni lidotāju kabīnē.

—     Lidojam, jo… lidojam! — ierēcās vecākais pilots. Mēs patiešam lidojām, un tikai es spēju jūsmot par šā

lidojuma skaistumu: lidmašīnas priekšā, burvestībās iejūgti, ar ātrumu trīssimt kilometri stundā, drāzās divi milzīgi, ragaini džini. Tie izvirda uguni un lāstus pār šos iejūgušā burvja galvu.

—     Izlaist šasiju! — iekliedzās pilots. — Mēs piezemējamies!

Lidmašīna stāvēja uz skrejceļa un ugunsdzēsēju mašīnas peldināja to mirdzošos putu mākoņos. Medicīnas zilacītes izvadāja pa trapu nokāpušos cilvēkus.

Pie uzplečainās un halātainās publikas, kas aplenca lidmašīnu, piegāja pulkvedis Janijevs ar dažiem padotajiem.

—     Kas ir ar 8476. reisu?

Pretizlūkošanas kapteinis izmeta:

—    Viņiem salonā uzsprāga bumba. Viņi nemaz nevarēja nolaisties. Dzinēji bija pārstājuši darboties jau četrdesmit minūtes pirms nosēšanās!

Janijevs paklusēja un tad jautāja:

—     Vai lidmašīnā bija pasažieris vārdā Hodžajevs?

Pulkvedis ieskatījās pasažieru sarakstā.

—    Jā… Re, kur viņš nāk, pēdējais. Paskaties, cik viņš ir

bāls… Šķiet, būs pārbijies vairāk par visiem.

* * *

Lidmašīna jau labu laiku stāvēja uz skrejceļa, bet es joprojām gulēju krēslā. Spēka man bija mazāk nekā vitamīnu hamburgerā. Tie jums nav nekādi jociņi — vakar aizšaut pa gaisu uz Venecuēlu, bet šodien, kaut ar burvestībām, atstiept uz muguras milzonīgo aerobusu!

Mani pēdējo izveda no lidmašīnas un iesēdināja baltā milicijas "fordā". Man bija pilnīgi vienalga, kur mani iesēdināja. Visus jau sasēdināja tādos "fordos". Karačunu, kurš, izkāpis ātrāk, gaidīja mani pie trapa, arī aizveda kroņa ķerrā.

Man acu priekšā viss dubultojās. Es it kā reizē redzēju vairākus pasaules apvalkus. Es redzēju milicijas "fordu", kurā mani sēdināja, un pulkvedi, kurš apvaicājās:

—     Hodžajeva kungs?

Bet blakus pulkvedim stāvēja džins, tik liels kā puse no Oslankinas torņa un mēģināja tikt skaidrībā par to, kāpēc es biju piespiedis šo stiept uz kupra šito spārnoto karūsu.

—    Tepiķus esmu stibljis! — džins ar austrumnieka akcentu kliedza. — Vistas esmu stibljis, cilvēkus, pilis, bet ne šitādu smirdīgu padarīšanu!

—     Aizveries, — es teicu, — citādi tūlīt pudelē iedzīšu.

—     Ak, pudelē, — pasmīnēja džins.

Un tad es atslēdzos. Kā vēlāk izrādījās, man kāds vienkārši ar steku ieblieza pa galvu.

* * *

Kad pēc pusstundas atvēru acis, bija skaidrs, ka es sēžu nolupušā milicijas kabinetā un uz mani blenž divi dūži: pulkvedis un majors.

Bija tāda sajūta, it kā man galvā būtu ielējuši vecu kāpostu zupu. Visapkārt viss dubultojās. Maģisko spēku bija atlicis tik, cik melns aiz naga. .

—   .Pulkvedis Janijevs, — viens dūzis stādījās priekšā.

—     Majors Osokins, — pieteicās otrs.

—    Apsveicam jūs ar atgriešanos no Venecuēlas, — teica Janijevs, — ar lidot nespējīgu lidmašīnu, kam smiltis degvielas vietā.

Es to noriju. Degvielu par smiltīm es pārvērtu tajā brīdī, kad sapratu — lai novērstu ugunsgrēku ir jāizdara tā, lai nebūtu kam degt. Es viebdamies iebāzu roku bikšu kabatā un sastingu. Viņi pievākuši visus manus dokumentus. Viņi pievākuši arī pārīti talismanu. Viņi savākuši pat papīrīti ar uzzīmēto ligeru. Es biju pavisam neapbruņots.

—     Ko tu ar Karačunu darīji Venecuēlā?

—      Medījām krokodilus, — es atbildēju.

Tā nevajadzēja teikt — pulkveža dūre notrieca mani zemē.

—     Kā tu tur nokļuvi?

—     Ej tak tu…

Atkal sitiens.

—     Kur tu nem autiņus?

Es klusēju.

—    Nu ko, — jautāja Janijevs, — šķilsies vaļā vai tēlosi mēmo?

Man bija pārāk maz maģisko spēku. Bet kaut ko es vēl spēju. Un sitas dūzis bija mani nokaitinājis līdz baltkvēlei.

—     Dodiet papīru, — es teicu, — uzrakstīšu labprātīgo.

Janijevs pastiepa man papīra lapu un rakstāmo. Es žigli, cik labi vien spēdams, sāku zīmēt stroķi. Zīmējums jau bija gatavs.

—     Ko tu tur zīmē, maita!

Es pavēru muti, lai pateiktu burvju vārdus, — un tad šausmīgs sitiens pa muti notrieca mani zemē.

Es tikai gārdzu.

—     Runā!

Ak, nolādētie kucesbērni! Ja es varētu izrunāt kaut vienu vārdu! Es jums ko tādu pateiktu, ka jūs ar pakalām logus izdauzītu! Es jūs pie lustrām sakarinātu! Es pulkvedi pārvērstu par kaki, bet tevi, major, par peli!

—    Tu taču esi viņam žokli izdauzījis! — teica Osokins.

—    Tas nekas. Es visu izdarīju pareizi, — pasmīnēja Janijevs un pacēla manu lapiņu.

—    Tu paskaties, ko šis ir uzzīmējis! Viņš būtu mūs ar šito verķi nobliezis!

—     Ar uzzīmētu?

—     Jā, jā, ar uzzīmētu. Viņš pirms trim mēnešiem ar uzzīmētu stroki nogāza Eoņku Vērsi. Jā?

Es sēdēju, ar saslēgtajām rokām izmežģīto žokli pieturēdams.

—     Māj ar galvu, kuces kiška, citādi klopsi iztaisīšu!

—     Klausies, viņam ir vajadzīgs ārsts.

—     Ne pie kāda ārsta viņš man nebrauks! Nevienu vārdiņu viņš te nebildis! Kā tik viņš vārdu dabūs pateikt, tā mēs visi pārvērtīsimies par tarakāniem! Tu domā, ka viņš ir bandīts? Viņš ir burvis!

* * *

Žokli man, jāteic, ielaboja pēc trim stundām; tūlīt pat muti ar līmlentu aizkepēja, dzelžus uz muguras tā savilka, ka nevarēju ne pirkstu pakustināt, un aizveda uz kameru.

Mani atdeva Golovičenko sobroviešiem, un tie mani kā nākas nodauzīja, izgāzdami pār mani naidu par visu apņirgāšanu. Es gulēju sakņupis un aiz sāpēm pat pagriezties nespēju: šķiet, viņi atsituši man nieres, bet ribas jau nu noteikti ir salauztas.

Es biju izmisumā.,Es nemūžam nebūtu iedomājies, ka pēdējo trīs mēnešu laikā esmu kļuvis tik atkarīgs no mēles. Mags, saprotiet, tas nav kāds trakais vai dzejnieks, kuri visas savas smukās bildītes redz sevī; magam ir jārunā. Es zināju simtiem burvestību, lai varētu izkļūt no šitās draņķa vietas; es varēju iekrist zemē un izkrist cauri debesīm, pārvērsties par skudru vai cietumsargu, es varēju likt slēdzenēm atvērties bez kādām tur atslēgām. Bet, lai to visu izdarītu, man vajadzēja varēt brīvi kulstīt mēli.

Nākamajā mirklī uz grīdas ietrīsējās miglaina kolonna un no tās uzradās — Asmodejs! Viņš bija vienā no saviem šobrīd iemīļotajiem sievietes veidoliem: kaut kāda dīva ar melniem matiem un uzacīm un kājām, kas sākas no padusēm. Viņam mugurā bija vakarkleita ar augstu apkakli. Vispār es vinu, draoki, tūlīt atpazinu: kas gan vēl spētu cauri mūriem iespraukties šeit.

"Asmodej, mīļumiņ," es lūdzos ar acīm, "izvelc mani no šejienes."

—      Gribi, lai plāksteri atlipinu? — Asmodejs painteresējās.

Es pamāju.

—     Tu taču bez mēles neproti burt, — Asmodejs precizēja.

Es.sāku māt enerģiskāk: sak, pats zinu, ka nevaru.

—    Toties rakstīt vari, — teica Asmodejs, — še, paraksti.

Viņš atlocīju papīrīti. Tur stāvēja rakstīts: "Ar šo zemāk

parakstījies Šarifs Hodžajevs atdod velnam dvēseli apmaiņā pret jebkura veida pakalpojumiem, kādus viņam ienāks prātā pieprasīt septiņu gadu laikā no šīs vienošanās parakstīšanas brīža."

Tas vairs nebija nekāds nodomu protokols. Tas bija mans nāves spriedums. Vai es būšu tāds muļķis, lai šitam Asmodejam iemainītu mūžību pret septiņiem gadiem? Es pamanījos iespert nolādētajam velnam. Tagad man bija pavisam skaidrs, ka lidmašīnas avāriju nav uzrīkojis nekāds Karalis, bet tikai šamais džekiņš.

iķ iķ

Vakarpusē manas kameras durvis atvērās un divi sobrovieši aizstiepa mani pie Janijeva. Pulkvedis viens pats sēdēja kabinetiņā. Mani piesēja pie krēsla. Janijevs atslēdza rokudzelžus un nolika man priekšā tīru papīra lapu un rakstāmo.

—    Tikai bez fokusiem, — pulkvedis stingri teica. — Ja mēģināsi atlipināt lentu, nogriezīšu pautus.

Es sēdēju krēslā, sāpju apdullināts. Man bija slikti. Man bija sliktāk nekā dzīvam cālēnam vārošā buljonā. Sliktāk nekā vara monētinai ķeizarūdenī. Sliktāk nekā cukurbietei smalcinātajā.

Cukurbiete knapi sadzirdēja Janijevu. Bet sadzirdēja. Es pamāju.

—     Kā tu iemācījies burt?

Es redzēju sapni. Es biju ellas traips, bet Janijevs terpentīns. Mēs satikāmies, un šī mūsu tikšanās beidzās ar rezultātu viens nulle Janijeva labā.

—     Raksti, mēsls!

Es kaut ko noīdēju. Janijevs piecēla mani no krēsla un ar dūri uzcienāja saulespinumu. Es nolidoju kādus divus metrus, aizvēru acis un nodomāju, ka tūlīt miršu.

Janijevs uzrāva mani kājās.

—    Tu dzirdi, maita? Vai nu tu tūlīt pat paņemsi pildspalvu un rakstīsi kā pirmklasnieks, vai ari es tev nogriezīšu mēli! Saprati? Nogriezīšu mēli un palaidīšu brīvībā tur, kur ir Karalis un Kupris. Pieleca?

Es pamāju.

—     Vai tu domā, ka pret tevi nav liecinieku? Lūdzu!

Un Janijevs ar plašu žestu atvēra durvis. Es izbolīju acis.

Istabā ienāca… nelaiķis Astafjevs.

Janijevs baņķierim laipni vaicāja:

—    Boris Vasiljevič, vai jūs apstiprināt savu paziņojumu?

—    Jā, — stingri noteica baņķieris, — šis cilvēks izspieda no manis naudu, bet vēlāk aizveda uz savu vasarnīcu un spīdzināja.

"Un nogalināja," es domās piemetināju.

—    Vai jūs nevarētu norādīt apstākļus, kādos tas notika?

—      Pirmo reizi viņš manā ofisā ieradās trīspadsmitajā datumā. Paziņoja, ka viņu sauc Hodža un ka es esmu viņam parādā četrdesmit piecus miljardus, kuri atrodas mūsu bankas apkalpotās firmas rēķinā. Es atteicos, jo rēķins bija arestēts. Viņš uzstāja, lai es samaksāju. Es pajautāju: "Par ko?", bet viņš atbildēja: "Nu kaut vai par mašīnas apdrošināšanu. Iedomājieties, jūs braucat ar savu volvo, bet ritenis trāpa atvērtā kanalizācijas lūkā." Es viņu pasūtīju pie velna.

—     Kas notika tālāk?

—     Piecos pēcpusdienā es braucu mājup pa Vernadska prospektu blīvā automašīnu plūsmā un mana volvo ritenis trāpīja atvērtā lūkā. Kā par brīnumu, es paliku dzīvs.

Janijevs pabīdīja man lapiņu, un es uz lapiņas uzrakstīju: "Viņš murgo. Vai es esmu vainīgs, ka viņa šoferim acis ir pakausī?"

—    Šoferim acis nebija pakausī. Es pats redzēju, kā vāks burtiski uzlidoja gaisā, tikko tam pārbrauca iepriekšējā mašīna.

"Jumts ir aizbraucis viņam pašam, nevis lūkas vāks," es uzrakstīju.

—      Viņš nolika man tikšanos, par kuru es brīdināju organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldi. Pēc tikšanās viņš mani aizveda uz vasarnīcu.

—    Aladina mašīnu apturēja un pārmeklēja: jūs tajā nebijāt.

—    Es tajā biju, bet viņš mani bija pārvērtis par kaķi, — Astafjevs paziņoja. — Par baltu kaķi.

"Dzert vajag mazāk," es uzrakstīju.

Nākamajā brīdī Janijevs atvēzējies iesita man pa seju. Tad satvēra mani aiz krūtežas un sāka čukstēt:

—     Es par tevi zinu visu, Aladin. Es zinu, kur tu ņēmi maģijas grāmatu, kas tevi latīniski mācīja. Kāpēc tevi sākuši saukt par Aladinu iepriekšējās iesaukas vietā. Tu domā, ka varēsi izk rūķīti es? Vai gribi zināt, ko es ar tevi izdarīšu? Es tevi nodošu tiesai. Domā tiesā parunāt? Kļūdies. Neilgi pirms tiesas tu dabūsi žokļa traumu, kura tev uz visiem laikiem atņems iespēju kulstīt mēli. Saprati?

Arī tiesā tu klusēsi un, tāpat kā tagad, rakstīsi uz papīrīša, Aladin. Varbūt es klūdos, bet varbūt tad, kad visi, ieraudzīs, ka tev vairs nav mēles, pret tevi liecinās ne tikai Boriss Astafjevs… Mēs viņu liecības, protams, pieķemmēsim. Novāksim stāstus par to, kā tu lidoji pa gaisu un cilvēkus pārvērti par baltiem kaķīšiem. Priekš kam mums balti kaķīši? Parādiet man tādu Kriminālkodeksa pantu, kurā norādīts termiņš, kas pienākas par cilvēka pārvēršanu baltā kaķītī? Nav tāda panta Krievijas Federācijas Kriminālkodeksā.

Bet tev, Šarif, arī bez visiem kaķīšiem spīd kvarts. Bet zonā, Šarif, tev tiks klāt Karaļa un Kupra sīkaļi. No kā tu, Šarif, vairāk baidies: no mūsu Krievijas tiesas vai no Kārala sīkai iem?

Janijevs smaidīja kā dabūjis runcis. Tāpat smaidot, viņš apsēdās pie galda un uzdriķēja protokolu.

—     Tātad! Baltos kaķīšus mēs novācām, bet izspiešanu atstājām. Parakstieties, Astafjeva kungs.

—     Tagad tu, Aladin!

Es ieskatījos protokolā. Nākamajā sekundē papīrs satumsa un es redzu, ka virs Janijeva ķeburiem parādās ugunīgi sarkani burti: "Ar šo zemāk parakstījies Šarifs Hodžajevs atdod dvēseli velnam…" Es nešaubīdamies parakstu papīrīti un domās dodu komandu tam, kurš uzstiepis sev nelaika baņķiera izskatu: "Atbrīvo manu muti!"

Plāksteris pats nolec no manām lūpām. Janijevs, izmisīgi kliegdams, metas pie manis, bet ir jau par vēlu. Vina lidojuma trajektorija izmainās visfantastiskākajā veidā. Kad Janijevs spēra pirmo soli, viņš bija vīrietis spēka gados, liela auguma, platiem pleciem, apaļu seju, īsts padzīvojis specnazietis. Lēcienā viņš neparasti saraujas, kājiņas saīsinās, uz muguras izaug kupris, šikā desantnieku bereti te pārvēršas par micīti ar pušķīti galā. Uz grīdas nokrīt un apveļas īsts pundurītis-rūkītis, no tiem, ar kuriem es pirms kādas nedēļas tērzēju par retzemju metālu piegādi Rietumeiropai. Janijevs ieskatījās savā atspulgā pulētajā galda kājā un dobji, izmisīgi iegaudojās. Viņš pat aizmirsa par manu eksistenci. Pēc tam viņš palūkojās atpakaļ, un viņa sejā parādījās neviltots izbrīns, kad viņš pamanīja, ka es pilnīgi neko neesmu nodarījis draņķa baņķierim, kurš stāvēja kā stāvējis ar svētsvinīgu pirmklasnieka izteiksmi ģīmī.

—      Vai gribi uzzināt, kur tu kļūdījies, Janijev? — es jautāju. — Tas tavs Golovičenko man rādīja manu līgumu ar velnu par mūsu nodomiem, bet tu neapjēdzi, ka pašu līgumu es vēl neesmu parakstījis. Astafjevs — es viņu patiešām pārvērtu par baltu kaķīti, bet pēc tam viņu nokoda suns. Tāds nu reiz bija viņa liktenis. Spītīgs cilvēks bija un zaglis ari, nepabaidies, tas tā — starp mums runājot.

Bet tas mūdzis, — es parādīju uz svētsvinīgo mūli, — paņēma viņa izskatu, lai piespiestu mani parakstīt līgumu. Tā ir, Asmodej?

Viltus Astafjevs klusēdams pamāja.

Es pagriezos, lai ietu projām.

Pundurītis uz grīdas sarosījās. Viņš pieskrēja pie sava dienesta šaujamā un sāka rāpties pa rokturi. Es sapratu, ka izšaut viņš nespēs, pavīpsnāju un izgāju laukā.

— Šarif, — Janijevs izmisis iesaucās. — Tu nedrīksti aiziet!

Es apstājos.

—    Vai tiešām tu nesaproti, — ar šausmām balsī pulkvedis turpināja, — cik tu esi bīstams? Vienkārši nešķīstība kaut kāda ir apsēdusi Krieviju! Vai mums par maz ar čečeniem, teroristiem, bandītiem, parlamentu un valdību! Vēl arī tu! Tu izžmiegsi pasauli kā lupatu, bet tu taču esi stulbenis! Kāpēc tu māki burt, bet nevis tādi kā akadēmiķis Saharovs!

—    Visu labu, — es teicu. Mana roka jau satvēra kliņķi.

—      Šarif, tu nevari atstāt mani tādā paskatā! Te taču ir caurlaižu sistēma! Mani atradīs!

—     Nu un tad?

—     Vai tu nesaproti, ka man visu vajadzēs izskaidrot? Ka es visu šo izmeklēšanu veicu slepeni? Kā tu domā, kas notiks, kad tie mudaki augšā uzzinās par tevi? Tu domā — viņi palaidīs pret tevi OMONu? Viņi taču tevi uz rokām nēsās! Viņi nosūtīs tevi pie Lucifera kā pilnvaroto sūtni! Viņi palūgs tevi būt par starpnieku sarunās starp Krievijas Federāciju un Septiņu Elles Loku suverēno diktatūru! Valsti tak padirsīs, nelieši!

Es ar diviem pirkstiem paņēmu pundurīti, ieslidināju kabatā un izgāju, pagriezis garlaikotā sardzes vīra skatienu uz citu pusi. Asmodejs klusītēm izšķīda skābekļa un amonjaka molekulās.

Iepretim drūmajai dūzenes ēkai dežurēja sudrabains mersedess, kas izskatījās kā dzīva līdaka. Dūži, kuri labprāt trenkāja prom visādus žigulēnus, sargājās aiztikt biezo vāģi: dabūsi vēl olīvu pierē, nu un tad, ka pie dūzenes.

Mani ieraudzījuši, puiši priecīgi izbira no mašīnas.

—     Hau, Aladinu izlaiduši! — iebrēcās Serjožka.

—     Uz kurieni braucam? Gans uz pirtiņu aicināja…

—     Mājās, — es īsi izmetu.

# sjc #

Vasarnīciņā mēs ieradāmies ap sešiem. Es uzkāpu trešajā stāvā, izpurināju no kabatas Janijevu un atdevu viņam normālo izskatu.

Puiši, pieraduši pie tādām lietām, uzreiz atstiepa rokudzelžus un piekabināja Janijevu pie radiatoriem kā pogu pie žaketes.

—     Tikai pie vienas rokas, — es teicu, — un atnesiet viņam ko rijamu. Es vakarā ar viņu aprunāšos.

—      Un tu domā, ka es neaizbēgšu? — skatīdamies uz atvērto neaizrestoto logu, caur zobiem izspieda Janijevs.

—    Ja aizbēgsi, — es piezīmēju, — mēs neaprunāsimies. Izvēlies.

* s $

Vakara drope vairāk līdzinājās raganu sabatam. Visa apkaimes nešķīstība, sākot ar reketieriem un beidzot ar spokiem, bija sapulcējusies, lai nosvinētu manu atbrīvošanu. Šampanieša baseinā ar astēm šļakstījās piedzērušās nāras (nekad neesat redzējuši, kā peld piedzērusies nāra? atbaidošs paskats), un Kolka Nagans izmežģīja celi, iemēģinādams viņam neierastu transporta līdzekli — slotu.

Kad pilnīgi plikie pārīši un trijotnes spiegdami sāka izklīst pa krūmiem, es uzkāpu trešajā stāvā.

Janijevs joprojām ar aizvērtām acīm sēdēja krēslā. Ēdiens uz galdiņa nebija aiztikts, ja neskaita vientuli nokārušos banāna mizu. Televizors bija izslēgts. Tikai pulkveža rokas patiešām bija brīvas no dzelžiem.

—      Redzēji jautrību, — es teicu, rādot uz atvērtā loga pusi, — ko teiksi?

—    Es jau visu esmu pateicis, — dūzis vienaldzīgi noteica. — Padirslsiet valsti, nelieši!

—     Kurš konkrēti? Bandīti? Mājas gari? Politiķi?

—     Ar ko jūs atšķiraties? — pulkvedis teica rūgtuma pilnā balsī. — Visi grib sagrābties. Jums ir kalpiņi un rokaspuiši, bet viņiem OMONs. Pie jums vismaz kārtības vairāk. Pasaki tu man: ja Karačuns būtu saviem kaujiniekiem licis ieņemt Grozniju divdesmit četrās stundās — būtu ieņēmuši?

—    A kas tur ko ņemt tādu Grozniju, — es brīnījos, — tur taču viss ir izlaupīts. Nu, teiksim, es labprāt Romu ieņemtu, — es sapņaini nopūtos, — būtu savus puišukus piepulcējis Alariha kaujiniekiem…

—     Nu, nu, — teica Janijevs, — visi jūs esat vienādi.

—     Klau, puis, vai tik tu neesi Ampilova vietnieks ideoloģiskajos jautājumos?

—      Es pats sev esmu vietnieks ideoloģiskajos jautājumos, — Janijevs atbildēja, — absolūtā mazākuma partija.

Es piecēlos un sāku staigāt pa istabu. Mani aizvien vairāk satrauca parakstītais līgums. Greznie austrumu tepiķi istabā šķita bezgaumīgi, no šņabja bija pretīga garša mutē, bet Gana ņirdzīgie smiekli dārzā kaitināja un aizvainoja.

Es loti skali un loti sarežģīti nolamājos.

—     Tu esi mani ietupinājis, Janijev, — es teicu, — tā ietupinājis, kā neviens prokurors neiesēdinātu. Es biju sadomājis dzīvot mūžīgi, bet tagad man līdz elles katliem palikuši tikai septiņi gadi, ja kaut kā neizdosies lauzt līgumu. Klau, Janijev, kā man lauzt to līgumu, ko?

—      Lūgt Dievu, — Janijevs atbildēja. — Tas ir drošs līdzeklis. Es par jums, burvjiem, visas grāmatiņas esmu izlasījis.

—     Hā! Lūgties! It kā man nekā cita nebūtu, ko darīt! Sacerējies! — es ar dūri uzsitu pa galdu. — Man par šitādām runām būtu tevi jāpārvērš par vistu! Amerikāņu fermā! Lai vienu pusīti no tevis apēstu Amerikā, bet otru — Krievijā! Gribi, es tevi šampanieša pudelē iebāzīšu un jūrā iemetīšu? Lai tevi velni izpakalo, lai tevi mājas gari izkniebj!

—     Ir vēl viens veids, — Janijevs noteica, — vajag, lai cits cilvēks no brīva prāta pārraksta to līgumu uz sevi.

Es sasitu plaukstas.

—     Asmodejs!

Tas mirkli materializējās melnas vārnas paskatā, kas sēdēja uz kamīna dzegas. Tik ātri, ka man izlikās, ka viņš no paša sākuma bijis istabā un noklausījies.

—     Dzirdēji? Vai tā ir taisnība?

—     Protams, — teica Asmodejs.

—    Tātad var pārrakstīt līgumu uz mani? — painteresējās Janijevs.

Asmodejs uzmanīgi nopētīja pulkvedi. Janijevam nepieleca tas, kas pieleca man. Pēc Asmodeja mērauklas, darījums bija lielisks. Es, protams, biju vērtīgs ieguvums, bet, ja pavēro rūpīgāk, arī mana dvēsele bija biški iebojāta un pēcnāves medkomisija visdrīzāk nosūtīs dienēt uz katlukūrēju daļām. Janijevs — pavisam cita lieta. Esmu dzirdējis, ka paradīzē nesen uzcēluši sešpadsmitstāveni mirušiem čekistiem un Janijevam tajā noteikti ir paredzēta apdzīvojamā platība. Cita lieta! Ne jau kaut kādu reketieri savaņģot!

—      Varu, — paziņoja Asmodejs, — bet tad jāpārskata noteikumi.

—     Kā tas ir?

—     Līgumā ar Hodžajeva kungu ierakstīts, ka man jāizpilda jebkura viņa vēlēšanās. Cilvēces vēsturē šādu līgumu bijis ļoti maz.

Asmodejs iepleta vārnas ķepiņu un sāka skaitīt:

—    Ar Apuleja kungu, Akvitānijas Herbertu, Faustu, Agripīpu un vēl, lūk, ar Hodžajeva kungu. Austrumos šādi līgumi parakstīti ar Fan La, Van Cze un Kalnu Veci. Tie ir ekskluzīvi līgumi. Tie slēgti ar burvjiem, kuri jau tāpat pilnībā pārvaldījuši savu mākslu. Tajos ir ierakstīts, ka sātana pienākums ir izpildīt jebkuru šāda burvja iegribu. Bet tā būtībā ir vistīrākā formalitāte, jo Hodžajeva kungs pats var piepildīt jebkuru savu vēlēšanos. Tāds cilvēks kā jūs, pulkvedi, — tā ir pavisam cita lieta. Lielākais, uz ko jūs esat spējīgs, tas ir pārcirst ar roku pāris ķieģeļus. Tas, protams, ir loti daudz, ja nāksies ieņemt Amina pili, bet sātana acīs tas gandrīz neko nenozīmē. Tātad, ja mēs pārslēgsim līgumu uz jums, tad es pārskatīšu noteikumus.

Vairumā gadījumu cilvēki ir pārdevuši dvēseli par kādu konkrētu labumu — par noteiktu naudas summu, par māku savaldzināt sievietes vai, teiksim, par spēju spēlēt flautu. Ir kāds hrestomātisks gadījums, kad viens mans kolēģis ieguvis dvēseli par vienu vīli, kura tika atnesta katordzniekam, turklāt šis katordznieks pēc divām stundām gāja bojā, mēģinot izbēgt. Jūsu gadījumā, pulkvedi, runa var būt par rēķinu drošā bankā vai, teiksim, par sievu, kuras tēvs ir augstā amatā, vai…

Vārna nepabeidza sakāmo. Janijeva trenētais augums metās uz augšu. Pulkveža milzīgās plaukstas saklāvās ap vārnas kaklu, atskanēja pīkstiens un lūztoša spranda krakšķi…

—      Kuce tu esi, kuce! — auroja Janijevs. — Kuce!

Es neiejaucos. Tas patiešām ir loti apvainojoši, kad cilvēks jau sasparojies ziedot dvēseli tēvijas labā, bet viņam pēkšņi piedāvā augstāksēdošu sievastēvu.

Janijevs pavisam piebeidza vārnu un meta pret sienu. Janijeva rokas tiešām bija kā tāds kamazs. No vārnas pāri palika tikai spalvu un gaļas kamoliņš.

—     Tātad turpināsim, — atskanēja mierīga balss.

•Janijevs palūkojās atpakaļ.

Asmodejs savā ikdienišķajā paskatā — vīrišķis ar ideāli veidotiem sievietes sejas pantiem — sēdēja viņā galda galā.

—     Es esmu gatavs pārdot dvēseli par Krievijas glābšanu, — pulkvedis teica.

No tādiem cilvēkiem varētu taisīt naglas!

—     Man jākonsultējas ar priekšniecību, — pauda Asmodejs, — tādi pieteikumi mums vēl nav bijuši. Bet domāju, ka jūsu jautājums varētu gūt pozitīvu risinājumu…

Janijeva acis iemirdzējās.

—    Es jums to neieteiktu, pulkvedi, — es ierunājos, — velni var jums dot tādu solījumu, bet izprast to ārkārtīgi savdabīgi. Viņi taču ir rūdīti blēži. Ir bijuši gadījumi, kad nopērk dvēseli par podu zelta, bet zelts pēc tam pārvēršas par kaut kādu draņķi, mēsliem, krupjiem, pelniem… Bet zelts — tā ir taustāma lieta. Kas tas ir — "Krievijas glābšana"? Jūs viņiem pateiksiet "Krievijas glābšana", bet šie palaidīs pie varas kaut kādu Žiriku un pateiks: "Pasūtījāt — parakstieties par saņemšanu." Un jūs, pulkvedi, dosieties uz elli ar rūgtu ačgārni izpildīta pienākuma sajūtu.

Asmodejs iešņācās:

—     Paklusē, mēsls!

—     Es tev piekrītu, Šarif, — pulkvedis paziņoja. — Par spīguļiem es sevi nepārdošu. Ja es parakstīšu līgumu Šarifa vietā, tad tikai uz vecajiem noteikumiem.

* * *

Nākošā nedēla man pagāja, lai pierunātu kādu no paziņām pārrakstīt līgumu ar Asmodeju uz sevi. Saruna parasti bija īsa. Visi mani paziņas bija visīstākie nelieši — sīkie un vidējie reketieri, kuriem paradīze nespīd nekādā gadījumā. Pēc elles cenrāža Asmodejs tik vien arī varēja piedāvāt kā kaut kādu podu zelta vai, teiksim, bābu. Bet, tā kā šiem puišiem, pat vissīkākajiem, ap kaklu bija pamatīga zelta ķēde, tad sanāca, ka velns viņiem par septiņu gadu līgumu piedāvā tik, cik viņi sakasa vienā mēnesī: skaidrs, ka elles finansu likmes neviens nav pārskatījis kopš trīspadsmitā gadsimta. Bilde bija viena un tā pati. Es ievedu puišus kabinetā, vini uzklausīja Asmodeju un strupi atteicās:

— Neķer bebrus — Šarifs tev dvēseli nepārdod par jebkuras vēlēšanās izpildi, bet man te piedāvā divdesmit limonus. Es, vienreiz bankai uzbraucot, vairāk paņemšu!

Visi viņi bija diezgan augstās domās par savu dvēseli.

Janijevs visu šo nedēļu nodzīvoja manā pagrabā. Es gan žēloju pulkvedi un pat izlaidu pastaigāties. Protams, ne jau viņa paša izskatā, bet dūmakaini pelēka rīzenšnaucera formās. Janijevs paskr^idelēja savā nodabā un vienmēr atgriezās. Viņš saprata, ka rīzenšnauceri Lubjankā neviens neielaidīs.

Reiz manu māju apciemoja viņa kolēģi, meklēja pulkvedi Janijevu. Bija loti smieklīgi noskatīties, kā viens no viņiem iespēra bandītu sunim ar četrdesmit astotā numura krosenē ieauto kāju.

* * *

Nedēlu vēlāk es atkal atnācu uz Janijeva istabu. Kopā ar mani bija Asmodejs.

—     Es piekritu, — teicu.

—     Kam? — Asmodejs painteresējās.

—     Janijevs pārdod tev dvēseli, — es atbildēju, — ar noteikumiem, kuri ir līguma pielikumā. Pielikums ir pavisam cits līgums, kas noslēgts starp mani un Janijevu. Tajā ir teikts, ka es apņemos septiņu gadu laikā izpildīt visus Janijeva rīkojumus, izņemot tādus, kas apdraud manu dzīvību, drošību un labklājību, kā arī manu draugu drošību un labklājību. Gadījumā ja es atsakos izpildīt kādu Janijeva rīkojumu, lieta tiek nodota trešajai pusei — tiesai, kuras sastāvā ir Merlīns, Meluzīna, Trismegists un divpadsmit Krievijas mājas gari un nāras. Ja tiesa nolemj, ka man nav bijis tiesību atteikties, mūsu līgums ar Janijevu tiek anulēts un mana dvēsele turpina piederēt tev. Savukārt tavs līgums ar Janijevu turpinās, un viņa dvēsele joprojām ir tavs īpašums. Tas tāpēc, lai viņam nešakārotos mani iegāzt, dodot man neizpildāmu uzdevumu.

Tie bija noteikumi, kurus Janijevs piedāvāja pirms trim dienām. Mani ne visai vilka tos parakstīt. Velns parāvis! Tagad man katru reizi būs viņam jāprasa: "Pulkvedi, vai jūs nebūtu tik laipns un nepastāvētu kaktā kā slota, kamēr jūsu kolēģi krata manu vasarnīcu?"

Bet lieta ir liela, galu galā! Lai taču septiņus gadus glābj to Krieviju! Pēc līguma viņš man nekādu ļaunumu nodarīt nevar, bet pēc septiņiem gadiem — Janijevs uz elli, bet es — brīvībā! Ja man rezervē ir mūžība, kas ir tādi septiņi gadi?

—     Labi, es esmu ar mieru, — pasmaidīja Asmodejs.

—     Muļķis, — es teicu Janijevam, — būtu vismaz pietirgojis sev rēķinu bankā Chase Manhattan!

—     Nospļauties, — atbildēja Janijevs.

Man viņa palika žēl, un es tomēr ierakstīju līgumā rēķinu ar kredītkarti.

Mēs trijatā parakstījām līgumus, Asmodejs pievāca papīrus un aizlidoja uz elli pēc akcepta. Drīz viņš atgriezās, izsniedza mums pa eksemplāram un devās uz pirmo stāvu. Jāsaka gan, ka mana velna morālā stāja bija galīgi sašķiebusies. Kopš tās reizes, kad es vinu bābas paskatā izdrāzu, šim tā lieta iepatikās kā studentam marihuāna. To tik zina, kā staigāt sievietes paskatā un maitāt ne vien manus puišus, bet arīdzan visus apkārtnes suņus un krupjus. Labi vēl, ka no vina nevar saķert AIDS.

Mēs ar Janijevu palikām divatā. Es sēdēju krēslā, caur pieri aplūkodams nākamo Krievijas glābēju. Pulkvedis jau bija nedaudz sirms un apvēlies, un pie viņa pelēcīgā džemperīša bija pielipusi brokastīs ēstās olas čaumala. Es ar interesi gaidīju bijušā specnazieša pirmās vēlmes. Interesanti, ko viņš pieprasīs — izziņu par MMM ienākumiem vai atskaiti par naudas plūsmu kompānijā "Ņižņevartovskņeftjegaz"?

—     Klausies, Šarif, — Janijevs kaunīgi teica, — vai tu mani uz kādu stundiņu nepārvērstu par suni?

Man pat žoklis atkārās.

—     Kāda velna pēc?

Pulkvedis nodūra acis.

— Saproti, — viņš turpināja, — jums te kaimiņos dzīvo tāda kucīte… Man visu mūžu kaut kā nav veicies ar bābām — mūžīgi stervas trāpījušās… Bet šitā… zini… tāda baltiņa…

Es uzsitu knipi un pateicu buramvārdus. Krievijas glābējs izmetās pa logu un aizdrāzās pie savas baltiņās un pinkainiņās. Es viņu zinu — to kaimiņu kucīti. Visai pretīga, starp citu…

* * *

Trīs nedēļas pulkvedis nekā neizmantoja jauniegūto varu. Es nevarēju vien beigt brīnīties. Ko tik visu es nedarīju, kad tikko iemācījos burt. Dievs vien zina, ko tik es neizmēģināju: karājos kā sikspārnis pie griestiem, katru vakaru uz sabatu lidoju. Bet šis — neko. Caurām dienām sabozies sēdēja, grima savās domās un tikai divas reizes atprasījās pie savas kucītes. Tad kucītei meklēšanās beidzās un šis bēdīgs atgriezās, bet citām apkārtnes kucēm zem astes nelīda. Vakaros viņš reizēm nokāpa lejā pie maniem puišiem un loti mēreni iedzēra. Un vairāk jokoja, nekā dzēra. Puiši, kas īsti nesaprata vina statusu šajā namā — ne īsti gūsteknis, ne īsti konsultants, — sākumā vairījās no vina, bet Janijevs, ja gribēja, bija labs stāstītājs, un drīz vien viņi ar Ganu atrada daudz kopīgu paziņu, kuri kādreiz bija dienējuši pie Janijeva, bet vēlāk pārgājuši Gana barā.

* * *

Šo triju nedēlu laikā ari mans necilais stāvoklis izmainījās. Pienāca ziņa, ka ir nogalināts Karalis — viņu nošāva klusajā Austrijas galvaspilsētā, kur viņš mēģināja paslēpties no mūsu Venecuēlas vojāžas sekām. Karačuns turēja vārdu, un lielākā dala Karaļa valdījumu nonāca manās rokās, sākot ar pavisam sīciņām kafejnīciņām, kuras tikko vilka dzīvību, līdz pat benzīntanku tīklam, kura saimnieks atbrauca pie manis parādīt godu.

Pēc nedēļas pulkvedis pieprasīja micubisi pajero un devās uz Eeņinku. Tur viņam parādīja durvis: izrādījās, viņam nebija kandidātenes un vēl kaut kā. Es viņam tā jutu līdzi, ka apvainojos un atstiepu uz vina istabu visus katalogus un grāmatiņas, kuras viņš pieprasīja un piedāvājos atnest arī pašu bibliotekāri. No bibliotekāres pulkvedis atteicās, bet visu pārējo ar pateicību pieņēma.

Tagad viņš sēdēja savā flīģelī un to vien darīja kā sūtīja mani pakal jaunām grāmatām. Es paskatījos, ko šis tur lasa — murgi: kaut kāds Pārsonss, Makjavelli, Vēbers, Novāks, fon Mizess…

Es pulkvedi sapratu. Viņa uzdevums nebija no vieglajiem: viņam lāva glābt Krieviju, bet tajā pašā laikā nelāva aiztikt organizēto noziedzību. Es arī būtu nojūdzies. Bet, ja pulkvedis cerēja izkasīt no Pārsonsa kunga darbiem padomu, kā glābt Krieviju, tad viņš bija dumjāks, nekā es iedomājos.

Beidzot man tas viss apnika, un, atstiepis kārtējo grāmateli, es teicu:

—    Vasja, ja tu vecumdienās esi nolēmis aizstāvēt kandidātēm socioloģijā, tad ņem vērā, ka tavā rīcībā ir tikai septiņi gadi. Kas tev ir? Vai tiešām tu nezini, kā glābt Krieviju? Tad nevajadzēja to papīrīti parakstīt.

—    Es zinu, kā izglābt Krieviju, — Janijevs atcirta, — vispirms vajag jūs visus saslaucīt, iemest miskastē un pēc tam krāsnī.

* * *

Tomēr nākamajā dienā Janijevs pieprasīja citus dokumentus: Iekšējās izlūkošanas dienestu ziņojumus, Federālā kontroles dienesta ziņojumus, Centrālās bankas iekšējās atskaites, valdības dienesta saraksti; ziņas par pārskaitījumiem komercbankās un Šveices bankās, Chemical Bank, City Bank, Chase Manhattan Bank, par naudas kustību lielāko Krievijas firmu kontos, par politiķu privātajiem noguldījumiem.

Man jau galva sprāga pušu. Viņš mani dīdīja kā invalīds zaporožecu, kamēr man neienāca prātā sasaukt visu augšminēto ofisu mājas garus, noburt tos un piekomandēt Janijeva rīcībā. Gars no Lubjankas ilgi tiepās, ka viņš, lūk, esot specgars un ka nacionālās drošības interesēs viņš pieprasa sevi atbrīvot novtāda veida uzdevumiem.

Manas lietas gāja, kā nākas. Pulkvedis man netraucēja grābt zem sava jumta sīkās firmas un pat pirkstu nepakustināja, kad kārtējā firmiņa, kura jūtu mulsumā tika mani pasūtījusi, atklāja, ka viss tās importētais konjaks nakts laikā pārvērties par to, kas bija uzrādīts muitas deklarācijā, bet deklarācijā tas bija nosaukts par rapšu ellu.

Citreiz mani puiši pamētāja pa konkurējošā tīkla benzīntankiem divus tūkstošus gadu vecu džinu. Janijevs atkal sēdēja kluss, kaut arī sākās baigā jezga: dūzene nekādi nevarēja noskaidrot, kas tur par spridzekli.

Bet pēc divām nedēļām pulkvedis izsauca mani pie sevis un deva pirmās instrukcijas.

Es uzgriezu norādīto numuru. Savienojums bija jāgaida ilgi: tas bija radiotelefons.

—      Pjotr Vasiļjevič? Mani sauc Hodžajevs. Es jūs loti gribētu redzēt šovakar pie sevis. Būs jūsu iemīļotie ēdieni.

Sarunu biedrs otrā vada galā aizelsās:

: — Kas jums iedeva šo numuru? Kas jūs tāds esat?

—        Es ļoti gribētu jūs redzēt, — es atkārtoju, — tā būs labāk gan jums, gan rēķinam piecsimt trīs simtdivdesmit septiņi.

—     Kur jūs dzīvojat?

Es atļāvos iespurgt klausulē.

—      Pjotr Vasiljevič, — es teicu, — jums ir brīnišķīgs izlūkdienests. Ja viņi jums pēc piecām minūtēm nepateiks Šarifa Hodžajeva adresi, varat viņus atlaist. Es jums savākšu labākus puišus.

Otrā vada galā nometa klausuli.

Es pagriezos pret pulkvedi.

—     Nu ko, atradi veidu, kā izglābt Krieviju?

—     Jā, Šarif.

—      Atceries tikai: ja tu kaut pirkstu piedursi maniem puišiem, tajā pat mirklī nokļūsi mūžīgā nometinājumā pie Lucifera.

Janijevs pasmīnēja:

—     Tev es neko ļaunu nenodarīšu.

* * *

Astoņos vakarā pie mūsu vasarnīcas vārtiem pierullēja grezns balts linkolns taunkārs. Cilvēku, kas no tā izkāpa, sauca Pjotrs Islenovs. Vēl nesen viņš bija valdes priekšsēdētājs vienā no lielākajām Krievijas komercbankām. Pirms divām nedēļām viņš nezin kāpēc no šī amata aizgāja, palikdams gan bankas izveidotās finansu un rūpniecības grupas galvgali.

Isjenovam bija nedaudz pāri četrdesmit. Uz viņa vidukļa jau bija sakrājušies kancelejiski tauciņi, bet lieliski pašūtais uzvalks slēpa visas auguma nepilnības. Viņam bija paliela galva ar kupliem melniem, nedaudz cirtainiem matiem un caururbjošām, rudzpuķu zilām acīm, kuras slēpās aiz bieziem briļļu stikliem raga ietvarā.

Abās pusēs Isjenovam, kā jau tas pienākas viņa ranga baņķierim, slējās četri milzeņi košās aveņkrāsas žaketēs.

Isļenovs iizkāpa no mašīnas un paraudzījās apkārt. Bija jau arī, ko redzēt. Parasti es neko īpaši nepārspīlēju, iztieku ar Viduskrievijas vasaru vai kopš bērnības mīļo Aipetrī kalnu. Šoreiz par godu Isļenovam es izvēlējos dekorācijas no seno inku sagruvušajām pilsētām. Maskavas aprīļa atkušņa vietā ap baņķieri pletās tropu mežs, necaurejams palmu un liānu jūklis. Plata, oļiem nobērta aleja veda pie gigantiskas piramīdas atliekām. Islenova sejā nebija lasāms nekas. Viņš paraustīja plecus, it kā teikdams: "Mēs pazīstam tādus brīnumdarus, bet mēs bankās ne tādas vien lietiņas esam vārījuši", un devās pie piramīdas, pa ceļam veikli noraudams no zara zaļu avokado, visdrīzāk, lai pārliecinātos, ka uz tā nav uzlīmes "Product of Argentine".

Pēc desmit minūtēm Islenovs jau sēdēja ēdamzālē. Vakariņas laikam viņu patīkami pārsteidza. Pēc visa spriežot, tie bija viņa iemīļotākie ēdieni. Pie galda mēs bijām tikai trīs: es, Janijevs un baņķieris.

Caur atvērtajiem logiem joprojām varēja redzēt tropu palmas un viegls vējiņš plivināja sniegbaltā galdauta galus, ik pa brīdim liekot iedzinkstēties kristāla glāzēm.

— Pateicos par brīnišķīgajām vakariņām, Hodžajeva kungs, — beidzot, apmierināti nokrekstēdams sacīja baņķieris, pielikdams salveti pie lūpu kaktiņiem. — Vai varbūt jums labāk patīk, ja jūs sauc par Aladinu?

—     Vienalga, — es teicu, — bet par vakariņām sakiet paldies Vasilijam Aleksandrovičam. Pulkvedim Janijevam.

Islenova skatiens ātri pārslīdēja pulkvedim, — laikam drošībnieki ne par kādu pulkvedi Janijevu nebija ziņojuši, un man radās iespaids, ka Vasilijs Aleksandrovičs tā arī nesagaidīs pateicību par tik rūpīgi izmeklētajām vakariņām.

Apbrīnojami skaista oficiante no bijušo slīkoņu vidus atnesa mums kafiju. Islenovs bozās, negribēdams pirmais sākt runāt par ielūguma iemeslu, un beidzot sacīja:

—    Atļaujiet pateikties, kungi, un atvadīties. Man šodien vēl paredzēta lietišķa tikšanās.

—     Es gribu jums uzdot dažus jautājumus, — teica Janijevs. — Kādēļ jūs aizgājāt no valdes priekšsēdētāja amata?

Islenovs iepleta rokas.

—   Tā ir tīri iekšēja pārkārtošanās, — viņš teica. — Vienkārši mēs kā banka pievēršam aizvien vairāk uzmanības ražošanas kreditēšanai un savai FRG. Ziniet, varbūt tas skan nedaudz ideālistiski, bet ir pienācis laiks beigt taisīt vieglo naudu. Jāfinansē Krievijas rūpniecība. Un mans jaunais amats atspoguļo šo, atļaušos cerēt, pozitīvo izmaiņu bankas darbībā.

—    Tātad, ja banka tagad izputēs, tad jau ar citu valdes priekšsēdētāju priekšgalā? — precizēja Janijevs. — Bet jūs kļūsiet, piemēram, pa tās bankas priekšsēdētāju, uz kuru jūsu labākie klienti jau pārveduši rēķinus?

—     No kurienes jums ir tāda informācija? Mūsu banka nebankrotēs.

—     Pēc stāvokļa uz 12.07.96. jūsu bankā bija nokavēti kredīti par 800 miljoniem dolāru. Šo kredītu vēsture ir visai interesanta. Piemēram, vienu no tiem jūs piešķīrāt firmai "Nordvest", kura, tikko saņēmusi kredītu, deva rīkojumu pārskaitīt naudu uz Cīrihi, no kurienes tā aizgāja uz rēķinu piecsimt trīs simtdivdesmit septiņi. Pēc firmai "Vankour" izsniegtā kredīta tas pats rēķins papildinājās vēl ar trim miljoniem dolāru.

"Ir nu gan draņķis," — es nodomāju par Islenovu. Es atcerējos, kā pelnīju savu pirmo tūkstoti pie Karaļa: es taču riskēju ar savu ādu! Un tikai brīnumainā kārtā paliku dzīvs! Tur gāja vaļā tāda šaušana, ka lodes lēkāja kā rieksti no saplīsuša maisa!

Islenovs nobālēja.

—     Kas jums devis šādas zinas?

—    Vai jūs zināt, cik ilgi Habarovskas apgabala ārsti nav saņēmuši algu?

Islenovs patiesi izbrīnījās.

—    Protams, ka nezinu. Un kāpēc man tas būtu jāzina? Es neesmu valdība.

—    Veselības aizsardzības ministrija ievietoja jūsu bankā budžeta līdzekļus uz četrdesmit procentiem gadā, kas ir zemāk par Centrālās bankas refinansēšanas likmi.

—     Iespējams.

—    Un tūlīt pat paņēma jūsu pašu banka kredītu ar sešdesmit pieciem procentiem gadā?

—    Tās ir šīs ministrijas problēmas, — piezīmēja Islenovs.

—    Un Veselības aizsardzības ministrijas kredītu pārvaldes priekšnieka, jūsu tuvākā drauga, vai ne?

Islenovs pēkšņi sadusmojās.

—    Klausieties, — viņš teica, — vai jūs mani šurp uzaicinājāt, lai paziņotu, ka Serjožka Minajevs ir mans draugs?

To katrs suns zina. Atradušies šantāžisti! Par to, šķiet, nav rakstījusi vienīgi "Krievijas Avīze".

—    Turi muti! — es pēkšņi uzbrēcu Islenovam. — Nelietis! Tu tik padomā — te puiši plēšas, ar savu dzīvību zem lodēm riskē, lai kādu stabu no letes noplēstu, bet šitas dzimteni vagoniem eksportē! Gnīda!

Isļenovs paskatījās uz mani un sāka smieties.

—     Ak tā, — es teicu, — tu te ķiķināsi? Tūlīt tu man paķiķināsi…

Un nākamajā sekundē baņķieris izgaisa, tikai uz krēsla, kurā viņš sēdēja, palika nedaudz ar mērci notraipīta salvete.

—     Kur tu viņu liki? — pārbijās Janijevs.

—     Neuztraucies, — es pavīpsnāju. — Es viņu nosūtīju uz elli. Izglītojoši eksperimentālā ekskursijā. Kopā ar Asmodeju.

Dzirdot vārdu "elle", pulkveža acis nedaudz samiedzās. Tik tikko, mazliet.

—      Uz šķīstītavu? — viņš pārjautāja. — Bet… a… vai es nevarētu uz viņu paskatīties?

—    Mīļais, nesteidzies. Pēc septiņiem gadiem noskatīsies atliku likām.

Pulkvedis viegli nodrebēja.

* * *

Bija kādi vienpadsmit no rīta, kad Islenova sudrabainais linkolns atkal izmeta enkuru pie mūsu vasarnīcas. Šoreiz Islenovs bija viens pats un celiņu es arī nebiju izgreznojis. Puiši steidzās viņa mašīnu iedzīt zem nojumes, bet Islenovs klusēdams gāja pa apledojušajām betona plāksnēm un drīz ienāca viesistabā, kur mēs ar pulkvedi baudījām vēlīnas brokastis.

Sākumā es neapjēdzu, kas noticis, bet vēlāk sapratu: Islenova melnie koppapīra toņa mati pa vienu nakti bija pilnīgi nosirmojuši, ļanijevs to jau bija ievērojis agrāk, un es redzēju, kā viņam nervozi ietrīcas rokas.

Isļenovs apsēdās. Viņa pleci bija sakumpuši kā vecam vecim.

—     Ko jūs gribat? — viņš klusi vaicāja.

—     Pusi no jūsu pajām bankā, — Janijevs atbildēja.

Es jau pavēru žaunas, bet tad baņķieris pārsteidza mani vēl vairāk.

—     Jūs varat ņemt visu, — viņš teica.

Isļenovs piecēlās un devās prom. Pie paša sliekšņa es viņu panācu, paņēmu aiz krāgas un pagriezu atpakaļ:

—     Uz kurieni tad jūs pats, Pjotr Vasiļjevič?

Četrdesmitgadīgā baņķiera uzacis, kas arī bija nosirmojušas, izbrīnā pacēlās.

—    Uz klosteri, — mierīgi atbildēja Isļenovs. — Tu, Aladin, esi dīvains puisis. Vai tiešām tu domā, ka cilvēks, kas redzējis to, ko tu vakar man parādīji, spēj iet kur citur kā uz klosteri?

Isļenova seju klāja sīku krunciņu tīkls. Vakar vakarā to vēl nebija.

—    Bet vispār iespējams, — viņš nomurmināja, — tu taču dzīvo savam priekam… Niekojies ar palmām… — it kā atcerēdamies vakarējo ainavu, teica Isļenovs.

Un prom bija. Es izliecos pa logu. Bijušais baņķieris soļoja caur atvērtajiem vārtiem pa lauku ceļu, kuru klāja ar dubļiem sajaucies ledus…

—     Ei, baņķieri, — es ieaurojos, — bet linkolns?

—    Pārdod to savā salonā, — es sadzirdēju, — bet naudu nosūti uz Habarovsku mediķiem.

Es aizcirtu logu.

ļanijevs, nedaudz nobālējis, joprojām sēdēja krēslā.

—    Lūk ko, Šarif, — viņš teica, — vairāk tā nedari. Viņš man bija vajadzīgs bankas valdē. Viņa sakari man bija vajadzīgi, saproti? Bet ko tu? Pārbiedēji cilvēku līdz dzēšlapas stāvoklim.

—     Sapratu, šef, — es noteicu.

* * *

Pēc nedējas vienlaicīgi norisinājās divas lietas. Vienas no lielākajām Krievijas bankām — "Tautas alianse" direktoru padomē iekļāva divus jaunus locekļus: Šarifu Hodžajcvu un Vasiliju Janijevu. Tajā pašā dienā bijušais bankas valdes priekšsēdētājs Pjotrs Vasiljevičs Islenovs iesvētījās mūka kārtā līmeņa klosterī pie Voroņežas. Kļūt par mūku bez pārbaudes laika nav vienkārši, bet Isļenovam arī šeit atradās sakari: bijušais baņķieris pēdējo reizi izmantoja savas telefona tiesības. Viņš mani uzaicināja uz ceremoniju,

bet es atbildēju īsi: "Tikai tad, ja tur nebūs popu un krustu."

$ $ $

Par nākamo Janijeva upuri kļuva viens no ietekmīgākajiem Domes deputātiem Oļegs Harčins. Viņš arī tika izsaukts uz mazām vakariņām, kuru laikā viņam tika nolasīts grēku saraksts, ko Janijevs bija samakšķerējis banku maksāšanas rīkojumos un citos finansu līkločos. Briesmīgais gadījums ar Isjenovu mums lieti noderēja. Visi zināja, ka mēs neiebiedējām vinu ar šantāžu, ar reketu un ar draudiem nolaupīt meitiņu ari ne. Uz Islenova tipa cilvēkiem, kuru bankas apsardzē ir, ziniet, astoņsimt septiņdesmit cilvēku, šādi draudi iedarbojas pilnīgi pretēji cerētajam.

Harčins nelecās, bet tūlīt pat piekrita sapazīstināt Janijevu ar desmit vajadzīgajiem cilvēkiem un visiem spēkiem cīnīties Domē pret to likumu pieņemšanu, kuru sarakstu Janijevs viņam nolasīja. Cīnīties pret likumu pieņemšanu izrādījās loti vienkārši: Harčins tūlīt nosauca precīzus dažādu partiju balsu izcenojumus, turklāt, kā noskaidrojās, Indijas okeāna un dažu citu partijas balsis tika pārdotas uz tīri komerciāliem pamatiem, bet, dažu citu balsis pērkot, bija nepieciešama jauktā apmaksas forma.

Nākamo mūsu viesi sauca Vjačeslavs Tharževskis. Viņš bija metalurģiskās rūpnīcas ģenerāldirektors. Viņam kategoriski tika paziņots, ka banka "Tautas alianse" nākamajā investīciju izsolē pērk viņa uzņēmuma akciju valsts paketi par cenu, kas divas reizes pārsniedz uzņēmuma tirgus vērtību (kompānija skaitījās "otrajā ešelonā"), un izsniedz uzņēmumam kredītu divsimt astoņdesmit miljonu dolāru apjomā.

Tharževskis sāka dīdīties savā krēslā.

—     Mēs esam "KAA bankas" pastāvīgie klienti, — viņš teica, — mums ir seni un cieši sakari.

—    Banka "Krievijas atdzimšana un attīstība" ir uz bankrota robežas, — paziņoja Janijevs, — un pērk jūsu akcijas

tālākpārdošanai ārzemēs. Vai nosaukt jums īstā ārzemju investora vārdu?

Tharževskis pasmīkņāja:

—     Vai tad jums, Janijeva kungs, nepatīk, ka pārdod Krieviju?

—      Man patīk, kad Krieviju pārdod par īsto cenu, —. atcirta pulkvedis. — Bet jūsu kompānija pašlaik maksā simt reizes mazāk nekā tās rietumu analogi.

Tharževskis noplātīja rokas.

—     Tāds ir visas melnās metalurģijas un visas Krievijas rūpniecības liktenis. Neattīstīts fondu tirgus, nav infrastruktūras, ir politiskais un valūtas risks.

—     Bez politiskā riska ir ari citi iemesli Krievijas uzņēmumu zemajai kapitalizācijai. Kāda ir jūsu šāgada tīrā pelņa?

—     Divdesmit miljonu dolāru.

—     Bet kur ir tie piecdesmit miljoni, kurus jūs dabūjāt par velmējumu un leņktērauda eksportu?

—     Mūs piemānīja starpnieks. Aizlaidās ar visu naudu.

—    Nauda jūsu starpnieka statūtkapitālam ienāca no jūsu rēķina "КАЛ bankā", — Janijevs atcirta. — Trīsdesmit trīs miljardi rubļu tajā laikā, kad rūpnīcas algu parāds sasniedza divdesmit miljardus, bet nauda, kas starpniekam pienācās no ārzemju investoriem, tika pārskaitīta uz Šveices banku "Gambahers", kur arī jurris ir savs rēķins.

Tharževskis nopūtās.

—     Ja šī nauda, kas trīs reizes pārsniedz jūsu šāgada pelņu, būtu tikusi rūpnīcai, tās kapitalizācija būtu trīs reizes augstāka, neatkarīgi no politiskā klimata, vai ne?

—     Ko jūs gribat? — Tharževskis jautāja.

—     Pirmkārt, jūs izņemsiet naudu no "KAA" un atdosiet to mums. Otrkārt, jūs pārdosiet mums 23,7 procentus. Treškārt — atteiksieties no ģenerāldirektora amata. Jūs saņemsiet biļeti uz Šveici un atļauju atstāt uz sava rēķina "Gambaherā" divus miljonus dolāru.

—     Nekad! — cienīgi atbildēja Tharževskis.

—     Vienu miljonu.

Tharževskim sāka trūkt gaisa.

—     Jūsu rīcībā ir divdesmit četras stundas, lai pateiktu jā vai nē, — Janijevs noteica. — Laukā!

Tharževskis izmetās ārā tādā ātrumā, it kā viņam pakal dzītos komunisma rēgs.

* * *

Kad mūsu viesis aizgāja, es iesēdos krēslā iepretim Janijevam, ielēju mums abiem pa kristāla piņģerotam un painteresējos:

—     Varbūt paskaidrosi, ko tu dari?

—    Tu neesi apmierināts? Vai es nepildu līguma noteikumus?

—    Tu tos pildi. Es vienīgi nesaprotu, kā tu glāb Krieviju, ja atdod to sīka reketiera un burvja Šarifa Hodžajeva rokās. Viss taču beigsies tieši tā?

Pulkvedis brīdi klusēja.

—    Tā, — viņš teica, — saproti, es ilgi domāju, kā izmēzt visu šito sūdu čupu. Ja tas būtu manā varā, es būtu sācis ar tiem sūdiem, kas smird visvairāk: ar jums — bandītiem. Bet to es nespēju. Tad es nolēmu, ka būs pareizāk, ja es ar jūsu rokām novākšu visus pārējos bandītus: Domē, valdībā un ģenerāldirektoru personīgajos rezervātos, kurus nez kāpēc sauc par akciju sabiedrībām.

—    Un pēc tam? — es pajautāju. Manās acīs sāka draiskoties velniņi.

—     Pēc tam būs pilnīgi vienalga. Kad tu klusi par galveno, tu vairs nebūsi bandīts, Hodža. Tev sagribēsies, lai tevi mīl. Tu nepieļausi, lai tavu valsti izvazā kā vārnas izgāztuvi. Tu esi vienīgais, kas var noņemt Tharževski ar kompāniju, neriskējot pazaudēt galvu, un kas var iedot viņiem kredītus, neriskējot sadegt.

—     Bet pēc septiņiem gadiem? Kad tu nomirsi? Ko tu atstāsi pie varas? Viskrievijas Diktatoru Šarifu Hodžajevu?

—     Tu nemaz neesi tik slikts cilvēks, Hodža. Tev gan bijusi visai draņķīga audzināšana, vēl bērnunams un Afgāns. Bet tā… Es domāju, ka lieli burvji vispār nav slikti ļaudis. Faustam ir labāka reputācija nekā Eeņinam. Bet, kad burvis sadomājis nodarboties ar politiku, rezultāti nav bijuši slikti, kā, piemēram, gadījumā ar Akvitānijas Herbertu, kurš bija Pāvests Silvestrs.

—    Bet valdība? — es teicu. — Kaut kā neviens no šiem mūsu vasarnīciņā vēl nav bijis.

—     Paši atnāks, — atteica Janijevs.

* * *

Valdība patiešām atnāca pati. Bet ne tā, kā bija cerējis Janijevs. Trīspadsmitajā es pamodos trijos naktī. Kāds bija ietriecis nazi tā apsarga miega artērijā, kurš sēdēja pie novērošanas sistēmas, un izslēdzis signalizāciju.

Tas bija izdarīts profesionāli un nevainojami, tomēr izpildītājs nevarēja paredzēt vienu apstākli: dežuranta apziņa bija cieši saslēgta ar manējo un pēkšņās sāpes kaklā lika man strauji pielēkt kājās.

Nākamajā mirkli aiz žoga pamatīgi nograndēja: uzbrucēji mērķēja uz māju ar granātmetējiem un ne jau ar kaut kādiem modīgajiem, bet ar solīdo "mušu".

Es tikko paguvu noskaitīt burvju vārdus — sprāgstviela granātās pārvērtās par pavisam nekaitīgu ķīmisku savienojumu un spiciņais dzelzs gabals ar bliezienu un džinkstoņu izsita stiklu un sāka virpuļot pa parketu, bet nekādu postu nenodarīja.

Tajā pašā mirklī divas granātas izdauzīja virtuves logus. Uzbrucēju bija daudz, un viņi šāva prasmīgi un nekaunīgi. Viņu bija tik daudz, ka uzreiz kļuva skaidrs, ka tie nav bandīti. Tas ir grieķu alfabēta pirmais burts. Vēl trīs granātas nolauza krūmus dārzā un sadauzīja kompjūteru uz Janijeva galda.

Mani ļaudis pamodušies ķēra automātus un skrēja laukā. Man bija jāpārtrauc apšaude starp maniem puišiem un "Alfu", bija jāizdara tā, lai tiem, kuri atsūtījuši šurp šo grieķu burtu, pārietu jebkāda vēlēšanās lietot grieķu alfabētu kontaktos ar Šarifu Hodžajevu.

Es nedrīkstēju vienkārši noraut galvas ar granātmetējiem bruņotajiem puišiem, jo tādā gadījumā viņu biedri nekad nepiedotu man un maniem paziņām, līdz pat visžēlīgākajiem pavārtes reketieriem.

Es būros. Burvestība bija sarežģīta un gara un, kamēr es būru, mani puiši jau bija ieņēmuši aizsardzības pozīcijas un lodes iedziedājās kā tāds Pavaroti magnetofonā.

Pēc tam automātu kārtas piepeši pieklusa. Granātas joprojām iekļuva pieklusušajā ēkā, bet tagad tās sprāga vareni. Es visā nolūkojos no apmēram divsimt metru liela augstuma.

Ēkā pazibēja liesmas, kaut kas trauksmaini un baigi iegaudojās, pa logu izvēlās puspliks, kaulains puisis ar automātu rokās. Viņš noskrēja dažus solus, bet tad uzrāvās uz granātas un sašķīda asiņainos lēveros, kas sakrita aizsalušajā peļķē.

Apšaude turpinājās vēl minūtes divdesmit. Tad alfieši sabira pagalmā. Viņu komandieris pārsteigumā apstulba. Trīsstāvu mūra vasarnīcas vietā viņa priekšā stāvēja zema betona būve divdesmit reiz divdesmit, stipri cietusi no nejaukā klimata, vecuma un granātām. Pūta ass, stindzinošs vējš un, neraugoties uz to, ka bija trīs naktī, caur miglas vāliem vīdēja saule, blāva un sarkana, it kā debesu spīdeklim būtu nosēdušās baterijas. No smilšainām vadziņām pie mājas snaikstījās pērnā gada saulespuķu kāti. Blakus ieejai žāvējās nez kam piederējuši auti. Turpat zem autiem gulēja divi puspliki līķi.

Komandieris neizpratnē sastinga, bet tad, atcerējies stingro rīkojumu nepievērst nekādu uzmanību mirāžām, ieaurojās: "Uz priekšu!"

Alfieši iznesās caur ēku kā lielgabala lādiņš caur siena kaudzi. Viņi pārmeklēja katru istabu un izstiepa pagalmā kādus desmit apjukušus, pusapģērbtus puišus, kuri pēc pirmā pieprasījuma saslēja gaisā rokas.

Komandieris iebrēca rācijā:

— "Devītais"! Uzdevums izpildīts! Objekts likvidēts! Kā sapratāt, "Devītais"?

"Devītais" neatsaucās. Šai laikā alfieši bija izgājuši būves aizmugurē. Viņi palūkojās lejā no kraujas, un vada komandieris apjucis noteica:

—     Jo…! Tā taču ir jūra!

Tālu zem viņiem starp pusizjukušām piestātnēm un krēpainām vilnu mugurām šūpojās vecas kaujas tupeles — Klusā okeāna flotes norakstītie kuģi.

Es atstāju savu novērošanas posteni, nolaidos zemē un, salīgi tīstīdamies, iegāju kabinetā un uzgriezu numuru.

—    Te runā Šarifs Hodžajevs, — es teicu, — gribu jums ziņot, ka jūsu puiši spoži tika galā ar uzdevumu.

—     Kas? Ko?

—    Viņi tikko nevainojami meistarīgi ieņēma norakstīto karakuģu bāzi "L-1737", — es ziņoju, — pareizāk sakot, to, kas no tās bāzes palicis pāri.

Otrā vada galā iestājās klusums.

—     Aladin, — beidzot izdvesa mans sarunu biedrs.

—    Nākamajā reizē, — es skaidroju, — tā nebūs likvidēta bāze Ohotskas jūras krastā, bet Baltais nams Vašingtonā vai valdības vasarnīca Barvihā. Kā jums patiks, ja šie to ieņems, nepievēršot uzmanību mirāžām?

Klausule iekrakšķējās. Sarunu biedrs otrā galā attapās un iebaurojās:

—    Tu man vēl padancosi, smirdīgais šamani! Mēs tavām vāravām astes aprausim! Mēs tās pakaļās izkniebsim! Mēs tavus mājas garus pie sienas saliksim!

Es noliku klausuli un tūlīt pat saliecos. Es metos uz vannasistabu: man pēkšņi visas iekšas izgriezās otrādi. Ausīs trokšņoja un rukšķēja. Durvis atvērās un ieskrēja pulkvedis un Saška.

—     Šarif? Kas tev noticis? Tu esi ievainots?

Viņi pacēla mani uz rokām.

—    Nē, nekas, — es nomurmināju, aizvērdams acis. — Vienkārši — es esmu drausmīgi noguris.

Es zaudēju samaņu, pirms viņi paguva aiznest mani līdz gultai.

Ja nāktu otra specnaza rota, no mums nekas nepaliktu

pāri, bet specnaza saimnieki par to neko nezināja.

* * *

Valdībai bija vajadzīgtas trīs dienas, lai noklausītos apskaužami operatīvi dienas laikā uz Maskavu atgādātās specgrupas atskaiti.

Ceturtās dienas rītā puiši pasauca mani uz balkona. Es izgāju un ieraudzīju, ka mūsu sētā brauc iekšā garš, labi kopts, bet ne visai jauns mersedess. Mašīna apstājās, un no tās izkāpa cilvēks melnā uzvalkā ar bordo krāsas šlipsi virs adītās vestes. Viņam bija plakana seja, ko rotāja dziji iegrimušas acis un smails zods. Tas bija viens no cienījamākajiem valdības vīriem. Viņš divreiz gāja prom un divreiz atgriezās; viņu mūžīgi lamāja komunisti. Viņš neko neteica par demokrātiem. Viņu sauca Viktors Adaškēvičs.

Adaškēvičs salīgi uzrāva plecus, ar skatienu no galvas līdz kājām nomērīja manus puišus un devās uz māju. Jebkurš no maniem mitriķiem bija vismaz galvastiesu garāks par Adaškēviču, un tomēr viņi visi nez kāpēc atgādināja sīku zivteļu bariņu, kas bijīgi tekalē ap vali.

Janijevs sagaidīja Adaškēviču viesistabas durvīs. Es mierīgi sēdēju ērtā ādas krēslā.

—      Eoti patīkami, Viktor Mihailovič, ka jūs atbraucāt pie mums.

—     Es neatbraucu, mani atsūtīja, — atcirta Adaškēvičs. — Nez kāpēc tika nolemts, ka esmu pārrunām vispiemērotākā persona.

—     Vai jūs domājat citādāk?

—     Es uzskatu, ka ar bandītiem un šarlatāniem vispār nav jārunā.

Es no krēsla dziļumiem nepiespiesti iesaistījos sarunā:

—     Bet kāpēc tu mani uzskati par šarlatānu?

Es pacēlu roku…

—     Nevajag, — mierīgi teica Adaškēvičs, — esmu dzirdējis, ka jūs varat pārvērst cilvēku par kaķi un negribu to izmēģināt uz savas ādas. Kaķa izskatā man būs grūti ar jums sarunāties. Kaut gan daudz labāk ir būt kaķim nekā šīs valdības ierēdnim. Es jūs uzskatu par šarlatānu tādēļ, ka jūs esat izdevīgs tiem, kas ar jums sadarbojas, bet valstij tas viss nes tikai papildu ļaunumu.

Jūs spējat pārvērst kaut kādu strādnieku Ivanovu par skudru. Jauki! Bet atvainojiet, to jau pirms jums mācēja padomju vara. Bet vai jūs spētu pārvērst Ivanovu par cilvēku? Jūs varat izrakt no zemes podu ar zeltu, bet vai bu-. džeta deficītu samazināt jūs spējat? Bet, starp citu, šai Krievijas valdībai, vismaz dažiem tās locekļiem ir mērķis pārvērst Ivanovus par cilvēkiem, nevis skudrām. Un tādēļ mums nav pa ceļam.

Es iesmējos:

—    Taisni brīnums! Ja jau jūs esat tāds likumu mīlētājs, Viktor Mihailovič, vai tad nepaskaidrosiet, kas tic bija par puišiem, kas pavisam nesen te spēlēja paslēpes ar granātmetējiem, un kādēļ jūs balsojāt par to, lai viņus nosūtītu uz šejieni? Kā, piemēram, būtu, ja man atsūtītu pavēsti,

nevis granātmetējus? Vai tas neietilpst tiesiskas valsts uzcelšanas rāmjos?

—     Jūs pats esat sevi nostādījis ārpus sabiedrības un valsts, Šarif. Valstij ir tiesības pielietot vardarbību. Pat vairāk — tai ir vardarbības monopoltiesības.

—    Skaidrs. Tātad jūs atkal balsosiet par granātmetējiem?

—     Jā. Es neticu, ka jūs nevar nogalināt.

—    Var jau būt, ka var, — es izspiedu caur zobiem, — tomēr es neiesaku.

To teikdams, es atvēru seifu un pasniedzu Adaškēvičam kārbiņu. Adaškēvičs to atvēra. Tas, kas tur atradās, izskatījās pēc baltas mirguļojošas lodītes, kuras iekšpusē purnu šķobīja kaut kāds preteklis. Adaškēvičs pamīcīja lodīti pirkstos — tā paklausīgi ieliecās, pieņemot jebkuru formu, bet dīvainais radījums lodītes iekšienē ar izvalbītajām acīm arī pārveidojās. '

—     Kas tas par neradījumu? — jautāja Adaškēvičs.

—     Tas ir tas tips, kurš īstenoja tīrīšanas operāciju Sodomā un Gomorā, — es atbildēju. — Baigi kašķīgs radījums, raksturs nekrietnāks kā atombumbai. Ja šito izlaistu laukā, no visas KF Eiropas daļas pāri paliktu viena milzīga Černobiļa.

—    Bet iekš kā tas sēž? — satraukuma pilnā balsi pajautāja Adaškēvičs.

—     Ne iekš kā, — es atbildēju. — Tās ir manas gribas saites. Ja es nomiršu, tās izzudīs, un baidos, ka pēc tam budžeta deficīta problēma bijušās Krievijas teritorijā nebūs aktuāla. Varat to uzskatīt par maģisku granātu ar izrautu drošības gredzenu.

Pulkvedis nodrebēja.

—    Jūsu puišiem būtu puteklīši no manis jānopūš, — es paziņoju, — naktspods jāiznes, bet nevis ar kalašiem man jādzenas pakal.

—     Šantāžists, — ierēdnis caur zobiem novilka. — Un ko jūs gribat?

Es, kauliem nokrakškot, izstaipījos.

r— Es neko negribu, — paziņoju, — man viss ir. Re ku, viņam gan ir idejas, — es ar pirkstu parādīju uz Janijevu. — Novēlu jums patīkami parunāties. Šodien jauks laiciņš.

To teikdams, es noskurinājos, un Adaškēvičs izbrīnā iepleta acis, atklājis, ka es esmu pazudis, bet manā vietā tup liels, melns ūpis. Ūpis skali iesmējās, ieūjinājās un, savēcinājis spārnus, izlidoja ārā pa logu.

* * *

Banka "Tautas alianse" strauji auga, bet par to klīda baumas — cita par citu šausmīgākas. Stāstīja, ka galvenā bosa sekretāre atskrien pie bankas durvīm melna pūdela paskatā; ka Hodžajeva kabineta akvārijā dzīvo īsta nāra, bet uzgaidāmajā telpā var sastapt vispārsteidzošākos lūdzējus. Kāds piena fabrikas direktors, kuram pie mums bija norēķinu konts, esot sastapis divus ārzemniekus — goblinus. Auditori čukstus vēstīja, ka Sātana finansu ministrija ir atvērusi pie mums rēķinu, ka mēs uz mežonīgiem procentiem aizdodam Belcebula, Mefistofela un Astorota overnight departamentiem un ka mēs esam iesnieguši Finansu ministrijai pieprasījumu, lai izsolēs varētu piedalīties pārdabiskas būtnes.

Visā tajā bija maz taisnības, ja nu vienīgi par sekretāri un pudeli: sekretāres posteni sev bija izprasījis Asmodejs.

Pēc nedēļas mēs ar Janijevu uzņēmām viesus "Balčuga" Vladimira zālē. Pieņemšana notika sakarā ar "Tautas alianses" saplūšanu ar vienu no lielajām Krievijas bankām, kura ar saviem noilgušajiem kredītiem bija stipri veicinājusi 1995. gada starpbanku krīzi. No tā laika banka vārga un bruka, inficējot visu Krievijas banku sistēmu, bet Centrālā banka nevarēja atsaukt tās licenci sakarā ar vēl lielākām problēmām, kuras radītu vienas no pirmā trīsdesmitnieka bankrots.

Es sarunājos ar kādas Piemaskavas militārās fabrikas direktoru, kurš pamatā nodarbojās ar šķidrā kurināmā ražošanu. Direktors nežēlīgi lādēja eiektroenerģētiķus, kuri solījās atslēgt viņam strāvu, Pensiju fondu, kas plēsa briesmīgus atskaitījumus, bet galvenokārt valsti, kura rūpnīcai jau bija parādā trīspadsmit miljardu, — turklāt katrs rublis, kas pienācās no valsts, veidoja trīs četru rubļu parādu piegādātājiem.

—   Viņi mums ir parādā vairāk, nekā parādā esam mēs, — lamājās direktors, — un viņi vēl ņem no mums soda naudu par nodokļu nemaksāšanu!

—    Ja jūs pārvedīsiet savus rēķinus uz "Tautas aliansi" — es teicu, —jums nebūs nekādu problēmu ar budžeta līdzekļu saņemšanu.

Aizsardzībnieks saausījās. Es zināju, ka ne jau pirmoreiz viņam kas tāds tiek piedāvāts.

1 — Bet cik procentus cirpsiet jūs?

—     Nemaz. Jums es samaksāšu pirmajā dienā, bet ar Finansu ministriju runāšu otrajā. Kad atvērsiet rēķinu?

—     Rīt, — atbildēja aizsardzībnieks.

Kāds pieskārās manam plecam. Es pagriezos un ieraudzīju Adaškēviču.

—      Kur jūs ņemsiet naudu, lai samaksātu viņa parādus? — viņš nomurmināja, acīmredzot domādams par maksātnespējīgo "Komercijas un finansu banku".

Es pakustināju pirkstu. Vēl tālajā 1310. gadā Raimonds Lullijs savas Londonas vizītes laikā iztaisīja turienes varai 22 tonnas zelta no visparastākā svina. Nelaiķis man smalki izskaidroja, kas tur bija par lietu, un es nešaubījos, ka spēšu šo operāciju atkārtot un realizēt radušos produktu Londonas biržā. Labi, ka "Tautas aliansei"bija licence operācijām ar dārgmetāliem. Bet…

—     Fondu biržai ir parādi — sņntsešdesmit limonu, — es pasmīnēju, — bet tai parādā ir simtseptiņdesmit miljonus.

—     Šīs firmas jau sen ir izgaisušas.

—    Mēs atradīsim, kur tās izgaisušas, — es apsolīju, — un piestādīsim rēķinu katrai izgaisušajai molekulai.

Adaškēvičs klusēdams sūca kokteili.

—     Vispār esmu gatavs ar jums sadarboties, — Adaškēvičs klusi teica. — Bet ar vienu noteikumu — lieciet mieru Tharževskim.

Jāatzīstas, ka es aiz pārsteiguma gandrīz apkritu.

—       Jūs? Aizstāvēt Tharževski? — es brīnījos. — Kāpēc?

—     Viņš ir mans draugs, — mierīgi sacīja Adaškēvičs.

—     Viņš taču ir zaglis! Bandīts!

—      Jūs arī esat bandīts, — piezīmēja Adaškēvičs, — un tomēr Janijevs, liekas, ir jums pieķēries. Mēs ar Slavu mācījāmies vienā kursā. Nedomāju, ka cilvēku, kurš nodod draugus, var uzskatīt par godīgu. — Adaškēvičs apklusa: — Man gribētos aprunāties ar Vasiliju Aleksandroviču.

Es sajutu greizsirdības dūrienu. Protams, ka viņš runās ar Janijevu. Par VVP, lai ko tas arī nenozīmētu. Par amortizāciju, par infrastruktūru, TEK, brek un mek. Viņš uzskata, ka, ja ar mani ierunāsies par VVP, es aiz kreņķiem pārvērtīšos par pūci. Un tā tas patiešām arī ir.

Es izgāju caur pārpildīto zāli un atradu Janijevu.

—    Vasja, — es teicu, uzmanīgi pieskardamies viņa plecam, — tur pēc tevis ilgojas Adaškēvičs.

Es apklusu.

Janijevs, acis nenovērsdams, skatījās uz zāles labo stūri. Tur uz šķiņķa un ikru maizīšu fona stāvēja neliela auguma, apmēram deviņpadsmit gadu veca meitene baltā, kuplā vakarkleitā ar lapsenes vidukli un satriecoši baltiem matiem, kas sniedzās līdz viduklim. Meitenei rokā bija glāze, un viņa tērzēja ar kaut kādu jaunekli. Ik pa brīdim viņa papurināja matus, tie nolija pār pleciem kā sudrabains ūdenskritums un tad varēja redzēt, ka viņas kleitai aizmugurē ir dekoltē, bet viņas pleciņi ir trausli un rozīgi. Janijevs skatījās uz viņu, muti iepletis.

Es sapratu, ka piecdesmit trešajā mūža gadā mans pulkvedis ir atradis savu baltiņo sunenīti.

Šajā brīdī jaunais cilvēks atšuvās no meitenes un devās pie galdiņa, kur laistīja šņabi.

—      Šarif, vai tu viņu nepazīsti? — pulkvedis čukstus jautāja.

—     Gribi iepazīties? Ain moment.

Un es, vilkdams pulkvedi līdzi, izgāju cauri burzmai un mēs nonācām pie meitenes.

—      Labvakar, — es priecīgi teicu, — mans paziņa tik loti gribēja ar jums iepazīties, ka es nevarēju atturēties. Atļaujiet iepazīstināt — Vasja Janijevs, bankas "Tautas alianse" valdes loceklis, koncerna "Intertekstils" prezidents un tā tālāk, un tā tālāk, un tā tālāk.

Ar acs kaktiņu es ievēroju jauno cilvēku, kurš atgriezās ar diviem kokteiļiem rokās. Bet viņš bija ne tikai jauns, bet ari saprātīgs. Pamanījis, ka viņa vietu ieņēmuši divi putni ar acīm redzami augstu lidojumu, viņš slaidi pagriezās un virzījās uz citu telpas dalu.

Meitene pastiepa šauru rociņu. Bija skaidrs, ka viņa neatceras, ka mūs neviens nav iepazīstinājis.

—     Daša, — viņa teica.

Janijevs pieliecās un noskūpstīja rociņu.

Es pacēlu galvu un zāles malā ieraudzīju Adaškēviču. Viņam bija diezgan nikns skatiens un glāzīti viņš turēja tā, it kā taisītos to triekt pret zemi.

—     Kā redzu, jūs velti laiku netērējat? Esat jau iepazinušies ar manu meitu?

Janijevs pacēla galvu kā ar pātagu dabūjis.

Pa labi no mums stāvēja Tharževskis. Viņš, kā KFB bijušais klients, arī bija aicināts uz svētkiem. Vispār trīs viņa neatdotie kredīti bija devuši lielu ieguldījumu KFB krahā, bet, tā kā kredīti tūlīt pēc to saņemšanas tika sadalīti starp viņu, vienu slavenu politisko partiju un bankas vadību, tad īpaša rīvēšanās ar banku nesākās. Tas — līdz pat vakardienai, kad jaunā vadība viņam paziņoja, ka kredīti jāatdod ar visiem procentiem un soda naudām.

Pulkvedis pavēra muti, lai atbildētu Tharževskim, un tūlīt aizvēra. Pirmo reizi mūžā Janijevam nebija, ko teikt. Bet mēs taču pilnīgi precīzi vienojāmies, ar ko piedraudēt Tharževskim sakarā ar šiem kredītiem…

Pulkvedis nosarka, tad nobālēja un pagriezies aizgāja uz otru zāles malu, kur viņu gaidīja saniknotais Adaškēvičs.

Vakarā Janijevs bija skumjš un ļengans kā kāposti zupā. Es, stulbais pauris, pamēģināju vinu izklaidēt un neiedomājos neko labāku kā vakarā uzvilkt Asmodejam Dašas ģīmīti un nosūtīt viņu pie pulkveža gultā.

Asmodejs nonāca lejā ar zilu aci, bet Janijevs piezvanīja man pa radiotelefonu un īsi, bet briesmīgi noauroja: "Ja vēl reizi tā izdarīsi, maita, es saplēsīšu kontraktu!"

Es ļoti apvainojos, jo biju gribējis tā, kā labāk. Aiz dusmām es pats palietoju Asmodeju.

* # *

Nākamajā rītā mēs ar pulkvedi uz terases brokastojām, kad no sardzes mājiņas piezvanīja un paziņoja:

—    Te pie jums dāmiņa.

Janijevs pacēla acis un aizrijās: pa celiņu pie mums nāca Daša Tharževska.

Nekā tāda īpaša šai meitenītē nebija: nu, tievas kājiņas un zila žaketīte ar podziņām; bet pulkvedis krita uz viņu kā kaķis uz baldriāniem.

—     Sveicināti, — teica Daša, — es te braucu pie draudzenes un atcerējos, ka jūs tepat blakus dzīvojat. Tas nekas, ka iebraucu?

—    Nemaz, — nomurmināja pulkvedis. Tad viņš sarāvās, un viņa ausis kļuva tik sarkanas kā pionieru kaklauts.

—      Vai jūs, Vasilij Aleksandrovičs, esat par kaut ko sarūgtināts? — Daša jautāja. — Es nelaikā…

Es sapratu, ka mēs ar pulkvedi tūlīt varam ļoti nopietni sastrīdēties.

—      Ahā, viņš ir sarūgtināts, — es nekaunīgi iejaucos. — Viņš domā, ka es esmu netīrs burvis, kurš naktis savaldzina mazas meitenītes, liekot tām pret savu gribu ierasties svešās vasarnīcās. Daša, jūs taču atsūtīja tēvs, vai ne?

Daša nolaida acis. Tūlīt pat iebrēcās Janijevs:

-Jā?

Daša nolaida galvu vel zemāk.

—     Kāds nelietis! — noteica Janijevs. — Sūtīt savu meitiņu pie veca atvaļināta specnazovieša…

—     Tu nepavisam neesi vecs, — klusi bilda Daša.

Tharževskim izteiktā ultimāta laiks beidzās nākamajā dienā, bet nekādus rīkojumus sakarā ar ģenerāldirektoru Janijevs man nedeva. Es nezinu, kas viņu iespaidoja, — Adaškēvičs vai Daša, bet zinu tikai to, ka viņš atstājās no Tharževska un mēs devāmies uz Sibīriju, kur iepazināmies ar vienu NGIU direktoru un vienu NPR direktoru. NGIU direktors izrādījās prātīgs cilvēks un lietas būtību saprata tik ātri, ka jau sarunas desmitajā minūtē pajautāja man, vai purva gari nevarētu nodarboties ar naftas meklēšanu, jo tai asignējumus pašai pirmajai apcirpa. Savu zaglību viņš izskaidroja tā: "Klausies, ja man viss jāmaksā, tad man sanāk maksāt simttrīsdesmit procentus no pelņas! Bet man vidējā naftas lauku rentabilitāte ir 85% un aprīkojuma nolietojums — 95%."

Par purva gariem es viņam pateicu, ka tie ir īpaši nejauki un Jauni, radījumi^ vēl trakāki par nodokļu inspekciju, un ka piespiest viņus meklēt naftas laukus es, iespējams, varētu, bet, kad es aizbraukšu, viņi var izgāzt savu naidu, dedzinot un plēšot naftas vadus. Vispār es apsolīju direktoram padomāt par talismanu, kas nodotu viņa pakļautībā šī apvidus garus.

— Tikai tas ir loti bīstami, — es brīdināju, — ja kāds jums to mantiņu nospers, var sākties tādi…

NPR direktors ietiepās. Bet, kad viņš redzēja, kā milzīgs virpulviesulis norāva naftas bāzes jumtu, izsūca no apaļās cisternas 300 tonnu naftas, pavirpināja to glītā aplī pa gaisu un, neizlējis ne piliena, salēja atpakaļ cisternā, viņa lielmanība manāmi samazinājās. īpaši, ja ņem vērā to, ka pēc papīriem cisternā atradās nevis 300, bet 120 tonnu naftas.

Pēc nedēļas valdība nolēma veidot jaunu, vertikāli integrētu kompāniju: Maskavas benzīntanku tīkls man bija palicis mantojumā no Karaļa. Vēl pēc nedēļas Janijevs paziņoja par drīzu NGIU un NPR akciju mainīšanu pret vienotām holdingkompānijas akcijām.

Manā vasarnīcā šim notikumam par godu tika rīkota pieņemšana. "Jačinskneftjegaz" direktors staigāja kā pāvs. Viņa ne visai ejošās akcijas pēdējās nedēļas laikā Maskavas brokeriem rāva no rokām laukā kā karstus pīrādziņus. Valdību pārstāvēja divi vai trīs viesi no Enerģētikas ministrijas un Adaškēvičs, kurš, cik zinu, šajā operācijā bija Janijeva galvenais konsultants.

Viesībās nebija paša Tharževska, toties Daša Tharževska gan bija.

Abi direktori aizveda mani uz kabinetu. Nezinu^ kas viņiem bija pastāstījis par to, kā es sāku ar uzzīmētajiem vāģiem, bet Dačinoks (Naftas ieguves kompānijas direktors) nolika man priekšā ārzemju prospektu un ņēmās pieprasīt horizontālās urbšanas iekārtu, bet Severņikovs ("Radneftjorgsintez" direktors) gribēja iekārtu katalltiskajam krekingam no kāda cita ārzemju kataloga.

—    Ko tu, Pjotr Semjonovičs, tieši šeit, vai? Kā tu to uz Sibīriju aizvedīsi?

Mani direktori neatstājās.

—     Nu, labi, — es teicu, — būšu pie jums pēc kādām trim dieniņām un viss būs štokos.

Pēc direktoru aiziešanas es piegāju pie loga un paskatījos, kas notiek lejā. Svētki ritēja pilnā sparā, galdi vai lūza no ēdmaņām un kāds caur mēness iluminatoru vienaldzīgi noraudzījās uz pirmajiem piedzērušajiem viesiem, kas jau krita četrrāpus, un uz pliko bankas direktoru, kurš maukojās ar pārīti zaļastainu, melnacainu nāru.

Kāds nāca pa durvīm, un es ieraudzīju Adaškēviču un Janijevu. Ministra vietnieka rokās bija diplomāts, kuru viņš nolika uz galda.

—     Tātad kas par lietu? — Janijevs jautāja.

Adaškēvičs attaisīja diplomātu: tajā bija dolāri bankas

iepakojumā.

—     Kas tas vēl? — es brīnījos.

—     Mana dala no Tharževska kredītiem.

Es gari nosvilpos.

Ierēdnis uzmeta man reizē niknu un kaunpilnu skatienu.

—     Cik te ir? — painteresējās Janijevs.

—     Divsimt tūkstoši.

—     Vai tad jūs tos visu laiku glabājāt zem spilvena?

—     Nopirku vasarnīcu. Vakar pārdevu.

—     Un cik vasarnīcu jums ir palicis?

—     Nevienas. Dzīvoklis Maskavā, Butovā. Divistabu.

Jāatzīstas — es domāju, ka Janijevs viņam to naudu atdos. Nu, kas "Tautas aliansei" ir divsimt tūkstošu? Putraimiņš zilonim. Bet Janijevs, aci nepamirkšķinājis, sagrāba koferīti:

—     Paldies, Viktor Mihailovič. — Piecēlās un prom bija.

Adaškēvičs sēdēja, lūpā iekodis.

—     Kam vajadzīga tāda varonība? — es nenovaldījos.

—    Jūs šo naudu pieprasījāt no Tharževska, bet viņš pusi bija izdalījis.

—    Pusi? Tas ir puslimons. Šeit ir divi simti. Kas paņēma trīs simtus?

—     Stukačs nekad neesmu bijis un nebūšu, — ministra vietnieks nošņāca.

Es saviebos:

—     Varoni, cik tev ir bērnu?

—     Divi. Maška un Vasilisa.

—     Cik veci?

—     Maška trešajā, Vaska sestajā.

—     Divistabu, — nomurmināju.

Es piecēlos un izgāju uz terases. Ap sirdi man bija tik pretīgi, it kā es tās divsimt štukas būtu no viņa izsitis ar gludekli un rokudzelžiem.

Kāds pieskārās manam plecam. Es atskatījos. Tā bija Daša Tharževska.

—     Sveika, — es teicu. — Bet kur tavs paziņa?

—     Mēs sastrīdējāmies, — iespurdzās Daša, — un viņš aizbrauca. Cūcība! Vai jūs nevarētu likt kādam šoferim aizvest mani mājā?

—     Jums gribas mājās, Daša?

Daša pavīpsnāja:

—     Janijevs, viņš ir tik bailīgs. Varētu domāt, ka viņš, bet nevis es mācās institūtā. Man negribas mājās. Es tur gulēšu un raudāšu.

—     Nu tad palieciet, — es piedāvāju.

* * *

No rīta es aizbraucu uz "Balto namu", bet ap pusdienlaiku atgriezos vasarnīcā.

—     Kur ir Daša? — es painteresējos.

—    Aizbrauca, — noteica Janijevs. Viņš nosarka kā vēzis katlā, bet tad nomurmināja: — Saproti, es biju biški piedzēries… Bet viņa… Nu, vārdu sakot, es noturēju viņu par Asmodeju.

* $ *

Bet nākamās dienas vakarā, kad es iegāju pie Janijeva, lai atskaitītos par padarītajiem darbiem, piezvanīja no apsardzes mājiņas. Es uzklausīju un pavēlēju:

—     Nu, protams, ielaid.

—     Kas tur ir? — Janijevs pajautāja.

—     Viesi.

Pēc pāris minūtēm trīs vīri ienāca kabinetā.

—     Sveiks, Aladin, — teica garākais.

—     Sveicināts, Karačun.

Krēsla dziļumā iemirgojās Janijeva acis. Viņš pārāk labi atcerējās mūsu līguma noteikumus. Viņš varēja pieprasīt, kā rīkoties ar ministru, bet nevarēja man pavēlēt, kā rīkoties ar bandītu.

—     Paldies par uzaicinājumu uz svētkiem, — Karačuns teica. — Žēl, biju Parīzē un nevarēju pieskriet.

—    Tava ierašanās jau ir svētki, Karačun. Vai arī varbūt tu nāc darīšanās?

—     Dzirdēju, ka tu purini naudu no Tharževska.

—     Es to purinu no visiem KIFa parādniekiem.

Karačuns pavīpsnāja.

—      Bet es taču arī esmu parādnieks, — viņš paziņoja, — toreiz Tharževskis man trīssimt štukas atpogāja. Vai tad no manis arī prasīsi?

Es noriju. Vēl pirms nedēļas es būtu raustījies pieprasīt naudu no bandīta, kura kaujinieki, kā pareizi atzīmēja Janijevs, varētu ieņemt Grozniju divdesmit četrās stundās. Bet tagad es atcerējos Adaškēviču: kas te īsti būs? Ministra vietnieki staigās divislabaini, bet Karačuns no šejienes aizbrauks ar naudu, kuras viņam pietiktu labi ja vienam auskaram savai fidai?

—     Un no tevis arī, — es atbildēju.

Karačuns pamāja. Viens no viņa rokaspuišiem nometa man priekšā uz galdiņa diplomātu un atvēra to. Tur bija baksi.

—     Še, aizrijies! — Karačuns teica, pagriezās un gāja uz durvju pusi.

Pie pašām durvīm viņš apstājās, paskatījās uz mani un nomurmināja:

—     Sajaukuši tev galvu, Aladin. Bet kāds cilvēks tu varētu būt! Tfū!

Nospļāvās un aizgāja.

Janijevs kādu laiku sēdēja pavisam kluss, tad ierunājās:

—     Viņš mēģinās tevi nogalināt.

—     Lai pamēģina, — es jautri atņirdzu.

20. martā es aizbraucu uz Veco laukumu. Bija jādomā par finansu un rūpniecības grupas formēšanu ar "Tautas aliansi" vadībā. "Tautas alianse" jau agrāk bija dažu nīkulīgu veidojumu galvgalī, bet tos pieblieza 1993. gada lēmums un FRG dalībnieku totālā maksātnespēja. Tagad FRG ietilpa mana jaunā naftas kompānija, "Jačņefj" un ievērojamu tās dalu vajadzēja veidot aizsardzībnieku uzņēmumiem — aprītās KFB bijušajiem klientiem.

Šitie aizsardzībnieki patiešām bija nelaimīgi puiši. Valdība viņiem nemaksāja par valsts pasūtījumu un neatļāva pašiem eksportēt produkciju.

Vēl vakar kāds direktors no Tālajiem Austrumiem man žēlabojās, ka saistītie uzņēmumi, kas ražo stratēģisko rakešu iekārtas, norēķinās ar viņu barterā ar čehu iebiezināto pienu, bet "Rosvooružeņije" ņem no viņa 29 procentus, pretī dod ķīniešu klīringa dolārus, kurus paši laipni palīdz realizēt par piecdesmit centiem gabaliņā.

Par elektrību viņš maksāja kārtīgi, bet viņa bilancē karājās puse pilsētas dzīvojamā fonda un, lūk, šī dzīvojamā fonda iemītnieki nav maksājuši par gaismu ne grasi. Bet, tā kā oficiālais parādnieks skaitījās rūpnīca, tad vietējais "energo" izrāva viņu no rozetes. Viņa slēgtās pilsētas iedzīvotāji pēdējā laikā pārsvarā nodarbojās ar ogošanu, sēņošanu un medībām. Sakarā ar visu to direktors jau pirms gada prasījās atpakaļ valsts īpašumā. Kad uzrados es, viņš loti labprāt piekrita, ka tā ir pat labāk.

Starp citu, Tharževskis pagaidām šajā FRG neiegāja. Bet viņš mums bija loti vajadzīgs nepārtrauktai tehnoloģiskai ķēdei.

Lieta bija ļoti atbildīga — mēs ar Janijevu devāmies uz drūmo granīta ēku iepretim Politehniskajam muzejam.

Janijevs dziedāja kā lakstīgala. Viņš solīja investīcijas, modernas tehnoloģijas rūpniecībā. Viņš ierādīja to, ka, ja nelauzīsim esošo tendenci, tad Krievija kļūs par Rietumu piedēkli izejvielu sagādei. Visi seši mūsu sarunbiedri — trešais no kreisās sēdēja Adaškēvičs — klausījās viņā ne visai labvēlīgi. Septītais, garš un būdīgs ģenerālis ar olveidīgu galvu un sirmām ūsām kaut ko svilpoja caur zobiem. Tas bija tas pats ģenerālis, kurš pirms mēneša pa telefonu solījās apraut astes manām nārām.

Janijevs beidza savu slavasdziesmu augstajai tehnoloģijai un izteica neizpratni par to, kāpēc FRG dokumenti, kas jau divas nedējas ir gatavi, joprojām nav reģistrēti.

Visi klusēja.

Pirmais ierunājās pa labi no Adaškēviča sēdošais cilvēks. Viņam vēl nebija pat piecdesmit, bet viņš jau ieņēma vienu no augstākajiem posteņiem valstī. Brīvā prese viņu necieta par to, ka viņš reti rīkoja preses konferences un laikā, kad demokrāti cīnījās pret komunistiem, mierīgi nodevās zagšanai kādā Sibīrijas rūpnīcā. Uzkāpis varas virsotnē, viņš turpināja uzskatīt Krieviju par lielu rūpnīcu, kur strādnieki zog pa saujai, bet direkcija — vagoniem. Tuvāk iepazīstoties, tas bija viens no pievilcīgākajiem cilvēkiem, kādus esmu sastapis, vienīgi jātur acis vaļā, lai šis pievilcīgais cilvēks nenosper tev olas. Viņu sauca Aleksejs Gracinskis.

— FRG, tā, protams, ir vilinoša ideja, — teica pievilcīgais cilvēk?. — Tomēr ir viena problēma. Kopš "Jačneftj" rašanās brīža neviena tajā ietilpstošā kompānija nav samaksājusi ne kapeiku nodokļos.

Es paraustīju plecus:

—     Bet vai tad agrāk tās maksāja? Esmu dzirdējis, ka "Jačinskņeftjegaz" bija septiņsimt miljardu liels parāds.

—      Bet tagad astoņsimt četrdesmit. Gribat palīst zem lēmuma par parādu likvidēšanu?

Es iesmējos:

—    Bet kāpēc gan man būtu jāmaksā nodokļi? Es saprotu tā, ka nodokļus maksā par mieru un drošību. Kas man gādā par drošību? Kas gādā par manu drošību? Jūs? Lūk, Sergejs Vasiljevičs man jau piedāvāja drošību, solījās manām nārām astes izplūkāt… Tad nu es nodokļus maksāju pats sev.

—    Nodokli, — paskaidroja Adaškēvičs, — tiek maksāti ne tikai tāpēc, lai garantētu jūsu drošību. Tie iet, piemēram, pensijām. Valsts aizsardzībai. Pie mums, pat savācot visus nodokļus, budžeta deficīts nebūs mazāks par astoņdesmit deviņiem triljoniem.

—     Bet no kā tas tiek finansēts?

—    Kas par idiotisku jautājumu! Caur ārējiem kredītiem, jūs to lieliski zināt.

—    Esmu ar mieru nofinansēt budžeta deficītu, izsniedzot valstij deviņpadsmit miljardus dolāru lielu kredītu zeltā. Par to, lūdzu, atbrīvot no nodokļiem manus uzņēmumus.

Visi kabinetā pamira.

—     Bet vai savu naudu jūs negribat izlaist? — mierīgā balsī painteresējās pievilcīgais cilvēks. — Centrālās bankas vietā.

—    Tā nav slikta doma, — es piekritu, — katrā ziņā varu garantēt, ka manai naudai nekāda inflācija netiktu ne tuvumā.

—     No kurienes jūs rausiet tik daudz zelta?

Es nopūtos:

—     Neteikšu, ka tas būs viegli, bet dabūšu.

Visi klātesošie īsāka skatīties uz Adaškēviču. Pievilcīgais cilvēks kaut ko arikēja bloknotā.

—      Tas nav iespējams, — teica Adaškēvičs. — Ja jūs nosegsiet budžeta deficītu, kas tad notiks ar Valsts kredītnodrošinājuma tirgu?

—      VKN tirgū kritīsies pelna, — vainīgi iesaucās Janijevs. — bet nauda aizies rūpniecībai!

—      Bet vai jums ir zināms, cik "Tautas alianse" pelna no VKN? — ledainā balsī apjautājās Adaškēvičs.

—     A… ē… ē… — es teicu.

—     Jūs labāk būtu painteresējies par savu bilanci, baņķiera kungs! īsto, nevis to, kuru jūs sūtat nodokļu inspekcijai!

Un tad Janijevs sita dūri galdā.

—      Nu, kungi, — viņš teica, — pietiek! Jums piedāvā nosegt budžeta deficītu, bet jūs bēgat kā velns no krusta. Man personīgi viss ir skaidrs.

—     Kas ir skaidrs?

—    Skaidrs, ka nevis VKN ir deficīta segšanai, bet deficīts ir, lai eksistētu VKN. Lai pilnvarotas bankas pirktu kredītus par budžeta naudu! Lai katrs rublis, ko saņem budžets, nestu tām simts rubļus pelņas. Kā tik šiem pasola, ka VKN nosprāgs…

—    Nenosprāgs VKN, — skumji teica Adaškēvičs. — Nosprāgs bankas. Varbūt izņemot "Tautas aliansi", kura paņems kredītu no mājas garu federācijas. Mūsu banku bilances bez ilgtermiņa kredītiem ir tādas. Jūs mums solāt finansu stabilizāciju uz bezdeficīta budžeta rēķina. Tāda stabilizācija .nozīmē, ka nebūs inflācijas un VKN, kas radīs banku krahu. Banku krahs pārvilks treknu krustu pāri finansu stabilizācijai.

Janijevs apjukumā mirkšķināja acis. Es piecēlos un devos uz kabineta pretējo stūri, kur atradās paplašs ganģītis, bet gaņģītī tualete un duša. Ar acs kaktiņu ievēroju, ka pievilcīgais cilvēks arī piecēlās no savas vietas.

Kad es iznācu no tualetes, pievilcīgais cilvēks ielika man rokā kaut kādu papīrīti. Es to atlocīju un izlasīju: "Kāpēc sarīkoji stulbo muldēšanu? Iedod man desmit "citronus" — dabūsi nodokļu investīciju kredītu līdz 2005. gadam."

Ir gan leksika mūsu augstākajām valsts amatpersonām!

* ❖ *

Pēc nedēļas es, kā jau biju solījis saviem naftiniekiem, aizlidoju uz Rietumsibīriju. Janijevs līdzi nebrauca, atrunājies ar aizņemtību, bet es redzēju, ka viņa lielā aizņemtība dzīvo Kutuzova prospektā un to sauc Daša Tharževska.

Sibīrijā es sabiju ilgāk par nedēlu un aizbraucu no turienes zaļš un sačervelējies kā kartupelis dienasgaismā. Toties mans naftas pārstrādes uzņēmums palielināja naftas pārstrādēs dziļumu līdz divsimt procentiem.

Maskavā mani gaidīja divi jaunumi. Pirmkārt, mani uzņēmumi bija dabūjuši nodokļu investīciju kredītu. Otrkārt, no šī kredīta iegūtais piķis valsts budžetā bija izveidojies caurums septiņu triljonu apmērā un tas loti satrauca SVF Maskavas misiju. Lai nomierinātu SVF un nekaitinātu Aladinu, pievilcīgais cilvēks uzcepa dekrētu, kas paaugstināja NDS likmi līdz divdesmit četriem procentiem.

Kad es atbraucu uz banku, tur bija traka jezga.

Rūpnieki mana kabineta priekšiņā drūzmējās kā mušas pie cukurtrauka. Uz galda bija sakrājusies vesela grēda faksu, radiotelefons pīkstēja kā žurka ar ievērtu kepinu. Visi gribēja vienu un to pašu: iekļūt Šarifa Hodžajeva FRG, kur viņiem nebūs jāmaksā nodokli.

Es piezvanīju pievilcīgajam cilvēkam, un pēc divdesmit minūtēm viņš pats atbrauca pie manis. Rūpnieki aplipa viņam kā cāli perētājai. No visām pusēm skanēja:

—    Bet šie man iesmērēja Maskavas—Parīzes bankas vekseļus par pieciem miljardiem, bet tos var apmainīt vienīgi pret nodokļu atbrīvojumiem, bet nodokļu atbrīvojumus jūs atcēlāt!

—    Man ir ārkārtīgi slepena rūpnīca, bet "Belenergo" man atslēdza pat apsardzes signalizāciju!

—     Es būtu zemūdeni pietauvojis un ņēmis enerģiju no reaktora, bot neatjauj taču! Kaut kāda licence esot vajadzīga!

Pievilcīgais Gracinska kungs pacēla roku: sak, ne visi reizē. Viņa pievilcība nedaudz saruka.

—     Ko tad jūs īsti gribat? — viņš apjautājās rūpniekiem.

—    Es arī negribu maksāt nodokļus! — paziņoja kāds aizsardzībnieks no Jaroslavlas apgabala. — Iznāk, ka jūs ar mums eksperimentējat. Nevar slaukt nebarotu govi.

—     Var, — kāds no stūra izmeta, — vajag tikai biežāk govis mainīt.

Viens no direktoriem strauji pielēca kājās.

—      Re, kur man ir tā jūsu valsts! — viņš, bakstīdams sev pirkstu kaklā, auroja. — Jūs man esat parādā desmit miljardu! Skaidrs? Jūs! Bet mans parāds jums ir tikai trīs miljardi, un vēl nāk nodokļu policija un draud arestēt

rēķinus, ja neiesmērēšu! Kāpēc jums ir tiesības mani par parādiem d/īt bankrotā, bet man jūs — nav? Bet tāpēc, ka pie manis piezogas jūsu, Aleksej Vsevoldovič, kabatas bancina un saka: pārved rēķinus pie manis un dabūsi budžeta naudu, tikai divdesmit procentus atdosi man!

Pievilcīgais Aleksejs Vsevoldovičs viegli nobālēja.

—     Ko tad jūs īsti gribat?

—     Es pie Šarifa gribu! Viņš nodokļus nemaksā, bet kredītus dod!

—    Apžēlojieties, — noteica Aleksejs Vsevoldovičs, — tā jau visi pie Hodžajeva aizies. Prom no valsts.

—     Ne jau visi! Tie, kas vagoniem zog, tie neaizies! Un neto debitori neaizies! — kāds iekliedzās no telpās kakta. — Bet es iešu! Tāpēc, ka es nezogu. Tāpēc, ka man ir pelņa. Vienīgi savu peļņu nesaņemu es, bet "Rosvooružeņije", bet es ar bulciņām algas maksāju

Uz Gracinski bija bail skatīties. Viņa pievilcība bija kā podā ar ūdeni ierauta.

—     Es jau nu gan zinu, kā tu nezodz, — viņš caur zobiem izspieda. — Rūpnīcas rēķinos ne kapeikas, tu visu laid caur savu privātfirmu, bet vēl saki — nezogu!

—    Es no rūpnīcas nezogu, — direktors atbildēja. — Bet no valsts zagu un zagšu! Visu, ko tā nav paguvusi nozagt man!

—     Prasi kredītus…

—    Kāpēc gan meiču nepaņemt, ja viņa pati dod? — direktors nepalika parādā.

Sākās neiedomājams ļembasts. Tā jau nebija, ka visu . klātesošo direktoru dvēseles būtu tīras un smaržīgas kā dārgas prostitūtas vešiņa. Bet vienā lietā viņiem bija pilnīga

taisnība: valsts bija viņiem uzrīkojusi lādu nodokju Stalingradu, ka vienīgais, kas viņiem atlika, — nodarboties ar sīku partizānu karu — zagšanu aizmugurē, kam pāri gājuši peļņas nodokļa smagie tanki.

—    Labi, — vārgā balsī teica sadugušais Garcinskis, — dodiet iesniegumus.

Mēs ar Gracinski kabinetā palikām divatā, bet pēc desmit minūtēm Asmodejs atstiepa pamatīgu to direktoru sarakstu, kuri vēlējās iekļauties FRG.

Gracinskis izskatīja sarakstu, un viņa acis izgāja no orbītām un sāka šaudīties kā divi tarakāni pa bļodiņu.

—      Nē, — viņš izdvesa, — es tādu papīriņu parakstīt nevaru!

—     Kāpēc?

—     Tā bija Finansu un rūpniecības grupa, bet pārtapa par valsti! Kas tad maksās nodokļus budžetā?

Es pasmējos:

—     Tu ņem un pieraksti sitos puišus, bet es par to no pārējiem nodokļus izsitīšu. Kāpēc mani nevarētu ielikt par nodokļu policijas šefu? Ј&t Ganu — par manu vietnieku?

—     Man jāpadomā, — noteica Gracinskis.

Pēc bankas Gracinskis atgriezās savā darbavietā. Dokumentu vietā viņš sekretārei pieprasīja atnest šņabi, ko nekavējoties sāka rīt tieši no kakliņa. Jāteic, ka vienatnē viņš nedzēra ilgi: drīz ierēdņa kabinetā uzradās maisveidigs, sirms cilvēks ar uzplečiem, tas pats, kurš savā laikā draudēja Hodžajevam apraut nāru astes.

—    Nu, ko viņš tev piedāvāja? — ģenerālis gribēja zināt.

. — Izsist nodokļus no visiem, kas nav viņa FRG.

—     Nu, lieliski!

—     Lieliski? Vai tu vari iedomāties, kas notiks? Aladins atnāk pie direktora un saka: vai nu es tevi par nodokļu nemaksāšanu par lenteni pārvērtlšu, vai arī tu nāksi pie manis FRG, kur budžetam nemaksā neviens! Šitās mājas durvis varēs aiznaglot un piekārt šiltīti: "Valsts slēgta. Visi aizgājuši pie Šarifa Hodžajeva." Bija Aladins, bet kļuva par Viskrievijas direktoru.

—     Vai nu tā būs, ka neviens nepaliks?

—     Pāris ķīmiskie kombināti. Un bakterioloģisko ieroču ražošanas komplekss, — Gracinskis nervozi sašķieba muti un piebilda: — Un es kaut kā neticu, ka viņš mani no vicepremjeriem iecels viceprezidentos.

Abi draugi ilgi klusēja. Gracinskis bēdīgi aplūkoja savu kabinetu. Tas bija labs, četristabu, un uz platā dīvāna atpūtas istabā, kur viņi pašlaik sēdēja, varēja tik jauki un sirsnīgi tērzēt, arī pamīlēties ar sekretāri. Gracinskim bija žēl sava kabineta. Un visas ēkas ar garum garajiem paklāju celiņiem, ar ziloņkaula krāsas telefonu simtiem un baltajām sienām, kurās savu pienākumu akurāti pildīja viņa sarunu biedra elektroniskās noklausīšanās vabolītes. Viņš loti dzīvi iztēlojās, kā izpostītajos parādes vārtos iebrauc "Tautas alianses" banka un viņa kabineta atpūtas istabā ienes akvāriju ar bezkaunīgo nāru.

—      Vai tiešām viņu nekā nevar novākt? — ģenerālis beidzot ierunājās.

—     Nē. Mēs par šo jautājumu jau esam sprieduši.

—     Bet to… pulkvedi?

—     Kāda jēga? Šis sev atradīs citu…

—     Bet vai ar viņa velnu tu runāji?

—     Ta runāju es! — kliedza Gracinskis. — Šarifs man vienkārši tāpat vien ne par ko desmit miljonus piedāvāja, bet vina velns tikai divus un arī tos pašus tikai pret dvēseli! Man uz to, saka, tāpat jau ieņēmumu—izdevumu orderis izrakstīts! — Gracinskis nospļāvās un atkal ierāva tieši no kakliņa.

* * *

Pēc divām stundām es piezvanīju Gracinskim sakarā ar viņa apsolīto papīrīti. Bija skaidrs, ka šis ir piedzēries. Mēlei mežģoties, viņš pasāka garu runu, kuras jēga lika saprast, ka parakstīt papīrīti par FRG nozīmē pārdot visu Krieviju un ka viņš nevar visu Krieviju pārdot par desmit miljoniem zaļo. Es apsolīju viņam četrdesmit un vietu "Tautas alianses" direktoru padomē, un \dņš man izteica savu atzinību.

Mēs sarunājām vakarā tikties trijatā: viņš, Janijevs un es.

Bet Janijeva nebija ne vasarnīcā, ne bankā. Serjožka pateica, ka aizvakar Janijevs esot pasūtījis divas biļetes uz Taizemi — sev un Dašai, uz nedēļu. Es pārskaitos. Atradis laiku medusmēnesim! Bet man pa to laiku jātup te un jālemj viņa vietā, ko darīt ar Krievijas nodokļiem.

Un kā gan es varu to pareizi izlemt, ja manā priekšā ir papīrs, kuru parakstījis mūsu aizsardzības kompleksa uzņēmumu pārvaldes priekšnieks, bet man tajā saprotami ir vienīgi saikļi un prievārdi?

Nu, lūdzu, kas tas tāds — Krievijas likvidētības koeficients? Un vai var dot uzņēmumam atlaidi, ja tas atbilst 0,4, vai nevar?

Uz Asmodeja galda stāvēja kādi pieci telefoni un caur pavērtajām durvīm es dzirdēju, ka tie visi dziedāja kā lakstīgalas maija naktī.

—    Viņa nav, — Asmodejs nekautrīgi meloja, kalibrēdams lūdzējus pēc rangiem un amatiem.

—     Viņš ir "Baltajā namā".

Tad Asmodejs noklakšināja pārslēdzēju:

—     Tas ir Adaškēvičs.

Es paņēmu klausuli.

—     Šarif? Kur ir Janijevs? Viņa telefons neatbild.

—      Nav ne miņas, — es noburkšķēju. — Aizlaidis uz Taizemi kopā ar savu Dašku. Zēni jau otro stundu zvanās pa viesnīcām.

—     Tu esi. pārliecināts, ka viņš ir šķērsojis robežu?

—     Un kas tad ir?

Vada otrā galā iestājās klusums.

—        Šarif, — beidzot ierunājās ministra vietnieks, — es, • šķiet, esmu pieļāvis kļūdu. Atcerieties, mūsu pirmās tikšanās laikā jūs teicāt: "Man neko nevajag. Tās visas ir Janijeva idejas." Es par to pastāstīju savam draugam. Jūs saprotat, par ko es runāju?

—      Nu?

—      Es..,, vakar biju pie viņa mājās. Tur bija vēl viens cilvēks, kurš arī tika ņēmis kredītus KFB. Ruds, ar rētu kreisajos deniņos.

Karačuns!

—    Viņi… man likās, ka viņi gaidīja atbraucam Janijevu. Un… tur bija atnācis pops.

—     Kāds pops?

—      Nezinu. Nav svarīgi. Viņš visu aplaistīja ar svētīto ūdeni…

—    Adresi! — es iebrēcos, bet tad attapos, ka mani pakalpiņi paši zina adresi, un nometu klausuli.

* 4= *

Divi džipi ar maniem puišiem nesās pa lauku ceļu un pietauvojās pie dzelzs vārtiem, aiz kuriem tikko varēja saskatīt rudo kā lapsas aste vasarnīcas stūri. Es apskatījos un neķītri nolamājos.

Vasarnīcu tik tiešām ir iesvētījuši. Ar maģisko redzi es skaidri varēju saskatīt, kā pie vārtiem maigi mirdz svētītā ūdens lāses. Bet tā bija tikai pusbēda. Svētais ūdens, protams, arī nav nekāda dāvaniņa, bet te var būt lērun^s citu variantu. Sagaidīt nakti, kad tādu burvi kā es svētītais ūdens praktiski nespēj apturēt, saķert tuvāko mākonīti un noskalot visu to draņķību, ar vārdu sakot, ir Vēl varianti.

Vissliktākais bija kas cits.

Kaut kur mājas iekšienē apžilbinoši skaidri kā skrejceļš naktī, mirdzēja kaut kāds sarkans punktiņš. Relikvija. Un tā nebija vis kāda izkāmējuša krievu svētā pīšļi vai apustuļa naga gabaliņš. Nē, šitā mantiņa bija daudz varenāka par Bratskas HES, un man pat elpa aizrāvās, kad es iedomājos vien, cik Tharževska kungam izmaksājusi tās nozagšanas operācija — no Jeruzalemes vai no Romas.

"Pavisam slikti," es nodomāju, "viņi šai dienai gatavojušies jau sen."

Nočīkstēja bremzes un pie vasarnīcas vārtiem pieripoja vēl viena mašīna. Puiši momentā pieleca tai klāt un izvilka laukā Adaškēviču. Serjožka atvēra durtiņas, bet Mitja iegrūda Adaškēviču pie manis džipā.

Šai mirklī mašīnā spalgi iezviedzās telefons, un es paņēmu klausuli.

—    Ja tu, Aladin, gribi, lai mēs izlaižam tavu drauģeli, — klausulē atskanēja pazīstamā Karačuna balss, — tad tu tūlīt pat icnāksi pa vārtiem. Viens. Tur būs garīdznieks. Tu izsūdzēsi viņam visus savus grēkus un apzvērēsi nekad vairs neburties.

—      Kas tas par garīdznieku?

—      O, tu viņu zini. Šai saulē viņu sauca par Pjotru Isjenovu.

Otrā galā nometa klausuli.

Es paskatījos uz Adaškēviču.

—     Ko viņi prasa?

Es īsumā izklāstīju lietas būtību.

—     Nedariet to, Aladin, — teica Adaškēvičs. — Pēc tam jūs tūlīt pat nošaus. Janijevu jūs neizglābsiet, bet pats nosprāgsiet.

Es klusēju.

—     Jūs nevarat burt? Jums traucē svētītais ūdens?

—     Man nospļauties par svēto ūdeni. Es to ar lietu noskalošu pusminūtes laikā. Viņi tur ir atstiepuši kaut kādu draņkību. īstenā krusta gabalu vai kaut ko tādā garā. Vasja, padod atpakaļ, galva plīst.

Telefons atkal iezvanījās. -Jā-

—     Aladin, nekavējoties izlaid Adaškēviču. Šoreiz runātājs bija Tharževskis.

—     Ko?

—    Vai nu tu pēc piecām minūtēm atlaidīsi Adaškēviču, vai arī es atsūtīšu tev Janijeva ausis.

Es klusēju. Tharževskis uzskatīja Adaškēviču par savu draugu. Tharževskis domā, ka Adaškēvičs braucis pie viņa. Tharževskis redzēja, kā mani puiši izvilka Adaškēviču no mašīnas, bet viņš nezināja, ka Adaškēvičs ir satraucies par Vasju… Vai arī zināja? Vai arī Adaškēvičs piezvanīja pēc Tharževska lūguma, lai ievilinātu mani lamatās? Kādēļ Adaškēvičs sadarbojās ar diviem bandītiem? Vai tādēļ, ka cerēja izdarīt labu Krievijai, vai tāpēc, ka cerēja palīdzēt draugam?

Es noliku klausuli.

—     Dzirdēji? Pēc tevis loti skumst Tharževskis. Vasja pa to laiku tika atdzinis mašīnu tālāk no vārtiem

un neizturamais talismana karstums nedaudz mitējās.

—     Ko tu domā darīt? — satraukti jautāja Adaškēvičs. Es čukstus sāku nodot rīkojumus. Beigās es izvilku no

azotes TT un pastiepu to Adaškēvičam:

—     Turi. Mani pārmeklēs, bet tevi ne.

Adaškēvičs paņēma stroķi ar abām rokām kā dzeloņcūku. Pēkšņi manī uzplaiksnīja aizdomas:

—     Ei, vai tu armijā esi dienējis? /

—     Nē, — Adaškēvičs tramīgi teica, — mums bija kara katedra.

—     Tikai neiedomājies pats bliezt no stroka, skaidrs? Pametīsi man.

* * *

Aiz dzelzs vārtiņiem, pa kuriem mūs ar Adaškēviču ielaida, stāvēja vesels bars Karačuna kalpiņu. Kā jau es paredzēju, mani viņi pārmeklēja kā pele tukšu klēti, bet Adaškēviču lika mierā. Pēc tām mani uzveda otrajā stāvā, istabā ar erkeru un apaļu galdu spožā parketa vidū.

Istabā sēdēja četri: Tharževskis, Karačunš, Islenovs un vēl viens bandītisks vietnieks.

Tharževskis apkampa Adaškēviču, un viņi sabučojās.

Lādīti es sajutu uzreiz: tā stāvēja uz plaukta, bez nekāda seifa, un no tās man sejā zvēroja tik nežēlīga gaisma kā no zonas torņa prožektora.

—     Kas jums tā par mantiņu tur aiz grāmatiņām? — es ar pirkstu parādīju uz lādīti.

Adaškēvičs žigli uzmeta lādītei skatienu, bet Isļenovs svētsvinīgi pauda:

—    Tā ir tā koka skaida, pie kura ticis krustā sists Glābējs — mūsu Jēzus.

—      Skaidrs, Pjotr Vasiljevič. Kad biji baņķieris, zagi šmeli, kad kļuvi par mūku — pīšļus fenderē.

—     Kā jūs uzdrīkstaties? — Isļenovs iešņācās.

—     Tā jau es jau domāju, ko šis klosterī iet sataisījies, bet šis vienkārši gribējis man sūdus sataisīt…

—     Es par tavu dvēseli rūpējos, muļķi! — Isļenovs uzsprāga. — Tu man palīdzēji! No elles izglābi! Es arī gribu tev palīdzēt.

Atradusies humānā palīdzība dvēselei! Un vispār — ja Kungs atļāvis cilvēkam komandēt garus, tad ko šitais lien? Es gribēju nolamāties, bet uz augšējā plaukta esošais prožektors neļāva.

—     Tu, Aladin, nečivini. Šodien nav tava kārta čivināt, — Karačuns paziņoja.

—     Nu, to mēs vēl redzēsim! — es atcirtu. — Ko tādu esat redzējuši?

Tad es izvilku no kabatas džinu plastikas iepakojumā.

—     Ziniet, kas būs, ja jūs mani nomocīsiet?

—     Neviens netaisās tevi močīt, — caur zobiem novilka Tharževskis, — nožēlo grēkus, zvēri nekad vairs neburt un laidies uz visām četrām debespusēm.

—      Loti saprātīgi noteikumi, — sarunā iejaucās Adaškēvičs. — Ievērojiet, Aladin, ka mēs netaisāmies neko jums atņemt. Jums pieder liela naftas kompānija, ar kuras nozaru vadītājiem ir panākta zināma saprašanās. Jums ir banka ar pusotru simtu miljonu dolāru lielu statūtkapitālu, jums ir pilns portfelis ar Krievijas uzņēmumiem, draugi valdībā un biznesa aprindās. Ja kāds mēģinās jums to visu atņemt — jūsu ļaudis pārpludinās ar asinīm pārāk daudzus kabinetus. Priekš kam? Lai jums paliek viss jūsējais, bet mēs atstāsim sev savējo.

Es paskatījos uz ministra vietnieku. Draņķis! Tātad viņš visu zināja jau iepriekš! Tātad viņa zvans bija lamatas!

—    Saškam ir taisnība, — Tharževskis apstiprināja, — jūs jau tā esat sagrābis pamatīgu valsts gabalu. Būtu tā kā pienācis laiks citiem ari kaut ko atstāt.

—     Lai tu visu padirstu, ja?

—    Pilnīgi otrādi, mēs rūpējamies par valsts interesēm, —) iesmējās Adaškēvičs. — Es stipri šaubos, ka tajās ietilpst tas, lai neizglītots puisis no bērnunama ar bulla dūrēm un vistas smadzenēm apritu visu Krieviju. Tu taču, Aladin, esi stulbāks par Žiriku!

—    Ak tu draņķi! — es pagriezos pret Adaškēviču. — Es taču domāju, ka tu aiz draudzības zvanīji! Bet tu mani uz vizuļa noķēri!

Adaškēviča seja kļuva pelēka.

—     Kur zvanīji? —Tharževskis bija satriekts.

"Idiots!" man galvā pazibēja. "Viņš taču nupat izlikās!"

Adaškēvičs, atgrūdis krēslu, pielēca kājās, un viņa roka

satvēra lādīti ar relikviju. Patiesību sakot, Adaškēvičs griezās tik lēni, ka, ja blakus būtu gadījies kāds no maniem puišiem, jebkurš būtu paguvis izsist no viņa dzīvību laukā. Par laimi, viņam blakus sēdēja Islenovs un Tharževskis, kuri arī nebija sporta meistari.

Toties Karačuns reaģēja momentā un izrāva stroķi. Izšaut viņš nepaguva, jo es iesitu viņam pa roku. Stroķis ielidoja istabas stūrī, bet es nekavējoties iegāzu viņam ar celi pa pautiem un apgriezies ar kāju iebraucu purnā. Burt īstenā krusta darbības laukā es nespēju, bet savulaik Karalis mani pievāca ne dēļ skaistām acīm, bet gan pagrīdes totalizatorā. Taisnību sakot, es pēdējā laikā biju mazliet zaudējis kvalifikāciju, bet dūre man vēl bija: Karačuna actiņas tā vien pašāvās augšup.

Tad Tharževskis iekliedzās:

—    Draņķis! — Un bija gatavs gāzties virsū Adaškēvičam.

Adaškēvičs, savukārt, izvilka no žaketes dziļumiem stroķi un satraukti pīkstēja:

—     Stāvi! Es šaušu!

Par laimi, mūsu brīvību mīlošā krievu tauta, ieraugot stroķi, kļūst neparasti disciplinēta. Kad cilvēkam tiek piedāvāts tāds arguments kā stroķis, viņš reti kad apvaicājas — vai puisis māk ar to šaut, un vai tas ir pielādēts, un vai puisis ir dienējis armijā vai kūkojis medicīnas fakultātē? Kas attiecas uz Adaškēviču, tad viņš, piemēram, nebija atlaidis TT drošinātāju, un vienīgi Tharževska pilnīgā neziņa cilvēku slepkavošanas jautājumos nelāva viņam to ievērot.

Toties šis tik patīkamais apstāklis nepaslīdēja garām Karačuna miesassarga uzmanībai. Viņš lunkani atspērās un, pārlidojis galdam, uzgāzās Adaškēvičam. Bandīts droši vien cerēja, ka pašķidrais džekiņš tūlīt ķersies pie šaušanas un viņam, dabīgi, nekas nesanāks tāpat kā impotentam ar vecmeitu. Bet Adaškēvičs bija pārbijies līdz tādai pakāpei, ka pats acīmredzot bija piemirsis, ka netur rokā pīrādziņu, bet daudz iespaidīgāku argumentu. Tāpēc viņš izdarīja kaut ko tādu, ko neviens loģiski domājošs bandīts nekādi nevarētu paredzēt. Tā vietā, lai nospiestu mēlīti, viņš aizžmiedza acis un no visa spēka ieblieza ar rokturi kalpiņam pa galvu. Jāsaka, ka pēc uzbūves Adaškēvičs bija būdīgs un stiprs vīrišķis. Sitiens iznāca visai iespaidīgs — bandīts iekunkstējās, sarāvās, nogāzās uz grīdas un izstiepās uz parketa kā izlietots kondoms.

Pa to laiku mūsu kompānija bija pieaugusi: sadzirdējuši šaušanu, mani puiši ar granātu izsita vārtus un džipos sabrauca sētā, dāsni apsmidzinot vietējo floru un faunu ar olīvām, kuras audzētas Tulas ieroču fabrikās.

Karačuns attapās un nomērķēja šaujamo uz Adaškēviču.

— Ker! — uzsauca Adaškēvičs un pameta man lādīti ar relikviju. Karačuns mirklī pagriezās un izšāva uz mani. Un atkal gadījās neliels pārpratums. Karčuns netrāpīja, bet es vienalga nogāzos zemē. Tam par iemeslu bija nevis šāviens, bet Adaškēviča mestā lādīte. Jau atrasties ar to vienā telpā man bija stipri grūti; tagad, kad es to biju noķēris rokās, man šķita, ka esmu skārdene, kurai uzbraucis trolejbuss. Es saļimu, zaudēdams samaņu.

Karačuns izšāva otrreiz — uz Adaškēviču, un metās laukā no istabas. Tharževskis un Islenovs bija aizlaidušies jau pirms tam.

Adaškēvičs apgūlās uz grīdas un pārstāja darīt muļķības. Es pamazītiņām sāku kustēties, joprojām žmiegdams rokās lādīti. Tas bija vēl sliktāk nekā, ja rokās būtu nokaitētas ogles. Visa mana maģiskā āda apklājās ar tulznām. Bet tad jēgu atguvušais apsargs pamanīja mani uz grīdas makarona stāvoklī. Viņš nekavējoties uzsēdās man virsū un nodziedāja:

—     Ak, tu vēl esi dzīvs!

Nākamajā mirklī nogranda šāviens, un apsargs uzgāzās man virsū.

Es pielēcu kājās. Istabas durvīs stāvēja Daša Tharževska un žmiedza savās tieviņajās rociņās pamatīgu deviņmilimetrīgu magnumu.

—     Kur Janijevs? — es iekliedzos.

—     Augšā! Trešajā! Nu ātrāk, taču!

Es uzšāvos līdz trešajam stāvam, pa ceļam iegāzis pa deniņiem kādam pārmērīgi aktīvam apsargam. Lādīte ar relikviju svilināja sānu.

Augšā bija tikai viena istaba. Apmēram desmit metru liels mansards. Karačuns stāvēja pie mansarda loga ar cipresi rokās. Sakarā ar drēgno laiku kamīnā kurējās uguns. Līdzļās kamīnam bija neliels krēsls, kurā ar rokām uz muguras sasiets sēdēja Janijevs.

—     Saņem, kuce! — mani ieraugot, ieaurojās Karačuns.

Mirkli es skatījos automāta stobrā, bet šajā brīdī Janijevs

palēcās ar visu krēslu, pie kura bija piesiets, un metās

Karačunam kājās. Tas paklupa, automāta kārta notrinkšķēja manās ausīs, čaulītes lēkāja pa istabu. Tad izšāvu es, glīti un precīzi olīva iegūla Karačunam tieši starp acīm. Pa gabalu varēja likties, ka kāds Karačunam pie pieres piespraudis pionieru nozīmīti. Viņš pāris reizes noraustīja kājiņu un pieklusa.

Es metos pie kamīna un žigli izkratīju ugunī to, kas bija lādītē — gabaliņu izkaltuša koka, kas tūlīt Uzliesmoja, un simtiem mazītiņu salamandru saskrēja padancot īstenā krusta gaismā.

Es pieskrēju pie Janijeva. Viņš mira. Karačuna automāta kārta bija viņu praktiski pārcirtusi uz pusēm, un es jutu, kā saplosītajās dzīslās kustas smagās cinkotās lodes.

Uzliku rokas uz viņa auguma un sasprindzinājos, bet nolādētais koka gabaliņš vēl nebija sadedzis, un es biju bezspēcīgs. Vispār es biju bezspēcīgs jebkurā gadījumā. Dzīve pa pilītei atstāja dūzi, nepiepildāmā elles rīkle jau vilka viņu lejā, un es redzēju, kā pēc viņa stiepjas Lucifera zaļais purns un kā visapkārt spiedz velni… Un tur nebija neviena eņģeļa, dzirdiet, neviena! Neviena šveicara no paradīzes sešpadsmitstāvenes, kura uzbūvēta atvaļinātiem specnazoviešiem! Eņģeli ir tādi paši blēži kā velni. Pārdevis cilvēks dvēseli — pārdevis, un nevienu neinteresē, kāpēc. Elles pasta nodaļa, saņemiet savu preci, paciņa ir pienākusi!

Es lēnām kustināju rokas… veltīgi. Mani spēki pieauga ar katru sekundi, bet visa mana spēka pietika tik tam, lai uz mirkli aizturētu Janijevu uz dārdošā bezdibeņa malas, kurā to jau vilka Asmodeja asie zobiņi… Janijevs atvēra acis.

—    Ā, tas esi tu, Šarif, — viņš nomurmināja. — Tu pareizi nospēlēji… Tagad tu esi brīvs. Redzi — par sešiem gadiem ātrāk… Tagad tu atkal varēsi laupīt un slepkavot.

Pulkvedis aizvēra acis. Elles rīkle aizcirtās. Es pat nepaguvu pateikt, ka ne jau es esmu vainojams vina nāvē.

Paņēmu Janijevu uz rokām un nokāpu pa trepēm. Tajā istabā, kurā tie riebekli man izteica ultimātu, Serjožka kopā ar pārējiem kaujiniekiem lika kvalitātes zīmes pozā pārbiedētos aborigēnus maskēšanās tērpos.

Stūrī pie kamīna gulēja Viktors Adaškēvičs, un ar viņu noņēmās divi mani puiši. Mani ieraudzījis, viņš mazliet paslējās un sveicinot pamāja ar roku, bet tūlīt pamanīja, ko es nesu un iekliedzās.

—     Adaškēviču un Dašu — mašīnā, — es nokomandēju, — pārējos nošaut. Un lai pat skaidiņa pāri nepaliek.

Minūti vēlāk es izgāju no mājas. Bija agrs pavasaris. Sabiezējusī sērsna sidrabaini mirdzēja, un milzīgās lāstekas, kas nokarājās no dakstiņu jumta, saulē lēni kusa.

Es biju brīvs. Es varēju atgriezties pie savas iepriekšējās profesijas, kā teica nelaiķis pulkvedis. Tomēr es nebiju pārliecināts, ka man "to gribētos…

/

S1A 'Tapais". Rcg. api. Nr. 2-0115 lespicsta un sabroSкta a/s "Proses lia rus"

* * *

Pēc divdesmit minūtēm mēs ar Asmodeju iebraucām plašajā Kupra villas pagalmā. Mani izvilka no džipa, kurā biju sēdējis saspiests kā kotlete hamburgerā, ieveda mājā un iekrāva pamatīgu plauku. Es mazu gabaliņu palidoju pa gaisu un ar blīkšķi piezemējos pie divām mazām, trīsdesmit astotā izmēra adidenēs ietērptām kājiņām. Es vārgi spirinājos kā tarakāns, kuram nogriezuši galvu. Tad es mēģināju pieslieties, bet viena no krosenēm, pavisam neatbilstīgi izmēram, sāpīgi iemauca man pa kaklu. Es iekaucos un pablenzu uz augšu. Manā priekšā bija Kupris. Rokās viņš turēja nelaimīgo grāmatiņu.

* $ *

Trīspadsmitā datuma rītā pulkvedis Janijevs ienāca kabinetā pie majora Golovičenko, SOBR komandiera un sava veca Afganistānas drauga.

Content

Kļimovičs Jevgeņijs Esmu jūsu jumts