Vorobjovs Jevgeņijs

Etjēns un viņa ēna

Jevgeņijs Vorobjovs

Etjēns un viņa ēna

№123915

2722

1055

576 410 11-133042

PIRMĀ DAĻA

1

Jā, pavasaris šogad novēlojies. Pilsētnieki neuzticas mākujainajSm debesīm un nešķiras no lietussargiem. Ormaņu ekipāžas diendienā braukā ar paceltiem jumtiem, un važoņi nenovelk lietusgāžu, lietavu, un lietutiņu nospodrinātos lietus mēte]us. Automobili spīd, it kā no jauna krāsā izpeldināti. Suvenīru pārdevēji Doma laukumā ne jau vienu reizi vien apsedz savus galdiņus ar vaskadrānas pārklājiem. Ielas fotogrāfi savus smagos aparātus nēsā ievīstītus ūdensdrošos pārvalkos un paši nešķiras no lietussargiem. Baloži un fotogrāfi riņķo pa laukumu pilnīgā saskaņā. Baloži nepavisam nav bailīgi, un fotogrāfi paši var nobiedēt ar savu netaktisko uzmācību. Kabatas viņiem pilnas ar kukurūzu: baložu barība vajadzīga tādēj, lai klientu nofotografētu spurdzošu putnu bara vidū tā, ka nebūtu redzams pat ne gaiss, ne slapjais bruģis. Un, tāpat kā baloži ziemā nikni plūcas dažu graudu dēļ, tā arī fotogrāfi visbiežāk sanāk naidā un ķildojas tieši šādā vēsā slapjdraņķa laikā, kad maz tūristu. Milāna šodien uzticīga savai dabai: debesis atkal cauras, smidzina lietus. Pavisam nelaikā Etjēns izgājis bez lietussarga. Viņš saslēja mēteļa apkakli un ierāva rokas dziļāk piedurknēs, lai paglābtu no mitruma cietinātā krekla apkaklīti un aproces. Uz Doma laukumu viņš gāja pa Toma Grosi ieliņu. Daži gājēji lietussargus te paceļ uz augšu, daži nolaiž cik iespējams zemāk, jo citādi uz šaurās ietves nav iespējams paiet otram garām.

Debesis saltas, saplosītu mākoņu segtas. Brīžam tikko pavīd, brīžam zūd zeltītais madonnas tēls katedrāles torņgalā. Pār Milānu gulstas auksta, piemirkusi migla. Doma laukumā jau. deg visi astoņi lākturi, ar sešām spuldzēm katrs, taču to gaisma nespodra, blāv kā caur matētiem vai putekļu klātiem stikliem.

Etjēnam šķiet pat neticami, ka pirms pāris stundām lidojumā viņam žilbināja acis spoža saule. Mācību divplākšņa «Lidojošā spāre» ēna kā etažere slīdēja pār mākoņu jumu, kas sedza Milānu. Vienīgi madonnas tēls augstajā smailē šad un tad pavīdēja mākoņu gravās, pamirdzināja savu zeltīto tērpu un atkal nozuda. Asfalts bija melns un spožs no lietus, visi jumti tumšā šīfera krāsā.

Lidotājs Lionello bija cerējis, ka viņi no rīta dosies treniņlidojumā vai nu uz Trevizo lidlauku ziemeļrietumos no Venēcijas, vai arī uz Kristofora Kolumba lidlauku pie Dženovas. Bet kur tu lidosi, ja «pat dzegas nav saredzamas», kā lidotāji mēdz sacīt? Tādā laikā var vienīgi vingrināties aklos lidojumos vai arī lidot virs zināmiem orientieriem.

Uz nolaišanās laukuma spīgoja vēja saviļņotas tumšas peļķes. Etjēns iedrošinājās nolaisties tikai pēc trešā aplidus loka un tomēr nolaidās neveikli, nosēdinot lidmašīnu «ar pliukšķi».

Instruktors Lionello, ādas bruņās tērpies, noklikšķināja fotoaparātu, māja ar roku, kaut ko kliedza, taču motora troksnī nekas nebija saklausāms. «Lidojošā spāre» pieripoja tuvāk un apstājās.

Kertners atsprādzēja siksnas, pabīdīja acenes uz pieres. Viņa uzmanību saistīja netālu stāvošais iznīcinātājs ar vācu pazīšanās zīmēm. Kertners izkāpa uz spārna, noskatījās uz iznīcinātāju.

—    Nu kā, Lionello? — Kertners ar forsētu pašapmierinātību vaicāja, noņemdams ķiveri un acenes.

—    Vēl viena tāda nosēšanās, un savas atlikušās mūža dienas jūs nogulēsiet ģipsī! — Lionello nepievienojās Kertnera uzsāktajam jautrajam tonim. — bējās parotaļāties ar negaisu? Kāda velna pēc jūs aizdrāzāties virs pilsētas centra? Sabučoties ar madonnu? Vai nolauzt katedrāles torni?

Kertners nolēca slapjajā zālē un ieraudzīja, ka strādnieki nes brezentu, ar ko apsegt iznīcinātāju. Nesējus rīkoja elegantā kombinezonā ģērbies lidotājs.

—    Kāda patīkama tikšanās! — Kertners steidzās pie lidotāja, viņi apkampās. Kertners pavērsās pret Lionello. — Sinjors Augusto Agirre. Pērn gaisa sacensībās Anglijā ieguva otro vietu. Karaļa Džordža kauss viņam izslīdēja no rokām. Un tas ir, — Kertners pa-

G

griezās atpakaļ, — augsti godājamais sinjors Lionello, mans instruktors. Šķiet, ka šodien viņš lepojas ar savu mācekli…

—       …īpaši par viņa ideālo nolaišanos. — Lionello sadrūma. — Ņemiet! — Viņš sniedza Kertneram fotoaparātu. — Varēsiet papriecāties par savu veiklību.

—       Pagaidiet acumirkli, — Kertners lūdza, atvairot aparātu. — Iztaisiet, lūdzu, vēl vienu uzņēmumu. Sā brīža atcerei.

Kertners un Agirre apskāvušies stāvēja iznīcinātāja fonā. Lionello noklikšķināja objektīva slēdzi, pasniedza fotoaparātu Kertneram un aizgāja.

—    Kādi vēji jūs atpūtuši? — Kertners vaicāja.

—       Līgums ar Heinkeli. Lidinu šīs rotaļlietiņas uz Pirenejiem. Bet… — Agirre norādīja uz negaisa mākoņiem debesīs.

Strādnieki sāka apsegt iznīcinātāju ar brezentu. Agirre, tiem palīdzēdams, jautāja:

—   Vai atkal gatavojies ciemoties pie karaļa Džordža?

—    Šogad kausu izcīnīs bez manis.

—    Komercija traucē aviāciju kā vienmēr?

Kertners nelaimīgi noplātīja rokas.

—   Vai ieturēsim vakariņas? — Agirre aicināja.

—       Šovakar La Scalā «Maskuballe», dzied Tito Gobi. Varbūt vienīgi pēc izrādes… 1

—       Tik'vēlā stundā es jau būšu aizņemts… Saproti, solīju apciemot vienu garlaicības māktu dāmu. Tur iejaukts sievietes cildenums un spāņu virsnieka gods… Varu tev atzīties: esmu priecīgs, ka nācās aizķerties Milānā…

—       Ja neaizlidosi, piezvani rit no rīta. — Kertners sniedza vizītkarti.

—   Good luck, friend!

—   Arrivederci, arnigo!

Agirres dēļ viņš bija negribot aizkavējies lidlaukā. Pēc tam vēl no Činizello ciemata bija jānokļūst pilsētā, jāiegriežas mājās, lai steigā pārģērbtos…

Tagad, lai nesālītu, paglābtos no dubļainajām šļakatām un galīgi nesabristu lakkurpes, Etjēns gāja pa Viktora Emanuēla galeriju. Galerijas grīda bija sabristu kāju nopēdota, un "tikai šīs pēdas atgādināja, ka ārā ir slapjdraņķis.

Pie Bifī kafejnīcas, kā parasti, slaistījās biržas

aģenti, valūtas spekulanti, mākleri un ikdienišķi ļaudis, kam patika patērzēt par laikrakstos lasītiem jaunumiem un visvairāk par tādiem jaunumiem, ko laikraksti nepublicē. Gaiss te bija cigāru un papirosu dūmu piesātināts, visi pastaigājās ar sakļautiem lietussargiem padusē.

2

Etjēns gandrīz nokavēja izrādes sākumu. Iegājis parterā, viņš pameta skatienu uz pulksteni virs priekškara: līdz sākumam divas minūtes.

Dižciltīgi teatrāļi uzskata par labu toni ierasties teātrī pašā pēdējā minūtē. Visu skatieni tad pavēršas uz tiem, kuri parādās benuāra ložā, kas līdz pēdējam mirklim bija palikusi tukša, vai uz tiem, kuri majestātiski, nesteidzīgi soļo pa eju starp partera krēsliem.

Tādus teatrāļus svinīgajā ienācienā pavada cienīgais sirmais vietu ierādītājs melnajā tērpā ar balto cietināto apkakli. Masīvā važā tam karājas bronzas medaļa; viens važas gals pārmests pār plecu, otrs nokarajas līdz nabai; uz medaļas iegravēts teātra ēkas siluets. Etjēnu vietu ierādītāji sagaida kā labu paziņu. Lūk, ko nozīmē devīgi maksāt par programmas lapiņām!

Ingrīda kā vienmēr atnākusi precīzi: ne par agru, ne par vēlu. Viņa lūkojas pulksteni virs priekškara un saspringti gaida, kad ieradīsies viņas pastavīgais krēsla kaimiņš. Taču, tiklīdz Etjēns atsēstas blakus, viņa izliekas esam vienaldzīga.

Ingrīdai rokās nemainīgā melnā mape ar uzrakstu «notis». Daudzi mūziķi un konservatorijas studenti klausās operu, pustumsā uzmanīgi pārlapojot partitūru, salīdzina atskaņojuma precizitāti, klusībā eksaminē dziedoņuā, diriģentu un paši sevi. Taču visvairāk bargu mūzikas vērtētāju un nesaudzīgu kritizētāju pulcējas galerijā. Tur pāršķiramās nošu lapas šalc gluži kā šķirstītas grāmatas bibliotēkas lasītavā.

Pamazām dziest tumsinātā lustra, nupat, nupat tā nodzisīs pavisam, un baltā, ar zeltu rotātā zāle iegrims tumsā…

Etjēns tik Joti gribēja šodien atnākt agrāk! Ir savs jaukums ierasties La Scalā minūtes desmit, piecpa

dsmit pirms sākuma, atsēsties krēslā un atvilkt elpu pēc dienas darbīgās steigas, trauksmes un jūkļa. Un pēc tam vērot, kā pulcējas mūziķi orķestra ieplakā, kā tā kļūst arvien pilnāka, drūzmaināka; klausīties, kā mūziķi noskaņo instrumentus, čīgā katrs savu meldiņu, pēdējā mirklī mēģina kādu savu fragmentu, un daudzskanīgajā disonansē īpaši izceļas tauru un mežraga metāliskās balsis, flautas dziedājums…

Zāle iegrimst tumsā, un spuldzītes orķestra ieplakā iegaismojas spilgtāk. Cauri apgaismoto pulšu drūzmai spraucas diriģents, mūziķi sveic viņu, klaudzinot ar lociņiem pret pultīm. Diriģents, garām ejot, īsi sveicina ar galvas mājieniem un pirms pakāpšanās uz paaugstinājuma paspiež roku pirmajai vijolei.

Tiklīdz diriģents parādās pie pults, atskan aplausi. Diriģents pagriežas pret skatītājiem un norūpējies palokās. Etjēnam no sestās rindas labi saskatāma taisnā šķirtne diriģenta frizūrā; mati cieši pieglausti un spīd.

Un, lūk, diriģents jau paceļ savu valdonīgo, maģisko zizli, pieturēdams ar kreisās rokas pirkstgaliem tā smaili, it kā ar vienu roku nespētu to noturēt…

Tiklīdz viņš izdara pirmo mājienu, Etjēns jau ir pilnīgi viņa varā. Atmiņā pazib pa pusei aizmirstas rindas: grimst zāles tumsā acu ziba, pār vijoli jau lociņš ceļas, un diriģenta ļaunā griba kā vējš pār arfas stīgām veļas… Kas rakstījis šīs rindas? Un kādēļ — ļaunā griba? Drīzāk jau — labā griba. Un tomēr: kas gan ir šo rindiņu autors? Starpbrīdī pavaicāt Ingrīdai? Nav jēgas. Viņa stundām var deklamēt Heini un Rilki, bet no krievu dzejas nezina nenieka…

Etjēns pamanīja tuvākajos krēslos vairākas kopš sezonas sākuma ievērotas sejas. Bailīgi pašķielēja pa kreisi un ieraudzīja pārbarotu gaišmatainu meiču; tā, kā parasti, sēdēja piektajā rindā, divi krēsli atstatu. Etjēns gaidīja, kad meiča sāks čabināt programmiņu vai ņemsiet ēst savas čaukstošajos papīrīšos un vēl folijā iesaiņotās konfektes, — velns būtu rāvis šādu iesaiņojumu, šādas konfektes un šo flāmu piegrieztnes meiču! Pa labi sēž večiņa, kurai acis valganā vietā: aizkustinošos brīžos viņa sāk aizdomīgi šļurkstināt degunu. Bet ar simpātisko vecīti, šķiet, bijušo dziedoni, Etjēns pat sasveicinās paklanoties. Vecītis klausās aizrautīgi un cieš no vientulības. Kad dziedonis virtuozi

uzņem augstu noti, vecītis mēmi pavēršas pret Etjēnu un tas saprotoši pamāj ar galvu.

Etjēns sēž, saraucis pieri un sakrustojis rokas uz krūtīm, un, kad uznāk nepārvarama vēlēšanās dalīties ar kādu sajūsmā, viņš savukārt atrod mēmu sapratēju šajā simpātiskajā vecītī.

Etjēnam ļoti tīk Verdi «Maskuballe», taču viņš nav apmierināts ar tenoru, kas dzied grāfa Ričarda Varvika partiju. Varbūt šis viduvējais tenors Etjēnu tādēļ tik ļoti kaitina, ka dzied kopā ar izciliem māksliniekiem un Etjēns nesen šai lomā ir klausījies pašu Benjamino Džilji?

Pirmajā starpbrīdī Etjēns atzinās Ingrīdai, ka bei, dzot esot ar tenoru samierinājies, jo neesot ļaunuma bez labuma, viņš vērīgāk ieklausoties orķestrī, un šodien taču diriģējot pats slavenais Serafino.

Ar ko diriģents valdzina? Pirmām kārtām ar to, ka pats ir sajūsmināts par mūziku. Slaidas un vijīgas roku kustības, melodija plūst no slaiko pirkstu galiem. Piatiissitno vietās viņš slāpē skaņas ar plaukstu — «klusāk, klusāk, lūdzami, klusāk» — un paceļ pirkstus pie lūpām, it kā sacīdams kādam orķestrī: «Pār to — ne pušplēsta vārda!» Grāfa un Amālijas mīlas atklāsmes skatos vara instrumenti klusē, bet, kad skan sazvērestības militārā tēma, — nav vietas arfām un vijolēm. Šādos mirkļos diriģents ar savu zizli itin kā pārdur, pāršķeļ gaisu, no visa spēka viņš sažņaudz gaisu dūrē, it kā gaiss būtu tik elastīgs, ka ar pūlēm saspiežams. Diriģenta roku kustības kļūst nedabiski stūrainas — jabaidās, ka viņš vēzēdams neizmežģī elkoņu locītavas.

Uz galvas — izpūrušu matu ērkulis, no gludās frizūras ne zīmes. Diriģents strauji šķir lappuses, pat neieskatīdamies partitūrā, orķestris traucas arvien ātrāk, aizraudams līdzi gan klausītājus, gan .pašu maestro.

Parasti pirmajā pārtraukumā Ingrīda ņēma savu nošu mapi un devās uz smēķējamo istabu, bet Etjēns palika sēžam tukšajā un apklusušajā zālē un ierakstīja bloknotā savas piezīmes.

Taču šodien Ingrīdas kaimiņš bija pavisam savāds, viņu nevarēja vairs ne pazīt.

Šodien pretēji paradumam viņš neļāva Ingrīdai doties uz smēķētavu, bet aizvadīja bufetē, pacienāja ar kafiju un torti, nopirka kārbu rūgtās šokolādes, kas

Ingridai tik ļoti garšoja, un vispār bija neparasti laipns un uzmanīgs.

—    Uz rūgto šokolādi man lāča apetīte…

—    Krievi saka nevis lāča, bet vilka apetīte, — Etjēns vāciski piezīmēja.

—   Ar visu šo kļūdu apetīte man nav mazinājusies! — Ingrīda spītīgi teica.

Viņa veltīja savam negaidītajam kavalierim pārsteiguma pilnus skatienus, izbrīnā saceldama uzacis, bet viņš izlikās nemanām viņas satraukto nesapratni.

Pirmajā starpbrīdī viņš lielāko tiesu cītīgi pastaigājās ar slaido jaunkundzi pa foajē. Lielus bija mitējies, laikam krāja jaunus spēkus, un skatītāji pulcējās balkonā virs teātra ieejas.

Milāniešiem šādi laika apstākli bija netīkami, draņķīgi, bet Etjēnam turklāt lidošanai nelabvēlīgi. Par biezu mākoņsegu lidotāji mēdz sacīt «piens». Taču šodien Etjēns izbaudīja «kondensētu pienu». Pēc neveiksmīgās nolaišanās viņš sarkdams izkāpa no mācību lidmašīnas «Avro», ko šeit dēvē par «lidojošo spāri». Nācās noklausīties instruktora Lionello pamācību, ko tas izteica, errīgi plaukšķinādams garos ādas cimdus pret ādas biksēm.

«No gaiskuģa — uz «Maskuballi»,» Etjēns klusībā pasmīnēja. Bet šodien viņam tik ļoti gribējās nokļūt operā! Tuvākajās dienās jābrauc uz Vāciju, var gadīties, ka jāpaliek tur pāris nedēļu. Kad gan atkal laimēsies pabūt La Scalā?

Etjēns un Ingrīda brīdi pakavējās balkonā, ieelpoja svaigu gaisu un uzpīpēja. Pavisam tuvu balkonam, tūlīt aiz tramvaja sliedēm, kas iet garām teātra fasādei, paceļas Leonardo da Vinči bronzas tēls. Pjedestālā iegravēts tikai viņa vārds Leonardo, un šajā tautas familiaritātē izpaužas ģēnija godinājums. Leonardo slāv ar seju pret balkonu, it kā sarunādamies ar publiku, un lākturi izgaismo viņa tēlu.

Visam laukumam apgaismojuma nepietiek, taču Etjēns labi zina visus namus ap to. Vienīgi šajā laukuma pusē skan mūzika, pārējās trijās malās — Itāliešu komercbankas namā, municipalitātes ēkas grāmatvedībā un kaut kādas savstarpējas kredītiestādes namā — augām dienām tikai skaita, griež aritmometrus un rēķina debetu un kredītu…

—    Pat uz jums, Kertnera kungs, mūzika atstāj labdarīgu iespaidu, — it kā iztālēm atskanēja Ingrīdas balss; viņa neatlaidīgi praktizējās krievu valodā, kad neviena nebija blakus.

—    Labvēlīgu, — Etjēns klusām pārlaboja un turpināja vāciski: — Hm, viena šokolādes kārba — un jūs jau sakāt man komplimentus.

—    Nerunājiet aplamības! Tikai slikti cilvēki ir vienaldzīgi pret mūziku.

—    Ko tad lai iesāk ar Saljēri?

—    «Mocarts un Saljēri»? — Ingrida palūkojās apkārt un čukstus jautāja krieviski: — Vai tad tā nav leģenda? Es domāju — viena no jūsu Puškina pasakām. Kā tur bija? Iet pa labi — dzird dziesmiņu, iet pg kreisi — teic pasaciņu…

Patlaban neviens viņu sarunu nevarēja noklausīties, tomēr Etjēns uzskatīja, ka Ingrīdas vingrinājumi te nav vietā. Viņš teica vāciski:

—    Varbūt «Mocarts un Saljēri» nav leģenda, bet patiess notikums? Varbūt Saljēri patiešām Mocartu ir noindējis? Melnas skaudības dzīts…

Etjēns lūkojās La Scalas priekšā guļošā laukuma tumšajā apveidā, bet iztēlē tai brīdī skatīja veco Vīni; līdzās jezuītu klosterim tur atrodas mūzikas skolas ēka, kur Saljēri vadībā mācījās Sūberts. Vai pa tām pašām līkumotajām ieliņām nevirzījās bēru gājiens no_ Svētā Stefana katedrāles, kad izvadīja pēdējā gaitā Mocartu? .

Etjēnam neizdevās domās ilgāk pakavēties vecajā Vīnē — Ingrīda turpināja prātot: viņa esot pārliecināta, ka šodien daudzi aiziešot mājās no teātra_ apskaidrotāki, mūzika darīšot tos gudrākus, iejūtīgākus, laimīgākus, nekā tie bijuši vakar.

—    Ka laimīgākus, tam varu piekrist. Bet vai gudrākus… Bīstos, ka mēs abi nederam šā likuma apliecinājumam.

—    Bīstieties, lūdzu, tikai par sevi, Kertnera kungs! Kas attiecas uz mani, tad es, — un viņa pabeidza krieviski, — šodien esmu kļuvusi gudrīgāka…

—    Gudrāka, — Etjēns iečukstēja viņai ausī nepieliekdamies: abi bija vienāda auguma.

—    Piedodiet, gudrāka. Man žēl to, kas nemīl mūziku.

Kuriem Mihels Toptigins — tā taču krieviski mēdz sacīt? — uzsēdies uz auss.

—    Uzminis uz auss, — Etjēns pavisam klusi palaboja.

—   Piedodiet, uzminis. — Ingrida paberzēja sev ausi tā, kā to dara, lai neapsaldētu.

Otrais cēliens nesa triumfu slavenajam baritonam, kurš dziedāja Renato partiju. Jā, Tito Gobi prot ilgi turēt elpu uz augšējās nots, liekot straujāk pukstēt sirdīm visos sešos balkonos. Jā, viņš māk dziedāt ar mīlas trīsām balsī, itāļu opermākslas cienītāji to dēvē par «amorozo». Ikviena viņa vai Džinas Ciljas — Amēlijas — ārija izraisa aplausus.

Diriģents, paceldams plaukstu virs pakauša, .pūlas atvairīt ovācijas, kas nupat, nupat draud izšalkt, pūlas pasargāt orķestra pēdējos akordus no «bravo» un «bravissimo» saucieniem.

Bet konfekšu papīrīši pretīgi čaukst. Nu, cik gan ilgi var tā čaukstināt? Beidz taču reiz vīstīt savu konfekti, nolādētā putnu biedēkle!

Otrajā starpbrīdī dziedoņi atkal iznāca skatuves priekšplānā — un skaistulis Renato klanījās ar iestudētu grāciju, saņemdams ziedus, daļu no tiem sniedza Amēlijai un grāfam, ar augstsirdīgu žestu pamādams uz diriģenta pusi un uz visu orķestri.

Ingrida aizgāja uz smēķētavu, Etjēns palika tukšajā parterā. Viņš turēja rokā bloknotu, drudžaini rakstīja, un starpbrīdis viņam šķita apbrīnojami īss.

Trešajā — pēdējā starpbrīdī Etjēns atkal kļuva galants un runīgs. Viņi atkal pastaigājās foajē, labprātīgi pakļaudamies fraku, melno uzvalku un vakartērpu riņķojumam. Atkailināti pleci, atkailinātas muguras. Spoža elegance un turpat blakus — bez vīzām ceļojoša bezgaumība. Jo bagātāka bezgaumīgā sieviete, jo tai lielākas iespējas pārsteigt visus ar savu gaumes trūkumu; uz viņu ar izbrīnu atskatās, bet viņa pārliecināta, ka apbrīno viņas daili.

Kertners paklanoties sasveicinājās ar kādu cienīga izskata resnvēderi.

—    Kas tas? — Ingrida vaicāja.

—   Sim resnvēderim kabatā visi mani kapitāli… Tas ir Milānas «Santo spirito» bankas vicedirektors.

—    Ar mazmeitu?

—       Ar sievu. Viņai patīk ēst konfektes mūzikas pavadībā.

Kertners palocījās vēl kādam cienīgam sinjoram ar vaigu bārdu.

—       Apbrīnojami līdzīgs ķeizaram Francim Jozefam,— Ingrīda teica.

—       Tādam viņam jābūt pēc amata. Viņš ir jaunais Austrijas konsuls, mūsu abu aizstāvis.

Sirmais melomāns, Kertnera krēsla kaimiņš, pienāca viņam klāt ar partitūru rokā, pašķīra nošu lapas ielocītajā vietā un sazvērnieka tonī sacīja:

—    Tagad viss atkarīgs no grāfa.

—       Jūs runājat par Ričarda Varvika pirmsnāves ariju?

—       Protams! Ja viņš nepaņems tīri augšējo do, es nomiršu reizē ar viņu.

Blakus galvenajam foajē atrodas teātra muzejs. Pirmajā starpbrīdi muzejā arvien daudz ļaužu; otrajā starpbrīdī — patukšs, bet trešajā jau gluži tukšs. Ārzemju tūristi un provincieši jau pirmajā starpbrīdī ir pietiekami apskatījuši afišas, fotoattēlus, dekorāciju un kostīmu skices, teicami izgaismotos inscenējumu maketus.

Ingrida un Etjēns, kā parasti, iegāja muzeja telpā tikai pēdējā starpbrīdi. Viņi devās uz to zāles stūri, kur novietotas Annas Pavlovas un Fjodora Saļapina ģīmetnes.

Arī šodien Ingrīda, nolikusi nošu mapi uz stiklota galdiņa, ar lielu interesi pētīja muzeja eksponātus.

Etjēns izņēma no iekškabatas papīrus, izrāva no bloknota aprakstīto lapiņu un ielika to visu Ingrīdas melni lakotajā mapē. Reizē viņš no tās izņēma un iebāza kabatā kādu aploksni.

Zvans aicināja zālē uz pēdējo cēlienu. Sākās maskuballe. Sazvērniekiem beidzot izdevies uzzināt, zem kādas maskas slēpjas grāfs. Drīz piesardzību zaudējušo grāfu sadur ar dunci, un viņš pirms galīgas šķiršanās no dzīves vēl nodzied garu āriju. Etjēns pačukstēja Ingrīdai pie auss:

—    Nomira, pūlēdamies izspiest augšējo do’…

Grāfs Ričards Varviks vēl nebija izlaidis garu, kad

gaišmatainā kārumniece jau čaukstināja konfekti.

Traģiskais fināls nesabojāja Etjēnam omu, viņš gāja uz izeju, jokodams:

—    Ir nu gan sazvērnieki! Tik ilgi nevarēja noskaidrot, zem kādas maskas slēpjas grāfs. Tas taču tik vienkārši: kurš vissliktāk dzied, tas ir grāfs…

Ministriem līdzīgie vietu ierādītāji stāv rindā ieapaJajā priekštelpā, turēdami rokās prominento apmeklētāju mēte|us, cepures, lietussargus, jo tādiem viesiem neklājas nīkt gaidītāju rindā.

Cik daudzas satikšanās tiek norunātas zem mūra velves pie teātra ieejas! Dāmas un kavalieri kustīgajā drūzmā meklē savus kavalierus un dāmas.

Etjēns un Ingrīdas jaunkundze aizgāja pie tramvaja pieturas. Gaidīt nācās ilgi. Jau bija pabraukuši garām visi numuri, daži jau divkārt, bet Ingrīdas tramvajs arvien vēl nenāca. Šķiet, to pašu pazudušo tramvaju gaidīja arī kāds vīrietis bez cepures, pelēkās biksēs. Viņš stāvēja pieturā turpat blakus.

Beidzot ilgi gaidītais tramvajs bija klāt un aizripoja, teātra apmeklētāju pārpildīts.

—    Laimīgu nakti! — Etjēns vēl nosauca paka]. Tie bija pirmie vārdi,_ ko viņš šai vakarā izteica itāliski.

Ingrīda, stāvēdama vagona pakaļējā platformā, pamāja ar lietussargu.

«Krievi novēl «mierīgu nakti», vācieši — «labu nakti», itālieši «labvēlīgu nakti», bet dažkārt «laimīgu nakti».» Etjēns arvien vēl lūkojās pakdļ tramvajam, kas nozuda aiz stūra. «Arī naktsmiera vēlējumā izpaužas tautas raksturs…»

Etjēns pagriezās, lai ietu savu ceļu, un pieturas saliņas viņā galā ieraudzīja pirmītējo vīrieti pelēkajās biksēs un bez cepures. Nez kādēļ tas nebija aizbraucis ar tramvaju, ko tik ilgi gaidīja.

Un Ingrīdai Etjēns šovakar īsti vietā bija novēlējis laimīgu nakti. Vai gan var novēlēt vēl ko labāku radistei, kad tā dodas raidīt šifrētu radiogrammu?

3

Ingrīda brauca no La Scalas uz patālo Via Novaro un pūlējās uzminēt: kā gan izskaidrot pārmaiņu Kertnera rīcībā? Kādēļ viņš šodien tēloja galanta kavaliera lomu?

Viņai nekas nebija zināms par trešdien notikušo

Džanīnas sarunu ar teātra kasieri. Todien «Heirēkas» sekretāre Džanīna aizbrauca uz teātri, lai saņemtu Kertnera pasūtītās biļetes uz «Maskuballi».

—       Piedodiet manu ziņkārību, — kasiere ievaicājās,

—    kas tā par vācieti, ar kuru jūsu šefs vienmēr nāk uz teātri?

—    Arī viņa ir no Austrijas.

—    Konservatorijas studente?

—    Laikam gan.

Beidzot kasiere sameklēja aploksni ar uzrakstu: «Sinjoram Konradam Kertneram.»

—       Kā vienmēr — sestajā rindā. Divi krēsli: piektais un sestais… Vai jūsu šefs nav precējies?

—    Nē.

—       Tik interesants, vel gandrīz jauns cilvēks — un jau zvērināts vecpuisis?

— Jā.

—    Tad viss ir skaidrs. Tā viņa līgava?

—    Tiešām nezinu.

—       Bet skaista gan tā austriete! Tiesa, augumā varēja būt mazliet mazāka …

—       Es viņu nekad neesmu redzējusi, — sekretāre salti teica, saņēma biļetes un atsveicinoties palocījās kasierei.

Izgājusi uz ielas, Džanīna apstājās pie afišu staba. Divi puiši viņu ievēroja un mēģināja uzsākt sarunu, taču Džanīna neatbildēja.

Džanīna — slaida, ar labi iezīmētām krūtīm, vieglām, garām kājām. Brūngana sejas krāsa, spoži cirtaini mati, lielas, tumšpelēkas acis, virslūpu tikko manāmi apēno vieglas pūciņas.

Viņa pasteidzināja soli. Aiz stūra, puišiem par nepatiku, viņu gaidīja Toskano. Viņš sēdēja mazā vaļējā fiatā. Toskano bija ģērbies vakara uzvalkā. Reizi pēc reizes viņš sasukāja atpakaļ un saglauda spožos matus, kas krita zemu pār acīm, aizsedzot pieri.

Tikko Džanīna iesēdās mašīnā, Toskano viņu apskāva. Džanīna atvairīja līgavaiņa roku.

—   Vai tagad tu esi brīva?

—       Tev būs jāpagaida, man vēl jānokārto dažas lietas kantorī.

Sniegdama šefam biļetes, Džanīna izskatījās ļoti norūpējusies. Viņa rauca savu gludo pieri un labu brīdi

nevarēja saņemties un atstāstīt sarunu ar teātra kasieri. Kertners pateicās sekretārei un izlikās bezrūpīgs.

—    Parastā sievietes ziņkāre!

Taču viņš saprata: ne jau bez iemesla kasē sāk iztaujāt, ar ko viņš nāk uz teātri.

Varbūt Džanīna ir darījusi labi, teikdama, ka Ingrīda ir austriete. Gluži dabiski, ka viņš turpmāk, būdams kopā ar Ingrīdu, tēlos galantu kavalieri, gandrīz vai līgavaini un arvien rīkosies piedienīgi šādam stāvoklim.

Sekretāres stāsts Etjēnu nebūtu sevišķi satraucis, ja jau pirms divām dienām, pirmdien, viņš nebūtu no tās saņēmis kādu citu trauksmigu ziņu.

Viņa telegrāfā nodeva nosūtīšanai kantora telegrammu. Kertners bija lūdzis brīdināt pieņēmēju, ka telegramma jānosūta nekavējoties. Ja līnija pārslogota, lai ņem trijkāršu maksu un nosūta kā steidzamu.

Džanīna nodeva telegrammu, bet šefa lūgumu atcerējās tikai tad, kad bija jau izgājusi uz ielas. Skriešus viņa atgriezās telegrāfā un ieraudzīja, ka telegrāfists, neganti kūpinādams cigareti, pārraksta viņas nodotās telegrammas tekstu kādā grāmatelē.

Viņa klusītēm izgāja ārā, atgriezās pie lodziņa pēc dažām minūtēm un pateica sava šefa lūgumu. Telegrāfists apgalvoja, ka telegramma tikšot pārraidīta bez kavēšanās.

—    Kā tas telegrāfists izskatās?

—    Sinjors ir ar neveselīgu sejas krāsu. Zem acīm uztūkumi. Iesirmas, no smēķēšanas iedzeltenas ūsas. No nikotīna dzelteni pirksti.

Džaninas ziņa Etjēnu nopietni satrauca.

«Jāmaina pasta nodaļa,» viņš steigā izlēma. «Sis pārāk ziņkārais subjekts telegrammu norakstus nodod slepenpolicijai. Lai viņš mazliet atpūšas. Telegrammas taču es sūtu katru dienu …»

Nē, prātīgāk būs izlikties, ka nekas nav manīts, un mainīt korespondences raksturu. Līdztekus darījumu telegrammām vajadzēs sūtīt liriskas, kas atestētu sūtītāju kā pļāpīgu mīlētāju. Apmulsināt spiegu telegrāfistu un dezinformēt tos, kas liek šim sinjoram ar neveselīgo sejas krāsu tik cītīgi nodarboties ar netīru glītrakstīšanu.

Džanīnai nav ne jausmas, cik svarīgu pakalpojumu viņa izdarījusi. Noķērusi spiegu! Ieteikusi, kā izturēties

pret Ingrīdu. Šodien La Scalā demonstratīvi un publiski jāveltī Ingrīdai vislielākā uzmanība.

Džanīna ir pietiekami taktiska, lai neuzdotu šefam liekus jautājumus brīžos, kad viņš ir ļoti norūpējies vai satraukts. Viņa prot uzsist uz rakstāmmašīnas visgarlaicīgākās komercdarījumu vēstules, dudinot frivolas dziesmiņas. Viņa sēž pie sava mazā galdiņa, un aiz muguras pie sienas piestiprināts neliels krustā sistā tēls, bet tam blakus — krāsains reklāmas plakāts: «Lietojot Kotī kosmētiku, neviena sieviete nedrīkst būt nepievilcīga!» Bet kāpēc gan skaistajai sinjorinai ar ķiršsarkanajām lūpām un maigo sārtumu brūnganajos vaigos vajadzīga Kotī kosmētika? Vai tiešām Džanīnas līgavainim patīk, ka viņa krāso skropstas?

Sekretāre daudzējādā ziņā atgādina bezrūpīgu jaunkundzīti, un tajā pašā laikā ar viņu var runāt par visnopietnākajām lietām. Viņa nekoķetē, nevaikstās, un viņas naivitāte ir gluži dabiska. «Vai tas ir ļoti sāpīgi, ja sāp zobi?» Pali viņa smejas tik sirsnīgi, ka redzami visi trīsdesmit divi viņas zobi. «Un ko jūs izjūtat, kad jums sāp galva?» Svētā vientiesība, ko rada jaunība un veselības pārpilnība!

Viņa ir baudījusi visai tālaika itāliešu jaunatnei parasto audzināšanu fašistiskā garā un ar entuziasmu deklamējusi Musolīni vingrinājumus dzejdarībā. Bet Džanīna apgalvoja: kļūdama vecāka, viņa iemācījusies domāt patstāvīgi, sākusi kritiski vērtēt visu, ko redzējusi sev apkārt, ko lasījusi kliedzošajos un lielīgajos laikrakstos. Bet varbūt ar gadiem sākusi spēcīgāk izpausties viņas garīgā pieķeršanās tēvam, melnkreklu upurim?…

Paretam viņai no Turīnas zvanīja līgavainis, un nez kāpēc viņi pa tālruni arvien ķildojās. Nejauši noklausījies viņu sarunu, Etjēns izbrīnījās: viņa strīdējās ar līgavaini par kaut kādiem avīžu ziņojumiem, teikdama, ka tie esot nepatiesi, un izsacīja to ļoti kaisli, asi.

Līgavainis zina, ka Džanīnai tādi uzskati un noskaņojums, un ir spiests ar to samierināties. Bet vai šis puisis saprot, ka viņš un Džanīna ir gluži nesaderīgi cilvēki? Vai viņš ir pietiekami gudrs, lai saskatītu savā skaistulē viņas lielās novērošanas spējas un novērtētu viņas prātu? …

Pēc «Maskuballes», pēc tam kad Etjēns ( bija novē

lējis Ingrīdai laimīgu nakti, viņš devās uz telegrāfu. Kāpēc gan nenosūtīt Ingrīdas vecākiem telegrammu? Paziņot par viņas sekmēm mūzikā, pastāstīt, ka viņa labi izskatās, ka skumst bez savējiem, ka cer tos Austrijā apmeklēt Lieldienu brīvlaikā.

Aiz stiklotā lodziņa tabakas dūmu mākonī sēdēja padzīvojis slimīga izskata telegrāfists.

Kamēr tas pārlasīja veidlapā rakstītos teikumus, viņa seja bija neizdibināma. Taču, ieraugot parakstu, viņš nenocietās un ar neslēptu ziņkāri paskatījās uz nosūtītāju.

Pirmo reizi šis austrietis, par kuru interesējās slepenpolicija, pats nodod telegrammu.

Etjēns smīnēdams gāja prom no lodziņa, viņa acis smaidīja. Lai nu telegrāfists pārraksta un nodod slepenpolicijai viņa garo, gluži vāciskas sentimentalitātes un tukšu blēņu pilno telegrammu.

Bet telegrāfists pat piecēlās kājās, pavadīdams nosūtītāju ar vērtējošu skatienu: patīkama izskata tumšmatis vidējos gados, nepiespiesta gaita, smalki ģērbies. No kurienes nāk šis frants? No teātra? No viesībām? No satikšanās? Melnā vakara uzvalkā ar baltām svītriņām. Sportisks stāvs, redzams, ka pleci nav polstēti.

Drošs kas drošs, šis austrietis jāpavēro uzmanīgāk. Un telegrāfists nenovērsa savu dzēlīgo skatienu, kamēr austrietim aiz muguras noklaudzēja durvis…

4

Aristokrātam ir ciltsraksti, un, kaut arī viņš būtu pliks un nabags kā baznīcas žurka, — tituls tam allaž ir klāt. Bagāts komersants iztiek bez titula, taču viņam arvien jābūt ticamai veikalnieka biogrāfijai.

Ja tēvs savu tirdzniecības uzņēmumu atstāj dēlam, ja kāds apprec līgavu ar bagātu pūru vai gluži negaidot saņem no kādas krustmātes vai tēvoča mantojumu — tad viss ir acīm redzams, viss ir skaidrāks par skaidru, visam ir savs attaisnojums un jaunizceptais bagātnieks drīzāk var modināt skaudību nekā aizdomas.

Taču uzņēmēju, lieltirgotāju, komersantu vidū arvien tiks uzskatīts par svešinieku tāds cilvēks, kurš, līdz tam brīdim nevienam nezināms, pēkšņi noslēpumainā

kārtā nokrīt kā no gaisa ar lielu žūksni naudas. Un kas gan viņu ir redzējis starp debesīm un zemi? Ir zināms, ka bezgaisa telpā papīrs un monēta krīt ar vienādu ātrumu. Bet no kurienes finansu vakuumā var rasties bieza akciju paka?

Uz grēcīgās zemes, biržās un bankās, viss pak]auts gravitācijas likumam, un šis likums skar ne vien pašu komersantu, bet arīdzan viņa naudas maku neatkarīgi no tā, vai maks piestūķēts ar asignācijām vai zelta monētām.

Jums, augsti godātais sinjor, ir daudz naudas, un jūs vēlaties atvērt rēķinu bankā, noguldīt lielu naudas summu? Esiet tik laipns un ejiet uz tuvāko krājkasi! Solīdā bankā neatvērs tekošu rēķinu un neizsniegs čeku grāmatiņu cilvēkam, kura kapitāliem apšaubāma izcelsme.

Un ir maldīgi domāt, ka no neuzticības un aizdomām būs pasargāts tāds komersants, kurš afišē plašu dzīves veidu — slaistās hipodromā, spē|u namā, iekļūst svinīgās pieņemšanās municipalitātē vai tirdzniecības palātā, cauram dienām sēž pie galdiņa lepnā kafejnīcā, vakariņo visdārgākajā restorānā un, ēdienu kartē neskatīdamies, dod rīkojumus tieši šefpavāram, pie reizes nosacīdams arī repertuāru restorāna orķestrim.

Tāds dzīves veids varbūt piedien laimējušam valūtas spekulantam, kādam augstas klases māklerim vai aģentam, kas izdara mahinācijas ar vekseļiem, akcijām, sertifikātiem un obligācijām, bet nepavisam nepiedien solīdam komersantam.

Komersantu aprindās allaž vislielāko uzticību bauda tāds, kuram ir nenogurstoša darboņa slava, kurš nemitīgi aizņemts, tāds nerimša naudas rausējs, — lai arī bieži vien viņš pats nopūlas ar to, ko varētu uzdot juriskonsultam, pārvaldniekam, vecākajam pārdevējam, grāmatvedim, inkasatoram, galu galā — pat savam šoferim.

Kertners jau vairākus gadus uzturēja sakarus ar sporta lidmašīnu, planieru, aviācijas motoru, akumulatoru konstruktoriem, ar dažādu precīzu aparātu izgudrotājiem un aviācijas piederumu speciālistiem. Viņš tikās ar šiem ļaudīm starptautiskajos tirgos, izstādēs, lidotāju amatieru un planieristu sacensībās, izmēģinājumos aeroklubā. Ik gadus viņš brauca uz Angliju, kur

notika gaisa sacensības par karaļa kausu. Sevišķi spēcīgu iespaidu pēdējās sacensībās atstāja firmas «General Aircraft Limited» jaunais modelis — divmotorīgs vienplāksnis ar zemu novietotiem spārniem. Lidmašīna spēja lidot un uzņemt augstumu ar vienu motoru — nedzirdēts sasniegums! Kertners bija klāt, kad aviakonstruktors Viljams Stefensons saņēma zelta kausu no karaļa Džordža Piektā rokām. Kertners iepazinās ar kapteini Sēfildu, kurš vadīja lidmašīnu šajā rekordlidojumā. Kertneru stādīja priekšā aviācijas ministram lordam Londonderī, un Kertners nodibināja daudzas jaunas un derīgas pazīšanās. Konstruktoriem, inženieriem, izgudrotājiem nereti radās vajadzība noformēt autora patenti uz vienu vai otru izgudrojumu vai iegūt licenci uz izgudrojumu, kas jau reģistrēts Starptautiskajā patentu birojā. Tādos gadījumos bija grūti atrast vairāk zinošu, prasmīgāku un godprātīgāku cilvēku nekā Konrāds Kertners.

Trīsdesmitajos gados Vīne bija tā vieta, kur funkcionēja daudz dažādu un dažāda kalibra kantoru un firmu. To vidū bija arī izgudrojumu un patentu birojs «Heirēka» uz Mariahilferstrasse.

«Heirēkai» komersantu aprindās nav slikta slava, u:i tā iegūta, pateicoties diviem apstākļiem. Pirmkārt — Kertners trenējas kā pilots uh bieži redzams lidlaukos, viņam plaša pazīšanās lidoņu, planieristu, motoristu, tehniķu, konstruktoru un lidaparātu noregulētāju aprindās.

Otrkārt — viņam ir tekošs rēķins vācu bankā, un šā rēķina numurs tiek uzrādīts uz visām «Heirēkas» veidlapām un aploksnēm. Ne jau uzreiz šis rēķins kļuva tik ievērojams. Lai to panāktu, Kertneram bija jāveltī vairāki visenerģiskākās darbības gadi.

«Veikls zellis šis Konrāds Kertners!» Etjēns brīnījās. «No kurienes viņā radies šis komersanta ķēriens? Cik man zināms, mūsu senčos tirgoņu nav bijis.»

Kas attiecas uz solīdo Deutsche Bank — Kertners tur iekļuva tikai tādēļ, ka šī banka Vācijā un Austrijā pārstāv «Chartered Bank of China». Ar «Chartered» banku ilgus gadus bija .saistīts fabrikants Skarbeks, kurš tajā laikā darbojās Ķīnā un Mandžūrijā un rekomendēja vācu bankai Kertneru, kad tas brauca uz Vāciju.

Drīz «Heirēkas» īpašnieks sāka tik labi pelnīt, ka spēja uzturēt gan biroju, gan savus palīgus. Taču plašākai komerciālās darbības izvēršanai līdzek|u trūka, un Kertners sāka meklēt sev kompanjonu. Jāsaka gan, ka kompanjons bija vēlams arī citu apsvērumu dēļ, kas nepavisam nebija finansiāla rakstura: vienīpašnieks allaž drīzāk piesaista slepenpolicijas uzmanību.

Starptautiskajā izstādē Leipcigā Kertners iepazinās ar sinjoru Paolo Pagaņolo, itāliešu avioinženieri un godprātīgu komersantu. Vēlāk viņi komercdarīšanās sastapās Vīnē, Poznaņā, Linčā, Cīrihē un Milānā. Kertners aicināja Paolo Pagaņolo nākt par kompanjonu viņa uzņēmumā, un itālietis piekrita.

Jaunie kompanjoni apsvēra, ka Milānā klientūra būs plašāka nekā Vīnē. Lombardijas rūpnieciskie centri tur paver «Heirēkai» plašu darbības lauku.

Milānā kompanjoni atrada pieklājīgas telpas savam birojam, un Kertners tajā pašā namā, vienu stāvu augstāk, noīrēja mazu divistabu dzīvoklīti; viņš arvien sūdzējās, ka ziemu salstot, ka viņam un viņa reimatismam nepietiekot ar divām šaurām un izdēdējušām centrālapkures baterijām, kuras šejienes namos mēdz būt tikai mazliet remdenas; beidzot viņam izdevās atrast kabinetu ar kamīnu.

Kertners ievietoja Milānas tirgoņu un rūpnieku laikrakstā «11 Sole» sludinājumu: «Kantorim «Heirēka» vajadzīga sekretāre. Piedāvājumus adresēt: Pasta kastīte Nr. 172. Galvenajā pastā Milānā.»

Piedāvājumu ienāca daudz; pēc Pagaņola domām, daži bija itin piemēroti. Bet kāpēc viņa kompanjons tik ļoti pieķēries sinjorīnas Džanīnas Espozito kandidatūrai? Stenogrāfiste viņa vāja, arī darba pieredze neliela. Vai tikai tāpēc, ka viņa visai glīta un valodīga?…

Pretēji savam kompanjonam Pagaņolo maz interesējās par sinjorīnas tēva likteni. Kādreiz tas sastāvējis komunistiskā šūniņā, izplatījis Antonio Gramši izdoto avīzi, bijis viens no streika vadītājiem «Caproni» rūpnīcā un pēc kautiņa ar melnkreklainajiem pie rūpnīcas vārtiem Turīnas slimnīcā no ievainojumiem miris. Bijušais tēva biedrs, viņas tagadējais patēvs, arī pašlaik vēl strādājot par meistaru tās pašas aviorūpnīcas montāžās cehā. Nezināja Pagaņolo arī to, ka sinjorīnai ir līgavainis…

Pagaņolo jau paša sākumā gribēja izvērst uzņēmumu ļoti plaši. Kāpēc «Heirēka» nevarētu iegādāties sev automobili? Taču Kertners tam nepiekrita, un Pagaņolo par to mazliet izbrīnījās, tomēr ar savu priekšlikumu neuzstāja.

Kertners, zināms, varēja nopirkt vieglo automobili ne tikai «Heirēkas» kantorim, bet arī savām personiskajām vajadzībām — tā nebija nekāda pārliecīga greznība. 1935. gada izlaiduma fiats maksāja 25—30 tūkstoši liru jeb 1250—1500dolāru. Un, ja apstākļi spiestu, jaunākā mode|a automobili vienmēr iespējams ar nelielu nolaidi pārdot. Plūdlīnijas virsbūve, liels daudzums sīku uzlabojumu, fenomenāls ātrums — līdz simt kilometriem stundā! Starptautiskā apliecība par tiesībām vadīt automobili glabājas kabatā, bet šī sarkanā grāmatiņa diemžēl netiek lietota. Dažreiz pat rokas niez, cik ļoti gribas pasēdēt pie auto stūres! Viņš tomēr ir atteicies no šās vilinošās domas. Kāpēc pievērst sev uzmanību ar bieziem braucieniem? Viena lieta ir taksometri, ormaņi un pavisam cita — automašīna ar pastāvīgu numuru: tādai izsekot daudz vieglāk.

Ne reizi vien savos komerciālās darbības gados Kertners griezās savā «Deutsche Bank» ar lūgumiem, kas tika uzskatīti par vispār pieļautiem: sak, lūdzu, esiet tik laipni un pārbaudiet tādas un tādas firmas kredītspējas. Apsolu saņemtās ziņas neizpaust. Ar cieņu — tāds un tāds. Tekošā rēķina numurs tāds un tāds.

Banka konfidenciāli sniedza prasītās ziņas, un noguldītājs guva iespēju vērtēt, cik solīdi ir pārbaudāmās firmas vekseļi.

Kertners ne mirkli nešaubījās, ka Milānas tirdzniecības palāta tagad sāks ievākt materiālus arī par viņu, ka arī par viņu vietējā bankā tiks iekārtota attiecīga mape, arī par viņu ievāc ziņas un sniedz tās ieinteresētiem noguldītājiem.

Taču «Heirēkas» kredītspējas varēja izraisīt šaubas tikai līdz tai dienai, kad rBatico di Roma» Milānas kantorī uz Kertnera vārda ienāca prāvs pārskaitījums, jo tieši šī banka pildīja «Deutsche Bank» korespondenta funkcijas Itālijā.

Kopš tā laika, nu jau divi ar pusi gada, Milānas komersantu aprindās neviens neapšaubīja bagātā veikalnieka Konrādā Kertnera nevainojamo reputāciju.

Kertnera un Pagaņolo paraksti bija reģistrēti Milānas tirdzniecības paiātā, un kopš tā laika viņu vekseļus pieņēma visās bankās. Kā Kertners mēdza jokot — viņu vekseļi apgrozībā «ir līdzvērtīgi skanīgai naudai».

5

Par «Heirēkas» darbību un Kertnera sakariem interesējās ne tikai teātra La Scala kasiere un padzīvojušais telegrāfists.

Džanīnas signāli nebija pirmie. Jau agrāk Etjēna uzmanību saistīja uz viņa vārda pienākošo vēstuļu aploksnes.

Lūk, arī šodien, pārskatīdams kantorī pastu, viņš kādu aploksni ilgi pētīja pret gaismu.

—    Uzplēsta un veikli aizlīmēta, — Džanīna ierunājās, vērodama šefu. — Vai arī tā būtu sievietes ziņkārība?

—   Vēstule no Cīrihes, — Kertners teica, — divu dienu vietā nākusi divas nedēļas.

Spriežot pēc pasta zīmogiem, kopš kāda laika vēstules sāka nākt aizdomīgi ilgi, acīmredzot tās pacietīgi gaidīja savu pārlūkošanas rindu…

Bija arī citi satraucoši signāli. Jau pagājušajā mēnesī Etjēns pārliecinājās, ka viņa sarunas pa tālruni noklausās. Viņš nelika manīt, ka ir to atklājis, gluži otrādi —sarunās allaž atrada iespēju darīt zināmu tam, kas noklausās, uz kurieni brauks un kur uzturēsies._ Un apzināti sniedza par sevi precīzu informāciju. Tāpēc noklausīšanās dienests drīz lika viņu mierā.

Kasiere un telegrāfists, vēžgaitas vēstules un tālruņa sarunu noklausīšanās. Tam visam bija ciešs savstarpējs sakars un arī sakars ar kādu atgadījumu, kas varbūt izraisīja vislielāko satraukumu.

Nesen pēc kāda lidojuma ar «lidojošo spāri» OVRA' aģents Cinizello aerodromā uzaicināja Kertneru savā dienesta telpā un paziņoja, ka konfiscē filmiņu, kas atrodas viņa fotoaparātā.

Kertners teica, ka šodien vispār neesot fotografējis,

1 OVRA (Opera volontaria repressione antiļascista) — slepena policijas spiegu un teroristu organizācija. (Tulk.)

jo viņa leika neesot kārtībā; to viņš pamanījis jau no rīta, kad ielādējis filmiņu. Taču paskaidrojums nelīdzēja, Kertners izlādēja savu leiku un sniedza aģentam kaseti ar filmu.

Aģents nozuda fotolaboratorijā un pēc dažām minūtēm samulsis atgriezās. Viņš lūdzot atvainot: sinjora fotoaparāts patiešām neesot kārtībā, visa filma esot apgaismota.

Etjēns jau zināja, ka tāda būs aģenta atbilde: viņa leikai bija slepens slēdzis, kuru nospiežot vienā mirklī var apgaismot visu uzņemto filmu. Slepeno slēdzi konstruēja uzticami biedri, fotoateljē «Momento» darbinieki, un šis slēdzis Etjēnu ir paglābis jau vairākkārt …

Pārāk daudz pēdu spiegi sapēdojuši ap Kertneru. Varbūt viņš pielaidis kādu kļūdu? Nav bijis pietiekami piesardzīgs? Vai arī izsekots tiek ne tikai viņš vien, bet arī citi ārzemnieki?

Nesen Itālijā stājušies spēkā jauni, daudz bargāki likumi par slepenības ievērošanu. Tas, ko agrāk publicēja presē, reklāmas nolūkos demonstrēja rūpnīcās un izstādēs, tagad izrādās aizliegts.

Varbūt viss izskaidrojams ar to, ka Itālijā pēdējā laikā vairākkārt iekrituši franču. izlūki?

Etjēnam ir zināms, ka algots aģents izzadzis jūrlietu ministrijā rasējumu, kuru franči vēlējušies nofotografēt. Nokopējuši un nodevuši rasējumu nogādei atpakaļ ministrijā. Taču aģents nav pamanījis, ka vīstoklī ielikts arī viņa honorārs — tūkstoš liru. Naudu ieraudzījuši citi ministrijas darbinieki, ziņojuši priekšniecībai, sākusies izmeklēšana. Nauda nodota bāriņu patversmei, un pastiprināta darbinieku uzraudzība, iznākot no ministrijas ēkas, visi tiek pārmeklēti.

Aviācijas ministrijā franču izlūki ar apburošas dāmas palīdzību savervējuši kādu kapteini. Tas labprāt uzdzīvojis par savas maigās un izšķērdīgās mīļākās frankiem, taču veikli savu daiļo Suzannu piekrāpis. Kratīšanā viņa dzīvoklī atrasti spiedogi ar uzrakstiem «Slepeni», «Pilnīgi slepeni», «Specia»\ tos viņš uzspiedis tādiem rasējumiem, kuros nav bijis nekā slepena. Un tā kapteinis tiesā atvairījies no visiem apvainojumiem.

Izmeklēšanas gaitā uzpeldējis vēl viens skandalozs

fakts. Aviācijas ministrijas ēkā pirmajā stāvā aizdambējusies ateja — kāds tajā bija sametis rasējumus, bet nebija paguvis tos saplēst pietiekami sīkās dranskās; rasējumus iznest no ēkas vai ari nolikt atpakaļ nebija izdevies. Prokurors apgalvoja, ka arī tas esot kapteiņa — Suzannas mīļākā roku darbs, taču tiesa neatzina apvainojumu par pierādītu.

Kapteinis patiešām nebija plēsis rasējumus atejā. Tos bija mēģinājis iznest Etjēnam kāds antifašists, aviācijas ministrijas Izmēģinājumu un pētījumu pārvaldes augstākās direkcijas līdzstrādnieks. Par laimi, šis līdzstrādnieks netika turēts aizdomās. šā cilvēka apcietināšana būtu Etjēnam katastrofāla.

Viņam jau bez visa tā bija grūti elpot pēdējo dienu atmosfērā, kas vēstīja negaisu, dažbrīd viņš gluži fiziski juta elpas trūkumu. Līdzīgu sajūtu Etjēns bija izbaudījis kādā lidojumā lielā augstumā: viņš sēdēja uz izplētņa neapkurināmā bumbu nodalījumā, uzmaucis galvā skābekļa masku, — un pēkšņi skābeklis nenāca, pievadcaurule bija bojāta…

Pārāk daudz pierādījumu, ka viņš tiek lenkts, ka viņu medī; kāds dzenas viņam pa pēdām, jau elpo pakausī. Derētu šos okšķerus nomaldināt.

Sā iemesla dēļ Etjēns labprāt pieņēma firmas «Neptūns» ielūgumu piedalīties jubilejas svinībās Berlīnē. Ar šo firmu Etjēnam bija komerciāli sakari, un tās ielūgums nāca īstajā laikā: der vismaz uz pāris nedēļām pazust no Milānas.

Atskanēja neatlaidīgs tālruņa zvans. Džanīna pacēla klausuli.

—    Hallo!… Jā, ir šeit… Cīrihe. Jūsu kompanjons. — Un Džanīna pasniedza klausuli Kertneram.

—    Hallo! Sinjors Pagaņolo?… Ļoti pateicos… Kā vienmēr. Kāds Cīrihē laiks?… Apskaužu. — Turpinot sarunu, Kertners piegāja pie loga. — Jubileja? Piedalīšanās ir mūsu interesēs. «Neptūns» svin piecdesmito gadadienu… Tādā gadījumā braukšu viens. — Kertners pameta vērīgu skatienu caur aizlaidnēm un ieraudzīja pretējā nama ieejā cilvēku gaišajās biksēs. Tas vēroja «Heirēkas» logus. Kertners apmierināti pavīpsnāja. — Es izbraukšu parīt. Tūlīt pasūtīšu biļeti uz Berlīnes ātrvilcienu… — Kertners nolika klausuli,

pagriezās pret Džanīnu un norīkoja: — Pasūtiet biļeti līdz Cīrihei! Un — uz šodienu!

Vai OVRA spiegiem pret Etjēnu ir kādi pierādījumi vai nav, taču pilnīgi skaidrs, ka jāsper vēl papildu kādi piesardzības soļi. Tikšanās ar Ingrīdu teātrī jāpārtrauc, šodienas «Maskuballe» lai ir pēdējā, un radioraidītājs «Traviata» pagaidām lai klusē.

6

Pirms «Heirēkas» biroja pārvietošanās no Vīnes uz Milānu kompanjoni parūpējās, lai vienotos ar dažām austriešu, vācu un čehu firmām par to pārstāvēšanu Lombardijā vai pat visā Itālijā.

Bez patentu noformēšanas uz izgudrojumiem aviācijas un tai tuvas tehnikas laukā «Heirēkas» birojs tagad pārstāvēja vairākas firmas, kuras bija ieinteresētas savas produkcijas noietā Itālijā. Galvenēm kārtām tie bija uzlaboti motori un dzinēji, jaunākās konstrukcijas aparatūra un iekārta. Uz daudziem tikai nesen bija saņemtas patentes un licences, kas sargāja izgudrotāja tiesības starptautiskā mērogā un garantēja attiecīgajām firmām monopolu vienā vai otrā mašīnbūves vai aparātu ražošanas nozarē.

Vislielāko apgrozījumu deva vācu firma «Neptūns». Par šīs firmas pārstāvi Kertners kļuva, pateicoties savam solīdajam noguldījumam vācu bankā: šīs bankas Vīnes nodaļas pārvaldnieks Kertneru ieteica.

«Neptūns» ražoja akumulatorus; šāda tipa akumulatoru baterijas, starp citu, tika uzstādītas arī zemūdenēs «Sferico». Firma «Neptūns» nebija kļūdījusies pārstāvja izvēlē: akumulatoru noiets Itālijā sāka ar katru mēnesi pieaugt.

Uz to laiku attiecināms arī izgudrojums, ko bija izdarījis kāds itāliešu inženieris, kurš vēlējās palikt nezināms. Sinjoram Iks bija izdevies divkārt palielināt akumulatora jaudu un — kas vēl jo svarīgāk — tajā pašā laikā gandrīz divkārt samazināt tā svaru un samazināt arī gabarītus. 5iem rādītājiem svarīga loma visās tehnikas nozarēs, taču tie jo īpaši svarīgi zemūdenēs, kur nav vietas ‘smagām un lielu apmēru iekārtām.

Drīz pēc tam, kad sinjors Iks bija izgudrojis jauno

akumulatoru, darbīgi itāliešu uzņēmēji nolēma izveidot akciju sabiedrību un uzcelt Brēšijā rūpnīcu jaunā veida akumulatoru ražošanai.

Atzīmējot izgudrotāja nopelnu tēvijas industrijas laukā, sinjors Iks tika uzņemts fašistu partijas biedru rindās, kaut gan pats tādu vēlēšanos nebija izteicis, uzņemšanas lūgumu nebija sniedzis un kautrējās nēsāt viņam atsūtīto fašistiskās organizācijas biedra nozīmīti.

Kertners, nedarot šo lietu zināmu savam kompanjonam Pagaņolo, kļuva par vienu no jaunās akciju sabiedrības dibinātājiem un iemaksāja savu daļu — simt piecdesmit tūkstošus liru — no sava personiskā rēķina Vatikāna «Santo Spirito Banko», respektīvi, «Svētā gara bankā». Tika norunāts, ka Kertnera līdzdalība «Poseidona» darījumos paliks vislielākajā slepenībā, jo «Heirēka» pagaidām turpina reklamēt un ar lielu peļņu pārdot «Neptūna» produkciju.

Vācieši savu firmu bija nosaukuši par «Neptūnu», dodami tai seno romiešu jūras dieva vārdu. Itālijā izveidotā akciju sabiedrība, pēc Kertnera ieteikuma, tika nosaukta par «Poseidonu», kā to pašu dievu dēvējuši senie grieķi.

Kertners izbrauca uz Berlīni un Brēmcni, lai brīdinātu «Neptūna» rūpnīcu direkciju par bīstamo situāciju, kāda radusies pēc «Poseidona» piedzimšanas. Ne jau nejauši itālieši savu jaundzimušo akciju sabiedrību nosaukuši tāpat kā vācieši — jūras dieva vārdā. Vai nav skaidrs, ka te slēpjas drauds un tiek pasvītrota gatavība konkurēt ar «Neptūnu»? Izaicinājums ir drīzāk atklāts nekā apslēpts. Turklāt itāliešiem rokas daudz pilnīgāks tehnikas ierocis.

—   Mēģiniet iedomāties, — Kertners pulējās «Neptūna» firmas direktoru rīkotāju pārliecināt, — ka jūs ir izaicinājis uz divkauju cilvēks, kuram rokās ātršavēja automātiskā pistole reinmetāls, bet jums iegrūsta saujā Lepāža pistole ar krama degli. Tādas pistoles savā laika duelantu vidū bija populāras …

Itāliešu patentu vajagot nopirkt un izgudrojumu iznīcināt pašā diglī, citādi tas varot sagādat «Neptunam» lielas nepatikšanas.

Kertnera firmas direktoru lietišķajā sarunā vairākkārt tika locīts darbības vārds «abortēt», it kā šajā kabinetā cigāru dūmos risinātos ginekologu konsilijs.

Kā zināms, Vācijai saskaņā ar Versajas līgumu bija aizliegts turēt pašai savu zemūdens floti. Tikai pirms pusgada Hitlers bija lauzis Versajas līgumu, taču jau daudz agrāk Kanariss bija sekmīgi risinājis sarunas par vācu konstrukcijas zemūdeņu būvi Spānijā, Itālijā, Holande un Japāna. Un Kertners baidījās, ka pastiprinātie un atvieglotie «Poseidona» akumulatori atradīs ceļu uz šīm kuģu būvētavām ātrāk nekā «Neptūna» ražotie.

Nu, bet ja vācieši iegūs «Poseidona» rasējumus un nodos tos Trešā reiha jūras kara resoram? Kertners bija paredzējis arī šādu variantu. Viņš zināja, ka vecajās «Neptūna» rūpnīcās nav iespējams tūlīt izmantot itāliešu izstrādāto tehnoloģiju: veco cehu pārkārtošanā paies daudzi mēneši.

Berlīnē saprata, cik lielas briesmas draud viņu firmai, kas bija cieši saistīta ar jūras kara resoru.

Ja izgudrojums nebija iznīcināts dīglī, nāksies sengrieķisko vārdabrāli nožņaugt dzemdību namā: katrā ziņā jāuzpērk pāri par pusi «Poseidona» akciju, kamēr vēl nav uzcelta projektētā rūpnīca Brešijā.

Kertners atgriezās no Berlīnes Milānā un sapirka sešdesmit procentus no visām akcijām. Tik daudz pirkt bija norunāts «Neptūna» direktora rīkotāja piesmēķētajā kabinetā.

«Poseidona» liktenis bija izšķirts. Daži akcionāri domāja, ka «Poseidons» tagad kļūs par «Neptūna» filiāli, un uzskatīja, ka tas nebūtu liels Jaunums. Tāda finansu metamorfoza varbūt pat izdevīga. Vācu aukle feldfēbeļa mundierim uzsietā priekšautā ātrāk nostādīs mazuli uz kājām un tajā pašā laikā stingrāk audzinās šo pārāk attapīgo un pārgudro bērnu. Tas augs bez kaprīzēm, neslimos ar r.ahītu un citām bērnu slimībām, ar kādām līdzīgā vecumā sirgst daudzi uzņēmumi.

Patiesībā notika tā: tiklīdz «Poseidona» akciju kontrolpakete nonāca vāciešu rokās, itāliešu inženiera Iks izgudrojums nogūlās sabiedrības «Neptūns» direktora rīkotāja seifā. Un Kertneram tas nebija pārsteigums.

Sinjors Iks Kertneram šķita ļoti simpātisks — kautrs, talantīgs. Komercdarījumos tas bija pavisam nepieredzējis, naivs, bezrūpīgs, |oti uzticējās, un finansu dūži bieži vien pagrāba viņa kabatā.

Cik daudz vērtīgu padomu varēja dot sinjoram Iksam,

no daudz kā brīdināt un pasargāt! Etjēns bija apmierināts ar Kertnera komerciālo veiklību, un tajā pašā laikā viņu mocīja sirdsapziņa par talantīgajam sinjoram Iksam nodarāmo pārestību. Taču tas, kas sarūgtināja Etjēnu, neierosināja nožēlu un citas tamlīdzīgas emocijas Kertnerā, jo pēdējais dzīvoja un darbojās vidē, kur viss pakļauts Viņas Augstībai Peļņai, kur nav laika nožēlot grēkus un kur lielās dividendes iemidzina sirdsapziņu un kaunu. Kāpēc gan Konrāds Kertners lai būtu kāds izņēmums? «Svētā gara banka» savos trīs simti trīsdesmit pastāvēšanas gados ir redzējusi savu noguldītāju daudz necienīgāku rīcību, netīrus darījumus, finansu provokācijas.

Etjēns sen bija sapratis, ka komersanta darbībā jābūt čempionam, sava amata lielmeistaram. Te nu muļķiem galīgi nav vietas! Jā, vai tad vispār pastāv kāds radošas darbības lauks, kur muļķi un aitasgalvas plūktu 1aurus?

Un vēl Etjēns saprata, ka arī žēlsirdīgam cilvēkam komerciālā sfērā nav vietas. Komersantam bieži nākas būt cietsirdīgām un nežēlīgam. Etjēnu ilgi vajāja sinjora Iks skumjās, nelaimīgās acis. Kādreiz sinjors Iks sāka sūdzēties par kļūmēm un neveiksmēm savos darījumos, un Kertners izteica viņam liekuļotus līdzjūtības vārdus. Jo Kertners taču bija galvenais vainīgais, kura rīcības dēļ sinjors Iks tika ja ne. galīgi izputināts, tad vismaz neieguva to bagātību, kādu viņam visi pareģoja.

Komercija prasa ne vien speciālu sagatavotību, bet arī zināmas dotības. Pirms gadiem desmit, kad Etjēns gatavojās nodoties komercijai un atvērt savu pirmo uzņēmumu, viņš pārlasīja Ļeņina rakstus par nepu. Būtu naivi domāt, ka Etjēns smēlās šajos rakstos kādus padomus vai ieteikumus. Ļeņins aicināja partijniekus mācīties tirgot sociālistiskā valstī, bet Etjēnam nācās pārvarēt pretīgumu un nevairīties no zemiskuma, negodīguma un nežēlīguma, kādu viņš līdz šim bija pazinis tikai no Dikensa, Sinklera un Balzaka romāniem. Krievijas komunistiskās (boļševiku) partijas biedrs kopš 1918. gada, bijušais bruņu vilciena komisārs, divu kara akadēmiju absolvents, Sarkanās Armijas pulkvedis — tāds bija šis jaunizceptais buržujs.

Gik reižu Etjēns politekonomijas lekcijās nebija dzirdējis un lasījis par kapitālistiskās iekārtas trūdēšanas

pazīmēm, par to, ka ļaunprātīgā konkurence bremzē tehnikas progresu. Un lūk — Konrāds Kertners pats veikli izmanto šīs pretrunas. Klusībā viņš to dēvēja par «šķiru dialogu» …

«Poseidons» un «Neptūns» noieta tirgū nekonkurēja. Kertners ieguva ievērojamu kapitālu ar to, ka uz kādu laiku iesaldēja interesantu tehnisku ideju, kuru droši vien plaši izmantos fašisti karā, kas arvien vairāk tuvojas.

Turklāt viņš lieliski nopelnīja arī uz savām slepeni iegādātajām akcijām: «Poseidona» dibinātājiem ne prātā nenāca pārdot tās lēti.

Pie visa tā Kertners saņēma arī prāvu honorāru par firmas «Neptūns» interešu aizstāvību, par rūpēm par tās nākamību, kā izteicās direktors rīkotājs.

Taču ieguvums bija ari tas, ka «Poseidons» un «Neptūns» nesatikās noieta tirgū, un šis ieguvums nebija izmērojams ne ar kādiem reihsmarku tūkstošiem un liru miljoniem. Sinjora Iks vērtīgā izgudrojuma iekonservēšana aizkavēs tehnisko rekonstrukciju daudzās zemūdenēs, kas peld ar Vācijas, Itālijas, Japānas un šo valstu potenciālo sabiedroto karogiem.

Turklāt visus jaunās konstrukcijas akumulatora izgatavošanas materiālus drīz pēc «dPoseidona» piedzimšanas un vēl pirms tā pēkšņās nāves Etjēns nosūtīja uz Centru. Drīz pienāca Vecā apliecinājums, ka materiāli saņemti.

No visas šīs operācijas bija Vēl tāds ieguvums, ka nostiprinājās Konrādā Kertnera komerciālā reputācija firmā «Neptūns». Visiem firmas komisionāriem un aģentiem viņš rādīja piemēru: lūk, kā jāstrādā firmas pārstāvim ārzemēs! Ne tikai pārdot produkciju un saņemt par to pienācīgo starpnieka tiesu, bet tālredzīgi un vērīgi lūkoties uz priekšu, enerģiski novākt no ceļa firmas konkurentus, rūpēties, lai firmā koncentrētos visi tehnikas jaunumi.

Līdztekus notikušajam «Heirēka» turpināja izdevīgi pārdot vācu akumulatorus. Un, kad Berlīnē nolēma svinīgi atzīmēt firmas «Neptūņs» pusgadsimta jubileju, uz svinībām tika aicināts ari Konrāds Kertners, prasmīgais firmas interešu sargātājs Itālijā.

Bankets jeb — kā bija rakstīts ielūgumā — «klusas

biedriskas vakariņas» notika restorānā «Valkīra», šķērsielā, kas iziet uz Tirpica krastmalu.

Jubilejas rīkotāju teicamo noskaņojumu un labo ēstgribu veicināja lielie ienākumi, kādus tajā gadā saņēma firmas akcionāri.

Kertners banketā jutās droši, izturējās brīvi. Taču ne jau labās manieres un etiķetes ievērošana bija galvenais. Protams, viņš mācēja nevainojami uzsiet salveti, zināja, kā jāēd no zivīm pagatavots ēdiens, zināja, kā jāmērc sparģeļi kausēta sviesta mērcē un kā jātiek galā ar mīdijām.

Austriešu komersants neiemantotu uzticību, ja viņa āriene un visa izturēšanās pie mielasta galda neatbilstu viņa sabiedriskajam stāvoklim. Tā mums neliekas pasūtījumu cienīgs tāds drēbnieks, kurš valkā neglīti piegrieztu un saburzītu žaketi ar iztrūkušām pogām, tāpat arī pulksteņmeistars ar netīrām rokām un ar melnumiem aiz nagiem; neiemantos pacienta uzticību zobārsts, kuram pilna mute bojātu zobu.

Tomēr cilvēka ārējā uzvedība — spēles pirmais un obligātais priekšnoteikums — tas vēl nav pats grūtākais.

Etjēns sen bija ielīdis bagāta komersanta ādā, uzlicis masku, un maska bija it kā saaugusi ar viņa seju. Viņš bija izstrādājis sevī panākumiem bagāta komersanta rīcības dabiskumu.

Solīds tekošais rēķins bankā ietekmē pat runas manieri. Nepietiek zināt labā toņa nosacījumus vispār; jāzina bagātniekam raksturīgi uzvedības sīkumi — kā viņš sauc sulaini, nesēju, kā sniedz dzeramnaudu šveicaram, viesmīlim, metrdotelim, kas pakalpīgi noliec galvu viņa priekšā. Tikai nelabojami parvēniji, iedzimti bezkauņas un bagāti iznireļi izturas pret kalpotājiem vīzdegunīgi, augstprātīgi. Turpretim cilvēks, kurš pieradis pie savas bagātības, pret kalpotājiem izturas gluži vienkārši nevērīgi, it kā uzskatot, ka nav vērts veltīt tiem pat laipnību, jebkādu dvēseles spēku piepūli. Agrāk Etjēns jutās neveikli, ja garderobists teātrī viņu gaidīja, turēdams mēteli izstieptās rokās. Etjēns steidzās un steigas dēļ nevarēja trāpīt rokas piedurknēs. Taču tas bija senim sen …

Jāmāk valdonīgi un nevērīgi uzsaukt garзon gados vecākam sirmam vīram.

Un tajā pašā laikā jāprot eleganti pacelt platmali, soli atkāpjoties: pieredzējuši cilvēki apgalvo, ka, soli atkāpdamies, tu iedves uzticību.

Ne jau viegli un *ne jau uz rāvienu viņš iemācījās valkāt platmali ar elegantu nevērību, nejusties neveikli kā maskuballē, kad virs sniegbaltas krūtežas uzsēja tauriņveida kravati.

Jau kopš senām, senām dienām Etjēns Konrādu Kertneru vēro it kā no malas. Pareizāk sakot, it kā no iekšienes — no maskas apakšas.

Sākumā Kertners bija pārlieku kautrs, un viņa tiešais priekšnieks Vecais — kaut arī nekad nebija redzējis Etjēnu svešā ādā — ieteica viņam būt pārdrošākam, nekaunīgākam, apslēpt riebumu, jā, jā, tieši riebumu. Gadās, ka ir nepieciešams, ne aci nepamirkšķinot, saskandināt glāzi ar kādu nelieti, spiest viņa nelietīgo roku, iedzert par viņa nelietīgo veselību un novēlēt šim nelietim labklājību un panākumus. Neesi izlepša, proties nesaviebdamies pasviest uz augšu roku fašistiskā sveicienā un klusībā uzsaukt: rHeil, nelieti!»

Rupjāk atraut Kertneru no tām parašām, no tiem ieradumiem, ar kuriem dzīvojis un saaudzis Etjēns! Kcrtneram tipiskas ne tikai gluži citas uzvedības normas, bet arī gluži citi morāles kodeksa panti, piedienīgi fašistiskam vīzdegunim, veiklam blēdim, bagātības iegūšanas līdzekļos ne visai izvēlīgam komersantam.

Tāpēc Etjēns dažkārt bija neapmierināts ar Konrādu Kertneru, kad tas izturējās pārāk taktiski, pārlieku godīgi, ar pārmērīgu cildenumu. Kālab tāda smalkjūtība?!

Tātad Etjēns ir zaudējis neredzamo robežu starp sevi un Kertneru, uz brīdi nav ļāvies pakļaut sevi viņam un ar to ir iedragājis pārvēršanās dabiskumu.

Atdarinot citu, dažkārt uz brīdi it kā zaudē pats sevi. Tu tik bieži apzināti dari domām un jūtām nabagāku to cilvēku, kura vārdu un uzvārdu esi pieņēmis, kura valodā tu runā un pat domā, ka, šādai transformācijai daudzus gadus ilgstot, vari zaudēt arī pats savas morālās vērtības, padarīt nabagāku pats sevi.

Iemiesošanās citā tēlā rada grūtības visu valstu izlūkiem, to Etjēns labi apzinājās. Taču viņam bija jāpārvar vēl kāda papildu grūtība: dzīvojot un darbojoties ārzemēs, viņam nebija iespēju nozust savas tautības

2 2620

33

ļaužu vidū. Anglis vai francūzis var nomainīt uzvārdu, profesiju, sociālo stāvokli, taču nemaina savu tautību, viņam nav ik mirkli jākontrolē sava izruna, nav jāapgūst dažādie svešas valodas dialekti, nav jāieaudzina sevī svešas nacionalitātes rakstura iezīmes.

Protams, gadās arī mūsējo izlūku vidū laimīgi izņēmumi. Piemēram, Etjēna biedrs Rihards Zorge. Pirmajā pasaules karā viņš bijis Vilhelma armijas zaldāts, ir īsts vācietis līdz matu galiem, un viņam nebija jāmācās vāciski domāt. Taču vairums biedru, tāpat kā Etjēns pats, atradināja sevi ne tikai runāt, bet pat domāt krieviski. Viņi pat miegā, pusnesamaņā, pat karsoņa murgos nedrīkst neko krieviski izrunāt…

Zorge reiz Etjēnam atzinās: pēdējā komandējumā viņam bijusi nervu pārslodze. Vairākkārt rītos pēc atmodas viņš nevarīgi gulējis viesnīcas gultā, nevarēdams atcerēties — kādā valodā viņam šodien jārunā, kas viņš pašlaik ir …

Izlūks pat naktī nedrīkst nomest masku, nevar justies brīvs no konspirācijas dzelzs varas.

Ir taču tik nogurdinoši — vienmēr ieklausīties sevī, vērot sevi. Viņš bija pagalam nomocījies, nemitīgi sevi uzmanot…

Jā, it sevišķi tādā svinīgā mielastā nedrīkstēja izgāzties. Konradam Kertneram savu patronu un šefu acīs ir jāizskatās kā uzticīgam Trešā reiha pilsonim, kaut arī viņš ir Austrijas pavalstnieks. Viņš bija gatavs pat teikt runu pie svētku galda, ja gadītos laba izdevība.

Direktors rīkotājs ievadrunā uzskatīja par vajadzīgu labāko firmas līdzdarbinieku un draugu skaitā nosaukt arī uzņēmīgo Kertnera kungu un atzīmēt viņa augsto nacionālo garu, kas caurstrāvo visu firmas pārstāvības darbību Itālijā.

«Neptūna» direktora rīkotāja skatiens uzmanīgs, piere saraukta, bet sejas apakšējā da|a arvien savaikstīta mēmā smaidā, kuram jāpauž labsirdība. Direktoram rīkotājam ir stāvs, īsi apcirpts pakausis, ūsas «ā la Vilhelms Otrais», mati apcirpti «ā la Hindenburgs»; viņa ģīmis — tas ir vesela laikmeta atspulgs.

Pie galda vairākkārt ar niknumu tika minēts fīrera lauztais Versaļas līgums. Etjēns skaidri atcerējās gidu sasaukšanos daudzās un dažādās'valodās zem Versaļas

pils zeltainajām griestu velvēm un tur vispārējai aplūkošanai novietoto galdu, pie kura 1919. gada 28. jūnijā parakstīts miera līgums.

Drīz starp patētiskajām galda runām iestājās neveikla pauze. Kurš teiks nākamo tostu? Kertneram likās, ka ir piemērots brīdis, un viņš lūdza vārdu.

—    Jūsu ekselences, augsti godājamās dāmas un kungi! Uzdrošinos atgādināt, ka toreiz, kad senie dievi sadalīja iespaida sfēras, pērkonīgais Jupiters paņēma sev debesis, Neptūns — jūru, Plutons dabūja pazemes valstību ar mirušo dvēselēm, bet zeme palika kopīgā valdīšanā. Kopš tā laika jūras viļņi paklausa vismazākajam Neptūna rokas mājienam, ko tas izdara ar savubargo trejzaru ieroci. Augsti godājamie ekselences, dāmas un kungi! Atļaujiet pacelt kausu par to, lai jūru un okeānu viļņi paklausa āriskās izcelsmes Neptūnam, kurš sarga nacionālās intereses! Un lai neviens, pat viltības un krāpšanas dievs Merkurijs nespēj nolaupīt mūsu Neptūnam viņa ieroci — trejzaru zizli, kā tas, pēc mitoloģijas nostāstiem, reiz jau noticis. Kad mēs runājam par dzīves telpu, tad domājam ne vien cietzemi, bet arī akvatoriju. Neptūna trejzaris ir pasaules scepteris! Neptūna visvarenību ieteicams atcerēties ikvienam, kurš vēl netaisās nokāpt Plutona protektorātā. Pazemes valstībā, kur gauleitļera amatā ir Plutons, atradīsies vakances visiem, kas iedrošināsies traucēt Vācijas kuģniecību. Siem neprātīgajiem der atgādināt lielā Nīčes vārdus: sargieties spļaut pret vēju! Iedrošinos sava biroja darbinieku vārdā apsolīt, ka mēs ar lielāko prieku arī turpmāk katrs pēc savām spējām centīsimies pakalpot mūsu atdzimušajai flotei. Mēs panāksim, lai vācu jūras dievs atgūst savu trejzaru ieroci, ko tam nolaupīja Versaļā!

Ne jau visi mielasta dalībnieki bija tuvāk informēti par «Neptūna» sarežģīto cīņu ar savu vārdabrāli «Poseidonu», ne jau visi saprata, cik Kertnera kunga galda runā līdz galam neizsacītu draudu un draudīgu zemtekstu. Taču direktors rīkotājs ar epohālo ģīmi saprata itin visu, arī pārējie direktori ar labvēlīgiem galvas mājieniem pauda savu piekrišanu runātājam, un, lūkodamies uz direktoriem, ruYiu labvēlīgi uzņēma arī visi pārējie, kuriem runas jēga bija saprotama tikai tiktāl, cik viņi tajā nojauta revanša garu.

2*

35

Redzēdami, ka šefi klausās gandrīz ar aizgrābtību, Kertneram beidzot, visi ska|i aplaudēja. Atskanēja suminoši saucieni: «Es lebe!», «Hoch!»; šalca aplausi, bet šampanieša pude|u aizbāžņi paukšķēja kā izšauti izsaucēji runas nobeigumā. Nu, un ja nebūtu aplausu, uzmudinošo saucienu, aizbāžņu zalves? Kertners arī bez visa tā juta, ka runai, ko viņš sniedza kā ekspromtu, — brīžam pat uzsitot knipjus, it kā meklētu vajadzīgos vārdus, — ir lieli panākumi.

Jā, bija vērts pūlēties. Ne velti vakar Cīrihes—Berlīnes vilcienā cītīgi šķirstīja antīko mitploģiju un studēja Neptūna radu rakstus.

_ Kerlnera galda runas aizkustināts, direktors rīkotājs vēlreiz, visiem dzirdot, atzīmēja viņa nopelnus.

Vēlāk, kad visi piecēlās no mielasta galda, direktors rīkotājs iepazīstināja Kertneru ar daudziem uzņēmējiem, komercdirektoriem, firmu īpašniekiem, lielu akciju žūkšņu īpašniekiem, baņķieriem.

Kertners, protams, nevarēja atcerēties visus, kuriem paguva cieši paspiest roku un ar kuriem apmainījās ar svinīgu paklanīšanos. Taču viņš zināja, ka starp jaunajiem paziņām bija tāds dūzis kā pats «Lufthanzas» direktors Karls Gebarts.

—    Man liels gods spiest jūsu roku. — Kertners, sasveicinoties ar Kārlu Gebartu, goddevīgi nolieca galvu.

—    Apsveicu jūs ar regulāras tiešas gaisa satiksmes līnijas «Stutgarte—Barselona» atklāšanu!

Pienāca sulainis ar paplāti.

—    Tagad mēs uz Spānijas kūrortiem varam lidot bez franču vīzas, — Karls Gebarts iesmējās, lietišķi saskandināja un gāja tālāk.

—    Lūdzu, iepazīstiniet mani ar Teiberta kungu, — Kertners pēc brīža «Vilhelmu Otro, Hindenburgu» lūdza.

Viņi piegāja pie Teiberta — «Vēja dzinēju centrālā biroja» galvas.

—    Gribu jūs iepazīstināt ar mūsu draugu no Austrijas Konrādu Kertneru.

—    Un es gribu viņam pateikties par skaisto runu.

—    Nacionālsociālistu partijas ievērojamā darbinieka vērtējums man ļoti glaimo, — Kertners ar vēl lielāku cieņu teica.

—    Jā, tā ir zelta nozīmīte vispilnīgākā šā vārda izpratnē, — sacīja «Vilhelms Otrais, Hindenburgs», bijīgi pieskardarniesTeiberta žaketes atlokam. — Tā dod tiesības tikties ar Ādolfu Hitleru jebkurā laikā. — Vērsdamies pie Teiberta, viņš turpināja: — Kertnera kungs bauda pilnīgu mūsu uzticību, un viņš zina, ka tām valstīm, kur vējš nepūš uz mūsu pusi, mēs pārdodam ātraudžus kartupeļus.

—   Ātraudžus vai ātršāvējus? — Kertners jokojot ievaicājās, un visi trīs iesmējās.

—    Nu, lūk, atradāt kopīgu valodu! — «Vilhelms Otrais, Hindenburgs» sacīja. — Atvainojiet, kungi, mani gaida viceministrs.

Jā, ar «Neptūnu» sāk rēķināties arvien vairāk. Viņu firma ir nostājusies vienā rindā ar visvarenākajiem koncerniem, sindikātiem, trestiem, un tā ir ielūgta rit padomju sūtniecībā; krievi rīko komersantu aprindu pārstāvju pieņemšanu sakarā ar tirdzniecības darbinieku delegācijas atbraukšanu, turklāt delegāciju vada pats ārējās tirdzniecības komisārs.

«Kaut kur strādnieku fakultātē vai strādnieku klubā šos kungus nesauc citādi kā par «kapitālisma haizivīm»,» Etjēns klusībā nevi|us pasmīnēja. «Bet vajadzības gadījumā mēs godinām viņus par «komersantu aprindu pārstāvjiem».»

—    Boļševiki, kā redzams, grib nodibināt tirdznieciskus kontaķtus. Ja Kertnera kungs vēlas, arī viņam tiks izsniegts ielūgums uz padomju sūtniecību.

Etjēnam ļoti gribējās ielūgumu pieņemt un pabūt pārstāvniecībā Unter den Litiden bulvārī, dzirdēt dzimto valodu. Tikai reizi mūžā viņš ir bijis sūtniecības ēkā, atceras plašo pieņemšanas telpu, sudraba galda piederumus, slaveno Saksijas porcelāna servīzi piecsimt personām…

Bet ja nu pēkšņi viņu ierauga kāds no bijušajiem paziņām? Starp militārā atašeja līdzstrādniekiem var gadīties kāds no bijušajiem kara akadēmijas klausītājiem. Tā tikai vēl trūka, lai kāds priecigi iesauktos: «Kāds vējš tevi te atpūtis?! Maņēvič, draugs! Kur tie laiki, kopš neesam tikušies!» — un mestos viņam ap kaklu.

Nē, tas ir riskanti, tas būtu tīrais puiciskums, ja viņš ietu līdzi «Neptūna» direktoriem uz turieni.

Sīs pārdomas aizņēma tikai kādu sekundes daļu. Noklausījies ielūgumu, Kertners pieklājīgi pateicās un atsacījās. Viņš diemžēl esot aizņemts. Rit viņam esot svarīga tikšanās ar kādu vācu sporta pilotāžas meistaru.

Vilhelms Teiberts laipni sniedza Kertneram savu vizītkarti un aicināja apmeklēt viņa biroju jebkurā viesim izdevīgā laikā. Varbūt «Ileirēka» blakus tik spoži veicamiem «Neptūna» uzdevumiem būtu ar mieru ar tādiem pašiem n'oteikumiem pārstāvēt Itālijā arī viņa firmu? Un «Neptūna» direktors rīkotājs, kas stāvēja turpat blakus, ne tikai neiebilda, bet pat rosināja priekšlikumu pieņemt.

Kertneram droši vien būšot interesanti zināt, ka Teiberta firmā darbojoties tikai reiham uzticīgi ļaudis, nacionālo ideālu nesēji. Teiberts esot pārliecināts, ka Kertnera kungs firmas līdzstrādniekos atradīšot domu biedrus.

Kertners pateicās par vilinošo piedāvājumu. Viņš katrā ziņā iegriezīšoties — pēc nedēļas, kad braukšot cauri Berlīnei. Rīt viņš pēc direktora rīkotāja ielūguma dodoties uz Hamburgu, Brēmeni, Oslo un Kēnigsbergu, lai savā pieredzē dalītos ar kolēģiem, kas strādā firmas «Neptūns» turienes nodaļās.

Tas esot ļoti labi, lai Kertnera kungs pa ceļam apmeklējot «Vēja dzinēju centrālā biroja» Norvēģijas filiāli un iepazīstoties ar vēja dzinēju darbu ziemeļu apstākļos. Varētu likties', ka dzinējam vienaiga, kāds vējš to iedarbina — auksts vai karsts. Tomēr eļļošanas sistēma un ekspluatācijas nosacījumi tur gluži citi, ir daudz smalku atšķirību.

Teiberts ievaicājās, vai Kertnera kungu nebiedējot jūras ceļojumi vētrainā laikā. Kertners atbildēja, ka viņa dzimtene Austrija, kurai atrāvuši nost pat Triestu, diemžēl pagaidām esot notaļ bezjūras valsts. Tomēr viņš varot apliecināt, ka ne visi austrieši sirgstot ar jūras slimību un bailēm no ūdens. Viņš ticot, ka arī Austrija ar laiku pievienošoties varenai jūras lielvalstij. Sis viņa mājiens uz vēlamo anšlusu bija pieliekami skaidrs, abi' sarunu biedri saprata Kertneru no pusvārda—

Pēc vakariņām sāka spēlēt salona orķestris. Gados jaunāki firmas darbinieki aicināja cēlās, juvelieru da

rinājumiem rotātās dāmas uz deju. Kertnera kungs lieliski prata atšķirt īstus briljantus no neīstiem, taču šajā vakarā viņš neredzēja neviena stikliņa. Orķestris jau otro reizi spēlēja moderno fokstrotu «Paprika» un tango «Montekarlo nakts», kino bija darījis šīs melodijas populāras visā pasaulē.

Izgājis no restorāna, Kertners atteicās no direkcijas automobi|a, nesēdās arī taksometrā. Viņš nolēma pirms gulētiešanas pastaigāties pa apklusušo Berlīni. Turklāt bija iebaudīti daži lieki Reinas vīna kausi, galvā mazliet šalca. ,

7

/

Iestājoties naktijv galvaspilsētas reklāmas smiņķis bija izbalējis. Burgomistra gādīgā roka bija nodzēsusi gandrīz visas laternas — Berlīnē dzīvoja taupīgi, bet vēl jo vairāk centās pasvītrot: sak, pēc tam kad Vācijai atņēma kolonijas, šeit ir spiesti taupīt ik uz so|a un atsacīties no visnepieciešamākā.

Etjēns aizsoļoja pa Tirpica krastmalu līdz pašam tās galam, pagāja garām drūmai smagnējai četrstāvu ēkai ar numuru 74/76. Tur atrodas abvers '.

Nez aiz kuriem tumšajiem logiem ir admirā|a Kanarisa kabinets?

Iesānis palika Landsvēra kanāls. Etjēns jau so|oja gar lielu, tumšu ēku. Pie parādes ieejas turp — atpakaļ pastaigājās šucmaņi. Kaut gan Etjēns atradās ielas pretējā pusē, viņš izlasīja izkārtni pie apgaismotās ieejas: «Padomju Sociālistisko Republiku Savienība. Vēstniecība.» Kāds piebrauca gazikā un iegāja vēstniecības namā.

Etjēns skumīgi noskatījās un soļoja tālāk — uz Tīrgartenu.

Viņš gāja pa krastmalu, raudzīdamies tumšajos, viegli viļņojošos kanāla ūdeņos. Apstājies viņš nolūkojās savā attēlā, ko ūdenī krasi iezīmēja vientuļas laternas gaisma.

Un atmiņā atplaiksnījās tādi paši pavasara vēja saviļņoti Maskavas upes naksnīgie ūdeņi. Tajos peld reti

1 Hitleriskās Vācijas militārās izlūkošanas dienests. (Tulk.)

ledus gabali. Sētnieks, plikādas kažoku mugurā, ausainu cepuri galvā, cērt ledu uz krastmalas bruģa. Skanīgi pil lāstekas.

Pa krastmalu iet divi — Etjēns un Vecais. Abiem divdesmito gadu militārais formas tērps: cepure ar smaili, šinelis ar šķērseniskām uzšuvēm. Vecajam uz zīmotnēm trīs rombi.

Vecais paliek dažus soļus iepakaļ, kritiski vēro Etjēna gaitu.

—    Tev laiks atradināties no militārās stājas, — Vecais stingri saka.

—    Cenšos, Pavel Jānovič. Neizdodas.

—    Gan atradināsies. Arī fraku iemācīsies valkāt. Un cilindru. — Vecais apstājās. — Visgrūtāk būs izlikties jūtu pasaulē.

—    Ir gan kumēdiņi, — Etjēns pavīpsnāja. — Aizvakar biju bruņu vilciena komisārs. Vakar — akadēmijas klausītājs. Šodien — lidotājs. Un rītu — komersants? — Etjēns mēģināja soļot brīvākā gaitā. — Nu, kā?

—    Jau maķenīt labāk, — Vecais uzmundrināja, tad nopietni turpināja: — Tu arī rit paliksi lidotājs. Brīva lidojuma putns! Tev būs jāprot redzēt tālāk par citiem un šis tas jāierauga mazliet ātrāk, nekā to pamana citi. Un arī komersants tu būsi citāds, nekā tie mēdz būt. — Vecais iesmējās un ieplāja ar delnu Etjēnam pa muguru. — Balzaka baņķieris Nīsinžens ir tīrais kucēns salīdzinājumā ar tavu Kertneru!…

Pienāca šucmanis, aizdomīgi noskatījās: vai naksnīgais gājējs nav nodomājis slīcināties? Pārāk ilgi lūkojas ūdenī…

Etjēna sejā pavīdēja viegls smīns, un viņš gāja tālāk. Koka kāju klaudzinot, pa aleju nāca pretī gados vecāks zaldāts mundierī, ar Vilhelma laiku krustiem un medaļām.

—    Gute Nacht, mein Herr!

—    Gute Nacht.

«Viņš aizklibos mājās un uz nakti nosprādzēs protēzi, lai kājas stumbenis atpūšas,» Etjēns skumji nodomāja. «Bet es pat miegā nedrīkstu aizmirst, ka esmu Kertners.»

Iegājis dārzā, viņš apsēdās uz sola, noņēma platmali un pavērsa pieri pret silto vējeli, kas atnesa dūmu smaku.

Berlīnē vēl kurināja; te nav tik silts kā Milānā…

Nevajadzēja viņam mielastā dzert, bet nevarēja nesaskandināt, k|ūt par baltu vārnu … Viņš taču nesāks sūdzēties «Vilhelmam Otrajam, Hindenburgam», ka jūtas nevesels!

Vienīgi Tamāra un Gri Gri zina, ka jau kopš ziemas viņu nomoka stipri dūrēji sānos, bet, braucot ar slepeniem materiāliem no Parīzes uz Cīrihi, viņš vilcienā bija paģībis. Vēlāk viņš uzzināja, ka pat bezsamaņas stāvoklī neesot izlaidis no rokām savu ceja somiņu. Un arī šīsdienas «klusās biedriskās vakariņas» noveda viņu gandrīz līdz ģībonim, jo nervu sasprindzinājums bija pārāk liels.

Pārdomas dārza klusumā iztraucēja slaucītājs, kurš mīņājās turpat tuvumā uz grantētā celiņa, švīkstinot slotu savu nesleidzīgo soju taktī. Pēc brīža viņš pienāca solam gluži klāt, ar dārdošu metālisku troksni atvēra un aizvēra atkritumu tvertni — notika Tīrgartena njfksnīgā uzkopšana.

—    Liekas, jūs esat apsēdies uz sveša sola.

—   Vai tad šeit jāiegādājas vietu biļetes?

—    Sis sols paredzēts tikai ebrejiem. Ja esat ārietis, tad …

—    Kā es to varēju nojaust? t— Etjēns slinki piecēlās. Viņš zināja, ka šeit skvēros un parkos ebrejiem ierādīti spilgti dzelteni soli pie atkritumu tvertnēm. — Tumsā visi soli pelēki. Un te tik tumšs …

—    Berlīne dzīvo ļoti taupīgi.

Etjēns ar galvas mājienu atvadījās no slaucītāja, uzlika .platmali galvā un uzslēja mēteļa apkakli.

Viņam nebija auksti, taču viņam bija nosalusi sirds. Šodien viņš jutās traģiski vientuļš gan «Valkīras» restorānā, gan Tīrgartenā …

8

Kertners izbrauca no Berlīnes ar rīta vilcienu. Kabatā viņam bija vēstule, adresēta kuģniecības kantorim «Neptūns» Brēm&iē, Brīvostā 1.

Bija dzirdēts, ka abi «Nēptūni» — rūpnīcas un kuģniecība — esot tuvi radinieki, taču Kertneram par abu attiecībām nekas nebija zināms. Viņš zināja tikai, ka

«Neptūns» ir liela kuģniecības sabiedrība, kuras kuģi «Hestija», «Herkuless», «Reinlande» un vēl ceturtais, kura nosaukumu viņš nebija paguvis noskaidrot, uztur regulāru satiksmi starp Brēmeni un Spānijas ostām.

«Neptūna» tvaikoņi uztur navigāciju arī Vācu jūrā. Kertneram bija pasūtīta pirmās klases kajīte no Hamburgas līdz Oslo nelielā ātrgaitas tvaikonī «Nībelungs».

Līdz «Nībelunga» atiešanai vēl bija gandrīz pilnas divas dienas, taču Konrāds Kertners par to nebēdāja. Hamburgā viņš apmetās viesnīcā «Četri gadalaiki». Ikreiz, kad viņš gāja pa Lielā Alstera krastmalu, Kerlneram bija izdevība vērot kuģniecības «Neptūns» karogu. Tur, krastmalā, raibā jūklī plīvo visu Vācijas kuģniecību karogi.

Kertners dzīvoja pirmšķirīgā viesnīcā, taču daudzas stundas pavadīja ostā, trokšņainajā un zaņķiem bagātajā Trošu gatvē. Ne jau uzreiz viņam izdevās kādā spēļu ellītē atrast vecu paziņu, ar kuru bija draudzējies jau Fridrihs Lielais, nodot tam sveicienu no Ingrīdas un saņemt pretī dažas radiodetaļas, bez kurām «Traviata» varēja zaudēt savu koloratūrsoprānu. Kertneram viegli izdevās notēlot šā rajona vietējo iedzīvotāju, jo viņš vēl nebija aizmirsis Hamburgas ostinieku žargonu «platideutsch» izloksnē …

Tuvojoties Norvēģijai, «Nībelungs» ilgi līkumoja saliņu haosā, ilgi gāja pa šauru fjordu, kas iesniedzās dziļi cietzemē. Fjordā ziedēt ziedēja daudzo jahtu buras, kaijas lidinājās virs ūdens kā sniegputenis.

Kārtības labad Kertners reģistrējās Austrijas sūtniecībā. Jau priekšpusdienā viņš iepazinās ar «Neptūna» Norvēģijas filiāli, ar firmas ģeogrāfiju un apgrozījumu, paguva pat piedalīties kāda akumulatora izmēģinājumā.

Taču ne jau tikai savās komersanta reputācijas dēļ vien Kertners bija atbraucis Norvēģijā: viņam bija līdzi krietni prāvs reihsmarku žūksnis.

Formāli ņemot, būdams Vācijā, viņš varēja pārskaitīt reihsmarkas uz «Heirēkas» tekošo rēķinu Romas bankā vai uz savu personisko rēķinu «Svētā gara bankā». Taču šādus pārskaitījumus tajā laikā Vācijā uzskatīja par nepatriotisku rīcību. īsts patriots neatļausies vājināt reiha valūtas līdzsvaru, sabotēt reihsmarkas stabilizācijai domātos nosacījumus, pasliktināt fāterlandes ekonomiku. Varēja nešaubīties, ka par tik lielu naudas

pārskaitījumu uz ārzemēm tūda] kļūs zināms tur, kur pienākas, jo darbojas īpaša finansu slepenpolicija.

Etjēns nevarēja ari vācu markas vest līdzi uz Itāliju. Nevienā itāliešu bankā nebija jāzina par tik lielas summas vācisko izcelsmi.

Ko gan atlika darīt? Vajadzēja izdarīt pārskaitījumu uz_ Itālijas banku no jebkuras citas valsts, tikai ne no Vācijas.

Izrādījās, ka Norvēģijas banka ir ļoti ērts starpnieks. Visa operācija aizņēma ne vairāk par pusstundu: reihsmarkas tika pārrēķinātas norvēģu kronās, kuras tuvākajās dienās pārskaitīs Kertnera valūtas kontā «Svētā gara bankas» Milānas kantorī…

Pēcpusdienā Kertners ar Teiberta ieteikuma vēstuli devās uz «Vēja dzinēju centrālā biroja» Norvēģijas filiāli. Pārvaldnieks viesi jau gaidīja. Šķiet, viņš bija saņēmis no Teiberta vēl arī telegrammu, jo viņa runība un laipnība plūda pāri parastajiem pieklājības rāmjiem. Pārvaldnieks pastāstīja, ka tuvākajos mēnešos esot sagaidāms ievērojams firmas apgrozības pieaugums un, kaut gan vasaras sezona vēl priekšā, viņi ieskatījuši par vajadzīgu izsūtīt daudziem adresātiem šādu vēstuli:

«Ļoti cienījamais mūsu firmas draugs! Vasaras sezonas sākums liks Jums padomāt par krājumu papildināšanu Jūsu noliktavās. Atbildīgs mūsu firmas darbinieks, kurš nupat atgriezies no Vācijas, ir atvedis izdevīgus dažāda veida piedāvājumus, kuri Jūs, bez šaubām, ieinteresēs. Mēs būtu Jums ļoti pateicīgi, ja Jūs tuvākajās dienās mūs apmeklētu.

Gaidot Jūsu apmeklējumu, paliekam ar vācu „ sveicienu. Heil Hitlerl

(Paraksts).»

Kertners izteica pārvaldniekam komplimentu: no Norvēģijas filiāles varot mācīties komercijas operativitāti! Viņš katrā ziņā izsūtīšot līdzīgu vēstuli saviem solīdākajiem pircējiem.

Tvaikonis uz Kēnigsbergu gāja tikai nākamās dienas vakarā, un tādā kārtā Kertneram radās brīva diena. To visu viņš ar atvieglojuma sajūtu pavadīja pastaigās pa Oslo. Viņš bija pareizi atrisinājis grūto uzdevumu

ar norvēģu kronām un svaru zaudējušām vācu markām.

Nesteigdamies viņš soļoja pa Drammensveienu, un viņam patika, ka ik šķērsiela te tērpusies savdabīgā zaļā rotā. Viņš šķērsoja ielas, kās bija apstādītas gan eglēm, gan bērziem, gan kastaņkokiem, gan priedēm, gan liepām. Viņš bija dzirdējis, ka Oslo labi nogatavojoties āboli, bumbieri, tomāti. «Lūk, ko nozīmē Golfa straume! Oslo taču atrodas uz vienas paralēles ar mūsu Ļeņingradu, ne par matu vairāk uz dienvidiem.»

Pie Nacionālā teātra, kur redzams piemineklis Ibsenam, Kertners nokāpa metropolitēnā. Viņš ievēroja metro vagonu ārpusē pierīkotās aizkabes, kur novietot slēpes. Šajā gadalaikā aizkabes bija liekas.

Oslo pilsētā ir tikai dažas pazemes stacijas. Vilciens drīz iznira no tuneļa un pēc desmit kilometriem uzripoja Holmenkollena virsotnē. Kalna virsotnē te paceļas pasaulslavenais slēpotāju tramplīns. Taču pavasarīgajā dienā te bija tukšs un kluss, un Kertners ar to pašu metro vilcienu atgriezās pilsētā. Izkāpa Valkīru laukumā, netālu no savas viesnīcas.

. Drīz ieradās ceļojumu biroja aģents. Viņi iesēdās pajūgā, važonis sveicinot svinīgi pacēla savu cilindru un aizvizināja viņus uz ostu. Uz Kēnigsbergu pa vētras sabangoto jūru Kertneru aizveda tās pašas sabiedrības «Neptūns» tvaikonis.

Tikšanās firmas Austrumprūsijas kantori, brokastis pārvaldnieka kabinetā, brauciens uz kuģu būvētavu Frišhafā, tehniskas diskusijas pārmaiņus ar kareivīgām runām.

Šeit, Austrumprūsijas galvaspilsētā, noskaņoti vēl agresīvāk nekā Berlīnē. Viņi smokot nost bez dzīves platības, uz mēles viņiem tikai šis «Lebensraum», viņi alkst revanša un atzīst par pareizu vācu armijas iesoļošanu demilitarizētajā Reinas zonā. Kēnigsberga atrodas arī «Krievijas izpētes institūts». «Lūk, kur derētu pakavēties instruktīvās pārrunās,» galvā pazibēja ēverģēliska doma.

Visas galvenās ielas, laukumi, mācību iestādes nosauktas karavadoņu vārdos. Pieminekļi — tikai kara- vadoņiem, izņēmums — šillers un Kants. Etjēns nolūkojās bronzas Šillerā, un viņam šķita, ka dzejnieks jūtas neērti savā civilista apģērbā, ar savu civilista

stāju daudzo militāristu vidū šajā pilsētā, kur deju zāles, priekamājas un spēļu nami — virsniekiem savi, zaldātiem savi. Alus bāros, desiņu bodītēs un kafešantānos pēc komandas bļauj fašistu dziesmas un kliedz «Heil!». Vīriešu drēbnieks uz izkārtnes samālējis tikai mundierus, cepuru taisītājs — tikai militāras naģenes, un arī frizētavu reklamējošais, līdz sārtam spīdumam noskūtais, nolaizītais un ūsām greznotais skaistulis, kas te uzbildēts, ir ietērpts militārā uniformā.

Piešu šķindoņa, zobenu klaudzoņa, uzkabes siksnu čaukstoņa, ieroču žvadzināšana — tas viss griežas ausīs gan uz ielās, gan kinematogrāfā, gan alus pagrabā, gan desu pārdotavā, gan pazemes spēļu namā zem Augšezera, gan senajā karaļu pilī.

Vienā no šīs pils torņiem izvietots pilsētas mākslas muzejs. Etjēns cītīgi un neatlaidīgi izstaigāja visas muzeja zāles, taču palika vienaldzīgs, vērojot gleznu kolekciju, senlaiku traukus, bruņinieku šķēpus un bruņas. Toties ļoti iespaidīgs bija pils iekšējais četrstūru pagalms. Tajā varēja iekļūt pa cietokšņa dzelzs vārtiem, izejot cauri mūra arkas dziļajai velvei. Pils sienas te tik augstas, ka saule pagalmā iespīd tikai tad, kad pacēlusies tuvu zenītam.

Etjēns stāvēja šīs akmens aķas dibenā, un viņu nemitīgi nodarbināja doma: tieši no šejienes devās savos laupītāju sirojumos uz austrumiem šodienas fašistu priekšteči — melnie bruņinieki, vēlāk — zobenbrāļu ordeņa mestri, markgrāfi, Prūsijas hercogi un karaļi…

Vietējā bankā Kertneram nekas nebija darāms, un viņš jutās laimīgs, ka tajā pašā vakarā jau varēja atstāt respektablo, taču nemājīgo viesnīcu aristokrātiskajā Amālijas rajonā, kur visnotaļ kuploja ceriņi. Žēl, ka ceriņi vēl neziedēja. Kertners atcerējās Amālijas rajonu, kad ceriņi te bija pilnos ziedos, kad aiz daudzkrāsainajiem ceriņziedu viļņiem nebija saredzams pat lapu zaļums un gaiss bija smaržas pilns …

Un no Berlīnes Kertners aizbrauca, «Neptūna» labvēlības apveltīts un kļuvis par vēl vienas firmas — «Vēja dzinēju centrālā biroja» — uzticības personu.

Sīs firmas īpašnieks Vilhelms Teiberts bija pasvītroti laipns.

—   Ceru, ka jūras cejojumi jūs nenogurdināja. Es dzirdēju, ka Vācu jūrā vētra arvien vēl nerimst.

—    Pēc tā, ko redzēju un dzirdēju jūsu firmas Norvēģijas filiālē, nekāds ceļš man nevar būt ne par garu, ne par smagu.

Etjēns zināja, ka viņam nav darīšana ar vienkāršu, kaut arī ļoti bagātu uzņēmēju, bet gan ar liela mēroga fašistiskās organizācijas darboni.

Sākumā Teiberta kungs runāja par gribasspēku, bez kura neesot iespējams gūt panākumus dzīvē. Esot maldīgi domāt, ka civilā darbībā gribasspēkam mazāka nozīme nekā militārā laukā. Viņš ļoti priecājoties, ka viņa viesis esot tādās pašās domās. Tajās dienās militāristu, diplomātu un komersantu aprindās plašu atbalsi bija guvis ģenerālpulkveža Sekta raksts «Karavadoņa gribasspēks». Laimīgi sagadījās, ka arī Etjēns šo «Militanvissenschaftliche Rundschau» publicēto rakstu bija lasījis un varēja par tā saturu runāt. Konrāds Kertners, viņš sacīja, pilnīgi piekrītot ģenerāļa Sekta domām, ka karavadoņa gribasspēkam jābūt cietam kā dzelzs, tas nepazīst nekādus šķēršļus, spēj visus objektīvos apstākļus vai nu sev pakļaut, vai notraukt no ceļa. Savu augstāko izpausmi šis gribasspēks rod jebkādu pretspēku pārvarēšanā, citiem vārdiem — karā. Karu izraisa, vada un noved līdz absolūtam noslēgumam gribasspēks. Karš ļauj gribasspēkam izvērsties darbībā!

Namatēvam par prieku, Kertners pēc atmiņas diezgan precīzi citēja attiecīgo vietu no Sekta raksta un klusībā nodomāja: «Militārais avantūrisms ietērpjas filozofijas drānās. Un cik šī maskarāde steidzīga! Jāsaka gan, ka Austrumprūsija nevēlas tērēt laiku pat maskarādei.»

Sarunas turpinājums saasināja Etjēna uzmanību. Viņš zināja, ka vēja dzinēji nav firmas galvenā produkcija, ka Teiberts nodarbību ar šiem dzinējiem izmanto tikai kā aizsegu. Ne jau velti vēstulē, ko Kertneram rādija Oslo filiālē, bija runāts «par krājumu papildināšanu Jūsu noliktavās». Kurš gan glabās vēja dzinējus noliktavās?

Tātad jau nākamajā nedēļā uz Milānu «Heirēkas» rīcībā tikšot nogādāts pirmais vēja dzinēju sūtījums. Etjēns ne ar ko neizrādīja savu uzmanību, taču reizē lika Teibertam noprast, ka viņa kabinetā nav ienācis nekāds vientiesis, kuram divdomīgie mājieni aizslīd gar

ausīm, bet lietišķs cilvēks, pietiekami izturēts, lai nesāktu neko iztaujāt, bet ar cieņu nogaidītu, kamēr augsti godājamais Teiberta kungs pats uzskatīs par vajadzīgu pasacīt to, kas vēl nav izteikts līdz galam.

Kertnera izturēšanās pauda dabisku nepiespiestību un reizē arī vēlēšanos pasvītrot, ka Teiberta piedāvājums viņam glaimo, ši izturēšanās pauda bagāta cilvēka neatkarigumu un reizē sarunas biedra idejiskā pārākuma atzīšanu.

Pat virknējumā, kādā Teiberts uzskaitīja valstis, kurās atvērta firmas pārstāvība, bija kāda apslēpta jēga. Ar sevišķu nozīmību viņš uzsvēra darbību, kas izvērsta Spānijā, Norvēģijā, Austrijā, Cehoslovakijā, Augšsilēzijā un Dancigā.

Spānijā pēc vēlēšanām un republikāņu nākšanas pie varas apstākļi, kādos darbojoties «Vēja dzinēju centrālā biroja» filiāle, sarežģījušies.

Kertners ieminējās, ka esot nodomājis tuvākajā laikā braukt uz Spāniju darīšanās. To dzirdot, Teiberts lūdza darīt viņam zināmu izbraukšanas laiku. Lai Kertners ātrāk iepazītos ar firmas darbību vispār, viņam būšot lietderīgi pavērot, kā organizēts tās darbs Spānijā. Tur esot gan darbības vēriens plašāks nekā Norvēģijā un ari filiāles vadītāji esot piereļdzējuši partijas biedri. Filiāle atrodoties nevis Madridē, bet Barselonā, tas esot visādā ziņā ērtāk un ari daudz tuvāk fāterlandei. Kertners tikko paguva izbrīnīties, kad Teiberts jau paskaidroja:

—   Jā, daudz tuvāk, jo «Lufthanzas» lidmašīnas ik dienas lido no Stutgartes uz Barselonu un atpakaļ.

—    Es. labi zinu, ka ne visās valstīs vēji pūš ar nemainīgu spēku un vēlamā virzienā, — Kertners sacīja.

—   Taču, kamēr vien Itālijā pūtīs vēji, tie darbinās jūsu dzinējus. Pieprasījums pēc vēja dzinējiem augs un augs. Atļaujiet aplūkot šo jautājumu no tuvākās nākotnes viedokļa. Ikviens vēja dzinējs šā vai tā rada enerģiju, enerģija jebkādā tās veidā kalpo progresam, bet īstu progresu šodien akumulē Lielvācijas idejas un ideāli!

Kertnera kungs vēlreiz lika noprast: viņš ir iegaumējis gan to, ko šefs viņam saka, gan arī to, par ko šefs vēl klusē. Tāpēc Kertners uzskatīja par iespējamu beigt lietišķo sarunu ar tukšu patērzēšanu:

—    Ja man piedāvātu uzņemties liķieru un aperitīvu

firmas pārstāvību, es atteiktos. — Viņš pacēla pret gaismu pie melnas kafijas pasniegtā liķiera glāzīti.

—   Nesen lasīju par kādu franču komivojažieri. Kā viņš reklamēja savu preci? Katru dienu negribot izdzēra kopā ar pircējiem četrdesmit — piecdesmit glāzītes. Nebeidzama degustācija, piespiesta žūpošana. Sirds neizturēja, un komivojažieris nomira. Par mūsu veselību un ilgu mūžu, Teiberta kungs!

Un viņš svinīgi apslapināja lūpas pie glāzītes.

9

Vēstule, kas atrodas lielā ar numuru 4457/k, ar atzīmēm «Pilnīgi slepeni», «Vienā eksemplārā», «Uzglabāt mūžīgi».

\ «Milānā 1936. gada 25. martā.

Cienījamais Oskar! Patlaban teātrī starpbrīdis, tāpēc izmantoju izdevības mirkli un atkārtoti rakstu par manis nomaiņu. Lūdzu neuzskatīt manus apsvērumus par nomaiņas nepieciešamību kā vēlēšanos ātrāk no šejienes aizbraukt un nokļūt mājās, kur mani gaida sieva un meita. Tāda vēlēšanās, protams, deg sirdī, es neesmu oriģināls un nepretendēju uz to, lai mani uzskatītu par pārāk izsmalcinātu, par lielāku patriotu un labāku ģimenes cilvēku nekā citi. Visi, kaš strādā ārzeimēs, sirgst ar šo kaiti, kuru dēvē par nostalģiju. Taču šoreiz nav runa par slimības simptomiem. Uzskatu, ka mana pārāk ilgā uzturēšanās šeit ir kaitīga organizācijai. Ar naidīgu uzmanību man seko pārāk daudz acu. Jau vairākkārt darbā esmu sadūries ar diezgan nopietnām nepatiksmēm. Divi no tiem, kurus mēģināju iesaistīt antifašistiskajā darbībā, neattaisnoja uzticību. Nevajag mani saprast lā, ka draud kādas konkrētas un tūlītējas briesmas. Var jau būt, ka tādu briesmu nav, vismaz pagaidām es tās nejūtu. Bet kāpēc gan gaidīt, kamēr briesmas, kas vienmēr iespējamas, kļūst par nelaimi? Man nākas nemitīgi braukāt, to prasa vietējie apstākļi. Tuvākajās dienās būšu Berlīnē. Tiešais vilciens pašlaik man neder, braukšu pa apkārtceļu. Un ir braucieni, kuri sakarā ar to, ka man nemitīgi seko, saistīti ar risku arī maniem paziņām, pie kuriem braucu

ciemos. Organizācija ir izpletusies, un šādos apstākļos es nejūtos drošs par visiem tiem, kas man uzticas. Žēl zaudēt divarpus gadu darba augļu, kas var vēl būt ļoti noderīgi. Ņemiet ari vērā, ka pēc jaunā biedra ierašanās man nāksies mēneši divi trīs pabūt ar to kopā, lai viņu šeit labi iekārtotu (kas nebūt nav tik viegli) un lai ievadītu viņu — mana darba pārņēmēju — visai sarežģītajos apstākļos, kādi te ir darbības izsvaidītības un palīgu raibā sastāva dēļ. Tādi ir mani apsvērumi. Zinu, jaunu biedru nebūs viegli izraudzīt, tieši tādēļ kategoriski lūdzu Jūs veltīt manai vēstulei pienācīgu uzmanību un pareizi izprast visus tās motīvus. Dzīvoju un strādāju tuva kara negaisa nojautā. Ar komunistisku sveicienu — Etjēns.»

10

Kertners ieradās pie Vācijas konsula Barselonā ar gluži lietišķu ieganstu — lūgt padomu, kādos preses izdevumos nodot firmas «Heirēka» reklāmu sludinājumus. Viņš lika konsulam noprast, ka viņam nav vienalga, kur sludinājumi tiks iespiesti. Viņš saprotot, ka šis jautājums esot vairāk politiskas nekā komerciālas dabas. Un it nepavisam nevēloties būt tāds bagāts onkulis, kurš aiz' izklaidības vai muļķības sāktu piebarot kaut kādus kreisos plikadīdas.

Konsuls Kehers prata novērtēt atbraucēja tālredzību un noprata arī, ka ne jau komerciālas intereses vien bijušas par iemeslu šai vizītei un sarunai.

Kertners izlikās nepazīstam Spānijas laikrakstu politisko seju un sacīja, ka šai ziņā viņam ļoti nepieciešams padoms. Kopā ar konsulu viņi izlēma ievietot sludinājumu reakcionārajā katoļu avīzē «ABC», žurnālā «Blanco n negro», kuru izdod tā pati izdevniecība, Barselonas lapā «Renevacion» un, protams, Hila Roblesa avīzē «Informaciones». Pēdējo varēja pat uzskatīt par Vācijas ruporu, jo nacionālsociālistisku publikāciju tajā bija visvairāk.

Tika noraidīts ne vien kreisais laikraksts «El eraldo», bet arī liberālās avīzes «El debato» un «El sociālistā».

—    Un kā konsula kungs skatās uz «Vanguardia»?

—   Tā ir lielākā avīze šeit, Katalonijā. Taču pēc

16. februāra vēlēšanām «Vanģuardia» ir kļuvusi gluži neciešama. Pārāk daudz Vācijai adresētu nedraudzīgu mājienu. Turklāt šie mājieni kļūst arvien nekaunīgāki. Izdevējam ir sabojājies raksturs, nāksies šo vīru pārmācīt.

Kertners ievaicājās arī par Seviļas presi, bet Kehers viņam neļāva turpināt.

—   Par to jums labāk apspriesties ar Seviļas konsulu Drēgeru. Viņš patlaban ir šeit.

—    Kur es viņu varētu sastapt?

—    Es jūs iepazīstināšu.

Konsuls lūdza Kertneru ņemt arī vērā, ka nesen no Berlīnes pienākusi Gebelsa resora vēstule ar aicinājumu: atbalstīt ar sludinājumiem un naudas ziedojumiem žurnāla «Nuestra revolucion» cildenos nodomus. Žurnāls nupat sākšot iznākt. Sazvērnieka tonī Kehers pateica, ka falangas līderis Antonio Primo de Rivera izsūtījis no cietuma «Nuestra revolucion» pirmajam numuram apsveikuma rakstu.

Etjēns ar saprotošu labvēlību pamāja ar galvu, bet klusībā nodomāja: «Būtu man agrāk kāds teicis, ka es uzturēšu fašistu presi… Es tādam sadotu pa purnu!…»

Etjēnam radās iespaids, ka konsuls nav īsti skaidrībā: vai atbraukušais bagātnieks patiešām grib reklamēt savu firmu, vai arī tas ir ieradies no kādām īpašām sfērām ar uzdevumu atbalstīt profašistisko presi. Taču vienādi vai otrādi — konsuls izjuta pret Kertnera kungu dziļu godbijību un ne bez lepnuma darīja zināmu, ka viņš esot nopelniem bagāts nacionālsociālists un savā dzimtajā Svelmē bijis trieciennieku nodaļas komandieris.

—    Svelme, Svelme… — Etjēns izlikās pūlamies atcerēties. — Šķiet, tā ietilpst Arnsbergas administratīvajā rajonā?

—    Jūs pateicāt pilnīgi precīzi.

—   Vestfālieti nav grūti pazīt no izrunas. Jums ir klasiska Reinas novada izruna! . ..

Atvadoties konsuls Kehers ielūdza viesi, ja viņam atlikšot laika, apmeklēt sestdienas filmu skati.

Kertners pateicās par ielūgumu. Bija pamats domāt, ka viņam labi veicies.

Darīšanas Kertneram atļāva sēdēt arī pie kinoekrāna, brīva laika bija atliku likām, jo Barselonā darījumu

nāca maz, viņš juta, ka solīdie Barselonas komersanti izturas pret viņu ar neuzticību. Tajā laikā par komersantiem uzdevās daudzi gestapo aģenti, militārās izlūkošanas virsnieki, maskēti nacisma darboņi. Lūk, kādēļ daudzi Barselonas uzņēmēji vairījās nodibināt kontaktu ar fašistiski noskaņoto austrieti, uzskatīja Kertnera reputāciju par apšaubāmu.

«Jā, es neesrņu oriģināls sava «jumta» izvēlē,» Etjēns vienatnē prātoja. «Spiegu komersantu man apkārt, cik uziet. Tomēr mans «jumts» netek, un konsulātā mani uzskata par savējo. Tas tagad svarīgāk nekā godīgu cilvēku uzticība. Mazākais, esmu pasargāts no aizdomīgas iztaujāšanas un uzmācīgas iepazīšanās ar gestapo «ostu dienesta» aģentiem.»

Gandrīz visu nākamo 'dienu Kertners pavadīja Haudi ielas 71. namā, Huāna Hunca kunga — «Vēja dzinēju centrālā biroja» vietējās filiāles direktora kantori. Spāniski Vilhelma Teiberta firmas nosaukums, kā bija lasāms uz izkārtnes, skanēja: «Heneral fuorsa motoris aerea». Taču Etjēns jau zināja, ka sarunājas ar vienu no reihsvēra spiegošanas vadītājiem Spānijā — ar bijušo vācu armijas virsleitnantu, kurš patlaban te komandē vietējo grupu «Tērauda ķivere». Hunca gaitā bez pūlēm bija saskatāma miļitāra stāja.

Kertneram nebija ieteikuma vēstules no Teiberta, taču viņš varēja galvot, ka Barselonas filiāle bija brīdināta par viņa atbraukšanu.

Ritēja spraiga saruna, kuras laikā Huāns Iluncs norobežojās no ciemiņa ar Havannas cigāru dūmu mākoni, bet Kertners nepalika parādā un apkūpināja namatēvu ar ungāru cigarešu dūmiem. Kertners tēloja dzīvespriecīgu, runīgu cilvēku, kuram labpatīk palielīties ar pirmajiem panākumiem vēja dzinēju pārdošanā.

Huāns Huncs augstsirdīgi godāja Kertneru par savu kolēģi, jo vēja dzinējus gan Spānijā, gan Itālijā bieži vien darbinot vieni un tie paši vēji. Kertners pastastīja arī par savu neseno braucienu uz Oslo, par iepazīšanos ar firmas līdzstrādniekiem Norvēģijā; viņam paticis veids, kādā tur 'laikus informējot pircējus par jaunu preču paraugu saņemšanu.

Huāns Huncs saprotoši pasmaidīja, sameklēja galda

atvilktnē kādu papīra lapu un sniedza Kertneram, jautājot:

—   Jūs domājat šādu aicinājumu?

Kertners pārlaida skatienu vēstulei un piekrītot pamāja. Tā bija precīza Oslo filiālē redzētās vēstules kopija.

Etjēnam jau Berlīnē, bet it īpaši atceļā no Oslo un Kēnigsbergas nobrieda pārliecība, ka Vilhelms Teiberls ar vēja dzinējiem tikai maskējas, bet īstenībā tirgojas ar ieročiem. Konspirācijas nolūkā ieročus savā darījumu sarakstē dēvē par ātraudžu kartupeļiem. Protams, sūtīt ieročus uz Itāliju nav nekādas jēgas, tāpēc itāliešiem patiešām tiek pārdoti vēja dzinēji. Jo vismaz dažās valstīs jāīsteno leģenda par «Vēja dzinēju centrālā biroja» darbību, turpretim Huāns Huncs saņem «jaunāko preču paraugus» un rūpējas, lai krājumi viņa firmas draugu noliktavās allaž tiktu papildināti.

«Bija laiki, kad dons Kihots karoja ar vējdzirnavām,» Etjēns nodomāja. «Bet Lamančas bruņinieka dona Kihota pēcniekiem būs daudz grūtāk cīnīties ar nacionālsociālistā Huāna Hunca pārdodamajiem vēja dzinējiem.»

Huncam divi vicedirektori, viens no tiem, advokats Iluāns Vidals Salvo, ir Katalonijas fašistu barvedis; otrs — Alvaress de Malibrans. Tā brālis ieņem visai augstu amatu kara ministrijā. Turklāt viņam ir sakari ar pašu Huānu Mārču, bagātnieku, kurš devīgi finansē falangistus, reketistus un slepeni tos apbruņo.

—    Kāda šogad Itālijā kartupeļu raža? — Huncs pēkšņi jautāja.

—    Jūs domājat ātraudžu kartupeļus? — Kertners atcerējās, ka par ātraudžu kartupeļiem viņa klātiene bija runājis Teiberts.

—    Protams.

—    Raža daudz augstāka nekā pērn, — Kertners atbildēja.

Svarīgi, ka Hunca jautājums nepārsteidza viņu nesagatavotu. Ātraudžu kartupeļi izskanēja kā abiem zināma parole.

Varbūt tieši tāpēc Huncs uzskatīja par iespējamu iepazīstināt atbraucēju ar domstarpībām, kādas viņam radušās ar kompanjonu Alvaresu de Malibranu. Tiesa, tas esot dabūjis lielus pasūtījumus Spānijas armijai,

\

taču nemaz nedomājot par Vācijas interesēm, samierinoties ar to, ka arī citas valstis taisoties piegādāt šeit ieročus.

Huncs norūpējies mēroja sava kabineta diagonāli, nikni svēpēja cigāru un tik ļoti piemiedza aci, it kā kādam tēmētu. Pēc neilgām pārdomām viņš piegāja pie seifa, izņēma un sniedza Kertneram kādu papīru.

—   Izlasiet! Parīt šī vēstule aizies ar diplomātisko pastu, jau rīt speciāls kurjers to nogādās Madridē.

Huncs negribēja rādīt viesim visu vēstuli, tāpēc ielocīja lapu tajā vietā, kur bija daļas virsraksts: «Valsts piegādes». Etjēna skatiens pārslīdēja parakstam — zināms, «Ar partejisku sveicienu» un «Heil, Hitler!» —, tad sāka lasīt.

«Nupat no Malibrana brāļa esam saņēmuši šādu stingri slepenu ziņojumu: neīstais vācietis, kurš saucas par Errenu un ir no Vācijas izraidīts, paziņojis, ka, izraidot viņu no Vācijas, esot mēģināts viņam nolaupīt unikālas zemūdeņu iekārtas patentus, īpaši ūdeņraža motora patentus. Taču rasējumi un visi aprēķini bijuši droši paslēpti, un viņam izdevies militārās izlūkošanas aģentus piemānīt. Šis emigrants Errens piedāvājis savu izgudrojumu Anglijas kara ministrijai. Bet pēc 16. februāra vēlēšanām, kad Spānijā pie varas nāca republikāņi, piekritis daļu izgudrojumu nodot Spānijas kara ministrijai. Jautājums tur izskatīts — un patenti modinājuši lielu interesi. Tie būtu jau ņopirkti, taču pēdējā brīdī iejaucies Alvaresa de Malibrana brālis un, izmantojot savu ietekmi, pirkšanu nobremzējis.

Kā mums no pilnīgi slepeniem avotiem izdevies uzzināt, licence ūdeņraža motoru izmantošanai zemūdenēs Spānijas valdībai būtu izmaksājusi aptuveni 750 000 pesetu jeb 250 000 mārku. Varat iedomāties, Parteigenosse, cik ļoti mēs bijām uztraukti. Iedarbinājām visas sviras un panācām, ka patentu pirkšana tika atlikta līdz tam laikam, kad būs izskatīti vācu priekšlikumi, kas ir daudz interesantāki. Ilgi vilcināt nevar, šā tik pārsteidzīgi un vieglprātīgi no

Vācijas izraidītā emigranta izgudrojums modinājis pārāk lielu interesi. Ceru, ka mums izdosies emigranta tehnisko ideju nozākāt, tā sagādājot mūsu tēvzemei materiālu labumu.»

—    Parteigenosse Kertner, jūs esat ievērojams lietpratējs patentu un licenču lietās. Vai jums ir zināms tāds Errens — izgudrotājs zemūdeņu iekārtu nozarē?

—    Tāda izgudrotāja, cik man zināms, nav. Varbūt jūs domājat cilvēku, kura uzvārds ir Herrens?

—    Iespējams, ka uzvārda rakstībā esam kļūdījušies. Viņš spaidu kārtā emigrējis no Vācijas un atradis tagad patvērumu Anglijā. Pēc dažām ziņām, viņš esot ebrejs, turklāt vēl precējies ar francūzieti.

—    Herrens patiešām tagad dzīvo Anglijā, un viņam pieder vērtīgi izgudrojumi, kas var interesēt zemūdeņu speciālistus. Par viņa sievu neko nezinu, bet, kas attiecas uz paša Herrena tautību, varu teikt, ka viņš ir austrietis un cēlies no senas dzimtas. Viņa krusttēvam vai arī brālēnam Tirolē ir dzimtmuiža. Visas ziņas par Herrenu varat atrast «Gotas almanahā», tur ir visu Austrijas dižciltīgo radu raksti.

Huncs pētoši nolūkojās viesim sejā, tad sacīja, it kā turpinādams skaļi prātoti

—    Jūs taču esat ne tikai speciālists patentu un licenču lietās. Jūs esat Teiberta uzticības persona.

Kertners klusēdams palocījās.

—    Ko jūs teiksiet par jautājuma būtību? — Huncs nepacietīgi iejautājās.

Kertners dziļdomīgi klusēja un pēc ilgākas pauzes, cieši vērodams savas cigaretes pelnus, sacīja:

—    Herrena patenti ir ļoti vērtīgi. Zēl, ka nav izdevies tos nozagt pirms autora izraidīšanas. Domāju, ka Teiberta vārdabrālis par tiem būtu maksājis ne mazāku summu, kādu ir ar mieru maksāt Spānijas republika. Pieņemsim, ka spānieši nenopirks ar francūzieti precētā emigranta izgudrojumus. Vai esat pārliecināts, ka Vācijas valstij tas izdevīgi?

Tagad uz ilgāku brīdi apklusa Huncs. Viņš bija tik ļoti nodarbināts ar savu smirdošo cigāru, ka viņam neatlika laika atbildēt uz Kertnera jautājumu.

—    Manis dēļ lai jau republikāņi to dižciltīgās atvases austrieti kaut vai apzeltī! Man viņu pesetu nav

žēl! — Kertners turpināja, iekaisdams vai arī izlikdamies, ka iekaist: — Pieņemsim, ka Herrena vietā mēs pārdosim Spānijai savas licences. Nopelnīsim ceturtdaļmiljona reihsmarku. Bet tajā pašā reizē izlaidīsim no rokām ugunsputnu. Un varbūt nekad vairs to nenoķersim.

Huncs klusēdams sēdēja, lūkodamies kaktā ar piemiegtu aci, it kā ņemdams kādu uz grauda.

—    Patentus izzagt nav grūti, — Kertners turpināja uzbrukt. — Vai arī mēs tos saņemsim mantojumā ar visu premjerministru… Ceru, jūs nešaubāties, ka itin drīz visi Spānijas kara ministrijas noslēpumi būs mums zināmi. Nu, cik tad ilgi vēl visi slepenie patenti atradīsies sarkanās valdības rokās? — Kertners jautāja, maskēdams sava jautājuma provokatorisko saturu ar iekaisuma toni.

—    Nedēļas piecas sešas, vislielākais — astoņas…

Tagad bija visgrūtāk apslēpt satraukumu: baigā nojauta tika apstiprināta. Tātad dumpinieki sev nosprauduši jau aptuvenu termiņu sacelšanās sākumam? Bet uz kādām pazīmēm Hunca paredzējums balstās?

—    Sā vai tā visiem Herrena noslēpumiem jānonāk mūsu šefa vārdabrāļa rīcībā, — Kertners salti un mierīgi teica tonī, kādā izsaka pavēles, kad jūtas pilnvarots tādas izsacīt. '

Huncs bez pūlēm saprata, kādu Teiberta vārdabrāli viesis domāja, — runa bija par Vilhelmu Kanarisu.

Kertners sniedza atpakaļ izlasīto vēstuli, un Huncs atkal noglabāja to seifā, taču no tā, kā Huncs vēstuli turēja, cik negribīgi aizslēdza seifu, Etjēns jau droši secināja, ka pašreizējā veidā slepenā vēstule netiks nosūtīta.

Huncs viesi pavadīja, ārēji namatēva izturēšanās it kā nebija mainījusies. Taču Etjēns jau juta, ka ir iepaticies šim hitleriskās Vācijas militārās izlūkošanas virsniekam, kurš labi iemanījies valkāt civilo apģērbu, tikai gaitā vēl saglabājot ko kareivisku. Šķita, ja kabinets būtu plašāks, Huncs tūdaļ sāktu staigāt ierindas solī.

Atvadoties Huāns Huncs viesim vaicāja, kādā viesnīcā tas apmeties. Kertners atbildēja, ka milzīgais desmitstāvu «Kolumbs» tam licies pārāk trokšņains un viņš izvēlējies «Oriento» Ziedu bulvārī. Namatēvs atzina šādu izvēli par labu. Viņš saprata, ka viesis

ērtības dēj neskopojas. Šķiroties Huncs izteica pārliecību, ka viņi vēl tikšoties, viņam būtu liels prieks redzēt Kertnera kungu pie sevis mājās. Etjēns juta, ka Huncs to saka neviltoti; līdz šai sarunai gan Huānam Huncam nenāktu ne prātā ielūgt Kertneru ciemos savā mājvietā Hēsus ielā 51.

Savu viesi Huncs bija sagaidījis ar klīrīgu goddevību, ko izraisīja Teiberta rekomendācija, taču nespēja apslēpt nemitīgo profesionālo piesardzību un lūkojās uz ciemiņu ar piemiegtu aci — it kā tēmēdams.

Tagad, kad viņš viesi jau vadīja prom, goddevība vairs nebija liekuļota, jo sirds dziļumos viņš izjuta tā pārākumu. Huncs pamatoti uzskatīja sevi par labu militārās izlūkošanas virsnieku, tomēr tikai klusībā sev atzinās, ka viņam trūkst politiskās tālredzības, prasmes paredzēt, ka stratēģisku problēmu risināšana viņam nav pa spēkam. Jādomā, ka šā iemesla dēļ viņš armijā bija uzdienējis tikai līdz virsleitnanta pakāpei.

Sis «Vēja dzinēju» firmas Itālijas pārstāvis šodien viņu eksaminēja kā tādu zaļu jefreitoru, un Huncs bija pārliecināts, ka atbraucēja acīs, tāpat kā savējās, ir izpelnījies visai vāju atzīmi.

Tieši tādēļ, ka viņš disciplinēti bija atzinis viesa pārākumu un sāka to uzlūkot kā pakāpē augstāku kaujas biedru, Huncs pret Kertneru izturējās ar lielu uzmanību un pakalpību, kad viņi satikās sestdienas vakarā filmu skatē.

Huāns Huncs, kuru, jāsaka, konsulātā visi dēvēja par Hansu, iepazīstināja Kertneru ar vācu kolonijas barvežiem Barselonā; starp tiem bija arī «Lufthanzas» filiāles direktors grāfs Beroldingens.

Līdz skates sākumam sarunas grozījās ap angļu lorda Rotermira rakstu, kurā tas aizstāvēja fīreru,, ap Svena Hedina aicinājumu nodibināt taisnīgumu koloniju jautājumā un ap komunistu «provokācijām». Tie bija kļuvuši tik nekaunīgi, ka tūlīt pēc republikāņu uzvaras vēlēšanās Barselonā izlīmējuši Tēlmaņa ģīmetni sakarā ar viņa piecdesmito dzimšanas dienu un sacēluši brēku par «teroru Trešajā reiliā». Tipiska kreiso demagoģija!

Un no tā, kā šajās sarunās izturējās Hanss Hellermans, importa kantora līdzīpašnieks, kļuva skaidrs, ka viņš ir vietējo nacistu vadonis. Ne velti ar Hellermanu

allaž bija vienis pratis un visur viņam piebalsoja Alfrēds Englings, firmas «Gūtermann Seide» Barselonas nodaļas pārvaldnieks un — amatu apvienošanas kārtībā — vietējā «ostas»1 dienesta vadītājs.

Rādīja filmu' «Iedzimtā slimība», kurā demonstrēja rasu sajukuma rezultātā radušās šausmīgās sekas. Pēc tam vēl rādīja fīrera mīļāko filmu «Gribasspēka triumfs», kurā pārāk daudz un nogurdinoši maršēja. Filmas Spānijā bija ievestas kontrabandas ceļā, tālab uz skati bija pulcējusies tikai uzticības cienīga publika. Bija aicināti arī daži uzticami spānieši, to vidū bija redzams ievērojams fašists Harida Lopecs, termometru ražotājas firmas īpašnieks.

Ģenerālkonsuls Kehers nebija piemirsis savu solījumu, iepazīstināja Kertneru ar konsulu Drēgeru, urf viņi norunāja tikties Seviļā pēc dažām dienām. Drēgers pie reizes iepazīstināja Kertneru ar Alikantes konsulu. Tas dižojās ar savu grāfa izcelsmi un stādījās priekšā tā:

—    Vilhelms Hanss Joahims Kindleps fon Knoblohs.

Bet kā gan varēja sagadīties, ka Drēgers un Knoblohs vienā laikā atradās Barselonā? Taču dažas minūtes pirms tam, kad nodzisa gaisma, lai rādītu filmas, zālē ienāca Kartahēnas konsuls Heinrihs Frike, Granādas konsuls Eduards Noe, Sansebastjanas konsuls Rēmans…

Un ko gan šeit, konsulātā, dara cienījamais Ādolfs Langenheims? Vecajam velnam nav bijis slinkums atbraukt ar kuģi no Marokas. Etjēns zināja, ka kalnu inženieris Langenheims vada nacistu organizāciju Tetuanā, vada kopā ar Kārlu Slihtingu, kurš dzīvo viņa namā, maskējies par mājskolotāju.

Kertneram nu bija par ko uztraukties.

Skaidri redzams, ka Barselonā notiek Vācijas konsulu instruktīva apspriede, kuras nozīme sniedzas pāri Spānijas ietvariem. Te vēl bija redzami kaut kādi diplomāti un pārģērbušies virsnieki no Majorkas, no Kanāriju salām, no Marokas ostām Seutas un Meliljas. Acīmredzot «Lufthanzas» regulārie ikdienas gaisa satiksmes reisi no Stutgartes uz Barselonu ērti ne tikai vēja dzinēju birojam.

1 «Ostas dienests» — gestapo aģentūra.

No sarunu fragmentiem varēja noprast, ka Barselonā atrodas atbildīgi vācu vēstniecības darbinieki, kas atbraukuši no Madrides. Uz filmu skati tie nebija nākuši tikai tāpēc, ka abas filmas jau bija redzējuši vēstniecībā. Taču šāda slepena sanāksme jau pati par sevi modināja bažas — «ne gulbju bars te kopā pulcējās …».

Kertneru atkal un atkal mokoši nodarbināja jautājums: «Kāpēc Padomju Savienība nesūta uz Spāniju savu sūtni? Protams, tādam sīkam darbonim kā man nepiedien iejaukties diplomātijā, un par to mani droši vien izbārs — sak, nebāzies tu, tāds un tāds, svešās kamanās. Bet vai tad man nav tiesību izteikt Centram šifrētā veidā savu izbrīnu par to?»

No Barselonas Etjēns aizlidoja uz Seviļu, kur vairākas dienas nodarbojās ar «Heirēkas» biroja reklāmas lietām. Viņš bija nodomājis pabūt arī Madridē, ja uz turieni nebūs jābrauc ar vilcienu, bet būs iespēja aizlidot. Viņš jau sen sapņoja apskatīt Madridi, kur nekad vēl nebija būts, apmeklēt tās lidostu Cuatro vientos, protams, pastaigāt pa Prado muzeja zālēm, apskatīt Goijas gleznas, pārbaudīt laimi spēļu namā «Gran peņja» un, ja atliks laiks, nodoties arī «Heirēkas» lietām.

Taču Barselonā un Seviļā Etjēns dzirdēja tik daudz satraucoša, ka nolēma pārtraukt ceļojumu un jau ar pirmo tvaikoni atgriezties Itālijā.

Gan nozīmīgā saruna ar Huncu, gan aizdomīgais konsulu salidojums, gan «ātraudžu kartupeļi», kurus piegādā no Stutgartes pa gaisa ceļu, gan trauksmīgais vārds «pronunsiomento» — apvērsums. So vārdu viņš dzirdēja vairākkārt: gan Pratas lidostā Barselonas pievārtē, gan uz Kolonhoteļa terases, kur sēž un dzer kafiju, vērojot pa Katalunjo laukumu staigājošos ļaudis, gan Seviļas aristokrātu klubā.

Ātrāk, cik vien iespējams ātrāk jānokļūst Milānā pie patafona «Viņa saimnieka balss», no kura nešķiras Ingrīda un kuru pareizāk būtu dēvēt par «Viņa saimnieces balsi».

Cik dienu Ingrīda nav izdarījusi radio raidījumus? Brīvdienas viņas muzikālajā izglītībā sāk ieilgt. Tās ne vienmēr sakrīt ar konservatorijas studentu brīvdienām.

Nekas, labi vien ir, pa šo laiku «Traviatas» pēdas ēterā būs pagaisušas.

Visvairāk Etjēnam tagad bija vajadzīga Ingrīda. Domās viņš no tās nešķīrās. Kaut jel ātrāk ēterā sāktu skanēt viņa saimnieces balss!

U

«1936. 8. 4.

Mes neesam aizmirsuši savu solījumu sūtīt nomaiņu. Diemžēl pašlaik mums nav tādu iespēju. Pats saproti, cik grūti rast piemērotu, pieredzējušu cilvēku, kurš varētu tevi nomainīt. Tāpēc pārbraukšana būs vēl uz kādu laiku jāalliek. Mobilizē visu savu pacietību un mieru!

Oskar s.»

«1936. 24. 5.

Biedri Oskar! Pat tajos brīžos, kad es ļoti nervozēju, neviens, man šķiet, to nemanīja. Tagad esmu atguvis garīgo līdzsvaru, strādāju bez mitas. Tomēr, objektīvi ņemot, nevar turēt puisi tik ilgi virs karstām oglēm. Cik man zināms, cilvēka tamlīdzīga rotaļāšanās ar paša ēnu nekad labi nebeidzas. Visufe argumentus esmu jau izteicis. Maiņu man solīja atsūtīt pēc pāris mēnešiem. Kopš tā laika pagājuši četri mēneši, bet par maiņu nekas nav dzirdams. Taču bēgt no darba es nedomāju, palieku savā pastāvīgajā sargpostenī.

Et j ēn s.»

12

Tā ir liela māksla — palīdzēt cilvēkam ieraudzīt sevi skaistāku, nekā viņš patiesībā ir, paglaimot tam ar retušu, dot vielu viņa mazajam godkāres velniņam. Fotogrāfa labklājība dibinās uz cilvēku vēlēšanos redzēt sevi pēc iespējas pievilcīgākus.

Godkāre, alkas dzirdēt glaimus, pastāvējušas sen pirms fotogrāfijas izgudrošanas. Ko var zināt, varbūt jau pirmais mūsu tālā senča portrets, kas ar asu akmeni uzskrāpēts uz alas sienas, ari ir bijis uzskaistināts?

Vēlēšanās uzskaistināt savu ārieni piemīt visiem neatkarīgi no vecuma, dzimuma, tautības un sabiedriskā stāvokļa. Taču nav viegli sievieti gados padarīt jaunu, kroplu darīt pievilcīgu, cilvēku ar zemu, trulu pieri un tukšu skatienu pataisīt par dziļu domātāju, vulgāru ielasmeitu — par kautru un nevainīgu jaunavu, acīm redzamu palaidni un draiskuli — par rātnu bērnu…

Fotoiestāde «Momento» Luka della Robia ielā darbojās jau daudz gadu, neizskatīga fotoiestāde, kādu Turīnas strādnieku nomalēs nav mazums. Līdz šim tā ne visai saistījusi sava rajona iedzīvotāju uzmanību. Mušu nopēdots skatlogs, izbalējušas fotogrāfijas — izmocīti, ar varu savaibstīti smaidi, izbiedēti ģīmji, iestudētas pozas. Tie, kas te iemaldījās, tika fotografēti uz aizvēsturiska dīvāna pie zema vecmodīga postamenta ar rahītiskām kājelēm, un visi pret postamenta asajām malām sāpīgi sasita ceļgalus.

īpašnieka vārda uz izkārtnes nebija, un reti kāds varēja iedomāties, ka fotoiestādei radies jauns saimnieks. Sinjors Sigismondo nopirka šo mazo, kluso uzņēmumu no neveiksmīgā fotogrāfa atraitnes, kura pavēstīja, ka viņas vīrs pirms nodošanās fotogrāfa amatam bijis tikpat neveiksmīgs gleznotājs.

Jaunais īpašnieks darīja ļoti daudz, lai nolaistās fotoiestādes reputācija jo drīzāk mainītos. Viņš apņēmīgi izmeta no -ateljē visas grabažas, sākot ar postamentu, kurš bija atstājis tik daudz zilumu uz klientu ceļgaliem, un beidzot ar bumbuļbārkstaino samta galdautu. Tagad istabā, kur gaidīja klienti, uz galdiņa bija atrodami- ne tikai itāliešu, bet arī franču un vācu žurnāli, vesela kaudze laikrakstu, sākot ar vietējām «Gazetta del popolo» un «Stampa». Taču izkārtni mainīt jaunais īpašnieks nevēlējās: lai paliekot vecā.

—    Izkārtne ir tikpat kā jaunas sievietes peldkostīms, — Skarbeks, veco izkārtni atstādams, savai Ankai un laborantam Pompeo sacīja. — Tas daudz ko atsedz, bet pašu interesantāko patur noslēpumā…

Protams, Sigizmunds Skarbeks būtu varējis atvērt Turīnā greznu fotoateljē pašā pilsētas centrā, taču viņam vairāk patika trešās šķiras uzņēmums: par tādu mazāk interesējas citos Turīnas rajonos.

Parasti pilsētas tirgoņi vai amatnieki labi pazīst cits citu un visi kopā sāk sīki un uzmācīgi pētīt jauno kon

kurentu — sak, kas tas tāds par putnu, kas te atlidojis no aizrobežas, lai atņemtu šiem pircējus vai pasūtītājus? Tāpēc fotoateljē pilsētas centrā, naidīgu konkurentu acis, nebūtu tik drošs «jumts» kā panīkušais «Momento».

Skarbekam nav vajadzīgs grezns salons, viņš ir pilnīgi apmierināts ar to, ka uzņēmums atrodas strādnieku nomalē un ka viņa klienti galvenokārt ir tuvējo Mirafjori, Liņoto fabriku un karamateriālu rūpnīcu strādnieki.

Tajos gados daudzi Turīnas rūpnīcas cehi kļuva slepeni, un tajos iekārtoja caurlaides ar ģīmetnēm. Pateicoties šīm mazajām fotokartītēm, Skarbeks bija labi informēts par rūpnīcu noslēpumaino būtību.

Nu, un līdztekus fotokartītēm, kuras bija vajadzīgas caurlaidēm, pasēm un fašistu partijas biedru kartēm, līdztekus ģimeņu kopuzņēmumiem, ko sūtīja uz armiju, Skarbeks sekmīgi darbojās ari mākslas fotogrāfiju laukā; viņš bija krietns sava aroda meistars, īsts mākslinieks.

Bija pagājis tikai pusgads, un pie «Momento» skatloga jau pulcējās ziņkārīgie. Skaistuļu ģīriietnes garāmgājējiem lika pagausināt soli un dažkārt ari pakavēties pie vitrīnas ilgāk. Un ne jau tādēļ, ka daiļavas bija nofotografējušās visai pārdroši piegriezuma tērpos. Jaunais «Momento» īpašnieks prata apmierināt viskaprīzāko klientu gaumi, un bija' gadījumi, kad pie viņa fotografēties brauca svarīgi sinjori un sinjorīnas — starp tiem bija gan pazīstama kino aktrise, gan pilsētas čempione tenisā, gan padzīvojusi un bezgaumīga gruntsgabalu spekulanta sieva, kura par vari gribēja izskatīties jauna; viņai itin nemaz nepatika krunkas un krunciņas, vismaz fotouzņēmumā viņa vēlējās tikt no tām vajā… Bet Skarbekam, kad viņš ar to nomocījās, *tā vien niezēja mēle pavaicāt: «Sakiet, sinjora, — kur darināta jūsu cepure? Vai tas nebija aklo artelī?»

Dāmu kaprīzēm Skarbeks nepaļāvās, izturējās ar lielu taktu un stingru pašcieņu, tomēr strādāja meistariski, veicīgi, bērdams asprātības.

—    Sievietes vislabāk pazīst fotogrāfi un dāmu frizieri, — Skarbeks apgalvoja» — Kāds gudrs vīrs ir teicis, ka sieviete arvien paliekot sieviete un ar to esot jāsamierinās. Sievietes esot patīkamas un nepatīkamas.

Vispatīkamākās esot tās, ar kurām mēs vēl neesam iepazinušies un kuras vēl neesam fotografējuši.

Dažas klientes pacietīgi gaidīja savas fotogrāfijas vairākas nedējas — tik daudz «Momento» bija pasūtījumu. Tomēr tiem, kam bija vajadzīgas ģimetnes dokumentiem, pasūtījumus centās izpildīt īsā laikā…

—    Kad būs gatavs? — vaicāja kārtējais klients, kurš sēdēja ateljē smagā aparāta priekšā.

—    Ne agrāk kā otrdien. — Skarbeks nometa no galvas melno apsegu un grūti nopūtās.

—    Kur tad paliek jūsu reklāma «šodien uzņemts — ritu gatavs»? Un kā es pirmdien tikšu rūpnīcā?

—    Tagad visur iekārtojuši caurlaides, visi kļuvuši slepeni, tikai es ne. — Skarbeks pasmīnēja. — Un visiem vajadzīgas fotogrāfijas.

—    Ko tad viņš, nabags, lai dara? — otrs klients mākslotā satraukumā ievaicājās. — Mirandolīna bez caurlaides ar fotogrāfiju nelaidīs viņu gultā.

—    Vai arī viņas guļamistabā ir slep'enais cehs? — Skarbeks jautāja. — Nu, tādā gadījumā es izgatavošu fotogrāfijas līdz sestdienai. Pompeo! — viņš pasauca palīgu un iedeva tam kaseti. — Sevišķi steidzams pasūtījums!

Kad Skarbeks parādījās «Momento» telpās, pilsētas fotogrāfi žēlīgā laipnībā mēdza teikt «tas mazais fotogrāfs». Tagad turpretim par viņu sacīja: «Mazais fotogrāfs ar lielo naudas maisu.» Fotoateljē «Momento» plauka, un šīs plauksmes veicināšanā Skarbekam palīdzēja ne tikai viņa sieva Anka, bet arī laborants Pompeo. Pirksti tam dzeltenbrūni, jo mūžīgi mirkst vanniņās ar attīstītāju, fiksāžu un pārējām ķimikālijām.

Zināms, Pompeo fotomākslā nevarēja sacensties ar savu šefu; un kur gan. viņš, bijušais Ansaldo karamateriālu rūpnīcu fotokopētājs, uzreiz būtu varējis apgūt šo burvju mākslu — pārvērst parastās strādnieku nomales meitenes par fotoprincesēm? Bet Pompeo ļoti godprātīgi pildīja biedru uzticēto uzdevumu, arvien vēl palikdams rūpnīcas antifašistu pagrīdes komitejā, kaut arī strādāja tagad ateljē «Momento».

Skarbeks nevienam klientam atklāti un tieši neko nejautāja. Taču viņa drošā asprātība, vaļsirdīgā runība, pasvītrotā uzticēšanās klientam ļoti bieži izraisīja vaļsirdību arī sarunu biedrā. Ar Pompeo palīdzību viņš

vienmēr uzzināja, kādi rūpnīcas jaunumi — un ne vien Turīnā, bet zināmā mērā 'arī Specijas kuģu būvētavās, ' Dženovā un citās vietās, kur atradās Vācijas uzņēmumu filiāles, kuras līdz zināmam laikam slēpa savu militāro potenciālu.

Fotoateljē, tāpat kā, piemēram, frizētava, pārtikas bodīte, pulksteņu labošanas darbnīca vai mājās praktizējoša ārsta pieņemamās telpas, ir ļoti ērta vieta, kur var ienākt katrs, nepiesaistot lieku uzmanību. Taču naivi būtu domāt, ka OVRA nezina par šāda veida «ejošu» uzņēmumu ērtībām un' netur tos ciešas vērības lokā. Tāpēc ir jo labāk, ka fotoateljē «Momento» atrodas tik pieredzējušu konspiratoru rokās, kādi ir Sigizmunds Skarbeks un tikpat labi viņa sieva Anka.

Izdevīgi bija noīrēts arī dzīvoklis. Tas atradās tādā namā, kura šveicars kalpoja policijā. Viņš pats to, uzticēdams Skarbekam, pastāstīja, kad tas atnāca noīrēt dzīvokli:

—    Varat būt mierīgs, sinjor. Neviens zaglis neiedrošināsies bāzt degunu mūsu nama kāpnēs.

.Skarbeks ik mēnesi maksāja šveicaram pāri par simt lirām, un varēja nešaubīties, ka tas sniedz policijai par viņu vislabākās atsauksmes.

Tajos gados Itālijas OVRA interesējās galvenām kārtām par anarhistu grupējumiem, jo ar tiem mēdz būt saistīti teroristi. OVRA cītīgi medīja arī komunistiskās pagrīdes vadoņus, musinātājus, kas organizēja streikus rūpnīcās, aģitēja pret karu. Gandrīz visa pretizlūkošanas, fašistiskās milicijas, karabinieru uzmanība bija pievērsta dučes pasargāšanai no teroristiem, un tas zināmā mērā atviegloja Kertnera, Skarbeka un viņa palīgu darbu.

Jāatzīst, ka Skarbeks prata radīt sev labu reputāciju. Etjēns ar priecīgu izbrīnu un labvēlīgu skaudību vēroja, cik Skarbeks ātri un ērti Turinā iekārtojās. Un bez jebkādas palīdzības, bez jebkāda atbalsta. Pats izpētīja visas aklimatizācijas īpatnības, kādas jāpārvar ārzemju pavalstniekiem Itālijā, un apmetās zem droša «jumta».

Būtu nedabiski un pat aizdomīgi, ja polis Skarbeks Turīnā nesaietos ne ar vienu no saviefri tautiešiem. Nācās nodibināt pazīšanos ar vietējiem poļiem — paspēlēt vakaros bridžu vai kādu citu kāršu spēli, kādas spēlē

Silēzijā un Poznaņā. Kad Ankai spēlē laimējās labāk nekā Sigizmundam, viņš atcerējās visdzēlīgākās paļu parunas: «Rutks teica — es ar medu esmu ļoti gards, bet medus atbildēja — es bez tevis vēl gardāks.» Vēlāk, protams, gāja vaļā atmiņas par Varšavu: naktslokāls «Andria» Skaidrās ielas pagrabiņā; alus pagrabiņš, par kuru visi mēdza teikt «Pie sudraba rozes»,jo tā saimniece bija Roze Zilbere; turku maizes ceptuve Maršalkovskas un Jeruzalemes aleju stūrī.

Kāds no poļu viesiem iedrošinājās aizrādīt, ka Skarbeks darot pārāk sīku darbu, kas neatbilstot viņa vērienam: viņš varētu atrast daudz ienesīgāku peļņas avotu. Namatēvs atbildēja ar poļu sakāmvārdu: «Labāk zvirbulis saujā nekā kanārijputniņš uz jumta,» — un atgādināja, ka daudzi miljonāri esot sākuši no mazumiņa. Kad 1899. gadā dibināta akciju sabiedrība «Fiat», tai bijuši tikai piecdesmit strādnieki un trīs trīsdesmit sešu zirgspēku motori. Kā nu kurš, bet viņš, Skarbeks, ticot likteņa zīmēm, ticot, ka kļūšot bagāts, jo dēlēns vecā gada vakarā piebēris-šim pilnu maku ar spoguļkarpas zvīņām — un tās, kā zināms, nozīmējot bagātību …

Nauda! Kāršu spēles laikā ap to grozījās visas sarunas, visas intereses, visi plāni, cerības un sapņi..,

Laulāto draugu Skarbeku dzīve Turīnā būtu vēl vieglāka un tīkamāka, ja nebijis viņiem tik daudz radu Vācijā, Cehoslovakijā, Polijā un ja nenāktos tik bieži pie tiem ģimenes lietās braukāt. Braucieni nebija lēti. Turklāt jāņem vērā arī zaudējumi, kādi radās šo — kaut arī īslaiqīgo braucienu dēļ fotoateljē «Momento»,

Laborants Pompeo, lai cik darbīgs, fotografēšanas mākslā nevarēja sacensties ar sinjoru Sigizmundu. Viņš, protams, gatavoja fotokartītes caurlaidēm un pasēm, meistaroja arī kārtējos ģimeņu kopuzņēmumus, bet mākslas ģīmetni… Vienam otram klientam Pompeo pats ieteica nogaidīt dažas dienas, kamēr atgriezīsies fotomākslinieks.

Spriežot pēc tā, ka Ingrida astoņu mēnešu laika četras reizes bija mainījusi istabu, viņa bija ķildīga un kaprīza īrniece. Turklāt ik reizi viņa pārvietojas uz gluži citu-pilsētas rajonu.

Pēdējo reizi viņa pārcēlās no ziemeļaustrumu nomales. Tur viņas māja bija pie pašas šosejas, kas ved uz

Bergamo. Un tagad viņa dzīvo rietumu nomalē, netālu no hipodroma, garās Navarro ielas galā.

Ingrīdai nomales patika, ja vien bija ērta tramvaja satiksme ar pilsētas centru, galvenokārt ar konservatoriju un ar La Scalu. Milānas centrā istabas ir divun trīsreiz dārgākas, tāpēc bez izņēmuma visi studenti dzīvo nomalēs, pat piepilsētās.

Ingrīda ņēma privātstundas, lai nākamajā gadā izturētu iestājpārbaudījumus konservatorijā. Tur mācījās daudz jaunu cilvēku no citām zemēm, visus vilināja itāliešu «belcanto»; dziedāšanas skola. Ērti bija arī tas, ka Itālijā iestājai universitātē vai konservatorijā vajadzīgs ļoti maz dažādu dokumentu.

Ingrīda bija sakrājusi bagātīgu gramofona plašu kolekciju; tur bija simfoniskā mūzika, klavieru solo, slavenību iedziedātas ārijas un romances. Viņa pirka visus Milānas firmas «Voce del padrone» izdarītos itāliešu dziedoņu ierakstus. Visvairāk viņu interesēja lirisku un dramatisku soprānu iedziedātu āriju un romanču ieraksti. Viņa centās uztvert nianses, vienu un to pašu gabalu dziedājuma īpatnības dažādu dziedoņu izpildījumā. Piemēram, Co Co Sanas otrā cēliena ārija viņai bija septiņu dziedoņu ierakstos; starp tām — Džina Cilji, Marija Kanilji un Tcti dal Montē; Solveigas dziesmu bija iedziedājušas piecas dziedones.

Slepenais radioraidītājs, kuru Centrs pazina ar nosaukumu «Traviata», bija iemontēts diezgan pasmagā, taču ļoti labā un izturīgā vecas markas patafonā. Tas bija populārās angļu firmas «Victor» patafons ar mārku «Viņa saimnieka balss». Fabrikas mārkā bija attēlots suns, kurš sēž pie gramofona taures un klausās sava saimnieka balsī.

Radioraidījumus Ingrīda izdara skaņuplašu mūzikas pavadījumā.

Etjēnu brīdināja, ka Vācijā parādījušies īpaši radiopelengācijas aparāti. Sajā nozarē vācieši aizsteigušies priekšā visiem, arī krieviem. Itālieši neprata noteikt radioraidītāja atrašanās vietu pat trīs kilometru rādiusā. Bet kur gan ir garantija, ka gestapo, kas ar itāliešu pretizlūkošanu tik maigi draudzīga, neaizdod tai savus slepenos pelengācijas aparātus?

Etjēns nozvērināja Ingrīdu, lai tā ir sevišķi piesar

dzīga. Tieši viņa uzstājības dēj jaunā dziedone k|uva par tik nepastāvīgu dzīvokļa īrnieci.

Parādījās netiešas pazīmes, ka radiotvarstītāji ir iekārtojuši nepārtrauktu diennakts novērošanu uz viļņa, kuru Ingrīda izmantoja. Tad «Traviata» izmantoja sistēmu, kuru tai bija iemācījis pieredzējušais Maksis Klauzens: viņš mainīja viļņa garumu pēc katriem divsimt piecdesmit noraidītajiem vārdiem. Un, tā kā «Traviata» bija atteikusies no viļņa, kurā raidīja agrāk, varēja secināt, ka kontrizlūkošana viņu ir pazaudējusi.

Arī otrs Klauzena padoms lieti derēja: pēc katras pārraides, lai arī cik īsa tā bija, «Traviata» mainīja kodu. Tādā kārtā Etjēns varēja būt pārliecināts, ka itāliešu atšifrētāji būs nomaldināti, viņiem nekādi neizdosies uzminēt šifra atslēgu pat tad, ja tie «Traviatu» ēterā atkal notvers.

Klauzena .izstrādātais radiokods ir skaitļu sistēma, kuri mainās noteiktā secībā atkarībā no nedēļas dienas. Šifrs, kuru lietoja Ingrīda, balstījās uz vārdu «Benito». Katram no šiem sešiem burtiem bija īpaša skaitliska nozīme, kas īpatnējā veidā pārvērta skaitļu valodā visu alfabētu.

Gan Ingrīdai, gan Fridriham Lielajam, kas ar savu radioraidītāju darbojās Šveicē, lietošanā bija viena un tā pati starptautiskā statistikas rokasgrāmata, bāztin piebāzta skaitļiem. Milāna un Lozanna jau laikus mēdza norunāt, ar kādu lappusi, ar kādu rindu un ar kādu burtu vārdā tās sāks savus kārtējos aprēķinus. Un vēlāk jau vajadzēja tikai atcerēties, pie kāda skaitļa beigusies pēdējā saruna un ar kādu vārdu sāksies jaunā radiogramma saskaņā ar jauno kodu, kuru noteic viena vai otra nedēļas diena.

Bet arī tas vēl nebija viss. Bez mainīgā viļņa un mainīgā koda arī raidījumu laiks bija nepastāvīgs: Ingrīdai bija kustīga skala.

Ingrīda parādījās Milānā neilgi pirms jaunā — 1936. gada. Etjēns atviegloti uzelpoja — «Traviata» tik ilgi bija klusējusi. Turklāt radists, kurš strādāja pirms viņas, varēja noraidīt tikai paša Etjēna šifrētās radiogrammas, jo šifru šim radistam neuzticēja. Ingrīda turpretim, kaut arī gados jauna, bija pieredzējusi darbi

niece, Klauzena mācekle. Etjēns nav pazīstams ar Maksi Klauzenu, bet zina, ka Centrā to uzskata par labāko radiospeciālistu. Par Klauzenu mēdza melst, ka viņš varot samontēt radioraidītāju tējkannā, uzvārīt tajā smaržīgu tēju un pacienāt ar to visizsmalcinātāko angli.

«Traviatai» ir nopietns trūkums — tā spēj raidīt tikai nelielā attālumā. Tās radiogrammas var uztvert tikai Šveicē vai Tirolē. Bet vai tad attālums no «Traviatas» līdz tās radioklausītājiem mērojams tikai ar kilometriem un ar Alpu kalnu augstumu? Viņus taču šķir fašistiskās valsts robežai

Ingrida pirmā paziņoja Kertneram, ka Spānijā sācies fašistu dumpis: Fridrihs Lielais 18. jūlijā bija noklausījies signālu «Virs visas Spānijas skaidras debesis».

—    Lūk, kad sākās «pronunciamento»! — Kertners pat mazliet nobālēja.

Fašistu dumpis Spānijā palielināja operatīvās informācijas plūsmu. «Viņa saimnieka balss» neapklusa ilgu laiku, kamēr augusta beigās «Traviata» spēji izgāja no ierindas.

Ingrīda staigāja ar saraudātām acīm. Etjēns nevarēja iedomāties, ka aukstasinīgā vāciete tik ļoti sanervozēsies. i

Lai «Traviatu» izārstētu no pēkšņā mēmuma, vajadzēja dabūt četras jaunas kvarca plāksnes.

Milānā un Turīnā kvarca plāksnes neizdevās dabūt. Neko darīt, nācās Ankai Skarbekai pagriezt muguru firmai, kurā viņa parasti iegādājās ķimikālijas fotoateljē «Momento» vajadzībām, un doties pēc ķimikālijām uz Romu.

Kvarca plāksnes, kuras Anka no Romas atveda, stāvokli tomēr neglāba. Vai nu raidītājam bija vajadzīgas cita veida plāksnes, vai arī Ingrīda pa radiokodu nebija varējusi īsti saklausīt, kā plāksnes iestādāmas un kā novēršami traucējumi.

Centrs nolēma atsūtīt speciālistu. Pieredzējušam Rēderam, sauktam par Fridrihu Lielo, nācās uz laiku pamest savu Lozannas radioraidītāju un braukt uz Milānu. Par laimi, tūristu sezona vēl nebija beigusies, bet teātra sezona jau sākās.

Saskaņā ar atšifrēto telegrammu Ingrīdai 8., 12. vai 16. septembrī pulksten divos dienā, turot rokā nošu

mapi, vajadzēja stāvēt Doma laukumā tā, lai redzes lokā viņai būtu katedrāles frontons, piemineklis Viktoram Emanuēlam un atstatums starp tiem. Vienā no trim norādītajām dienām viņa tur sastaps ap trīsdesmit gadu vecu gaišmati — gara auguma, ar krokodiļādas portfeli rokā un ar avīzes *Vцlkischer Beobachter» numuru, kurš rēgosies žaketes kabatā. Kungs vaicās Ingrīdai vāciski: «Vai jaunkundze nepateiktu, kā nokļūt līdz Sforcu kapelai?» Ingrīdai jāatbild: «Es eju uz to pusi, varu jums kapelu parādīt.»

Ja norādītajās dienās satikšanās nenotiks, Centrs nosaka trīs rezerves dienas: 19., 20. un 21. septembrī tajā pašā stundā.

Šķiet, Centrā nezināja, ka Ingrīda un Fridrihs Lielais sen un tuvu pazīstami, ka tikai kodētie radiosakari tiem abiem palīdz paciest šķirtību, ka Fridrihs Lielais ar šifra palīdzību jau ir atzinies Ingrīdai mīlestībā, bet Ingrīdas šifrēta atbilde uzkurinājusi viņā cerību: tiklīdz apstākļi ļaus, viņi dosies viens pie otra, lai nekad vairs nešķirtos …

īsi sakot, Fridriham Rēderam nebija nepieciešams tērēties, pērkot «Vцlkischer Beobachter», Ingrīda viņu pazītu arī bez avīzes, kas rēgojas no kabatas.

Fridrihs Rēders cītīgi pētīja Milānas vēsturiskos pieminekļus. Kertners divas reizes atdeva viņam savas operas biļetes, un abas reizes Fridriham Rēderam blakus sēdeklī gadījās Ingrīda.

Un, kad Fridrihs Rēders aizbrauca, Ingrīdas dzīvokļa saimniece ievēroja, ka viņas īrniece atkal sāk centīgi nodarboties ar muzicēšanu…

Tā arī vakar Ingrīda līdz vēlai naktij sēdēja pie klavierēm un dziedāja, mācoties grūtu vietu kādā ārijā.

Ienāca saimniece un ienesa skaldino — dzelzs trauku ar kvēlojošām oglēm.

—   Sasildieties, sinjorīna Ingrīda! Ziemeļu vējš… Par tādu vēju mums Milānā mēdz sacīt: sveces nenopūtīs, bet kapā iedzīs gan.

—   Jūs esat tik laipna, sinjora Frančeska. Vai es jūs netraucēšu, ja vēl mazliet pamuzicēšu?

—   Lūdzu, lūdzu! Mans Nuncio ir pakurls, bet fnan adīt vēl jautrāk…

Saimniece aizgāja, Ingrīda klusi aizslēdza durvis. Tad apsēdās pie klavierēm, pāris reižu nodziedāja grūto

āriju. Turpinot dziedāt, piegāja pie patafona «Mana saimnieka balss» un uzlika plati. Slavena dziedātāja atsāka to pašu āriju, kuru nupat skolnieciski bija skandinājusi Ingrīda. Bet Ingrīda atvēra patafona mugursienu, izbīdīja radioraidītāju, ātri noskaņoja, sameklēja ēterā savu Fridrihu un sāka pārraidi…

14

Viesnīcas «Kristīne» vestibilā drūzmējās karavīri spāņu, itāliešu un vācu formas tērpos, galvenokārt lidotāji.

—       Diemžēl esam. spiesti būt pret jums neviesmīlīgi un atteikt. — Portjē noplātīja rokas. — Jūs redzat…— viņš norādīja uz virsniekiem, — «Kristīnē» tagad pavisam citi viesi.

Kertners sniedza vizītkarti.

—    Es no konsula Drēgera.

—       Būtu tūlīt to teikuši! Tūkstoškārt atvainojiet! Lūdzu, te būs jūsu istabas atslēga. Diemžēl tikai trešais stāvs. Zemāk visus apartamentus aizņēmis ģenerālis Keipo de Ljano.

Etjēns piegāja pie lifta. Liels bija viņa pārsteigums un prieks,_ ieraugot iznākam no lifta Agirri, elegantu, kara lidotāja uniformā.

—       Vai sen Seviļā? — Agirre sirsnīgi priecājās par tikšanos.

—    Nupat atbraucu.

—    Kā nokļuvi šeit, «Kristīnē»?

—       Konsuls Drēgers par mani parūpējās. Nu, un kā tu dzīvo? Vai. sen jau ar kapteiņa uzplečiem?

—       Dzīvoju kā dzelzceļa stacijā. — Agirre izvairījās no atbildes. — Un ko tu dari te, Seviļā?

—    Komercija nedrīkst atpalikt no aviācijas.

—       Ceru, mēs vēl tiksimies? Jo patlaban man jāsteidzas. Izsauca majors Fīzelbers, bet pēc tam man paredzams mazs … — Agirre apmulsa.

—       Šķiet, runa ir par vīrieša pašlepnumu un sievietes godu?

_— Kā tu uzminēji? — Agirre pašapmierināti iesmējās. — Bet rītvakar tu mani atradīsi kazino zālē.

—       Tad jau lieliski! Iedzersim par tavu militāro karjeru.

Etjēns jau kopš pēdējām gaisa sacensībām Anglijā bija augstās domās par sava drauga lidošanas mākslu. Tagad spāņu laikraksti Augusto Agirri dēvēja par vienu no labākajiem Franko aviācijas pilotiem, bet kāds žurnālists pat apgalvoja, ka pilotāžas mākslā, drosmē un pieredzē Augusto Agirre varot sacensties ar tādiem asiem kā Garsia Morato, kapteinis Karloss Aije vai majors Ilosē Perecs Pardo…

Etjēns it kā garlaikodamies brīdi stāvēja pie kāršu spēles galda. Ritēja spēle par lielām summām, un ap spēlētājiem drūzmējās daudz ziņkārīgo. Pretējā pusē pie zaļā galda sēdēja vecene ar izburbušām, līdz pleciem atkailinātām rokām, ar zeltainu lentu rotātu salmu cepuri galvā. Cepure, kas pēc sava veida atgādināja vācu zaldāta ķiveri, bija uzmaukta dziļi uz acīm.

Etjēnam viņpus galda bija redzama vienīgi krāsotā mute un krunkainais zods — vecene nevēlējās, ka. būtu redzama viņas seja, kad viņa paziņo likmes, jo šajā spēlē bieži mānījās. Viņas vecumam riskanto dekoltē greznoja masīvā zelta važā iekarināts kulons.

Aiz muguras viņai stāvēja acīgs jauns gaišmatis. Tas, godbijīgi čukstot, deva dažādus padomus, viņam bija uzticēts arī ielūkoties vecenes rokas somiņā un ņemt no turienes naudu. Viņš to darīja vairākkārt: vecene bija uzbudināta un paspēlēja.

Kertners atļāvās pablēņoties ar ruleti — nekrītot azartā, bet arī bez sīkmanības, kā pienākas solīdam komersantam, kurš iemaldījies spēļu namā. Viņš spēlēja uz prāvām summām, taču lika tikai uz pāri vai nepāri, vai arī uz sarkano vai melno un diezgan veiksmīgi, reti kļūdoties, pārgāja tikai no pārskaitļiem uz nepārskaitļiem, mainīja krāsas.

Vēlāk viņš labu brīdi vientulībā garlaikojās pie bufetes. Agirre arvien vēl nerādījās, kaut bija jau vēls.

Etjēns pagājās pa zālēm. Bija dzirdēts runājam, ka Seviļas aristokrātiskais klubs «Casinilla de la Сатрапа» esot greznāks pat par Madrides kazino «Gran penja». Nu, bet cilvēku, kurš nav rūdīts azartists un nelabojams kāršu spēlmanis, — to šai klubā visvairāk saistīja greznais ovālais salons pirmajā stāvā. Lielie kristālstikla skatlogi pildīja telpu ar spožu gaismu, un salonā nekad netrūka ari gaisa.

Kluba durvis vērās tikai izredzētiem. Seit pulcējās

vietējie grandi, augstdzimuši emigranti, kas bija aizbēguši no Madrides, Valensijas, Saragosas, no citām pilsētām un provincēm, kuras atrad-ās republikāņu rokās, diplomāti, virsnieki, žurnālisti, toreadori, augstmaņi, komersanti.

Sevi|a tajās dienās līdzinājās milzīgam pārsēšanās punktgm, neaptverami lielai pirmās klases uzgaidāmai telpai dzelzceļa mezgla stacijā. Vairāki bēgļi uzkavējās te tikai dažas dienas un savās ekipāžās, savos automobiļos steidzās līdzi uzbrūkošajai armijai. Iebraukt savā savrupmājā, savā muižā, ieiet savā veikalā jau nākamajā brīdī pēc «sarkano» iztriekšanas! Visas iebraucamās vietas, visas viesnīcas, klosteru sētas, visi krogi gar ceļiem Madrides virzienā bija bāztin piebāzti ar bēgļiem.

Etjēns jau gribēja doties atpakaļ uz «Kristīni», tomēr pirms aiziešanas vēlreiz piegāja pie spēļu galda, kur rulete šodien bija viņam tik labvēlīga. Un te viņš aiz ziņkārīgo mugurām pēkšņi ieraudzīja Agirri. Galvu nodūris, tas sēdēja pie galda. Kā gan Etjēns jau agrāk nebija viņu pamanījis? Vai Agirre tikai nupat būtu atnācis?

Krupjē ar profesionālu veiklību sarausa ar lāpstiņu uz savu pusi naudu no paspēlējušiem galda laukumiņiem. Agirre ar bēdīgu skatienu pavadīja šo naudas kaudzi.

Zemais abažūrs it kā peldēja tabakas dūmu mākonī virs zaļā, kvadrātos iedalītā galda.

Iepretim Agirrem arvien vēl sēdēja tā pati vecene salmu cepurē. Krupjē norēķinājās ar spēlētājiem. Tika izdarītas jaunas likmes. Agirre šaubīdamies uzlika uz «11», bet pašā pēdējā mirklī nervozi pārbīdīja to uz blakus kvadrātu.

—    Spēle gatava, likmju vairs nav, — krupjē paziņoja, un rulete ar vieglu dūkoņu sāka griezties…

Agirre, acu nenovērsdams, tai sekoja — tūlīt, tūlīt apstāsies… Un atkal neveiksme. Bet vecene atkal laimēja. Kustīgais jaunais gaišmatis atvēra viņas somiņu un noglabāja tajā laimēto naudu. Vecene ar gredzenoto roku koķeti papliķēja viņam pa vaigu un norādīja, uz kādiem kvadrātiem atkal likt.

Agirre zaudēja nomākts, meklējās žaketes kabatās, nekā neatrada, piecēlās, bet pienākušais Kertners ar

vieglu kustību nosēdināja viņu atpakaļ krēslā un paklusam iedeva naudu.

—    Ņem!

Rulete beidza griezties, un krupjē piebīdīja Agirrem kaudzīti naudas zīmju. Agirre priecīgā azartā pietrūkās stāvus.

—       Neizaicināsim vairāk likteni! — Viņš paņēma no galda naudu un grasījās atdot Kertneram parādu.

—    Pagūsi.

—    Nē, nē, kāršu parāds — goda lieta!

—    Es pagaidīšu.

—   Tad es spēlēšu par visu!

Un krupjē atkal pierausa ar lāpstiņu laimīgajam Agirrem žūksni naudas. Agirre ironiski uzsmaidīja veiklajam gaišmatim, atdeva Kertneram parādu, atlikušo naudu sabāza kabatās un atgāja nost no galda.

Viņš bija priecīgi uzbudināts un arvien biežāk nolūkojās uz zāles otru galu — no turienes viņam uzsmaidīja apburoša jauna senjora. Viņa stāvēja, ieķērusies elkonī pavecākam vīrietim, taču nenovērsa starojošo skatienu no Agirres.

15

Džanīna, dziedādama «Atvadas no Neapoles», kravāja ceļa somu patēvam Paskualem. Māte darbojās virtuvē.

—       Māt, kur vilnas zeķes? Naktīs uz kuģa klāja ir auksts.

—       Paskaties kumodē, apakšējā atvilktnē, — atskanēja no virtuves.

Džanīna dziedāja un nedzirdēja, ka aiz muguras klusi atvērās durvis un ienāca Paskuale. Viņš uzmanīgi nolika iepirkumus un sāka dziedāt Džaninai līdzi. Tā metās patēvam ap kaklu.

—       Esmu laimīgs, ka atbrauci mani pavadīt, — Paskuale ar maigumu teica.

—       Es būtu laimīga, ja šis būtu tavs pēdējais brauciens ar «Patria». Man ļoti nepatīk tavi braucieni uz Spāniju.

—       Vēl divi trīs reisi — un sinjors Kaproni, jaunākais, apstiprinās man p,ensiju. Turklāt tu taču zini…—

'Paskuale parakņājās kabatas portfelī un izņēma no tā izgrieztu avīzes sludinājumu. — Re… «Viss līgavas pūram… Galda drānas, gultas veļa… Buenosairesas ielā 41…» Tāpēc jau es nokavējos, ka šo to nopirku savai meitiņai…

Viņš atvēra kārbu, tajā bija pusducis batista krekliņu, atraisīja saini un izņēma tērpu — gaišzilu ar baltām svītriņām. Džanīna aši nomutēja Paskuali uz vaiga, paķēra tēiļpu un nozuda aiz skapja.

—       Svētie apustu|i! Paskuale k]ttvis izšķērdīgs! — Māte stāvēja durvīs ar kastroli rokā. — Viņš taču ir tik skops, ka aiz taupības mūsu kāzu ce|ojumā gribēja doties viens pats.

—       Un tomēr jūs aizbraucāt abi! — Džanīna aiz skapja iesmējās.

,— Jā, trešajā klasē! — Māte nopūtās un iegāja virtuvē.

Atskanēja klauvējiens pie durvīm, ienāca tramvajnieka formas tērpā ģērbies kustīgs, dīdeklīgs vīrietis ar šaudīgu skatienu.

—    Lūdzu, piedošanu… Aizdodiet pudelīti augu e||as.

Paskuale ar izbrīnu paskatījās svešiniekā, bet Džanīna vēsi paskaidroja:

—    Mūsu jaunais kaimiņš.

—       Es apmetos šajā namā tolaik, kad jūs bijāt Spānijā,— Dīdeklis teica.

Paskuale īsi pamāja.

Džanīna bija paguvusi pārģērbties jaunajā tērpā un modelistes gaitā, šūpodama gurnus, pagājās garām patēvam un Dīdeklim.

—       Jums patīk? — Paskuale pagriezās pret Dīdekli.

—    Bet sieva nav apmierināta. Sauc mani par skopuli.

Durvīs parādījās māte un nelaipni uzlūkoja Dīdekli.

—       Kaimiņš lūdz pudelīti eļļas, — Paskuale paskaidroja.

—       Jūs esat aizmirsis atdot pudeli kjanti, — māte atgādināja, tomēr eļļu iedeva.

Kaimiņš jau durvīs sacīja:

—       Es strādāju par kontrolieri tramvaju parkā. Jūsu ģimene droši var braukāt bez biļetēm.

—       Pateicamies, — māter teica. — Bet tieši ar tramvaja biļetēm Paskuale neskopojas.

Tikko aizvērās durvis aiz uzbāzīgā kaimiņa, Džanīna

sāka griezties spoguļa priekšā, tad dziedādama metās patēvam ap kaklu.

Dziesmas meldiņā iejaucās svilpieni uz ielas. Māte pārliecās pār palodzi, pamāja ar roku, tad sauca:

—       Paskuale! Džanīna! Nāciet ātrāk, paskatieties uz šo ģenerāli! Cik daudz spalvu viņam pie platmales!

Džanīna paskatījās pa logu, pasmējās, atgāja nost.

— Noplūkuši spalvas pāris pāviem…

—       Pielieciet galvu! — māte sauca pa logu. — Kāpņu telpā ir zirnekļu tīkli!

—       Man jau dārgi maksāja piedēklis pie Viktora Emanuēla titula — «Abesīnijas imperators», — Paskuale drūmi ierunājās. — Es par to samaksāju ar abu manu zēnu — Fabricio un Bartolomeo dzīvībām. Tagad vēl tā tikai trūkst, ka par Franko titulu «ģenerālisimuss» dabūtu ciest manas Džanīnas līgavainis.

Toskano ienāca pilnīgi jaunā bersaljeru leitnanta formas tērpā. Viņš noņēma dīvaino galvassegu un cienīgi glauda matus, ar visiem pieciem pirkstiem sarausdams tos atpakaļ.

—       Es taču brīdināju. — Māte sasita plaukstas, paņēma Toskano platmali un norausa no spalvām, zirnekļa tīklus.

—       Varat apsveikt, mani paaugstināja par virsnieku. Kad uzzināja tēvs, tūdaļ atvēra maku… — Toskano piegāja pie vaļējā loga un lepni norādīja uz jauno automobili.

—       Visjaunākais modelis! — Paskuale sajūsmā iesaucās.

—       Pēc Spānijas mēs ar Džanīnu šajā automobilī brauksim kāzu ceļojumā. Tieši no baznīcas.

Viņš ar vienu roku apskāva Džanīnu un sniedzās pēc skūpsta. Viņa novērsās.

—    Domā, es tevi gaidīšu tāpat kā tavs automobilis?

—       Nu re, jūs atkal ķildojaties! — Paskuale sasita rokas. — Un es tik ļoti cerēju, ka šodien tu mani aizvizināsi savā jaunajā automobilī līdz stacijai.

—    Taisieties, es jūs lejā pagaidīšu.

Toskano klusēdams sakārtoja frizūru, uzlika galvā spalvām rotāto platmali un, ar pārmetumu paskatījies uz Džanīnu, izgāja pa durvīm.

Džanīna izskrēja uz kāpnēm un nokliedza pakaļ:

—    Neiepinies zirnekļa tīklosi

16

Metrdotelis, pavecāks atlētiska' auguma vīrietis, ' pavadīja Kertneru pie galdiņa. Kertners apsēdās un atplēta laikraksta «ABC» vakara izdevumu.

Restorāna troksnis, trauku šķinda, izvelkamo aizbāžņu plaukšķi, dabiski un nedabiski smiekli — viss šodien dzēla sirdī. ,

Nupat aizvakar, 2. novembrī, Musolīni un Ribentrops paziņoja, ka dzimis jauns pakts: Roma — Berlīne. Ja var ticēt šim «ABC» vakara izdevumam, viss katedrāles laukums Milānā bijis ļaužu pilns. Plakāti, karogi, kokardes, zilas, baltas un sarkanas nacionālā karoga krāsu lentas. Un virs pašas katedrāles lozungs: «Lai Jēzus, mūžīgais valdnieks, dod ilgus uzvaru gadus Itālijai un tās dučem, lai kristīgā Roma lej mūžīgu gaismu pasaules civilizācijai!»

Mākoņi pār Madridi sabiezēja, un Etjēns, avīzi lasot, nespēja apvaldīt satrauktos sirdspukstus.

Vakar, 3. novembrī, Franko bija publicējis pavēli:

«Ieejot Madridē, visiem kolonnu un daļu virsniekiem nopietni jāraugās, lai saglabātu disciplīnu un aizliegtu jebkādu rīcību, kas, būdama personiska, tomēr var mest ēnu uz mūsu reputāciju. Un, ja tāda rīcība vērstos plašumā, tā var radīt karaspēka dezorganizācijas un kaujasspēju zaudēšanas briesmas. Pavēlu karaspēka daļas turēt stingrā uzraudzībā un nepieļaut atsevišķu zaldātu iekļūšanu veikalos un citās telpās bez komandieru atļaujas.»

Etjēns saprata, ar ko izskaidrojama šādas pavēles parādīšanās: Franko mēģināja klusināt pasaules presē izvērsto kampaņu par neaizsargāto Madrides iedzīvotāju glābšanu, kuriem draud asiņaina izrēķināšanās, falangistu grautiņi.

Ģenerālis Mola, Franko pirmais palīgs, iejās pilsētā balta zirga mugurā, zirgu viņam nesen dāvināja «Reketes» apgabala organizācija Navarrā. Dižodamies baltajā zirgā, ģenerālis Mola iejās pa Segovijas tiltu Puerta del Sol laukumā, tur apstāsies, viņam pasniegs mikrofonu, un viņš, nenokāpjot no zirga, teiks tikai divus vārdus: «Esmu šeit!» Un pēc tam viņš tajā pašā

laukumā vecajā kafejnīcā sarīkos pieņemšanu ārzemju žurnālistiem un pacienās tos ar kafiju. Tajā dienā Puerla del Sol jeb Saules vārtu laukums pilnā mērā attaisnos savu nosaukumu!

Šodien, 4. novembri, pirmo reizi atskanēja īpašs radioraidījums «Madrides pēdējās stundas». Parādi pie kara ministrijas ēkas pieņems valsts galva viņa ekselence senjors ģenerālis Franko. Norīkoti kara orķestru kapelmeistari. Apstiprināta kārtība, kādā valsts iestādes pārvietosies no Burgosas uz Madridi.

Neviens datums šīsdienas galda sarunās netiek daudzināts tik bieži kā 7. novembris. Kāds spāniešu grands uzsauca tostu:

—   Iedzersim par 7. novembri! Tajā dienā kaudiljo ieies Madridē!

Galda biedri viņam skaļi piebalsoja, Kertners drūmi pasmīnēja un iztukšoja heresa glāzi.

Piektdiena, 7. novembris… Nē, tā nav nejauša sagadīšanās. Avīze «ABC», norādot uz vācu avotiem, raksta, ka, «paklausot dažu draugu padomam, ģenerālis Franko izvēlējies šo dienu ar īpašu nolūku, lai sagandētu marksistiem gadskārtējos svētkus, boļševistiskās revolūcijas gadadienu».

I Nebija grūti uzminēt, kādi draugi bija devuši ģenerālim Franko šo padomu.

Itālijas karaspēka ierašanās Spānijā. To komandē ģenerālis Roata (Spānijā viņu dēvē par Mančīni).

Madride liesmo. Madridē krīt bumbas. Četras ģenerāļa Molas kolonnas laužas uz Madridi.

«Bet Madride tiks iekarota arī tad, ja šīs četras kolonnas neaizies līdz galam. Madridi ieņems piektā kolonna.»

Kas tā tāda piektā kolonna, kuras uzdevums uzbrukt republikāņiem no mugurpuses? Vai Vecais zina par šo piekto kolonnu? Un vai ir iespējams to likvidēt? Vai varbūt Franko tikai melš par piekto kolonnu, lai izraisītu paniku aiz frontes līnijas republikāņu rindās? Ne jau visiem tur ir stipri nervi un vēsas galvas.

Metrdotelis goddevīgi lūdza Kertneru atļaut nosēdināt pie viņa galdiņa vēl divus apmeklētājus. Restorāns patiešām bija pārpildīts. Varētu, protams, atteikt, tomēr ir labāk izrādīt, ka Kertneram nav pamata baidīties ne no kādiem kaimiņiem.

Tie bija divi vācieši civilo lidotāju uniformās. Jaunākais bija iereibis un arī vēl tagad, negaidot, kamēr viesmīlis atnesīs pasūtīto, diva§ reizes gāja pie bāra, lai iztukšotu pa mēriņam. Būdams jautrā prātā, viņš iekšēji nepretojās noreibumam, bet pat vēl it kā dižojās ar to.

Vecākais vācietis neklausījās sava iereibušā drauga pļāpāšanā un ar apzinātu nevērību nelikās ne dzirdam noslēpumus, ko tas izklāstīja. Daudz svarīgāk viņam šķita redzēt, kā uz šo pļāpāšanu reaģēs viņu galda kaimiņš. Vecākais vācietis ne mirkli nenovērsa no Kertnera smagu, pētošu skatienu.

Lūk, kur visās viņu uzvedības atslēga! Tāpēc vecākais vācietis jo vairāk nedrīkst pamanīt, ka Kertners ir uzminējis: viņu pēta, pārbauda, kontrolē.

Nu jau ir skaidrāks par skaidru, ka galda kaimiņi nav parasti restorāna apmeklētāji, kam pietrūcis vietas, un metrdotelis tos nav nejauši nosēdinājis pie viņa galdiņa.

Vai tā būtu obligātā karantīna, kādai pakļauj visus jauniebraukušos, tā sakot, visus «noviljero»?

Vai arī Kertners Seviļā ir pielaidis kādu kļūdu un modinājis aizdomas?

Kļūdu it kā nebūtu — ne uzvedībā nav bijis nekā aizdomīga, nedz arī viesnīcā atstātajā čemodānā būtu kas atrodams. Fotoaparātā nav pat ielādēta filmiņa, viss, kā nākas. Ja tikai nepamana slepeno slēdzi. Taču, lai to pamanītu, aparātam jānonāk speciālista rokās. Viesnīcas «Kristīne» numurā uz galdiņa noliktas īpaši izmeklētas grāmatas: doktora Gebelsa grāmatele «No imperatora galma līdz valsts kancelejai», Vincenta Gājās — «Nacionālsociālistiskā revolūcija», «Libreria Bosc», dažas grāmatas par aviāciju, par komerciāliem jautājumiem un citas.

«Kristīnē» Kertners apmetās ar ļoti solīdu rekomendāciju, tomēr jau pirmajā dienā ievēroja, ka viņa prombūtnes laikā čemodāns numurā ticis atvērts. Sai ziņā Etjēnam ir drošas pazīmes, viņš vienmēr var noteikt, vai čemodāns ticis atmūķēts. Rihards Zorge mēdza jokot: elementāra līdzekļu ekonomija liek atstāt čemodānus neaizslēgtus vai arī a-tstāt atslēgās slēdzenes, tad vismaz nesabojās čemodānus …

Iereibušā vācieša pļāpāšana ir visai slidena, neveikla.

Nez kāpēc viņš izklāsta, ka vietējā lidostā jau līdz 6. augustam paguvuši nolaisties trīsdesmit junkersi. Un vecākais vācietis, kurš daudz mazāk iereibis, par to neliekas ne zinis, kaut gan par tādu sava drauga izpļāpāšanos sveša cilvēka klātienē viņam būtu ļoti jāuztraucas.

Acīmredzot abi kungi ir no «Lufthanzas», pareizāk — no tiem, kas gan skaitās «Lufthanzas» darbinieki, taču pilda tā dēvētā «ostas dienesta» funkcijas.

Sis «ostas dienests» darbojas daudzās vietās arīdzan uz sauszemes. Madride, Parīze, Prāga, Cīrihe, Vīne — vai tad tās ir ostas pilsētas? Un arī pati Berlīne, kur atrodas «ostas dienesta» priekšnieka sēdeklis, ir krietni patālu no jūras. «Ostas dienests» — tā ir gestapo nodaļa, kuras uzdevumos ietilpst aizrobežas vāciešu uzraudzība un izspiegošana.

Abi vācieši ātri vien iesaistīja Kertneru sarunā, taču tas neatlaidīgi virzīja sarunu no kara tēmas uz komerciāliem jautājumiem — par cenām, par muitām… Tādā kārtā bija gluži dabiski, ka komersants nepievērsa ne mazāko uzmanību noslēpumiem, kurus izpļāpāja jaunākais vācietis, jo Kertnera uzmanību nota) saistīja tikai finansu problēmas. Viņš bija sašutis par augstajiem muitas nodokļiem Spānijā. Kadisā un Alhesirasā cukurs, tabaka, džins četrreiz dārgāks nekā Gibraltarā! Lūk, 1o nozīmē portofranko!

Kertners, starp citu, piezīmēja, ka esot apmeties viesnīcā «Kristīne». Tas atstāja iespaidu. Vecākais vācietis jautāja: «Kā jums tas hotelis patīk?» Bija skaidri redzams, ka viņš gaida jūsmīgu atbildi, bet Kertners par «Kristīni» atsaucās atturīgi. Pagājušajā nedēļā Alhesirasā viņš dzīvojis labākā viesnīcā. Žēl tikai, ka tā bijusi pilna ar Gibraltāra angļiem, jā, pat par viesnīcas numuriem tur maksājot angļu valūtā. Divas mārciņas diennaktī — tas, protams, esot diezgan dārgi, bet nevarot taču rēķināties ar naudu, ja tā jāizdod par personiskām ērtībām. Ceļot bez ērtībām viņš neesot radis…

No cienījamām angļu mārciņām saruna pārsviedās uz itāliešu lirām. Kertners dēvēja tās par vieglas uzvedības naudu. Vecākais vācietis sāka sūroties, ka lira zaudējot vērtību, bet Kertners īgni sacīja:

—    Nav vēl teikts, kas ir bīstamāk: liras vai vārda inflācija. Musolīni ir izteicis pārāk daudz skaistu un

tukšu vārdu, un viņa valsts kase sadrukājusi pārāk daudz papīrnaudas. Kas attiecas uz mani, tad es dodu priekšroku vācu markām. Un jūs?

Viņš strauji pagriezās un pētoši ieskatījās vecākajam vācietim acīs, lai nomaldinātu viņu jebkādos minējumos. Lai domā, ka viņa kaimiņu nokaitinājušas neveiksmes Itālijas biržā. Varbūt ir cietis zaudējumus, liras kursam pazeminoties, kas to lai zina. Bet, ja kaimiņš tik drosmīgi lamā duči, tad tam droši vien ir kādas privilēģijas: vienkāršs mirstīgais neiedrošinātos tā runāt par duči svešu cilvēku klātbūtnē.

Iereibušais vācietis paklusām uzsauca tostu par Kārli Gebartu, un vecākais vācietis viņam viegli pieskandināja: tosts nebija jādzird svešām ausīm. Taču tieši tādēļ Kertners atrada par vajadzīgu tam pievienoties. Kaut gan viņš personiski nekad neesot darbojies Kārļa Gebarta kunga vadībā, tomēr izjūtot pret šo vīru dziļu cieņu, jo esot dzirdējis daudz cildinoša par viņu — gan kā par nacionālsociālistu partijas darbinieku, gan kā par gaisa satiksmes speciālistu. Kārlis Gebarts ir «Lufthanzas» direktors Berlīnē, un nu ir pilnīgi skaidrs, kur abi draugi kalpo.

Vācieši kļuva priecīgi: kungs pazīst viņu šefu, «Lufthanzas» ģenerāldirektoru. Uļi Kertners pārliecināja kungus, ka pilnīgi solidarizējas ar reihsministra Gēringa vārdiem, ko tas teicis biedrības «Lufthanza» svinīgajā sēdē pagājušajā gadā. Vai kungi atceroties, ko valsts ministrs teicis? 2ēl, žēl, ļoti žēl. Kertners pārmetoši pašūpoja galvu. Viņš varot atgādināt: Gērings teicis, ka būt par vācu civilo lidotāju esot liels gods un ka vācu lidotāji ārzemēs esot drosmīgi vācu nacionālā gara pionieri. Viņu rindās neesot vietas tādiem, kas sava pacifistiskā noskaņojuma dēļ nebūtu gatavi pārstāvēt vācu garu valdības izpratnē.

—    Ceru, jūs nešaubāties, ka mēs Austrijā pārstāvam vācu garu valdības izpratnē? — Kertners pētoši nolūkojās kaimiņā: tā mēdz skatīties acīs rupji strādājoši slepenpolicijas aģenti.

Viņš salūkoja kabatas portfeli un izņēma no tā fotouzņēmumu: Gērings defile gar planieristu ierindu, bet Kertners stāv pa labi, pie sava planiera, ar fašistiskā sveicienā paceltu roku.

«Skarbeks tomēr ir liels fotomontāžas meistars. Tā ir īpaša un ļoti smalka māksla.»

Vācieši godbijīgi skatījās uz fotogrāfiju, kur viņu kaimiņš bija uzņemts kopā ar Gēringu, un abi jutās apmulsuši. Viņu sejās skaidri bija lasāms, ka velti viņi apsēdušies pie šā galdiņa, te viņiem pilnīgi nav ko darīt.

Kertners ielēja konjaku vēderainajās, uz augšu sašaurinātajās glāzītēs. Pirms dažām minūtēm viņš bija pievienojies tostam par Kārļa Gebarta veselību un labklājību, bet tagad lūdz ’jaunos draugus iztukšot šīs glāzītes.

—    Par visiem godīgiem ļaudīm, kuri spiesti skaitīties par Austrijas pavalstniekiem! — Kertners uzsauca, slēpdams vieglu smīnu, un pēc pauzes piebilda: — Līdz zināmam laikam.

—    Es nesen lasīju Zeisa-Inkvarta rakstu partijas žurnālā un zinu, ko jūs ar to gribat teikt, — vecākais vācietis sazvērnieka tonī sacīja, pašapmierināts par savu tālredzību.

Kertneram gribējās smieties, uzjautrināja doma, ka šie subjekti nupat iedzēra par viņa veselību.

Viņš sāka runāt par vācu vingrotāju savienību un planieristu pulciņu Vīnē. Kungi droši vien būs dzirdējuši, kādi ir šis sevi par vingrotāju savienību dēvējošās strēlnieku biedrības īstie mērķi, būs dzirdējuši arī par planieristu pulciņu, kur trenējas lidotāji. Tie uzskata sevi par reihsministra kareivjiem un ir gatavi pārstāvēt vācu garu ne tikai Austrijā, bet arī Spānijā.

Pēdējos vārdus Kertners izsacīja ļoti nozīmīgi. Jaunākais vācietis ievēroja, ka kungs ir pasūtījis franču konjaku «Martel», un atkal steidzīgi iztukšoja savu glāzīti: ierindas kalpotāja kabatai slavenais konjaks citkārt ir par dārgu.

—    Grēks dzert konjaku «Martel» lieliem malkiem, — vecākais vācietis piezīmēja, paklakšķinot mēli.

—    Jā, žēl to cilvēku, kuri steidz iedzert, neizjūtot dzēriena smaržu, neizbaudot to…

Jaunākais vācietis aizvainots apklusa. Bet vecākais sāka miglaini runāt par ideāliem. Ļoti patīkami esot pārliecināties, ka Austrijā esot patiesi un uzticami draugi, kuri ticot vācu ideāliem.

—    Diemžēl mūsu komersantu aprindās, — Kertners

bēdīgi atzina, — ir cilvēki, kuri tikai pļāpā par ideāliem, lai uz tiem iedzīvotos.

—    Drūma doma, tomēr pareiza, — vecākais vācietis padomājis piekrita.

—    Ļoti pateicos. Ja katru dienu ienāks prātā pa vienai labai domai, var nomirt ar gudra cilvēka slavu. — Kertners caururbjoši nolūkojās vecākajā vācietī.

Tas pat sarāvās no viņa bargā skatiena. «Vai tikai šis austrietis negrib sacīt, ka es miršu, būdams pilnīgs mu]ķis?»

Vecākais vācietis jau sen noprata, ka viņam darīšana ar kādu no savējiem, tikai augstāka ranga. Jāpiesargās, lai austrietis vēlāk sarunā ar Kārli Gebartu vai ar otru šefu, gestapo priekšnieku, viņu nenoniecina.

Drīz «ostas dienesta» subjekti aizgāja, un Kertners palika pie galdiņa viens ar savām rūpēm, bažām, apsvērumiem, minējumiem.

Nē, viņš spēli vēl nav beidzis, kaut arī ir aizgājis prom no ruletes aparāta, kuru dēvē par «straperlo», un ir izgājis no kazino. Viņš arvien vēl spēlē lielu spēli, kur likme ir viņa veicamais uzdevums un viņa dzīvība …

Durvīs parādījās konsuls Drēgers un pārlaida restorāna zālei stingru saimnieka skatienu. Viņš ieraudzīja Kertnera kungu, labvēlīgi tam uzsmaidīja, viņa acis kļuva visai laipnas. Kertners aši piecēlās un devās vācu konsulam pretī, publiski demonstrēdams savas uzticama pavalstnieka jūtas.

Seviļā bija arī Austrijas konsuls, taču firmas «Heirēka» līdzīpašnieks neuzskatīja par vajadzīgu stādīties tam priekšā; viesnīcas «Kristīne» izsūtāmais aiznesa uz Austrijas konsulātu Kertnera pasi, lai nokārtotu formalitātes, un ar to lai pietiek.

Labi, ka tūdaļ pēc iebraukšanas Seviļā Kertners apmeklēja Drēgeru. Sarunā, kas bija bārstin piebārstīta ar mājieniem un diplomātiski nogludinātām frāzēm, Kertners ar veca paziņas tiesībām lūdza padomu:

—   Vai uz Vācu Transokeāna bankas vietējo nodaļu var paļauties?

—    Bankai ir laba reputācija.

—  _Ar šo banku es sadarbojos Parīzē un Amsterdamā. Gribējās uzzināt arī par Seviļas nodaļu.

—   Ak tā, jūs runājat par bankas personālu? — konsuls saprata. — Tur viss kārtībā. Starp bankas ierēdņiem nav neviena ebreja, neviena francūža, tikai ārieši…

—   To pašu apsvērumu dēļ es lūdzu jūsu ieteikumu viesnīcai «Kristīne». Es tur biju apmeties maijā, bet tagad ir jauna kārtība. Vienīgi «Kristīnē» cilvēks var būt droši pasargāts no saskares ar gadījuma ļaudīm un nevēlamiem elementiem…

—    Apsolu aizrunāt par jums viesnīcas direktoram.

Seviļā ir vairākas komfortablas viesnīcas, bet nacistu

aprindās «Kristīnei» vislabākā slava. Tur apmetas ievērojamākie viesi no impērijas galvaspilsētas. Pēdējā gada laikā «Kristīnes» īpašnieks, ārietis, uz rāviena kļuvis bagāts: viesnīcu noīrējis kara resors. «Kristīnē» izvietojies vācu iznīcinātāju eskadriļas štābs; eskadriļu komandē Fīzelers, bet tā padota ģenerālim Keipo de Ljano.

Jau pavasari Drēgers vervēja vācu brīvprātīgos Keipo de Ljano karaspēkam. Un nevienam citam, tikai konsulam Drēgeram «Kristīnes» īpašnieks ir pateicību parādā par savu pēkšņo bagātību.

Viesnīcā čum un mudž lidotāji, kara padomnieki, korespondenti, kinooperatori. Pie galvenās ieejas, hallēs, stāvos un pie dažu numuru durvīm stāv vācu sargkareivji. Jau tas vien, ka viņš dzīvo viesnīcā «Kristīne», ļoti ceļ Konrāda Kertnera prestižu. Vienkāršs numurs «Kristīnē» tagad maksā trisreiz vairāk nekā pavasarī.

Kad Kertners pavasarī iebrauca Seviļā, viņam bija konsulam Drēgeram adresēta ieteikuma vēstule, jo Drēgers bija vācu koncerna «Cepelīnu lidostu Seviļas kompānijas» pārstāvis. Jau trīsdesmito gadu sākumā bija nodomāts Seviļā būvēt cepelīnu lidostu, kas būtu iekārtota saskaņā ar visjaunākajiem tehnikas sasniegumiem, turklāt uzbūvēt arī gāzes rūpnīcas, lai varētu pildīt dirižabļus ar hēliju. Stratēģiskais plāns tolaik bija šāds: ja nākamajā karā Vāciju bloķēs ienaidnieka flote, tad «Cepelīnu» līnija būs tā saite, kas Vāciju savienos ar aizjūras valstīm un ar izejvielu avotiem Spānijā. Seviļas bāze tad kļūtu par starpstaciju diri

žabļu tālajos reisos. Kad lidmašīnas sāka lidot augstāk un ātrāk, bet dirižablis pārvērtās par mazkustīgu un viegli ievainojamu mērķi, visa šī stratēģija sabruka. Bet kurš ir teicis, ka dirižabļu lidostu nevar pārveidot par parastu lidlauku? …

Pirmajā atbraucienā Kertners, daudz neprātodams, rīkojās pēc pieredzes Barselonā un arī konsulam Drēgeram lūdza padomu — kādos preses izdevumos ievietot «Heirēkas» biroja reklāmas sludinājumus. Par šiem sludinājumiem Katalonijas tin Seviļas avīzēs un žurnālos viņš iztērēja diezgan daudz. Toreiz viņš bija saīdzis un-noskaities. Sak, velns būtu rāvis šādu dialektiku — atbalstīt republikai naidīgu presi! Turklāt viņam bija žēl par sludinājumiem iztērētās naudas.

«Zināms, reklāma ir tirdzniecības motors,» Etjēns toreiz nopūtās. «Taču šāda reklāma var kļūt par īstu iekšdedzes motoru. Labi vēl, ka «Heirēka» pēdējā laikā ir labi nopelnījusi, pārdodot firmas «Neptūns» vēja dzinējus un akumulatorus. Citādi ar šādu reklāmu viegli var bankrotēt…»

Un tikai tagad, pēc pusgada, Kertnera iztērētais kapitāls sāka nest jūtamus augļus.

Draudzīga saruna ar Vācijas konsulu, visiem kluba apmeklētājiem to redzot, ir peļņa.

Un arī tas, ka viņa sarunu ar konsulu redz «Lufthanzas» spiegi, kas nupat atgriezušies zālē, ir peļņa.

Arī tas, ka viņš apmeties «Kristīnē», nevis kādā citā — kaut arī vislepnākajā viesnīcā, ir tīra peļņa.

Lūk, ko nozīmē īstā brīdī izņemt no kabatas čeku grāmatiņu, ar apburošu nevērību izrakstīt čeku par apaļu summu un pievienot šo čeku «Heirēkas» reklāmsludinājumiem.

Konsuls Drēgers apvaicājās, kā Kertnera kungs «Kristīnē» iekārtojies, kā pavadot Seviļā laiku. Kertners ziņoja, ka viņam ļoti iepaticies vietējais kazino — īpaši tādēļ, ka viena no Seviļas dāmām, Fortūna, vakar bijusi viņam labvēlīga: viņš laimējis spēlē.

Pie reizes nevarēja palaist garām izdevību un nepastāstīt par kādu nepazīstamu veceni, kura paspēlējusi lielas summas. Konsuls labprāt pamēļoja par šo sievieti. Tā esot de Diego Go'meca atraitne, olīvu eksporta firmas īpašniece, pāri par septiņdesmit gadu veca, un dzīvojot nelikumīgā laulībā ar savas firmas pārvald

nieku Heinemanu. Tas esot divdesmit deviņi gadi vecs, turklāt Vācijas pavalstnieks, tīrasinīgs ārietis. Kertnera kungs nevarot pat iedomāties, cik daudz viņam, konsulam, šā Heinemana dēļ nepatikšanu. Ja Kertnera kungs būtu redzējis, cik ekspansīvi de Diego Gomeca atraitne uzvedas vēršu cīņās!

Jā, pie reizes viņš Kertnera kungam loti ieteiktu parit noskatīties vēršu cīņas, uzstāšoties slavenais Gaetano Ordonjess. Nesen pēc cīņas Malagā, Monumenta laukumā, viņš saņēmis abas nokautā vērša ausis un asti — toreadoram tā ir visaugstākā atzinība, kādu izpelnās visai reti. Un kā atzinības zīmi par nodurtā vērša drošsirdību Gaetano saņemtās dārgās trofejas nolicis uzvarētajam un bez dzīvības guļošajam zvēram uz krūtīm …

Restorānā ienāca Agirre, ģērbies elegantā civilā uzvalkā. Konsuls Drēgers visai laipni ar viņu apsveicinājās un pārrunāja dažus vārdus par laiku. Taču šie teikumi nepavisam nebija nenozīmīgi, jo runāts tika par lidošanai derīgu un nederīgu laiku.

Konsuls gribēja iepazīstināt lidotāju Agirri ar Kertneru, un abi draugi iesmējās — Kertners nepiespiesti, Agirre ar manāmu piespiešanos. Tikai tagad Kertners ievēroja, ka Agirre šodien ir drūms. Kas noticis? Rīt viņi apbedīšot kaujas biedru. Lidmašīna sašauta kaujā virs Madrides, lidotājs pēdējiem spēkiem centies aizplanēt līdz savam aerodromam, tas nav izdevies; lidaparāts nogāzies un sadragāts. Kertners izsacīja draugam līdzjūtību un apsolīja piedalīties bērēs.

Otrā rītā Kertners iegriezās apbedīšanas piederumu veikalā. Nekur nav tik bagātīgu un greznu šīs nozares veikalu kā Spānijā. Kertners pasūtīja tējas rožu vainagu ar sēru lentu no Austrijas planieristu pulciņa.

Pilsētas aerokluba balkoni tajā dienā bija drapēti ar krepu. Pats Alfonss XIII bija atsūtījis uz bērēm savu pārstāvi. Falangisti beretēs kliedza: «Dievs, dzimtene, karalis!» Iznīcinātāju «kaproni» grupa pārlidoja virs bēru procesijas un nometa ziedus. Pēc vispārēja atzinuma austrieša vainags bija viens no visgreznākajiem visā sēru procesijā.

Un pēc dažām dienām Kertners piedalījās vēl vienā svinīgā ceremonijā: no Seviļas uz Madridi jau laikus izvadīja svētās jumpravas Marijas — pilsētas aizgād-

nes — tēlu. Sis notikums saviļņoja Sevi]u: procesiju, kurai 7. novembri kopā ar karaspēku jāieiet Madridē, pavadīja līdz izejai no pilsētas. Seviļas jumprava Marija drosmīgos Spānijas glābējus iedvesmos uz varoņdarbiem!

Marijas tēlu pavadīja augstākā baznīcas hierarhija ar ļoti vecu kardinālu priekšgalā, pilsētas tēvi parādes tērpos, virsmūks, bodnieki, histēriķes no klosteriem. Kertners jau pavasarī bija lasījis, šķiet, laikrakstā «Humanitē», ka šīs no pasaulīgām lietām aizgājušās vientuļnieces balsojušas pret republiku, par monarhiju. Bagātnieki uz sava rēķina karietēs veduši viņas uz vēlēšanu iecirkņiem, slimās nesuši pie urnām uz nestuvēm — tomēr monarhistiem nekas nespēja līdzēt!…

Garīgo dziesmu pārtraukumos dārdēja kara orķestris. Tas spēlēja maršus, starp citiem arī «Pasodoble mui Torero», bez kura neiztiek nevienās vēršu cīņās.

Pārāk liels bija kārdinājums pavadīt dažas dienas frontes ceļos, un Etjēns nolēma neatpalikt no svētās jumpravas Marijas tēla. Turklāt situācija ļāva ņemt līdzi fotoaparātu. Etjēns cītīgi fotografēja jumpravu Mariju no dažādiem rakursiem, fotografēja gan dižciltīgos grandus, gan vārgo vecīti kardinālu un līdz ar * visu to uzņēma daudz interesanta: gan tiltus, gan viaduktus, gan artilērijas baterijas, gan marokāņu kavalēriju, kas rikšoja Toledo pilsētas, ielās.

Tajā pašā reizē Etjēns ieraudzīja pārvietojamies supersmago vācu tanku, kuru pazina jau no rasējumiem. Tas tik bija milzenis! Platas kāpurķēdes, bruņojumā lielgabals, divi liesmu metēji, deviņi ložmetēji, Etjēns zināja, ka Hitleram jau no laika gala bijusi tieksme pēc tādiem sauszemes drednautiem, bija izpētījis šo jautājumu un izturējās kritiski pret supersmagajiem kaujas ratiem. Tagad viņam radās iespēja tanku «Reinmetall» apskatīt visos sīkumos — gan stāvošu, gan gaitā — un arī nofotografēt. Jā, tas ir pārāk liels un neveikls, kļūs pretiniekam par labu mērķi.

Sākumā pūlis ar svētās jumpravas Marijas tēlu virzījās uz Madridi steidzīgi, baidīdamies nokavēt. Drīz ātrums samazinājās. Vēlāk jumprava Marija atrada sev patvērumu kādā klostera pagalmā. Tās pavadoņu kaisme atdzisa, viņi bezmērķīgi mīņājās piefrontes joslā, bailīgi klausīdamies kanonādē.

Etjēns piebiedrojās Seviļas laikrakstu korespondentiem, kuri pēc ilgiem strīdiem un drūmas lamāšanās nolēma atgriezties Seviļā. Viņi brauca nospiestā noskaņā, jo ikkatrs bija paguvis jau iepriekš uzrakstīt gatavu korespondenci par jumpravas Marijas ierašanos Madridē.

Atgriezies Seviļā, Etjēns «Kristīnē» sastapa simpātisko Agirri. Tas arvien vēl bija civilapģērbā, taču galvā formas cepure ar kara lidotāja kokardi: apaļajā aviācijas emblēmā ietilpināts četrlāpstiņu propellers. Agirre paskaidroja: neesot visai ērti nākt klubā un spēļu namā formas tērpā. Bez tam gaisa karaspēka virsniekiem vispār nepatīkot zilie formas tērpi, viņi uzskatot tos par plebejiskiem. Kad beigšoties karš — viņš cerot, ka tas notikšot ziemu, — Spānijas gaisa karaspēkā ieviesīšot jaunas uniformas. Varbūt pat atjaunošot vecās, tās bijušas ļoti impozantas un patikušas senjoritām: viesībām — īsa fraka bez ļipām; parādei — kortiks ar zeltītu rokturi, zeltīta josta un lieli uzpleči ar zeltainām bārkstīm. Parādes uniformā vēl ietilpstot laiviņveida cepure ar diviem asiem stūriem un zeltītu pušķi, kas nokarājas virs pieres. Dižciltīgas izcelsmes virsniekus tagadējā uniformā sevišķi šokējot un kaitinot garās bikse$ un vēl jo vairāk — muļķīgie saišu zābaki.

Agirre pļāpāja un smēķēja cigareti, nenomaukdams cimdus; virsnieku aprindās tas tika uzskatīts par labo toni.

Tajā pašā vakarā viņi abi sēdēja pie galdiņa restorānā «Casinilla de la Сатрапа». Itin drīz starp viņiem izraisījās profesionāla saruna, kas brīžiem gan zaudēja savu dabisko plūdumu, kad restorānā ienāca kāda interesanta sieviete; Agirres skaistajās acīs tad parādījās valgans spīdums, viņš kļuva izklaidīgs, neuzmanīgs, atbildēja pavirši. Viņi sarunājās franciski: gandrīz visi Spānijas piloti bija mācījušies Francijas lidotāju skolās un tur ari praktizējušies.

Nevarēja sacīt, ka Kertners būtu pārlieku ziņkārīgs cilvēks, kas uzmācas ar jautājumiem un iztaujām. Labprātāk viņš stāstīja pats: par jaunumiem «Focke Wulf» Brēmenes rūpnīcas montāžas cehā, kuru nesen bija apmeklējis; zināja, pie kādām problēmām pašlaik lauza galvas konstruktori «Dornjē» rūpnīcā Frīdrihshāfenā,

Bavārijā. Nu jā, viņš tur bijis jau toreiz, kad vēl būvējuši dirižabli «Grāfs Cepelins».

Kertners nebaidījās, ka tiks uzskatīts par savādnieku, un nepalaida garām izdevību uzsākt dziļdomīgu sarunu par cepelīniemT Vai senjoram Agirrem esot zināms, ka Seviļā jau pirms vairākiem gadiem bijis nodomāts uzbūvēt lidostu dirižabļiem? Kā vislielāko noslēpumu Kertners pastāstīja dažādus sīkumus par dirižabļu bāzi. Agirre pacietīgi klausījās šajā vecu ziņu izklāstā. Kertners izlikās nemanām, ka sarunu biedrs viņa prātojumus uzklausa tikai aiz pieklājības.

Toties Kertners ar lielu interesi klausījās Agirres stāstījumā, kad tas ar cieņu runāja par saviem pretiniekiem gaisa kaujās, atzīstot viņu pilotāžas māku un drosmi. Tikai kusls cālis, ar pūlēm izšķīlies no olas, lielīsies ar uzvaru pār pretinieku, kurš lido ar viduslaiku franču «Potez» vai «Ņupor» markas lidmašīnu, vai ar angļu «Bristol» kasti. Tām maksimālais ātrums — 160 kilometru stundā! Agirre atzinīgi izteicās arī par tiem republikāņu pilotiem, kuri asprātīgi izmanto pasažieru duglasus bumbvedēju vielā.

Agirre, starp citu, piezīmēja, ka viņa «Brēges» markas mašīnai niķojoties šasija. Toties kāds tā esot jaunums! Viņš turpināja, klusi čļukstot: šasija pēc pacelšanās salokās, lidojuma laikā atrodas ielocīta fizelāžā, un tikai pirms nolaišanās lidotājs to atkal izlaiž. Agirrem ir nodots izmēģināšanai divplākšņu izlūklidmašīnai paredzētais eksperimentālais modelis.

Ko var zināt, varbūt viņa lidmašīna uz šīs šasijas ieripo taisnā ceļā aviācijas rītdienā?

Etjēnam bija zināms, ka mūsu aviokonstruktori daudz un sekmīgi strādā šajā nozarē. Pa rūpnīcu vārtiem ir jau izbraukušas divas eksperimentālas lidmašīnas ar ievelkamām šasijām — iznīcinātājs «1-16» un ātrgaitas bumbvedējs. Bet vai mums ir izdevies panākt šo mašīnu sērijveida ražošanu? Šķiet, Brēges firmai ir izdevies šasiju uzlabot. Jāšaubās, vai franči pat par lielām pesetu summām būtu pārdevuši spāniešiem visjaunāko modeli….

Etjēns uzmanījās, lai neizrādītu pārāk lielu interesi par Agirres stāstījumu.

Ja tam varēja ticēt, tad vienīgi šīs modernās šasijas

izmēģināšanai Agirre tiek turēts uz brēges mazjaudas kastes, kurai tikai 650 zirgspēku motors.

—   Mašīna man veca, ātrums niecīgs …

—    Līdz divi simti kilometru? — Etjēns minēja.

—    Labākajā gadījumā! Tad, ja tehniķi — motoristu aizstās pati svētā jumprava Marija!

Vakar, kad Agirre gatavojies nolaisties, tā nolādētā šasija izlaišanas mirklī atkal aizķērusies. Viņam ilgi nav izdevies nosēsties. Beidzot svētā Marija par viņu un par viņa novērotāju tomēr apžēlojusies.

Kertners savā laikā bija daudz un nopietni ar šasiju problēmu darbojies, tāpēc tagad gāja vaļā dažādi tehniski padomi šajā jautājumā. Agirre ne jau augstprātīgi, bet drīzāk gan skeptiski pasmaidīja. Līdzīgus padomus esot viegli dot pie heresa pudeles, kuru viņi pašlaik tukšoja pēc tunzivs ar zaļiem zirnīšiem. Kad šasija nenāk ārā un kontrolspuldzīte neiedegas, kad tev jau septīto reizi noplūst pār visu miesu salti sviedri un tu ar šausmām domā, ka nupat būs jānosēžas uz vēdera, — tādā brīdī, lai senjors Kertners piedod, visi padomi zaudē savu sākotnējo vērtību.

—    Pagaidām man skaidrs tikai viens: tava podagriķe neturas stingri uz kājāni. Neredzot slimnieku, grūti noteikt precīzu diagnozi…

—    Gribi? — Agirre pēkšņi piedāvāja. — Rīt lidosim! Sedies novērotāja vietā. Varēsi pārbaudīt visu savu padomu pareizību. Tev viegla roka .,. Nekad neaizmirsīšu, kā tu ienāci spēļu zālē kopā ar senjoritu Fortūnu.

—    …un izrādījās, ka viņai nav vis tikai viens, bet divi laimes rati! — Kertners iesmējās.

—    Ja varētu abus tos pierīkot manai brēgei!

Kertneram lidojums ar veco brēgi nekā sevišķi patīkama nesolīja. Taču tā bija izdevība nokļūt aerodromā, turklāt vēl pabūt gaisā virs aerodroma un tā apkaimes, pastaigāties pa lidlauku, paskatīties apkārt, jo lidosta patlaban esot bāztin piebāzta ar vācu un itāliešu lidmašīnām …

Varbūt Agirre šo piedāvājumu izteica cerībā, ka viņš atteiksies? Būs ļoti ticami, ja Kertners tagad teiks, ka rīt ir aizņemts, ka viņam oficiāla likšanās ar Vācijas konsulu vai ar kādu citu.

Labāk lai Agirre domā, ka viņš nobijies, ja tikai nerodas aizdomas, ka Kertners ļoti grib nokļūt aero

dromā. Nokļūšana tur nedrīkst izskatīties kā Kertnera lūguma rezultāts, kā izlūgta Agirres piekrišana, kā piepildīta vēlēšanās.

—       Nu, ko… — Kertners šaubīdamies norūca.

—   Esmu gandrīz ar mieru, ja bez sevišķiem rūpestiem un formalitātēm.

—    Konsuls Drēgers tevi ir tā rekomendējis, ka mēs iztiksim bez formalitātēm … Vai ar brēgi nekad neesi lidojis? — Agirre kļuva jautrāks. — Tā ir kariete, kuru sen laiks norakstīt lūžņos.

—    Tad jau tā nav kariete, bet dormeuse*, kā Francijā tās senāk sauca.

—    Mana lidmašīna, šķiet, būvēta pašos gaiskuģošanas sākumos.

Kad abi par šo joku izsmējās, Agirre turpināja:

—    Manā brēgē tik daudz mīklainību, ka var kļūt par mistiķi. Lūk, pirmā mīkla: starp pilota sēdekli un novērotāju, kurš sēž aiz muguras, lidojuma laikā rodas noslēpumaina gaisa plūsma. Muļķīgs caurvējš! Visu, kas lidmašīnā pavirši nolikts, rauj gaisā un nes pie pilota. Ja tu sēdēsi novērotāja vietā, tad nemēģini nolaist ūdeni pa lūku. Aplaistīsi mani no galvas līdz kājām!… Pusdesmitos no rīta — tev nebūs par agru?

Tiesa, varot gadīties maza aizkavēšanās. Agirre jau laikus lūdzot viņu par to atvairbt. Lai Kertnera kungs neuzskatot to par nevērību. Un Agirre visai miglaini likanoprast, ka rīt no rīta viņam tikšanās ar kādu Seviļas daiļavu, — tur iejaukts gan sievietes gods, gan vīrieša pašlepnums un vēl kaut kas …

Savam tehniķim motoristam viņš par lidojumu paziņošot ar zīmīti. No «Kristīnes» uz Tabladas lidlauku regulāri braukājot ziņnesis motociklists. Lidlauka komandants un viņa komandantūra atrodoties pie austrumu vārtiem. Caurlaide uz Kertnera kunga vārda būšot pie dežurējošā kaprāļa.

18

Tabladā, tāpat kā visos lidlaukos, oda pēc ben' zīna, arī pēc rīcineļļas, sasiluša asfalta un žūstošas krāsas. Tomēr šeit visām, tā-teikt, profesionālajām lidlauka smakām jaucās klāt ziedu, smaržīgas zāles un augļu

1 Gu)amkariete. (Fran(u vai.) Tulk.

aromāts. Bites atlidoja līdz angāra vārtiem, lidoja virs skrejceļa. Taču motoru dārdi rupji parmāca viņu dūkoņu.

Lidlauks atradās Gvadalkiviras līkumā, visā apkaimē te bija plantācijas, puķu un augļu dārzi. Tie pletās cieši gar aerodromu, un ielāpainajiem asfalta skrejceļiem izraibinātais lidlauks šajā ziedu un augļu bagatajā līdzenumā izskatījās kā svešķermenis.

Etjēns gaidīja Agirri un bija apmierināts, ka tas kavējas. Bija ļoti izdevīgi, ka Agirrem šodien jau no paša rīta nācās risināt sievietes goda un vīrieša pašlepnuma problēmu. Etjēns pa to laiku paguva novērot daudz interesanta, ko bija vērts fiksēt fotofilma, šifrētā ierakstā vai ar zīmuli uzmestā skicē.

Uz lidostu Etjēns atbrauca vēl agrāk, nekā bija norunāts. Caurlaidi saņēma pie dežurējošā kaprāļa un Agirres motoristu pazina pēc eļļainajām piedurknēm un tikpat noziestās laiviņas. Acīmredzot tā bija starptautiska visu motoristu pazīme.

Kopā ar motoristu viņi apskatīja «jauno jaunumu» — ievelkamo šasiju. Etjēnam vajadzēja iegaumēt un paturēt atmiņā visu redzēto, turklāt tā, lai motorists nemanītu, ka redzētais viņam kas jauns.

Tehniskās problēmas asprātīgā risinājuma pamata bija kombinēta kustība, kas prasīja vairākus kinemātisku locekļu savienojumus. Un, ciktāl kustības laikā riteņa plaknes simetrija mainās, uzdevums, ko bija risinājuši ievelkamās šasijas konstruktori, piederēja pie triju dimensiju ģeometrijas.

Neviens pārbaudījums augstākajā matemātikā, kas bija jāižtur gaisa kara akadēmijā, nebija tik grūts kā šis, ar kuru viņš cīnījās tagad, šajās minūtēs, kad tupēja zem brēges spārna …

Viņi izdarīja visu, ko varēja un spēja, lai trose neieķertos. Taču pārbaudīt savu darbu un pārliecināties, vai mašīna pilnīgā kārtībā, iespējams tikai gaisā.

Motorists iegāja angārā, un Etjēns nogūlās Smacīgajā, putekļainajā zālē zem lidmašīnas spārna, steigdams baudīt nedrošo, īslaicīgo lidlauka klusumu.

Nakts sumināts, gaiss klusi šņāc, Gvadalkivira skrej un krāc… Var jau būt, ka kaut kur tā krāc, bet līdz lidlaukam neatnāk pat upes valgā elpa. Šejienes vēlais rudens var droši sacensties ar Maskavas apkaimes augustu.

Viņš gulēja ar aizvērtām acīm un iztēlē skatīja lauka aerodromu Piemaskavā. Tam visapkārt mežs, tā kā šeit dārzi. Tur zāle lidlaukā jau sen nodzeltējusi, nokaltusi, un līdz skrejceļam no meža vairs neatplūst §ēņu smarža. Vakarā mežs vairs nav skaidri saredzams, tas it kā atkāpjas no lidlauka robežām. Tādu prožektoru kā šeit, Tabladā, tur vēl nav, un pār noru klājas petrolejas smirdoņa. Gan starta ugunis, gan robežzīmes, kas spožām strēlēm iedala lidlauku, gan lielais «T» burts uz nosēšanās ceļa — visur «sikspārņa» lukturi. Diemžēl to gaisma no augšas slikti redzama, traucē lukturu vāki. Dažreiz lidotāju un novērotāju mācību nodarbības ilga cauru nakti. Stūrmanis Maņevičs kabatas lukturīša gaismā izdarīja aprēķinos labojumus un ar cementa bumbām dragāja finiera maketus, kas attēloja ienaidnieka tanku kolonnu, uz šosejas. Melna tumsa, tikai acu priekšā mirgo viegli trīcošas fosforizētās rādītāju bultiņas. Tāds lidojums ar taustīšanos tumsā tomēr nav aklais lidojums, kuram vajadzīga īpaša smalka aparatūra… Rītausmā petrolejas lukturus nodzēš,-austras vējiņš aizpūš pēdējās sodrēju plēnes, un, kad lidmācekļus ved projām no aerodroma, tas jau pārredzams visā plašumā — līdz skujkoku mežam, kas to apņem. Jau var saskatīt visas lidmašīnas, kas jau nosēdušās. Tehniķiem tolaik nezin kāpēc izsniedza nevis maskēšanās tīklus, bet gaišus, palagiem līdzīgus pārvalkus. Sie pārvalki ļoti demaskēja lidlauku, un Etjēns, gulēdams smaržīgajā zālē Gvadalkiviras krastā, ar novēlošanos dusmojās, ka mūsu lidmašīnas toreiz nemaskēja, bet sedza gaišiem pārvalkiem. Un nelietderīgi nokaisīja ar dzeltenām smiltīm visus celiņus, un izvietoja lidlaukā dažādus spilgtus plakātus un stendus, it kā «uzskatāmā aģitācija» būtu domāta pretiniekam, kaut arī iedomātam …

Jau pirms diviem gadiem Etjēns saņēma no Centra uzdevumu. Vecais toreiz lūdza viņu saasināt uzmanību to problēmu izpētē, kas saistītas ar akliem lidojumiem, ar lidmašīnu automātisku vadīšanu un grupu lidojumiem miglā.

«Jautājumi ārkārtīgi svarīgi, un mēs lūdzam pievērst tiem visnopietnāko uzmanību.

Vecais.»

Katrs tās šifrētās telegrammas vārds iespiedies atmiņā kā kaujas pavēle.

Šodien, tāpat kā visas pēdējās dienas, Etjēns daudz domāja par Veco. Varbūt tāpēc, ka pašlaik viņi abi ir zem Spānijas debesīm? Būtu liels prieks pēkšņi atrasties Vecajam blakus, ieraudzīt viņu!

Pēdējo reizi viņi tikās Maskavas metropolitēna atklāšanas priekšvakarā. Virs «Sarkano vārtu» stacijas kvēloja milzīgais «M» burts un plakāts: «Sveiciens metropolitēna celtniekiem!»

Korpusa komisārs Bērziņš un Etjēns piebrauca emkiņā, uzrādīja milicim caurlaides un iegāja vestibilā, kur oda pēc neizžuvuša betona.

Arī Etjēns bija formas tērpā: uz gaišzilām zīmotnēm trīs gareni četrstūri — pulkvedis; dienesta pakāpe «apakšpulkvedis» tolaik vēl nebija ieviesta.

Piegāja pie eskalatora. Vecais uzkāpa neveikli kā iesācējs. Virs blakus eskalatora, kurš vēl nedarbojās, divi puiši patlaban izkāra uzrakstu: «Stāviet pa labi, garām ejiet pa kreisi. Uz kāpnēm nesēsties; nelikt uz tām spieķus, lietussargus un čemodānus.»

Redzēdami, kā augsts kara priekšnieks gandrīz nogāžas no kājām un jocīgi novicina rokas, puiši iesmējās. Iesmējās arī Vecais un Etjēns, abi bija lieliskā noskaņā. «Gribu parādīt eiropietim mūsu metro,» Vecais, sacīja, slīdēdams ar eskalatoru lejup. «Rīt atklāšanā būs pārāk svinīgi. Tev būs ērtāk visu apskatīt bez orķestra un bez diplomātiem …» Vecais uzmanīgi nokāpa no eskalatora, Etjēns pieturēja viņu zem elkoņa. Viņi pagājās pa tukšo staciju,-ar sajūsmu apskatīdami marmora sienas, izgāja uz perona. Pulciņš nākamo dežurantu sarkanās naga cepurēs, ar signāldiskiem rokās, mācījās komandu: «Gatavs!» Instruktors kliedza: «Atkārtot!» — un diski atkal pacēlās virs galvām, atkal skanēja daudzbalsīgais signāls nākamo vilcienu atiešanai. Pienāca vilciens, Vecais un Etjēns iegāja tdkšajā vagonā, ar paliku apsēdās uz ādas sēdekļiem. Atskanēja vienas balss saukta komanda, kas vairs nebija mācības mēģinājums: «Gatavs!» Vilciens uzņēma gaitu. Un tukšajā vagonā Vecais izteica Etjēnam savas bažas, jo tikko izlasījis Hitlera grāmatu «Mein Ķampf», kura esot pilna atklātu un apslēptu draudu Padomju Krievijai. Un Zorge ziņojot, ka japāņi arvien kaujinie-

ciskāk lūkojoties uz rietumiem un arī uz Krieviju. «Otrā piecgade, tikko sākam nostāties uz kājām,» Vecais domīgi teica. — Vai tiešām mūsu Maskavas metro būs reiz jāpārvērš par patvertni no bumbām? …

Liktenis viņus izšķīra pirms pusotra gada. Visu šo laiku Vecais bija Blilicra vietnieks Tālajos Austrumos, bet tagad — galvenais kara padomnieks Spānijā.

Kas vēl no biedriem palīdz republikāņiem? Par Hadži Mamsurovu un Vasiliju Cvetkovu viņš zina noteikti.

Etjēnam bija zināms, ka Hadži Umars Džiorovičs Mamsurovs darbojas ar segvārdu Ksanti. Mamsurovs uzdodas par maķedonieti, un tas viņam, Kaukāza kalnietim, nepavisam nav grūti. Bet kādēļ gan Hadži ierakstījies maķedoniešos? Varbūt tāpēc, ka tie izslavēti par pieredzējušiem diversantiem?

Varbūt arī Oskars Stiga ir.tur? Un Ļoņa Bekreņevs, bezbailīgais zēns, kurš tik simpātiski runā jaroslaviešu dialektā, uzsvērdams «o»: «3/i.OpOnO, MOhcbhm!» Etjēns klusi iesmējās, taču tūdaļ pagrieza galvu uz to pusi, no kurienes atskanēja motoru dārdoņa, un sirdīgi vēroja, kā cits pēc cita paceļas gaisā junkersi ar bumbu kravu.

«Cik tālu te būs gaisa līnijā no Tabladas līdz Cuatro vientos vai līdz Hetafe lidlaukam? Hetafe ir par kādiem divdesmit kilometriem tuvlāk. Cik līdz Badahosai vai līdz Alkala de Enaresai ziemeļos no Madrides? Kādi četrsimt kilometri, ne vairāk. Ja tikai padomā: nepilnu pāris stundu lidojums!

Esmu tik tuvu Vecajam … Mans dārgais senjor, galvenais kara padomniek! Bet varbūt jūs patlaban atrodaties Barselonā? Vai arī Granadā? Cik no šejienes līdz Granadai? Granadas pagasts tur, Spānijā, ir… Vai viņam jel kad bija nācis prātā, ka reiz raudzīsies Spānijas debesīs un karos uz Spānijas zemes…»

Kertners varēja tikai minēt, cik un kuri no viņa biedriem palīdz republikāņiem, mācās šeit kaujas gramatiku, lielgabalu valodu, taču bija pārliecināts, ka dumpinieku ieņemtajā teritorijā neviena cita nav kā tikai viņš.

Protams, Konrāds Kertners staigā gar pašu dzīvības maliņu, un Etjēnam ir jāuztflana katrs viņa solis. Allaž jāpārbauda, vai Kertners riskē pietiekami apdomīgi, vai ir pietiekami piesardzīgs un vai ir tajā pašā laikā

pietiekami pārdrošs, asprātīgs un viltīgs savos komerciāli tehniskajos darījumos, cik lielā mērā nevainojams un attapīgs, sastopoties ar vācu, spāņu vai itāliešu slepenajiem aģentiem …

Traki vajadzētu pielipt te, Tabladas aerodromā, kļūt Agirrem par nepieciešamu cilvēku, tikt izdaudzinātam par savējo pie pilotiem, kuri ik dienas, daži pat vairākas reizes dienā pace|as gaisā, lai nomestu bumbas uz republikāņu pozīcijām, — tā viņi saka. Taču Etjēns zina, ka tas nozīmē arī Madrides ielas, dzīvojamos namus, varbūt tieši to jumtu, zem kura apmeties Vecais.

Tāpēc ir ļoti svarīgi pārspēt pretinieku viltībā, izzināt to, kas jāuzzina, noskatīt to, kas jāredz, paturēt prātā to, ko nekādi nedrīkst aizmirst, ko aizmirst būtu tīrais noziegums.

Bail iedomāties, ka Centrā neuzzinās tos jaunumus, kādi tagad ir Konrādā Kertnera rīcībā, ja viņu pēkšņi arestēs melnkreklainie vai falangisti, vai vācu nacisti.

Un šī satraucošā doma bija baigāka par apziņu, ka sagrābtais, nogalinātais, tas, kurš vairs neatgriezīsies pie biedriem, būs viņš pats, Etjēns.

Augstā atbildības sajūta, atbildība par veicamo uzdevumu jau vairākkārt šādā briesmu pilnā vientulībā viņam bija palīdzējusi, tā darīja Kertneru izmanīgāku, izveicīgāku vai arī pacietīgāku — kā, piemēram, patlaban, kad viņš guļ zem brēges spārna un gaida Augusto Agirri.

Neilgais klusums izgaisa. Etjēns gulēja un profesionāli klausījās, kā dārdina fiata visjaunākā parauga iznīcinātāja motors. Tas niķojās, tehniķi ar to noņēmās visu rītu. Drīz arī Agirres lidmašīnas motorists kopā ar Kertneru, kuru viņš stādīja priekšā kā vācu avioinženieri, piedalījās īsajā apspriedē pie fiata motora.

«Fiat» firma jau pagājušā — 1935. gada beigās piesūtīja vairākām Itālijas rūpnīcām jaunā — zvaigžņveidīgā motora maketu dabiskā lielumā. Kertneram neizdevās to redzēt. Un šodien viņš labu brīdi turēja rokās šā motora shēmu, gareniskā šķērsgriezuma rasējumu, paguva izpētīt tā tehniskās īpatnības.

Motors ar gaisa dzesināšanu domāts iznīcinātājiem un augstākās pilotāžas lidaparātiem. Jauda aptuveni tūkstoš zirgspēku.

Ja mēs varētu tuvākajā laikā nodrošināt ar šādiem motoriem mūsu iznicinātājus!

Viņš aizvēra acis un skaidri redzēja gaisā virs Tušinas lidlauka slaveno asu piecnieku. Etjēnam pat elpa aizrāvās. Viņš atkal vēroja nevis augstākās, bet visaugstākās pilotāžas meistarību. Parādes iznīcinātāji nokrāsoti sarkanā krāsā un it kā ar burvju pavedienu cits ar citu sasieti. Jel pieņemiet jūsu ne visai prasmīgā mācekļa atzinības jūsmu, dārgie biedri Stepančonok, Kokinaki, Suprun, Jevsejev un Sevčenko!

Etjēns zināja, ko nozīmē apbruņot iznicinātāju ar tūkstoš zirgspēku motoru. Un ja nu mēs nepagūsim reizē ar viņiem pastiprināt mūsu lidmašīnu motoru jaudu, ja atļausimies atpalikt?

Tas nozīmētu — zaudēt tūkstošiem iespējamās gaisa divkaujās nākamajā karā, kas jau tuvojas. Tas nozīmētu, ka mūsu puiši nākamajās gaisa kaujās būs neapstrīdami sliktākos apstākļos. Un kas gan zina, cik tādā gadījumā jaunu dzīvibu mums būs jāupurē par savu neziņu un tehnisko atpalicību?

Etjēns nekad nebija piedalījies gaisa kaujās; būdams lidotājs novērotājs un stūrmanis, viņš bija izcīnījis gaisa divkaujas tikai ar iedomātu pretinieku. Tomēr Etjēns labi zina, ko lidmašīnai nozīmē neliels ātrums. Tas nozīmē, ka nav iespējams pēdējā mirklī panākt ienaidnieku, kuram jau esi uzsēdies astē; ienaidnieks parāda tev garu degunu un nozūd neskarts. Tas nozīmē, ka arī tu pats, ja esi izšāvis visu munīciju vai esi iedragāts, vai arī esi izlietojis gandrīz visu degvielu, toinēr nevari iziet no kaujas, kas tev nav izdevīga.

Var jau lepni dēvēt jauno zēniņu ar īsi apcirptajiem matiem par Staļina ērgli, bet, ja viņam iedod lēngaitas lidaparātu ar mazjaudas motoru, tad šo ērgli noknābs kā zaļknābja cālēnu, kaut arī vīrišķības un prasmes viņam nebūs mazāk kā pašam Čkalovam, Baidukovam, Gromovam, Jumaševarn, Cuhnovskim vai vēl kādam no mūsu asiem, par kuriem Etjēns vienmēr domāja ar godbijību.

Kas gan tāds lidonis pat ērgli, ja viņam vārgi spārni, ja, būdams drosmīgs, viņš tomēr sirgst ar sirds nepietiekamību vai pat ar sirds kaiti?!

«Sirds vietā — krūtis motors liesmojošs! Notīs

izlikta lirika. Bet kādi ir šā liesmojošā motora tehniskie dotumi? Cik šajā liesmojošajā motorā zirgspēku? Un vai lielā augstumā neatklāsies, ka šim liesmojošajam motoram ir nāvējoša dekompensācija?!»

Jau Vācijā, kad Etjēns iedziļinājās antifašistu iegūtajos slepenajos rasējumos, kas bija nākuši gan no «Focke-Wulf» rūpnīcas konstruktoru biroja, gan no «Messerschmitt» rūpnīcas montāžas ceha, — jau tad viņš izjuta dziļas morālas ciešanas, kad pārliecinājās, ka mēs atpaliekam no varu sagrābušā Hitlera.

Viņš dziļi cieta, it kā jau tagad redzētu nākamā kara upurus, to, kā mūsu puiši zaudē nākamajās gaisa divkaujās. Un viņš justos kā nodevējs, ja nedarītu visu iespējamo, lai tiem palīdzētu.

Un lai arī šie zēni, kuriem dīgst pirmās pūciņas uz vaigiem, zēni, kas nupat tikai iestājušies lidotāju skolās un nav vēl veikuši nevienu patstāvīgu lidojumu, — lai viņi nekad neuzzina, jo viņi arī nedrīkst zināt, kas 'ir rūpējies par viņu spārnu stiprumu. Liekot roku uz sirds, Etjēnam ir tiesības sacīt:

«Esmu darījis visu, kas bija manos spēkos. Vecajam nenāksies par mums, viņa skolniekiem, sarkt…»

—    Senjor, mēs jūs patraucēsim, — pie auss atskanēja motorista balss; Kertners pārsteigumā nodrebēja.

—   Ņemam nost no statņiem.

Kareivju komanda cēla lidmašīnu nost no statņiem, uz kuriem tā bija novietota, lai pārbaudītu šasiju. Motorists izlēca no kabīnes, noslaucīja rokas lupatās un visai apmierināts pamāja ar galvu Kertneram. Tas arī pats varēja pārliecināties: šasiju var ievilkt un izlaist bez mazākās kļūmes.

Drīz ieradās arī Augusto Agirre. Viņš ilgi un dedzīgi atvainojās Kertneram par nokavēšanos un lūdza nedusmoties. Kertners apgalvoja, ka nedusmojoties, un Agirrem ne prātā nevarēja ienākt, cik viņa paziņa šai brīdī patiess.

Agirre bija priecīgi pārsteigts: Kertners ar motorista palīdzību jau ir rūpīgi pārbaudījis visu šasijas darbības sistēmu, nomainījis trosīti. Jā, viņi abi ar motoristu te nav turējuši rokas klēpī, kamēr Agirre risinājis problēmas, kas skar vīrieša pašlepnumu, sievietes godu un spāņu virsnieka cieņu.

—    Tavu tējas rožu vainagu ievērojuši visi, kas vien

piedalījās bērēs, — Agirre stāstīja. — Kā gan citādit Vainagu ar pūlēm spēja panest divi virsnieki. Greznāks par karaļa vainagu. Tiesa, nabaga Alvaresam tagad viss vienalga, bet eskadriļa lūdza izteikt tev pateicību.

Etjēns klausījās un nodomāja: «Varbūt šo Alvaresu panāca kāda mūsējo raidīta kārta?»

Agirre lika sagatavot brēgi lidojumam.

—   Tagad tava podagriķe stāv stingri uz kājām, — Kertners apgalvbja.

—    Tad tik apskatīsim mūsu slimnieci gaisā, dakter.

Taču tūdaļ izrādījās, ka nav otra izpletņa, tādēļ pēc

kļūmes ar šasiju viņam neesotvliesību ņemt Kertneru līdzi. Austrijas avioinženieris nicīgi atmeta ar roku.

—    Brēges kaprīzo raksturu neesmu aizmirsis un alkohola lietošanā šodien grēkojis neesmu. — Kertners iesmējās un pirmais kāpa kabīnē.

Agirrem tas ļoti patika. Viņš demonstratīvi noraisīja no pleciem savu izpletni, ko motorists viņam tikko bija uzsējis, nosvieda zemē, pārmeta krustu un iesaucās: «Dievs, dzimtene, karalis!» Un kāpa kabīnē. Savukārt Kertneram tas ļoti patika.

Lidojums nebija ilgs. Taču tajās divdesmit minūtēs, ko Kertners pavadīja gaisā, viņš redzēja daudz ievērības cienīga — starp citu, iegaumēja, kur novietotas zenītbaterijas, kas apsargā' lidlauku. Un nolaižoties ievēroja dažas interesantas smagiem lidaparātiem paredzētā skrejceļa īpatnības.

Ar lietpratēja interesi Kertners noskatījās divvietīgo iznīcinātāju «Caproni-113» teicamo koplidojumu augstākās pilotāžas paņēmienu izpildē, lesānis no aerodroma tie mācību lidojumā veidoja īstu gaisa karuseli, izmēģinot paņēmienu, kad iznīcinātāji sarga cits cita aizmuguri. So karuseli dēvēja par «peskadilju»; vēlāk motorists paskaidroja, ka spāniešiem ar tādu nosaukumu esot kāds no zivīm gatavots ēdiēns …

Agirre atskatījās un norādīja Kertneram uz šasiju: izlaista tā viegli izslīdēja, tad tika ievilkta un atkal izlaista. Kertners atzinīgi pamāja ar galvu, un lidmašīna drīz sāka nolaisties.

Protams, salaboto šasijubija nepieciešams apslacīt ar dzīvības ūdeni, lai šasija pie nolaišanās nekad vairs neniķotos; tāpat bija nepieciešams atzīmēt arī kopīgu lidojumu bez izpletņiem.

4 2G20

'97

Kertners aicināja Agirri iegriezties turpat pie aerodroma tavernā. Tā atradās tikai pāris soļu attālumā no nelielas ēciņas, virs kuras jumta gaisā slējās antena un raustījās vēja virzienu norādošā svītrainā desa.

Kad Kertners un Agirre iegāja tavernā, saimnieks no letes panācās ciemiņiem pretī.

—       Mans draugs, — Agirre iepazīstināja ar Kertneru.

—   Viņā laimīgi apvienojusies aviācija un komercija.

—    Nevar vēl zināt, kas ir pārsvarā. — Kertners apsēdās pie galdiņa, pārlaida skatienu sienām: toreadoru ģīmetnes, vēršu galvas …

Saimnieks sarosījās, izrādot pasvītrotu cieņu svešajam viesim. Viņš atnesa Kertneram krēslu ar kokgriezumā dīvaini veidotu atzveltni.

—    Augsti godājamais senjor, lūdzu jūs pārsēsties. Sis krēsls tiek pasniegts tikai viscienījamākajiem tavernas viesiem! Uz tā bieži ir sēdējuši Sančess Mehiass, Gaetano Ordonjess un cili slaveni toreadori. Lūk, viņu autogrāfi! — Saimnieks norādīja uz krēsla atzveltni.

—    Tev parādīts liels gods! — Agirre sacīja. — Man krodzinieks šo krēslu nav piedāvājis. Bet vajadzēja gan! Tajā dienā, kad es nolēmu kļūt par lidotāju, Spānija un mūsu mīļotais karalis Alfonss zaudēja brīnišķīgu torero.

Agirre ieraudzīja uz viena no galdiņiem sarkanu galdautu, norāva to, izdarīja dažas kustības kā koridā un uzmeta galdautu saimniekam uz pleciem.

Agirre pastāstīja, ka Tabladas aerodroms republikāņu rokās atradies pavisam īsu laiku, dumpinieki to sagrābuši visai ātri. Un Kertners vēl līdz tam brīdim, kad «Martel» konjaka pudelē parādījās dibens, uzzināja, ka 5. novembrī no Albasetas uz Alkatas de Enaresas lidlauku ziemeļos no Madrides pārlidojušas pirmās krievu eskadriļas. Jau nākamajā dienā tie Madrides debesīs stājušies pretim junkersiem, fiatiem un notriekuši deviņas lidmašīnas. Uz Etjēna jautājumu, kādas tad esot krievu lidmašīnas, Agirre nezināja atbildēt.

Kauja par Madridi pēdējās dienās vēršoties arvien niknāka, Molas karaspēks un aviācija ciešot lielus zaudējumus. Tādā sakarā viņa — Augusto Agirres eskadriļu pēc nedēļas pārvietošot uz kādu piefrontes lidlauku tuvāk Madridei. Vaļsirdīgi runājot, viņš par to priecā-

jolies, jo pretējā gadījumā daži jautājumi, kas skar sievietes godu un vīrieša pašlepnumu, varētu bīstami ieilgt savā risinājumā.

Nākamajā dienā Agirrem nācās šķirties no sava vecā brēges un pēc virknes treniņlidojumu pārsēsties pie jauna heinkeļa-51 iznīcinātāja stūres. Pēc krievu lidmašīnu parādīšanās celties gaisā vecajā viduslaiku karietē bija neiedomājami!

Nedēju un vienu dienu Kertners pavadīja Tabladas lidlaukā un uzzināja daudz tāda, ko zināt bija neizsakāmi svarīgi.

Kertners izmantoja Agirres atļauju un pakāpās uz meseršmita jaunā modeļa spārna, pēc tam brīdi pakavējās pilota sēdeklī, it kā izmēģinot vadīšanas kustības, apskatīja, vai ērti novietota vadības pults, iegaumēdams, kā uz tās izvietotas visas podziņas, rokturi un slēdži…

Viņu maz interesēja tādi lidaparāti, kurus pretinieks jau lietoja kaujās pret republikāņiem, jo tie virs savas teritorijas jau bija notriekuši visu mārku lidmašīnas un tātad gan republikāņu, gan mūsu lidotājiem bija neierobežota iespēja izpētīt un preparēt šos lidaparātus uz zemes, nofotografēt visas detaļas, uzņemt izmērus un tā tālāk.

Kertneru pirmām kārtām interesēja jauninājumi iekārtā, tehniskajās ierīcēs un apbruņojumā to lidmašīnu modeļos, kas bija izgatavoti Vācijas rūpnīcās, kā arī tajās, kuras tikai formāli tika uzskatītas par Itālijas rūpnīcām, bet būtībā bija Hitleram kalpojošo vācu aviācijas firmu atvases. Dažas varbūt vēl nebija nonākušas līdz konveijeram, tām šeit, saulainajās Spānijas debesīs, kaujās ar republikāņiem un padomju brīvprātīgajiem rīkoja pēdējo pārbaudi. Un vai tad nav gluži dabiski, ja Austrijas avioinženieris interesējas par to, kā lidojumos darbojas pēc firmas «Heirēka» pārdotiem patentiem izgatavotās ierīces? …

Apbrīnojami ietilpīga bija šī nedēļa un viena diena, ko Kertners pavadīja Tabladas lidlaukā.

Mūsējie lidlauku divreiz bombardēja un abas reizes nesekmīgi. Kertners bija sarūgtināts, ka republikāņi tik netrāpīgi met bumbas un, liā redzams, nezina zenītartilērijas izvietojumu ap aerodromu (ja varējis viņiem precīzi paziņot!). Un tajā pašā laikā nopriecājās, ka

bumbas krīt sānis no skrejceļa, — jo kuram gan gribas dabūt galu vai tikt ievainotam no savējo bumbu šķembām?

«Un tomēr — ne republikāņiem, ne mūsu brīvprātīgajiem nav to buīnbmetes tēmēkļu, kuriem esmu dzinis pēdas visu beidzamo gadu,» viņš bombardēšanas brīdī nodomāja.

Jo nevarēja taču būt, ka bumbvedēja stūrmanis par skrejceļu būtu noturējis šoseju, kas iet gar aerodromu. Daudz ticamāk, ka šim stūrmanim nebija laba bumbmetes tēmēkļa. Vai arī viņš nebija ņēmis vērā spēcīgo sāna vēju, kāds pūta bumbu izmešanas brīdī. Un tā «aizlaida pēc piena». Stūrmanis izdaiļoja ar bumbu bedrēm šoseju un pie reizes izgāza ar visām saknēm pāris desmitu apelsīnu koku — to zari līka zem zeltaino augļu smaguma.

Lieki sacīt, ka pēc tukšās bombardēšanas visi atkal sapulcējās lidlauka tavernā. Kertners saimniekam paglaimoja, ka viņam šajā tavernā patīkot pat labāk nekā Casinilla de la Campana restorānā. Kopš tās dienas tavernas saimnieks vēl klajāk izrādīja viesim savu centību un rūpību, itin kā aizelsies skrēja gan uz'virtuvi, gan pie viņa galdiņa.

Tavernā ienāca spāniešu lidotājs — kalsens, ar asām kustībām, ar saltu, augstprātīgu skatienu.

—    Pudelīti manējā — un labi vēsu!

—    Himeness no mūsu eskadriļas, — Agirre iepazīstināja, kad lidotājs pienāca pie viņu galdiņa. — Mans draugs Kertners, lidojošs komersants.

—    Apskaužu tevi, tu pārlido uz Toledo, — Himeness sacīja, nebūdams noskaņots uz jokiem. — Desmit minūšu lidojums līdz Madridei! Bet kādēļ tik steidzīgi?

—    Domāju, ka krievu dēļ… Esi taču dzirdējis, kas notiek virs Madrides? Gan dienu, gan nakti… Lieli zaudējumi…

—    Tie krievi chatos esot sevišķi kauslīgi, — Kertners piezīmēja.

—    Mēs ar tiem strupdeguņiem nekādas ceremonijas netaisām, — Himeness nikni teica. — Vai esat dzirdējuši? Vakar viens sarkanais bija nomaldījies un nolaidās pie Segovijas.

—    Nu un tad?

—    Viņu sacirta gabalos, iesaiņoja kastē, piesēja pie izpletņa un izmeta līdz ar vēstuli: «Dāvana gaisa spēku pavēlniekam. Sāds liktenis gaida viņu pašu un visus sarkanos.» Varu iedomāties, cik sarkanie bija priecīgi par šādu dāvanu! — Himeness ļauni smējās.

—    Un ja tu būtu iesaiņots tādā kastē? — Agirre ievaicājās. — īsts lidonis un kristietis tiktāl nepazemosies …

—    Tev neļauj tavas zilās asinis? Tavs dzimtas ģerbonis? — Un Himeness devās ārā neatvadījies.

Ja nesāksi iztaujāt un netiksi uzskatīts par ziņkārīgu, tad lidlauka tavernā vari noklausīties daudz interesanta. Te Kertners uzzināja ari svētās jaunavas Marijas tēla atrašanās vietu. Vispirms tas iestrēdzis kapucīņu klosterī, kilometrus četrdesmit no Madrides, pēc tam tēls evakuēts kaut kur uz dienvidiem, tālāk nost no frontes līnijas. Baznīcas hierarhijas pārstāvji un dižciltīgie grandi jau atgriezušies Seviļā, pie tēla palikuši tikai zemāka ranga pavadoņi. Tagad tēls atrodoties uz riteņiem, to glabājot smagajā automobilī zem brezenta.

Ne jau vienu vien mansaniljas kausu Kertners iztukšoja šajā tavernā (kad bija vajadzīgs — arī ar piepūli), ne reizi vien devīgi mieloja savus galda biedrus.

Un cik bagātīgu atvadu mielastu Kertners sarīkoja Agirres aizlidošanas priekšvakarā! …

Tajā 'neaizmirstamajā dienā aerodromā nolaidās transporta junkerss bez pazīšanās zīmēm — un no tā izkāpa pasažieris ar apbrīnojami pazīstamu ārieni: neliela auguma, pilnīgi sirms, ar jauneklīgu sārtumu vaigos. Neviens no aerodroma priekšniecības lidmašīnu nesagaidīja, taču pie junkersa, no kura nokāpa smaidīgais cilvēks ar sirmajiem matiem, piebrauca horha markas automobilis. No tā izlēca kungs civilā apģērbā un veikli atvēra atbraucējā priekšā automobiļa durvis. Atbraucējs piemeta roku pie cepures, atlaidās aizmugures sēdeklī, un horhs spēji uzņēma ātrumu. Lūk, ko nozīmē astoņcilindrīgs motors! Minūte — un horhs jau aizripoja gar lidlauka malu, pa to pašu šoseju ar aizbērtajām bumbu bedrēm, apklādams ar jaunu putekļu kārtu zilganos ceļmalas olīvkokus.

Etjēns nekādi nevarēja atcerēties, kas ir šis cilvēks ar tik pazistamo ārieni, dusmojās uz sevi, lamāja sevi

par pēdējo nejēgu, kuram atmiņas vietā ir caurs un sapuvis siets. Un tikai tad, kad horlis jau bija garām, atmiņā uzzibsnīja gluži kā magnija uzliesmojums.

Tas taču bija pats Vilhelms Kanariss!

Seja jauneklīga, ja nebūtu sirmo matu, varētu teikt, ka viņam nav vairāk par četrdesmit gadiem, bet Etjēns noteikti zināja, ka Kanarisam jau tuvu pie piecdesmit. Acīs dzīvs mirdzums, tajā jautrības dzirksts. Skatiens nepavisam nav ne caururbjošs, ne ass, ne valdonīgs — lūk, kā jāmācās valdīt pār katru sejas vaibstu, pat pār acu izteiksmi!

Etjēns atcerējās daudz nostāstu par Kanarisu, un kāds sen dzirdēts atgadījums nekādi nesaderējās ar viņa ārieni: pēc pasaules kara Kanariss Itālijā turēts aizdomās par spiegošanu un ieslodzīts cietumā; tur viņš nogalinājis cietuma garīdznieku un izbēdzis, pārģērbies tā sutanā.

Tātad Etjēns pareizi ir brīdināts, ka Kanariss dažkārt iebraucot Spānijā inkognito, kravas lidmašīnā bez pazīšanas zīmēm, sēdot starp kastēm un degvielas konteineriem, lidojot pāri Francijai lielā augstumā. Kanariss vairījās lidot ar junkersicm, kas veica kārtējos lidojumus no Stutgartes uz Barselonu.

Un Etjēns atkal nosauca savu atmiņu par cauru un sapuvušu sietu, jo nebija tūdaļ pazinis to, kurš atvēra atbraucējam horha durvis un pēc tam apsēdās blakus Kanarisam. Tas taču bija rēgojies lidotāja Alvaresa bērēs, ģenerālis Vigons, frankistu militārās izlūkošanas priekšnieks!

Pēc dažām dienām par Kanarisa atbraukšanu bija padzirdējuši Casinilla de la Campana kluba pastāvīgie apmeklētāji, un Agirre, kuram Kertners jau divas reizes bija rīkojis atvadu mielastu, jo aizlidošana arvien tika atlikta, pastāstīja Kertneram kādu Kanarisam piedēvētu joku.

Nesen Kanariss inkognito braukājis te pa piefrontes ceļiem, izturējies nepiespiesti, un, no malas raugoties, varējis likties, ka viņš ieradies izpriecas braucienā. Skatījis senatnes pieminekļus, apmeklējis gleznu galeriju klosterī pie Seviļas: tur azaida telpā un inkunabulu bibliotēkā glabājoties maz pazīstami Muriljo audekli. Atceļā no klostera Kanarisa automašīnai ceļu aizšķērsojis liels aitu bars. Auto lēnām virzījies cauri

baram, un Kanariss visu laiku turējis roku pie cepures, atdodams godu. «Kas zina,» viņš jautri pamirkšķinājis adjutantam, kad nobružātais auto beidzot izlavījies cauri šai dzīvajai vilnas varzai, «varbūt starp šiem auniem atrodas kāds no mūsu valstsvīriem? Drošības labad nekad nav par sliktu baru pasveicināt.»

Tikai nesaprotami — kā šī anekdote nonākusi līdz klubam? Varbūt adjutants izpļāpājis pēc sava šefa pavēles? Kanariss itin kā atgādināja Etjēnam: «Dažkārt der gudri klusēt, bet citkārt ir izdevīgi prasmīgi palaist muti…»

Beidzot Agirres un Himenesa eskadriļa saņēma pavēli pārbāzēties tuvāk frontei.

—    Kur un kad mēs vēl tiksimies? — Agirre nopūtās.

—    Nu jau Madridel — Kertners moži teica.

—    Spriežot pēc visa, tu daudz ātrāk pagūsi aizkuģot uz savu Itāliju un atbraukt atpakaļ.

—    Norunāsim tikšanos Madridē, lidlaukā. Visticamāk, ka tas notiks Cuatro vientos aerodromā. Cik romantisks nosaukums šai lidostai! Četri vēji!

—    Kaut jel viens no tiem bijis man par ceļa vēju! — Agirre bez iejūsmas paraustīja plecus.

—    Neaizmirsti, ka rezervē mums ir vēl piektais vējš!

—    Tu domā piekto kolonnu?

Kertners pamāja ar galvu.

—    Uz to es ceru mazāk nekā ģenerālis Mola.

Tajā vakarā Agirre bija drūmāks nekā parasti un arī iedzēra vairāk nekā citām reizēm. Vairākkārt viņš atsāka stāstīt, ka debesis virs Madrides vakar bijušas dūmu un uguns segtas, ka arvien biežāk un biežāk gaisos līstot asinis.

Nākamajā rītā ēterā vairs neskanēja radiopārraide «Madrides pēdējās stundas», bet Parīzes radio ziņoja, ka Madride varonīgi aizstāvoties, — visa pasaule bija šīs kaujas lieciniece.

Dienu pirms aizbraukšanas uz Alhesirasu, pirms atvadu vizītes pie vācu konsula Drēgera Kertners uzzināja, ka jumpravas Marijas tēls atgriezies Seviļā. Tas atvests naktī, klusībā, ar brezentu pārklātā kravas automobilī, bez kāda eskorta, un svētā jumprava Marija atkal sākusi pildīt savu senseno uzdevumu — būt par pilsētas aizgādni.

19

Kad uzliesmoja Spānijas karš, Etjēns nolēma izmantot savu pastāvīgo dzīves vietu un savu komersanta reputāciju, lai nokļūtu dumpinieku sagrābtajā teritorijā. Bet kā dabūt no frankistiem vīzu? Palīdzēja čeku grāmatiņa, kaut gan šoreiz Etjēns kukuļus nevienam nedeva.

Viņš aizbrauca no Milānas uz Romu un apmetās «Grandhotelī». «Ekscelsiora» viesnīca Veneto ielā varbūt ir pati greznākā un allaž iet kopsolī ar modi, «Grandhotelis» ir mazliet vecmodīgāks. Taču tieši tur apmetas miljonāri, iebraukušie prinči un princeses, pasaules slavenības; tā ir visdārgākā viesnīca Itālijā. Pietiek pateikt: «Esmu apmeties «Grandhotelī»,» — lai uzrunātais saprastu, ka viņam darīšanā ar ļoti bagātu cilvēku.

Un tā nu Etjēns ieradās Romā un devās uz Spānijas vēstniecību. Tā atrodas pie Spānijas laukuma, kur uz kāpnēm arvien drūzmējas mākslinieki — pārdod un pērk gleznas, salīgst modeļus.

Senatnīgā vēstniecības ēka nokrāsota terakotas krāsā. Šauro vārtu arku sargā lākturt uz akmens stabiem. Izgājis cauri dziļai un patumšai arkai, Etjēns nokļuva iekšējā pagalmā, kur urdza mūžam līstošā ūdens strūkla, kas plūda akmens lauvam no rīkles.

Etjēns bija ģērbies tā, it kā dotos uz diplomātisku rautu, — dažās vēstniecībās ieteicams ieiet tikai sevišķi smalki ģērbtam, Un, kad bija jau iesniedzis savus papīrus un atvadījās no ierēdņa, viņš nevērīgi piezīmēja:

—   Lai kāda būtu atbilde, lūdzu darīt man to zināmu. Esmu apmeties «Grandhotelī».

Maģiskā frāze ietekmēja arī konsulārās nodaļas ierēdni. Etjēns bija gatavs derēt, ka «Grandhotelim» bija zināma loma vīzas jautājuma pozitīvā atrisinājumā.

Spāņu vīza tomēr vēl nebija viss. Kertneram vēl noteikti vajadzēja nokļūt uz kuģa «Patria», kurš pēc dažām dienām dosies no Specijas uz dumpīgās Spānijas ostām.

Tas bija preču un pasažieru tvaikonis, bet šajā braucienā — vairāk preču nekā pasažieru. Spriežot pēc iegrimes, «Patria» kravas tilpnes bija pilnas līdz ma-

lām. Turklāt uz klāja bija sakrautas milzīgas, ar brezentu apsegtas kastes. Pat tādā gadījumā, ja iekraušanā nestrādātu Paskuale, Etjēns viegli būtu uzminējis, ka Franko karaspēkam izjauktā veidā tiek piegādāti meseršmitl.

Etjēns nebija domājis, ka uz spāņu zemes jutīsies tik brīvi un darbosies relatīvā drošībā. Kaut arī daži spānieši austrieti Konrādu Kertneru uzskatīja par blēdi, kas spekulē ar patentiem un grib iedzīvoties uz citu nelaimes rēķina, viņš tomēr bija speciālists aviācijas jautājumos, vairāku patentu autors, un viņa interese par tehniskām problēmām, kas radās aviācijas nozarē kāra apstākļos, bija gluži likumsakarīga un dabiska.

Bija vēl kāds svarīgs arguments, kas runāja par labu Kertnera braucieniem uz Spāniju. Tā kā dumpiniekiem palīdzēja Musolīni, visi itālieši Spānijā izskatījās kā brīvprātīgie fašisti, un civiliem itāliešiem slepenie te sekoja daudz mazāk nekā pašu mājās. Patiešām — kādas gan aizdomas varēja modināt itāliešu un austrieša tikšanās, ja tie visi kopā palīdz ģenerālim Franko karot ar sarkanajiem?!

Itālijā Paskuale, Džanīnas patēvs, bija ļoti bailīgs, kad tam gadījās saskarē ar slepeniem materiāliem. Bet uz spāņu zemes un jau ceļā uz Spāniju viņš pēkšņi kļuva aukstasinīgs. Te viņš daudz mazāk lieki rosījās, nemitīgi nelaizīja bailēs iekaisušās lūpas.

Paskuale nogaidīja, kamēr gaitenis, kurā rindojās luksusa kajīšu durvis, bija tukšs, un tikai tad iegāja pie Kertnera; viņš pat atļāvās ar mocekļa vaibstu par kaut ko pajokot.

Bet kapteiņa otrais palīgs, Kertneram labi zināmais Pazudušais Dēls, viņu neapmeklēja ne reizi un nepārmija ar Kertneru ne pušplēsta vārda, taču ne jau nedrosmes dēļ, bet tikai tādēļ, ka Kertners pats bija piekodinājis stingri ievērot šādu piesardzību…

Kamēr Paskuale kādā piejūras aerodromā noņēmās ar atvesto lidmašīnu samontēšanu un Pazudušais Dēls kārtoja savus kuģa vadības pienākumus, kamēr «Patria» braukāja no Alhesirasas uz Kadisu un no turienes uz Velvu, Kertners paguva gan paklejot pa frontes ceļiem līdz Madrides priekšpilsētām un nedēļu un vienu dieimi pabūt Tabladas lidlaukā.

«Patrias» atiešanu no Velvas Kertners bija jau nosebojis, arī līdz atiešanai no Kadisas viņš vairs nevarēja paspēt atgriezties uz tvaikoņa. Tagad, ja vien nepievils īrētā auto šoferis, viņš cerēja panākt kuģi Alhesirasā, kaut gan ceļš uz turieni daudz garāks, nāksies braukt apkārt kalniem, mest lielu likumu.

Noīrētais auto sen izsviežams lūžņos, ceļā jau gadījās vairāki bojājumi. Etjēns juta, ka nokavē, nervozēja un aizspēja tvaikoni tikai tādēļ, ka «Patria» patlaban uzņēma lielu ešelonu ievainotu itāliešu kareivju un ievainoto uzņemšana bija aizkavējusies vēl vairāk nekā Kcrtnera ierašanās Alhesirasā.

Kertners iekārtojās savā vecajā kajītē, kas bija samaksāta ari atpakaļbraucienam, un tūdaļ nomierinājās.

Viņš drīz konstatēja, ka prombūtnes laikā kajītē bijis Pazudušais Dēls. Kā norunāts, viņš ir aiznesis visu, ko Etjēns bija fotografējis ceļā uz Spāniju, paņēmis arī rasējumu rulli, ko vajadzēja noglabāt «Patrias» kapteiņa kajītē.

Vienvietīga luksusa kajīte ar visām ērtībām. Ja Etjēns būs nodevies savām privātām nodarbībām un durvīs pēkšņi sāks lauzties nelūgti viesi, pa iluminatoru var izmest visu, kas vien tādā nelāgā brīdī izmetams,— visu, ko nebūs paguvis šifrēt un pārvērst par nevainīgiem Spānijas dabas daiļumu un jūras ainavu aprakstiem.

Ja Etjēns manīs bīstamus līdzbraucējus uz klāja, tad nostāsies pie borta un turēsies pie margām, gatavs ik mirkli iemest jūrā kasetes ar filmiņām.

Aiz muguras jau Malaga, Almerija, tālu ziemeļos paliek Kartahenas, Alikahtes, Valensijas un Barselonas ostas. «Patria» turas tālāk no republikāņu krasta, tuvāk Baleāru salām. Pēc Palmas ostas Maljorkas salā «Patria» vairs nekur neiegriezās līdz pašai Marseļai.

Marseļā uz kuģa parādījās kāds aizdomīgs subjekts. Nevērīgā gaitā tas vazājās pa klāju, šļūkdams tā, it kā būtu apāvies novalkātās nakts tupelēs.

Kad «Patria» pacēla enkuru un locis vadīja to ārā no Marseļas ostas, aizdomīgais subjekts uzmanīgi vēroja citus kuģus, Etjēns manīja viņa pasvītroto interesi par nelielas tonnāžas kuģiem ar Spānijas karogu. Kad «Patria» slīdēja garām kādam pelēkas krāsas kabotāžas kuģim ar nosaukumu «Riri», aizdomīgais subjekts

vaicāja matrozim — kāda tai pastalai esot tonnāža. Bet, tiklīdz «Patria» bija izgājis no ostas, aizdomīgais subjekts kā neatvairāma ēna pielipa Kertneram un slaistījās tam blakus pie borta, lūkodamies uz Ifas salu, no kuras tvaikonis attālinājās.

Etjēns jau maijā, braukdams kuģī uz Barselonu, bija pārlasījis «Grāfu Montē Kristo» franču valodā un patlaban, lūkodamies uz Ifas salu, aizrautīgi stāstīja uz klāja iznākušajiem viegli ievainotajiem itāliešu kareivjiem par Dantesa baigajiem piedzīvojumiem. Edmons Dantess izbēga no Ifas salas cietuma nevienam nezināms, lai vēlāk kļūtu slavens visā pasaulē ar grāfa Montē Kristo vārdu.

Aizdomīgais subjekts pievirzījās tuvāk un arī ar interesi klausījās pieklājīgi ģērbtā luksusa kajītes pasažiera stāstu par to, kā ar Aleksandra Dimā palīdzību Edmons Dantess bēg no cietuma, kā no augstas klints ielec jūrā, gandrīz zaudē samaņu, tomēr iznirst un, neviena nepamanīts, aizpeld uz Tibulenas salu.

Arī aizdomīgais subjekts pajautāja kaut ko par grāfa Montē Kristo tālāko likteni un visu laiku slaistījās uz klāja, kamēr Ifas sala nozuda aiz apvāršņa. Toties pēc tam Vairs par luksusa kajītes pasažieri neko daudz neinteresējās, bet pielipa tiem, kas uzkāpa kuģī Marse]as ostā.

Etjēns cītīgi fotografēja ar savu leiku Ifas salu, kamēr vien tā bija redzama. Un, lai uzņēmumi nebūtu nedzīvi, fotografēja uz salas fona pasažierus, kas atradās uz klāja. Komponēdams kadru, viņš grasījās uzņemt aizdomīgo subjektu, kad tas bija apskāvis pāris itāliešu, taču subjekts manīgi pasitās sānis.

—    Jūs nevēlaties nofotografēties kopā ar itāliešu brīvprātīgajiem? Baidāties, ka nosūtīšu šo uzņēmumu sarkanajiem?

—    Jā, tāds uzņēmums var nepatikt manam šefam,— subjekts klusi atzinās. — Ja var ticēt dučem, tad visi viņa zaldāti ir varoņi. Bet pie mums, Francijā, vairāk simpatizē republikāņiem. Vai tad esat aizmirsis seno parunu? Taisnība ir šaipus Pirenejiem, maldi — viņā pusē.

«Rādās, ka tas ir franču aģents,» Etjēns nodomāja un, izlikdamies naivs, vaicāja:

—    Jūs esat no Perpinjanas?

—    Nē, esmu brelonis.

Etjēns jau no svešā izrunas bija uztvēris, ka tas ir dzimis bretonis, un Dienvidu Perpinjanu minēja tikai tāpēc, lai šo subjektu iztaustītu. Tagad Etjēns galīgi pārliecinājās, ka ir sastapies nevis ar spāniešu, bet ar franču aģentu. Franko taču neies vervēt sev spiegus tālajā Bretaņā, viņš algo tos, kas dzīvo pie Pirenejiem un prot spāņu valodu…

Vēlu naktī pavērās 11. kajītes durvis un parādījās Paskuale. Viņš bailīgi palūkojās apkārt — pirmās klases gaitenis bija tukšs un visas durvis aizvērtas. Steidzīgi, nepieklauvējis viņš iegāja 12. kajītē un bez elpas atbalstījās pret durvīm.

—    Kas jums kaiš? — Kertners vaicāja.

—    Katra šāda tikšanās… — Paskuale atkrita uz dīvāniņa. — Dūšas uzkurināšanai es pat iemetu lāsīti grappas'. Dodiet padomu — kur lai ņem rezerves nervus?

Viņš pārlaida satrauktu skatienu kajītes sienām, Kertners viņu nomierināja:

—    Aiz tās sienas ir jūsu kajīte, bet aiz šīs — Barontīni. Nekur nekas nav dzirdams.

—    Es esmu pa pusei beigts… — Paskuale izņēma no azotes nelielu avīzē ietītu vīstokli. — Un tad vēl tā krava!

—    Kāda krava? — Kertners noglabāja'vīstokli.

—    Jūs redzējāt, kā iekrāva tās kuļmašīnu kastes? Katrā no tām ir sešpadsmit zārku. Nabaga zēni atgriežas mājās cinka mundieros. Un cik vēl itāliešu nav aprakti pie Gvadaramas? Arī maniem puisēniem pietrūka cinka. Viņu dieva nepieņemtās ēnas klīst tuksnesī… Līķus izkrausim Spccijā, tur mazāk acu un ausu; no turienes iesim uz Dženovu, tur atkal iekrausim kuļmašīnas. Un mājās neiznāks pabūt… Nododiet Džanīnai sveicienu. Pēc manu dēlu nāves Abesīnijā viņa ir atkal piesaistījusi mani dzīvei. — Paskuale runāja ar piepūli, viņam bija izkaltusi rīkle, un Kertners ielēja glāzē gāzēto ūdeni. — Pēc krievu lidmašīnu parādīšanās daži mūsējie iziet no modes. «Patria» jau aizveda vienu meseršmitu-109. Visjaunākais modelis.

1 Vīnogu degvīns. (Tulk.)

—   Jus to redzējāt?

—   Vienā lidlaukā montēja. Bet mūs vācieši nelaida ne tuvumā.,

—    Un tehniskā dokumentācija?

—    Bija noglabāta kapteiņa seifā.

—   Vai tas jau sērijas modelis?

—    Liekas, tikai pārbaudes modelis.

—   Ja nākamajā braucienā jums izdosies uzzināt kaut ko sīkāk, sūtiet man sveicienu ar Džanīnu…

Paskuale izgāja no Kertnera kajītes un slīpi iepretim ieraudzīja, ka 19. kajītes durvis ir pusviru. Paskuale tvēra ar roku pie sirds, pārvarēja acumirkļa vājumu un aiztrūkstošā balsī teica jau neredzamajam 12. kajītes saimniekam:

—    Jūs nevarat pat iedomāties, kaimiņ, cik ļoti man izpalīdzējāt! Tas Alhesirasas pavārs ir traks uz pipariem, bet mani grēmas moka daudz vairāk nekā jūras slimība. Bez jūsu sodas ūdens man bija beigas. Un «Patria» būtu aizvedusi uz Itāliju par vienu mironi vairāk. Ar labu nakti, sinjor…

Beidzot «Patria» pietauvojās gala punktā — Specijā. Dodamies uz trapu, Etjēns pagāja garām Pazudušajam Dēlam un Paskualem, neatsvJicinoties no viņiem. Toties, nokāpis krastā, pieklājīgi un ļoti ilgi atvadījās no aizdomīgā subjekta. Tas ostā lūkojās apkārt, it kā kādu meklēdams. Etjēns saprata, ka ar savu klātieni un ar savu tērzēšanu ļoti traucē subjektam kāda izsekošanu, tomēr ēverģēlības pēc turpināja pļāpāt par grāfu Montē Kristo. Vai mesjē zinot, ka viņa tautietis Dimā savas grāmatas varonim par vārdu devis itāliešu salas nosaukumu? Tā atrodas pašos Toskānas arhipelāga dienvidos …

Ostā Etjēns salīga važoni un laimīgi aizbrauca uz staciju, nesaticis neviena no nelūgtiem sagaidītājiem. Viņš nolēma, ka labāk būs atgriezties Milānā caur Parmu, neiebraucot Dženovā.

Un, kā vienmēr, kad-Etjēnam izdevās paglābties no briesmām, viņš, jau atgriezies Milānā, savā kantorī ar prieku pasmējās par Kertnera pārmērīgo piesardzību.

«Nevaru ciest zaķapastalas, kas no katras mušas iztaisa ziloni un vēlāk pārdod ziloņkaulu…»

20

«25. 8. 1936.

Beidzot mēs varēsim izpildīt Jūsu lūgumu un Jūs nomainīt. Kandidāts ir jau sagatavots un septembra beigās varēs izbraukt un pārņemt no Jums darbu. Dabiski, ka zināmu laiku Jums nāksies pastrādāt ar viņu kopā, kamēr viņš iepazīsies ar apstākļiem. Jūsu nomainītājs labi pārvalda franču, bulgāru un turku valodu. Pēc diploma un izglītības — inženieris elektriķis. Lūdzam ziņot savas domas — kāds «jumts» viņam būtu visdrošāks. Sveiciens no tālā Vecā. Ceram drīz tikties. Nadja un Taņa sūta sveicienus.

Draudzībā — Oskars.»

21

Līdz pēdējam brīdim Etjēns sēdēja pirmās klases uzgaidāmajā telpā un izgāja uz perona tieši pirms Boloņas vilciena atiešanas.

Bagāžas nekādas, izskatās pēc pavadītāja. Viņš ik mirkli lūkojās stacijas pulkstenī un ļoti uzmanīgi raudzījās apkārt, it kā kādu meklēdams.

Vilciens sāka kustēties, bet viņš arvien vēl uzmanīgi vēroja apkārtni un, tikai vilcienam aizejot, uzlēca uz pēdējā vagona pakāpiena.

Garie pakāpieni bija ierīkoti gar visiem vagoniem, un pa tiem bija iespējams aiziet no vilciena viena gala uz otru. Etjēns ar vilšanos pamanīja, ka nav ielēcis vilcienā pēdējais. Vēl daži vīrieši uzlēca uz garām aizslīdošajām kāpēm, bet kāds jauns cilvēks ar platmali galvā nebēdnīgi uzlēca, kad vilciens jau gāja gandrīz pilnā gaitā.

Etjēns šoreiz nebrauca ar ātrvilcienu, kā parasti to darīja un kā viņam saskaņā ar savu turību nāktos braukt, bet gan ar vienkāršu pasažieru vilcienu. Mazāk jābīstas, ka piesiesies sekotājs.

Sēdēdams pie loga, Etjēns caur stiklotajām durvīm ieraudzīja: pa vagona gaiteni iet garām jauns cilvēks, kuru viņš vairākkārt bija redzējis Boloņā. Melnas Ūsiņas un zemu uz acīm uzmaukta platmale. Naivais! It

kā tik acīs krītoši uzmaukta platmale darītu cilvēku mazāk pamanāmu!

«Ūsiņas» gāja vilciena kustības virzienā.

Etjēns laikus ierāvās pārpildītās kupejas kaktā un palika neievērots.

Viņš brītiņu nogaidīja, tad piecēlās, izgāja pa pretējām durvīm, kas veda no kupejas ārup, uz garajiem kāpš|iem un, turēdamies pie rokturiem, lēnām virzījās gar vagonu uz vilciena pakaļgalu — gluži kā «zaķis», kurš bēg no biļešu kontroliera.

Tādu pieķērušos te daudz, nevar tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Taču Etjēnam tāda burzma pa prātam. Izrādās, ka no vagona vagonā pārvietojas klaiņojošs dziedonis un to pavada dziesmu cienītāji. Šodien dziedonim sevišķi liela piekrišana, viņš ir savācis krietnu žūksnīti centēsimos. Pasažieris, kurš karājās pie roktura blakus, stāstīja, ka klaiņojošais dziedonis esot Boloņas operas nākamā slavenība. Tālu skanēja neapoliešu dziesmiņa, pēc tās — ārija no «Mīlas dzēriena».

Nesteidzīgais vilciens pienāca Dženovā agri no rīta.

Pēdējā piestātnē pirms Dženovas Etjēns aizgāja pa peronu uz pirmo vagonu. Pirms tam viņš ievīstīja kabatā platmali, noģērba un paņēma uz rokas vasaras mēteli; tā viņu pūli būs grūtāk pazīt. Dženovā jo ātrāk jāpazūd no perona. Var taču būt, ka jaunais cilvēks ar Ūsiņām turpina viņu meklēt.

Etjēns laimīgi izgāja pazīstamajā stacijas laukumā. Skvērā te viņu sagaidīja bronzā lietais Kristofors Kolumbs; daži koki tam sniedzās līdz pleciem, citi — pāri galvai.

Boloņā bija labāk ierasties stacijā bez bagāžas un neizskatīties pēc pasažiera. Bet te — gluži otrādi, labāk būtu izskatīties pēc pasažiera, kas nupat izkāpis no vilciena, tad tūdaļ varētu doties uz viesnīcu. Tāpēc Etjēnam ļoti trūka bagāžas, ja bijis kaut vai portfelis…

Visvieglāk būtu ienirt hoteļa «Kolumbija» .portālā, tas tepat iepretim stacijas ēkai, pa labi. Taču tā ir pārāk drūzmīga vieta, un, ja kāds Dženovā sāks meklēt Kertneru, tad tas būs pēdējais idiots, ja nesāks no «Kolumbijas».

Ašā, sparīgā gaitā, kā cilvēks, kurš steidzas kaut ko nenokavēt, viņš aizsoļoja pa Balbī ielu Nunciāta laukuma virzienā.

Agra stunda, pūlī nepaslēpsies, pa ielu staigā vienīgi sētnieki ar slotām. Derētu iegriezties klusu šķērsielu labirintā, kas kāpjas pa kreisi kalnup. Etjēns atradās iepretim Svētās Brigitas ieliņai, kas veda augšup pa kāpnēm. Bet kurp tā ved?

Nami itin kā pielipuši stāvajai kraujai; pāri tuvējo ēku augšējiem stāviem un jumtiem redzamas citas ēkas, to jumti, mansardi, torņi, tornīši. Rita gaisma strauji izgaismo dakstiņu jumtu burkānsarkano mozaīku un pārlej tai citu krāsu. Pirmie saules stari jau zelti krustus un kupolus, bet šaurajā, augsto namu saspiestajā ieliņā tie vēl neiespīd.

Taču nav laika līksmot par daudzstāvu ainavu. Etjēns ir nobažījies, šī diena jānodzīvo pilnīgā pārliecībā, ka viņam neseko. Ai, kā šodien viņam noderētu burvju cepure, zem kuras valkātājs kļūst neredzams! Kas zina, varbūt nesēju, važoņu, šoferu pūlī stacijā viņu ir sagaidījis cits — nepazīstams aģents, kuram ūsainjs viņu nodevis tālākai sekošanai.

Varētu pašlaik ieiet kādā lētā kafejnīcā un stundu vai divas pasēdēt, pārskatot rīta laikrakstu. Daudzi sinjori tā mēdz sākt savas dienas gaitas, viņi grib zināt,_ kas jauns dieva pasaulē — kas notiek Spānijas frontes, kādi jaunumi biržā, kā noris velosipēdistu sacīkstes «Tour de Fratice», kur piedalās itāliešu riteņbraucēji …

Taču avīzes vēl nav iznākušas un visas kafejnīcas vēl slēgtas.

Viņš izgāja cauri garam tunelim, kuram uz portāla bija norādīts būves gads: «Anno VI» — sestais fašisma ēras gads, vienkāršāk sakot — 1928. gads. Etjēns nolēma iziet pa īsāko ceļu uz 20. septembra ielu un nogriezās pa labi.

Cik lēni velkas laiks, tas pats laiks, kurš strauji bēg no mums pat tajos brīžos, kad turam savus pulksteņus saitē piesietus! Etjēnam vienmēr ir trūcis laika, tik grūti paspēt gan uz banku, gan lidlauku pie sinjora Lionello, gan uz biržu, gan kantori un vakarā nenokavēt uvertīru La Scalas operā, bet pēc tam, operas ārijas dudinot, līdz vēlai naktij sēdēt pie saviem slepenajiem skaitļu virknējumiem. Cik daudz darīšanu jāietilpina katrā diennaktī!

Ar žēlabainu līdzjūtību viņš kādreiz pielīdzināja sevi

bersaljēru orķestra pūtējiem. Karaspēka parādēs šie nabaga muzikanti soļo pilnā gaitā un vēl spēlē, nesajaukdami ne takti, ne gājiena soli…

Un tagad pēkšņi izrādās, ka laika viņam pārmērīgi daudz, nav to kur nosist, viņš šķiež minūtes kā ceptu kastaņu čaulas.

Viņš darīja visu, lai ātrāk patērētu tās pusotra stundas, kas bija atlikušas līdz veikalu atvēršanai.

Noskuvās lētā frizētavā, turpat laika nosišanai iztaisīja manikīru, meistare knibinājās ap viņa nagiem, bet Etjēns sēdēdams nodomāja:

«Sievietei gan daudz vieglāk izmainīt savu ārieni nekā vīrietim. Dažkārt pietiek, ja tā pārkrāso matus, pārmaina frizūru vai nomaina apģērbu.»

Pēc tam viņš sēdēja uz augstā krēsla pie apavu spodrinātāja. Diemžēl tas negadījās no lēnīgajiem runātniekiem, kuri ziedes uztriepšanu un darbošanos ar suku veic kā svinīgu rituālu. Šis spodrinātājs darbojās tik nepiedienīgi ātri, it kā Etjēnam aiz muguras būtu sastājusies gara rinda.

Ar spoži nospodrinātām kurpēm viņš, kā ikviens atbraucējs, ar pašcieņu aizsoļoja pie Kristofora Kolumba namiņa, kas atrodas torņa pakājē pie vecpilsētas vārtiem. Namiņu apvij efejas, dzelzs skavām sastiprināti porainie, apsūbējušie sienu tikmeņi. Durvis slēgtas uz laiku laikiem. Kurā gadsimtā pēdējo reizi ir pagriezusies slēdzene sarūsējušajā atslēgā? Durvju slieksnis daudz augstāks par ietvi, kas stāvus ved uz cietokšņa valni.

Tiklīdz parādījās pirmais bļaustīgais avīžu pārdevējs, Etjēns tūdaļ nomierinājās. Tagad viņš varēja, cik vien ilgi gribēja, sēdēt bulvārī uz sola, iebāzis degunu laikraksta lapās.

… Ģenerālisimusa Franko karaspēks uzbrūk Madrides karaliskā parka El Prado rajonā. (Vai tas nozīmē, ka dumpinieki, nekā nepanākuši tiešos triecienos, mēģina ielenkt Madridi no flangiem? Kaut tikai nenogrieztu Madridi no Gvadaramas! No turienes pilsēta saņem elektroenerģiju, tur ir dzeramā ūdens krātuves.)

…Diplomātiskas ceremonijas sakarā ar to, ka Vācija un Itālija atzinušas Frariko huntu par «Spānijas valdību». (Vēl maķenīt, un fašistiskais skribents aizrīsies sajūsmā.)

…Ratificēts japāņu un vācu līgums «aizsardzībai pret komunismu». (Nāk prātā, ka tieši tādu pašu līgumu oktobrī Berhtesgadenā parakstīja Hitlers un grāfs Ciano.)

…«Fiat» firma būvē dzelzceļu Persijā, autostrādi Afganistānā. (Visu laiku rosās pie mūsu robežām!)

…Pēc labdarības koncerta Berlīnes rēvijas teātrī Džilji saticies ar Hitleru. Džilji Vācijā filmējas jaunā kinolentā. (Liels talants, bet politiski — zīdainis!)

…Fotoattēls: manifestācijā Romā. Gar Musolīni maršē garīdznieki vizuļainos kulta tērpos un mūķenes ar dīvainām cietinātām galvassegām. Zaldātisks ierindas solis, fašistiskā sveicienā paceltas rokas, pavērtās mutes kaut ko kliedz. (Vai tad savās klusajās cellēs viņi mācījušies tā maršēt un bļaut?!)

Viņš sēdēja skvērā pie Karlo Feliče operteātra un nodevās nemierpilnām pārdomām.

Jau vasarā viņam kļuva zināms, ka Vecais karo Spānijā un ir paņēmis līdzi uz turieni veselu grupu palīgu. Vai tikai tie biedri, kas palikuši centrā, spēj iedomāties, kādos apstākļos patlaban nonācis Etjēns?

«Kur gan tagad ir Oskars? Jau kopš septembra gaidu apsolīto nomainītāju. Varbūt pēdējā šifrētā vēstule ir nonākusi vienaldzīga cilvēka rokās, un papīrs, kā zināms, cieš klusu, galda atvilktnē tam vietas daudz nevajag. Vai arī cilvēks, pie kura nonākusi vēstule, domā, ka man trūkst vīrišķības un izturības? Vienādi vai otrādi, bet maiņas nav, un esmu spiests spēlēties ar uguni, jo spēle ir par likmēm, kas dārgākas par dzīvību.»

Etjēns bija pārliecināts: ja Vecais būtu savā vietā, tad pret viņa signāliem un lūgumiem par nomaiņu izturētos uzmanīgāk.

Etjēns uztraucās jau toreiz, kad uzzināja par Vecā pārcelšanu uz Sevišķo Tālo Austrumu armiju par Blihera vietnieku. Vecā vietu centrā ieņēma Urickis — cik varēja spriest no vēstulēm un telegrammām, lietišķs cilvēks. Etjēns zināja, ka šis ir tā Uricka brāļadēls, kuram bija ievērojama loma Oktobra revolūcijā un kuru eseri nogalināja. Un tomēr: kādi apstākļi ir bijuši par cēloni vadības maiņai? Varbūt mūsu attiecību pasliktināšanās ar japāņiem un nepieciešamība nostiprināt Tālo Austrumu armijas pretizlūkošanas daļu?

Vai ir izdevies atrast Vecajam līdzvērtīgu atvietotāju? Ja tikai padomā, cik pavedienu stiepās uz viņu no visām malām! Kā rokās šie smalkie pavedieni ir nonākuši tagad? Etjēns ir lasījis kādā žurnālā, šķiet, «Vojennaja mis|», ka divīzijas komandiera sagatavošanai nepieciešami vismaz astoņi līdz desmit gadi. Cik gadu tad vajadzīgs, lai sagatavotu izlūkošanas pavēlnieku? Lai iedarbotos ar pilnu jaudu, izlūkam dažkārt ilgus gadus rūpīgi jākrāj iegūtie dati to loģiskā secībā un cēloņsakarībā. Vadības maiņa izlūkošanas darbā nav vienkārša lieta.

Nav jau runa par to, ka vietā varētu nākt vājāki darbinieki. Bet jaunie darbinieki — lai kādi tie būtu — vieglāk var krist par upuri dezinformācijai, tiem grūtāk salīdzināt «vakar» un «šodien», viņi nezina, kādas parašas, ieradumi, paņēmieni, manieres piemīt tiem pretiniekiem, pret kuriem viņu priekšteči neredzami karojuši ilgus, ilgus gadus.

Pēc visiem nosacījumiem, kādiem pak|auts viņa darbs, Etjēns nekādi nedrīkstēja iebraukt Dženovā. Taču risku attaisno brauciena sevišķais svarīgums. Etjēnam nav tiesību turēt neizmantotus tik vērtīgus materiālus, viņa pienākums — nodot tos Centram.

Tas ir, kā teikt, galvenais uzdevums. Taču nākamajā stundā viņam jāatrisina lokāls, mazs un tajā pašā laikā sarežģīts uzdevums — jāiekārtojas viesnīcā, jāpaliek Dženovā neievērotam.

Kā gan atbraucējs lai ierodas viesnīcā pilnīgi bez mantām un nepievērš sev uzmanību?

Viņš pacietīgi gaidīja, kamēr atvērās universālveikals «Rinascenza», un nopirka dzeltenu ādas čemodānu. Vispār viņš prata nest tukšu čemodānu tā, lai tas izskatītos smags. Taču gaiteņa apkalpotājs viesnīcā tūdaļ izķers čemodānu no rokām un nesīs uz numuru… Nē, tukšs čemodāns neglābs!

Etjēns universālveikalā sapirka dažādus sīkumus un dažus apģērba gabalus. Noplēsa etiķetes pidžamai, zeķēm, jaunajiem virskrekliem, lai tas viss neizskatītos, kā nule gādāts, nopirka .un uzlika galvā jaunu borsalino platmali, uzāva jaunas kurpes, pielaikoja un vairs nenoģērba jaunu uzvalku, bet visu valkāto sakravāja turpat čemodānā.

Tagad viņš varēja atļauties kļūt par respektabla hoteļa iemītnieku.

Ieblaku_ portjē galdiņam redzamā vietā karājās tabula, kurā uzskaitītas visas tuvākās baznīcas, uzrādīts, kad un kādi dievkalpojumi tur notiek darbdienās un svinamas dienās. Turpat novietota vara urna, kurā visiem ienācējiem, ja ārā lietains laiks, jānovieto savi slapjie lietussargi.

Etjēns nokāpa viesnīcas restorānā, apsēdās pie patāla galdiņa, taču jau pēc dažām minūtēm viņa acu priekšā pavīdēja īsas un platās — gandrīz kvadrātveida Ūsiņas.

Ūsainis apsēdās aiz sienas izciļņa, un Etjēns to ieraudzīja tikai tādēļ, ka pie pretējās sienas karājās spogulis. Platmale, kas parasti tika uzmaukta līdz acīm, redzama turpat blakus uz krēsla. \

«Jāaiziet ātri, bet nesteidzoties.»

Viņš vēlreiz paskatījās pretējā spogulī un sastapa ciešu uz sevi vērstu skatienu. Etjēns pat pamanīja, ka svešais nav vēl paguvis neko pasūtīt. Tādu skatienu Etjēns klusībā dēvēja par dzinējsuņa aci — ar tādu dzinējsuns skrien medījuma pēdās.

Kopš kāda laika, no kādas vietas Etjēnam seko šis nelūgtais līdzgaitnieks — no stacijas Bolonā vai jau agrak?

Ne ar ko nelikdams manīt, ka ir sekotāju ievērojis, Etjēns nesteigdamies izdzēra savu kafiju, atstāja uz galdiņa tik un tik liru un gausi piecēlās.

Jā, viņš nekur nesteidzas. Jā, viņš dzīvo šajā viesnīcā. Numura atslēgu ar koka bumbieri viņš turēja rokā paskandinot.

Taču numurā viņš neatgriezās, bet izgāja uz ielas, iebāza koka bumbieri kabatā un ielēca autobusā, kas gāja ostas virzienā.

No autobusa viņš izkāpa pie Vekia mola un aizsoļoja pa tirdzniecības pasāžu, kura kā gaitenis vesela kvartāla garumā aizstiepjas zem dzīvojamo ēku otrajiem stāviem. Kontrabandas cigarešu pārdevēji te visiem uzmācās, gandrīz vai ar varu bāzdami savu preci gājējiem kabatās.

Iepretim pulksteņu darbnīcai — grāmatām apkrauta lete. Kā gan lai paiet garām sirmajam bukinistam un tikpat sirmai viņa palīdzei, ja te var parakņāties grāmatās un iztērēt vēl desmit liekas, aizmetamas minū-

tes? Pēdējie mēneši bijuši līdz kaklam darba pilni, un viņam nav bijis va]as iegriezties grāmatu veikalos.

Tagad viņš ar patiku cilāja un skatīja kaudzē sakrautās grāmatas. Visāda veida dēku romānus, detektīvu un spiegu stāstus viņš pašķirstīja bez sevišķas intereses, bet noskuma, ja gadījās turēt rokās vērtīgas grāmatas, kuras laika trūkuma dēj viņam nebija lemts izlasīt.

Maza grāmatiņa apbružātos gaišzilos vākos. Amerikāņu lidotāja izmēģinātāja Džimija Kolinza piezīmes. Angļu valodā. Etjēns jau sen ir dzirdējis par šo grāmatu un kādreiz pat apvaicājās par to Mondadori izdevniecības grāmatnīcā. Taču itāliešu valodā grāmata vēl nav iznākusi. Viņš pašķīra, izlasīja dažus teikumus, steigšus un devīgi samaksāja bukinistam. Tik ļoti gribējās jo ātrāk nokļūt līdz kādam bulvāra solam un nodziļināties lasīšanā, ka viņš pat pielika soli.

Drīz viņš jau tuvojās ostai — pāri namu jumtiem bija redzami kuģu masti, takelāža, dūmeņi. Bija dzirdams ostas darba troksnis — sasaucās velkoņu sirēnas, skanēja celtņu zvani.

Etjēns apstaigāja vairākas piestātnes, pavēroja tvaikoni, kura nosaukums iztālēm nebija salasāms, bet pieiet tuvāk karabinieris neļāva. Tvaikonis patlaban uzņēma kravu. No piestātnes bija sadzirdama nerimtīga takelāžas čīkstoņa, bez mitas darbojās celtņi. Pa gaisu ceļoja milzīgas kastes, nozuzdamas kuģa tilpnēs.

Lai nepievērstu sev karabiniera uzmanību, Etjēns soļoja tālāk, pagāja garām ostas pārvaldei un starp citām izkārtnēm ieraudzīja uzrakstu: «Notāra kantoris». Tas ir labi, nebūs jāmeklē notariāts pilsētas centrā.

Šādos kantoros gadās daudz klientu, kas Dženovā pārsēžas no vilciena kuģī, no kuģa vilcienā, no kuģa kuģī. Tālab te, ostā, mazāk saistīs uzmanību tranzīta pasažieris ārzemnieks, kurš paraksta pilnvaru uz kādas sievietes vārda, uzticot tai rīkoties ar viņa tekošo rēķinu Šveices bankā.

Tālab viņš šajā ar zīmoglakas smaku caur un cauri piemirkušajā telpā jutās pilnīgā drošībā. Nevienam slepenajam neienāks prātā meklēt viņu tādā nomaļā, klusā kaktā.

Ar jaunizceptu, notāra apstiprinātu pilnvaru kabatā viņš aizsoļoja pa ļaužu pilnu ielu.

Kā visās dienvidu pilsētās, zivju pārdotavas, augļu un puķu veikali te virknējās tikai ielas ēnās pusē. Nekādi pārjumi šeit nespētu pasargāt no saules preci, kas ātri bojājas.

Zivju pārdotavai stikla vitrīnas nav, un Etjēnu, garām ejot, apņēma asas smakas. Ar paparžu lapām izklātos grozos, ar tekošu ūdeni apgādātās stikla kastēs bija atrodamas visas Ligūrijas jūras dāvanas. Astoņkāji, langusti, krabji, austeres, mīdijas, kalmāri, garneles, lielos gabalos sagriezta zobenzivs un daudziem zivju ēdieniem derīga piedeva — šampinjoni pītos groziņos.

Puķu veikals — ar bagātīgu smaržu buķeti un krāsainu paleti. Augļu veikaliņš — ar savu krāsu un smaržu mielastu, šķiet, ietilpinājis sevī visu apkārtējo parku, plantāciju un augļu dārzu svaigumu.

Liekas, Etjēns bija pavirši pabrokastojis, jo Somali piestātnes tuvumā nolēma iegriezties augļu veikaliņā. Neuzkrītoši, taču vērīgi palūkojies apkārt, viņš pārkāpa veikaliņa slieksni.

22

Iegarenam dēļu namiņam līdzīga kaste. Celtnis to pacēla no platformas, uz kuras bija Vācijas dzelzceļa emblēma, un nesa pa gaisu uz piestātnes malu. Krāvējs atāķēja štropes un uzmeta tās uz āķa otram celtnim, kuru darbināja kuģa vinča.

Iekraušanu vadīja stividors Mauricio, atlētiska auguma puisis. Viņa izteiksmīgajiem žestiem sekoja gan celtņa, gan vinčas vadītājs, gan visi krāvēji.

No klāja uz malu kāds vāciski sauca:

—   Pasakiet viņiem, leitnant Hibner: ja iekraus līdz pusdienai — dabūs prēmiju!

Barontīni pamirkšķināja celtņa vadītājam, tas saprotoši pamāja ar galvu. Kad paceltā kaste jau bija gandrīz virs tilpnes lielās lūkas, celtņa vadītājs spēji svieda to lejup, uz klāja. Kaste sašķīda, no dēļu apšuves parādījās kaut kas tāds, kas nepavisam nelīdzinājās lauksaimniecības piederumam: vieglā tanka tornis ar lielgabala stobru.

Lāsti, kliedzieni, vinčas kaucieni.

—       Nekavējoties izsaukt kapteini! — vāciski iebrēcās tas, kurš deva rīkojumus leitnantam Ilībneram.

Barontīni skriešus aizdrāzās lejup pa trapu un iebruka kapteiņa kajītē.

—    Vācieši jūs sauc!

—    Kas noticis?

—    Saplisa viena kaste.

Kapteinis izskrēja no kajites un aizcirta durvis. Bija dzirdams, ka viņš strauji uzsteidzas pa dzelzs trapu.

Barontīni nogaidīja, ar savu atslēgu atslēdza kajītes durvis un iegāja …

Krāvēji jau sedza pār sasisto kasti brezentu.

— Tā ir sabotāža! — Kapteinis kliedza uz Mauricio.

—   Jūs visus tiesās kara tribunāls!

Mauricio kliedza uz celtņa vadītāju:

—       Ja Klaudija tev neļauj izgulēties naktī, tad lai viņa dienā sēž blakus būdā un tur tev vaļā acis!

Celtņa vadītājs kliedza leitnantam Hibneram:

—       Un kas ir uzrādīts jūsu kravas zīmē? Nepareizs svars!

Barontīni, jau paguvis atelsties pēc skrējiena pa trapu, stāvēja uz klāja un rādija kapteinim kravas zīmi.'

—       Krava taču sver sešas tonnas! Ne stividors, ne celtņa vīrs pie tās nelaimes nav! vainīgi. Mēs sastādīsim aktu.

Kapteinis pasniedza kravas zīmi vācietim, tas paklusām kaut ko teica, tad atmeta ar roku un deva rīkojumu turpināt iekraušanu…

«Patria» tika piekrauta pirms paredzētā laika; kā tad tūdaļ lai šķiras, kā lai nepasēž pulkā, apslacinot vāciešu izmaksāto prēmiju?

Lampa apgaismo augļu veikaliņa dibenistabu, kur sakrautas kasies, grozi, augļu vāceles. Pie sienas, abpus oleogrāfijas, uz kuras attēlota apelsīnkoku birzs, karājas ģitāra un mandolīna.

Pie galda — Mauricio un viņa viesi: «Patria» kapteiņa palīgs Ateo Barontīni, ar iesauku Pazudušais Dēls, celtņa Vadītājs, divi dokeri — viens garš, otrs vienāds.

No spožās dienas gaismas pielijušās pārdotavas ienāca Ermīnija; viņa ienesa groziņu ar augļiem un piesēdās pie galda.

—    Si grapa stiprāka par viskiju, — celtņa vadītājs uzslavēja. — Par jums, sinjora!

Erminija izķēra Mauricio no rokas glāzi, līdz malām pilnu ar vīnogu degvīnu, aši pārmeta krustu, vienā elpas vilcienā izdzēra un skāņi iesmējās.

Mauricio sniedzās pēc mandolīnas, garais dokers paņēma un sāka skaņot ģitāru. Mauricio uzsāka dziesmu «Dūja gan nolaižas, gan atkal uzlido augstu». Viņš dziedāja, spiezdams pie krūtīm milzīgās plaukstas, nevaldāmi žestikulēdams, dziedāja izjustā tenorā, kaut gan viņa ārienei vairāk būtu piederējies bass.

Ar iemīlējušos skatienu viņš lūkojās Ermīnijā un lūgdamies, pielabinādamies ierunājās:

—    Ermīnij, šodien taču ižcila dienai Mums ir jauns ciemiņš. Un vēl kāds! Viņš, ja vien gribētu… Viņš varētu būt ne tikai kapteiņa palīgs, bet kapteinis. Un ne jau uz «Patria» — uz tās smirdošās kastes, bet uz… Queen Elisabelh»\ Un kāpēc tikai uz «Queen Elisabeth»… Viņš varētu būt visas itāliešu flotes pavēlnieks… — Erminija izteiksmīgi paskatījās uz Mauricio, un viņš apklusa pusvārdā, taču drīz savu runātr nību atguva. — Vai tu zini, kas ir viņa tēvs? Vai tu esi dzirdējusi par Barontīni kuģu būvētavām, kuģu piestātnēm un kuģiem? Lūk, kāda vīra dēls viņš ir!

—    Pazudušais dēls, — Barontīni iebilda.

—    Bet viņš uzspļāva visām kuģu būvētavām un braukā ar «Patria», tādēļ ka viņš ir īsts jūrnieks!

—    Bez viņa mēs šodien nebūtu tikuši galā ar tām kuļmašīnām, — sacīja vienacis, berzēdams rokas.

—    Domājat, es nezinu, kas tajās kastēs iekšā? — Ermīnija iesmējās.

—       Jā, brīnums gan, — atkal ierunājās Barontīni,

—    kā spāņu zemnieki agrāk mācēja novākt ražu bez šīm mašīnām?!

— Labāk būtu aizsūtījuši tam Franko kādu palielāku zārku, — Ermīnija sacīja.

Visi iesmējās, bet Mauricio atkal lūdzoši nolūkojās Ermīnijā.

—    Kauču tādā reizītē, kad tu esi iepazinusies ar sinjoru Barontīni!

Ermīnija noraidot papurināja galvu. Mauricio atskatījās uz galda biedriem, meklēdams līdzjūtību, un teica:

—    Šādos brīžos es nožēloju, ka nepieņēmu ģenerāļa

Nobiles aicinājumu un neaizlidoju viņam līdzi uz Ziemeļpolu.

—       Ir gan vajadzīgs tur baltajiem lāčiem tāds paputējis kājnieku leitnants, — Ermīnija iespurdzās.

—>;Ja es stabulētu līdzi fašistiem, sen jau būtu iztaisīts par kapteini…

—       Bet es brīnos, kā tev ar tik garu mēli un tik gaisīgu domāšanu ir izdevies uzdienēt līdz leitnantam…

—       Ermīnij, vari pazemināt mani par ierindnieku, bet apžēlojies par ciemiņiem!

Ermīnija padraudēja Mauricio ar pirkstu, tomēr uzlika galdā vēl pudeli vīnogu degvīna. Notinkšķēja veikaliņa ārdurvju zvans.

—   Atkal pircējs! — Mauricio saviebās.

Ermīnija izgāja, un tūdaļ aiz pusviru palikušajām durvīm atskanēja viņas melodiskā balss:

—       Esiet sveicināta, sinjora Faketi! Mēs nupat saņēmām Mesīnas apelsīnus.

—    Lūdzu, trīs kilogramus.

Mauricio ielēja vīnogu degvīnu glāzēs, tad parakņājās kabatas portfelī, izņēma kādu ģīmetni un sniedza to Barontīni.

—       Sinjor, ja «Patria» kādu brīdi stāvēs Almērijā, tad sameklējiet tur vecos Amaņsio un atvediet šo puišeli.

Mauricio nemamja Ermīniju ienākam. Tā dzirdēja Mauricio pēdējos vārdus un ar maigumu viņā noraudzījās.

Zvans atkal aicināja viņu pārdotavā…

Kad, Etjēnam ieejot veikaliņā, nostrinkšķēja durvju zvans, no dibentelpas ienāca apaļīga tīkama izskata sieviete ar jautrām acīm. Uz vaigiem tai vīdēja vieglas pūciņas, gluži kā firziķiem, kurus tā tirgoja; sulīgās lūpas izskatījās kā ar granātu sulu aplijušas; acis atgādināja divas lielas zilganmelnas vīnogas.

Veikalniece laipni uzsmaidīja un ar ierastu pieklājību vaicāja:

—    Ar ko varu pakalpot godātajam sinjoram?

Etjēns ar patiku noraudzījās Ermīnija un sveicinot

pamāja ar galvu. Viņa ierašanās tai bija liels pārsteigums. Un tomēr tāda savaldība, tik dabisks tonis!

Durvis uz dibentelpu palikušas pusviru, no turienes ieskan vīriešu balsis, cauri sabiezējušam augļu aromā

tam samanāmi tabakas dūmi. Šķind glāzes, dzirdamas karsta strīda atbalsis. Viegli nojaust, ka tur krietni mielojas.

«Tad ta nelaimējās!…»

Tikko viņš gribēja dibentelpas trokšņa aizsegā Bfrmīnijai kaut ko pateikt, kad aiz durvīm viss apklusa, janogaida, kad tērzēšana tur atsaksies. Tapec pagaidam viņš jautāja:

—    Kāda būtu labākā vīnogu šķirne?

—       Es ieteiktu «madonnas asaras». Tikai vakar atveda. Sulīgākas vīnogas zem Itālijas debesīm nav augušas.

Ermīnija saka tīro patiesību: sārtās ovālās vīnogas" ir saldas sulas pilnas. Taču Etjēns gaida brīdi, kad varēs runāt par lietu, tāpēc ir izvēlīgs.

—    Tādi pašķidri ķekari… Un tajā kastē?

—       «Nēģera galva». Jūs tikai paskatieties! Katra oga — gandrīz plūmes lielumā.

Ermīnija atkal runā tīro patiesību: bronzas brūnās un tumši mēļās vīnogas ir apbrīnojami lielas.

—    Un kas jums tai malējā kastē? «Zelta samanna»?

—    Jā, sinjor, tā ir tā šķirne…

«So šķirni pie mums Vidusāzijā dēvē par «dāmu pirkstiņiem»,» Etjēns atcerējās, bet skaļi teica:

—    Sajauciet visas trīs šķirnes. Ķdus pusotra kilo.

Viņa nosvēra pirkumu, saņēq*a naudu, viltīgi pasmaidīja un, izdodama sīknaudu, aicināja pircēju nākt vēl.

—       Pateicos, sinjora. Es atcerēšos ceļu uz jūsu veikalu. Kādreiz iegriezīšos. — Viņš noliecās pār svariem un, izmantojot mirkli, kad skaļums dibentelpā atkal pieauga, iedrošinājās un čukstus jautāja: — Šodien?

—    Šodien pēc četriem. Būs svaiga prece.

Etjēns pasteidzās aiziet, kamēr viņu nebija ieraudzījis kāds no tiem, kas sēdēja bodītes dibentelpā.

23

Viņš nogriezās pa piejūras bulvāri, aizgāja garām bākai līdz Parodī piestātnei, apsēdās uz sola zem platānas un atvēra grāmatu, bet nevajadzīgo vīnogu turzu nolika blakus uz sēdekļa.

Etjēns zināja, ka Hitlers slepeni sūta ģenerālim

Franko karaspēku pa apkārtceļu caur Minheni un Dženovu, caur Seutas un Melijas ostām uz Spānijas Maroku. Bet kā uzzināt kaut ko sīkāk?

Pat ar neapbruņotu aci redzams, ka ostā notiek ieroču un fcaramateriālu iekraušana. Visi preču stacijas sliežu ceļi pieblīvēti ne vien ar Itālijas, bet ari ar Vācijas dzelzceļu vagoniem. Nav grūti uzminēt, ka pretēji Starptautiskās neiejaukšanās komitejas lēmumiem šī krava tiek sūtīta uz Franko ostām.

Bet, kas īsti tajās milzīgajās kastēs apslēpts, cik īsti kareivju uz Spāniju tiek nosūtīts, vai daudz kravas ar karamateriāliem no Vācijas iet tranzītā caur Dženovu,— to visu viņš uzzinās šodien pēc pusdienas pārtraukuma.

Ārkārtīgi svarīgi būtu šodien parunāt ar Ermīniju bez lieciniekiem un -brīdināt, ka pagaidām Etjēns pārtrauc ar viņu visus sakarus. Viņš nedrīkst Ermīniju pakļaut briesmām. Jau šodien pat jāiedod viņai šifrs un jāpasaka pasta adrese Turīnā, adrese, pret kuru slepenpolicijai nav nekādu aizdomu.

Anka saņems muļķīgas pļāpīga sievišķa vēstules un nogādās tālāk — Ingrīdai.

Ar Ermīniju Etjēns iepazinās pirms pusgada uz kuģa klāja, atgriežoties no Barselonas. Pēc izrunas viņš tūdaļ konstatēja, ka simpātiskā otrās klases pasažiere ir no Dženovas: Dženovas iedzīvotāju izruna ir dziedoša, un reizē tajā dziraamas rīkles skaņas. Kā jaunā dženoviete gadījusies Barselonā? Viņa tūdaļ Kertneru izlaboja: tiesa, viņai izdodoties izskatīties jaunai, bet vai tad šai esot tiesības saukties par jaunu, ja nu jau pagājis vairāk nekā gads, kopš viņa kļuvusi atraitne? Viņa gaidīja, ka interesantais melnīgsnējais un plecīgais pasažieris ar zaļganpelēkajām acīm sāks karsti protestēt un izteiks viņai kaudzi komplimentu. Taču tas klusēja, un viņa, aizmirsdama, ka tikko ar to koķetējusi, ar neliekuļotām asarām acīs sāka izklāstīt savu dzīves stāstu.

Viņa apprecējusies ar kalnraci Hožē Amansio, kurš tolaik strādājis Dženovā par dokeru, jo savā tēvijā Spānijā nav varējis dabūt darbu. Pec dokeru streika, kas beidzies ar sakāvi, Hozē aizbraucis atpakaļ uz Asturiju un ar pūlēm iekārt&jies kādā šahtā. Prasmīgs atskaldītājs, viņš bijis apmierināts, ka strādā kauču par izstrādāto iežu aizvācēju. 1934. gada oktobrī falangisti

noslīcināja asinīs kalnraču sacelšanos. Kļuvusi atraitne, viņa aizbraukusi uz Barselonu un, kā jau īsta dženoviete, sākusi tirgoties. Atvērusi mazu augļu veikaliņu, taču tirgošanās veikusies arvien sliktāk un sliktāk, bodīti nācies slēgt. Savu puisēnu viņa aizsūtījusi uz Almēriju pie vīra vecākiem, pati ar grūtībām savākusi naudu otrās klases biļetei un nu braucot atpakaļ uz Dženovu. Varbūt kāds no radiniekiem palīdzēšot nostāties uz kājām.

Etjēns paļāvās pirmajam iespaidam par savu ceļa biedri. Viņš balstījās gan uz savu intuīciju, gan uz viņas sapratīgumu un atbildēja uz fašistu nošautā kalnrača Hozē jaunās atraitnes vaļsirdību ar pilnīgu uzticēšanos. Viņš sacīja, ka arī pats ir cietis no fašistiem un jau vairākus gadus pret tiem cīnās. Viņš no sirds jūtot līdzi jaunajai paziņai. Viņš apsolot palīdzēt tai iekārtoties jaunajā dzīves vietā, ja viņa būtu ar mieru Dženovā nodarboties ar augļu tirdzniecību. Viņu kopīgām interesēm derētu atvērt nelielu augļu veikaliņu kaut kur ostas apkaimē.

Protams, pārdotava, kur tik gardi smaržo augļi, kas nākuši gan no Itālijas un Spānijas provincēm, gan no Āfrikas piekrastes, nav reģistrēta Milānas tirdzniecības palatā kā «Heirēka» firmas filiāle. Kas gan kopīgs starptautiskam patentu un izgudrojumu birojam, kur valda saltā prāta tehniski aprēķini,' ar . šo aromātisko kaktiņu? Un tomēr Ermīnijas augļu veikaliņam ir vistiešākais sakars ar «Heirēku» un tās līdzīpašnieku Kertneru. s

Jaunā atraitne pēc visa pārdzīvotā tomēr nebija zaudējusi dzīvesprieku, viņai tika pasmieties, uzjautrināties. Dženovā viņai drīz radās piedzīvotājs ar visai pievilcīgu ārieni. Piedzīvotāja parādīšanās Etjēnu pārsteidza — un nevar sacīt, ka patīkami. Vai viņš arī tagad vēl var uzticēties Ermīnijai tāpat kā agrāk?

Ermīnija'iepazinās ar Mauricio, kad viņš vēl staigāja karavīra tērpā, tikko atvaļinājies no karadienesta, kur bijis kājnieku leitnants. Mauricio atgriezās no karadienesta neapmierināts un nepūlējās šo neapmierinātību slēpt. Viņš bija bāztin piebāzts ar sīkburžuāziska anarhisma idejām, kaut gan karsti centās Erminiju pārliecināt, ka esot Gramši, Terračīni un Toljati piekritējs.

Neraugoties uz trim ievainojumiem, viņu apbalvoja

skopāk nekā citus un atvaļināja no dienesta, nepaaugstinot kapteiņa pakāpē, kaut gan, pēc paša vārdiem, šī pakāpe viņam jau sen pienācās. Un viss tikai tādēļ, ka Mauricio atteicies cildināt fašistus un daudz biežāk tos lamājis.

Mauricio strādāja Dženovas ostā par stividoru, citiem vārdiem — bija atbildīgs par kravas novietošanu kuģa tilpnēs. Viņš rīkojās kuģu piestātnē, skaļā komandiera balsī izkliedza pavēles celtņu vadītājiem un visiem, kas vien nonāca viņa padotībā. Viņš viens pats lēma, kādu kravu kurā tilpnē un kādā secībā iekraut. O, tā ir liela māksla! Stividoram jāņem vērā gan tonnāža, gan tara, gan gabarīti, gan kravas raksturs. Viņš nedrīkst aizmirst par kuģa iegrimi un līdzsvaru. Un ja krava nav adresēta visa uz vienu ostu,, bet ceļā tiks izkrauta dažādās ostās? Stividoram jāparedz arī tas, viņam jāatbild par kuģa līdzsvaru, jāraugās, lai kuģa smaguma centrs bīstami nenovirzītos. Viņam jāparedz, kā krava izturēsies visniknākajā vētrā, sāna vilnī un ķīļvilnī. Stividors ir vienīgais cilvēks, kurš bez kapteiņa un kapteiņa pirmā palīga vēl sīki zina kuģa tilpņu saturu, zina, kāda krava, ār ūdens necaurlaidīgu brezentu apsegta un piesieta, atrodas uz klāja.

Mauricio gribēja salaulāties ar Ermīniju, bet Ermīnija nesteidzās doties ar viņu tem rokas uz baznīcu. Ermīniju mulsināja tas, ka Mauricio ir četri gadi jaunāks par viņu, un viņa vaļsirdīgi atzinās Kertneram:

—    Es teicu Mauricio, ka, esmu viņam par vecu, bet pati tobrīd nodomāju: īstenībā tu esi man par jaunu. Kādas ir sinjora Kertnera domas? Esmu par četriem gadiem vecāka un par tādiem — tik ilgiem četriem gadiem!

—    Bet varbūt viņš ir jaunāks par jums par četriem pavisam īsiem gadiem? — Etjēns teica, un Ermīnija labprāt iesmējās; viņai bija apbrīnojami skāņi, gluži meitenīgi smiekli.

Mauricio pārmeta Ermīnijai, ka viņa pametusi puiku pie vecajiem. Ermīnija taisnojās: kas varējis zināt, ka asiņainais punduris Franko taisīšot dumpi un ka zēns palikšot pie viņa par ķīlnieku? Mauricio novietoja Garsijas ģīmetni uz plauktiņa pie spoguļa, kur mēdza skūties un sasukāt matus. Mauricio bija cieši apņēmies aizbraukt uz Almēriju un zēnu atvest. Turklāt viņam

pienācās bez maksas biļete turp un atpakaļ ar jebkuru tvaikoni, kas uzturēja satiksmi ar Spānijas ostām. Garsijam ir pēdējais laiks sākt mācīties itāliešu valodu, bet viņš nav pat ābeci paostījis — kā tad viņu uzņems Dženovas skolā?! Etjēns no Ermīnijas stāstījumiem zināja, ka Mauricio tālajam Garsijam pieķēries ar sirdi un dvēseli un viņa par to esot Mauricio bezgala pateicīga un gatava piedot viņa vieglprātību, lielmutību un saiešanos ar ostas drauģeļiem pie degvīna glāzes.

Ermīnija jau bija parādījusi sevi kā uzticamu un uzņēmīgu palīdzi, naids pret fašistiem kūsāja viņas dzīvespriecīgajā būtnē. Taču pavasarī un vasaras sākumā mazās bodītes saimniece vēl bija vientuļa atraitne un negulēja tik tuvu pie auss skaistam un runātnīgam vīrietim.

Pēc pirmās iepazīšanās Mauricio Etjēnam nepatika. Visvairāk viņš baidījās, ka bijušais leitnants var izpļāpāties saviem pudeles brāļiem. Bet Ermīnija dievojās un zvērēja, ka viņam nemaz īsti neesot nekā tāda, ko izpļāpāt. Zināms, viņš varot kaut ko sagudrot, izlielīties, ne velti viņam patīkot lasīt visādas melu pilnas grāmateles. Vajagot tikai paklausīties Mauricio, kad viņš sākot svaidīt savas milzīgās rokas un fantazēt, — liekoties, ka nupat, nupat tas aizlidošot uz mēnesi, bet pēc tam apmetīšoties uz Ziemeļpola kopā ar Nobili un leduslāčiem. Taču, kas attiecoties uz lietu…

Par tilpņu saturu un par klājā novietoto kravu, kas rūpīgi apsegta ar brezentu, viņš stāstot vienīgi viņai, Ermīnijai, un nezinot, kam viņa nodod tālāk visas šīs ziņas.

—    Lai Jēzus un svētā dievmāte atņem man savu svētību, ja es viņam izstāstu, kas un no kurienes jūs esat!

—   Nu, bet ja, nedod dies, viņu sagrābs melnie krekli?

Ermīnija aši parādīja Kertneram divus ragu veidā saliektus pirkstus, kas nozīmēja to pašu, ko paruna «pipari tev uz mēles».

—       Labāk lai tas nenotiktu! — Viņa smagi nopūtās.

—    Mana līgavaiņa raksturs, vaļsirdīgi sakot, ir mīkstāks par Karraras marmoru. Ļaunākajā gadījumā cietēja būšu es pati. Bet man rakstura pietiks par abiem…

Ostā turpinājās darbīgā kņada un drūzma. Bet

Etjēns lūkojās uz tuvāko piestātni, uz preču staciju, uz blakus piestātnēm.

«Patiesību sakot, tagad šeit ir frontes līnija, kaut gan nav dzirdami ne šāvieni, ne kanonāde. Es te sēžu pašā pirmajā kaujas līnijā. Un Ermīnijas bode nav nekas cits kā labi nomaskēts novērošanas punkts,» Etjēns nodomāja un tūdaļ atkal iedziļinājās lidotāja izmēģinātāja piezīmēs, ko neizlaida no rokām.

Sī grāmata bija tik ļoti Etjēnu aizrāvusi, ka viņš pat zaudēja īstu priekšstatu par laiku. Bet nevar taču sēdēt te augu dienu ar grāmatu rokā un vīnogu tūtu blakus, nepiesaistot neviena uzmanību! Viņš ir pārāk labi ģērbies, lai tik ilgi bez vajadzības slaistītos gar kuģu piestātnēm. Derētu iejukt starp tiem, kas klaiņo ostā, bet tad jābūt apģērbtam nonēsātā uzvalkā, galvā jāuzliek saburzīta žokejcepure vai berete, nevis jauna borsalino platmale.

Laiks no krastmalas pazust. Etjēns jau ir uztvēris vairākus uz sevi vērstus pārlieku ziņkārīgus skatienus. Atdevis vīnogu tūtu mazajiem skrandaiņiem, kas te pilnos auļos skraidīja ap platānām, viņš gāja projām.

24

Etjēns nolēma meklēt patvērumu lētā viesnīcā. Varbūt tur pēdu dzinēja nebūs. Drošības labad viņš noīrēja taksometru, ne jau tādēļ, ka viesnīcas atrastos tālu no ostas — tās ir tepat blakus —, bet tāpēc, lai nepieciešamības gadījumā varētu tūdaļ aizbraukt.

Viņš labu laiku riņķoja pa pilsētu, pirms apstājās pie necilas viesnīciņas «Aurelio». Portjē sagaidija viņu ar saldenu laipnību, kā pieklājas kalpotājam tukšā viesnīcā, kas ieinteresēta, lai tajā apmestos labs iemītnieks.

Taču portjē uzlūkoja Etjēnu ne tikai pārlieku laipni, bet ar neslēpti pētošu skatienu. Tāda sejas izteiksme mēdz būt ļaudīm, kad tie ar pūlēm mēģina atcerēties, kur sastapto cilvēku redzējuši.

Etjēns uzminēja: portjē salīdzina viņa ārieni ar redzētu fotoattēlu vai arī pārcilā prātā pazīmes, kas tam paziņotas.

—   Vai sinjors vēlētos vannu? Aši būs gatava. Vanna ir turpat blakus jūsu numuram, gaitenī.

—    Vai tad cs esmu tik netīrs, ka man tūdaļ jāliekas vannā?

Portjē apmulsa un tūdaļ aicināja ieturēt pusdienas viesnīcas restorānā. Taču pusdienot vēl bija par agru.

«Cenšas aizturēt mani viesnīcā.»

—    Vai jums numuros ir tālruņi? — Etjēns jautāja, pārliecināts, ka panīkušajam «Aurelio» tālruņa nav.

—    Tikai šeit, lejā …

Etjēns bēdīgi noplātīja rokas.

—   Tad esmu spiests atteikties no jūsu pakalpojumiem. Man naktī jāzvana uz vairākām pilsētām…

Etjēns izgāja no «Aurelio» un iesēdās taksometrā, kas viņu gaidīja.

Portjē izskrēja pakaļ, un Etjēns spogulītī redzēja: stāv uz ietves, ar skatienu tver automobiļa numuru un čāpstina lūpas, iegaumēdams ciparus.

Etjēns atlaida taksometru pilsētas otrā galā, kaut kur Sanmartīno kalna pakājē, un stundas pusotras ar to pašu grāmatiņu rokās nosēdēja tukšā skvērā, pirms * iedrošinājās doties atpakaļ ostas virzienā.

Tratorijas atgādināja sevi ar gardām, kārdinošām smaržām. Dienvidu pilsētās pusdienu stundā ielas gājējus arvien pavada ēdienu smarža. Etjēns bija atteicies no pāragrām pusdienām «Aurelio» viesnīcā, kur portjē tik ļoti piedāvājās viņu pabarot, taču tagad jau jutās krietni izsalcis.

Viņš aizsoļoja pa zināmo galeriju un atkal ieraudzīja sirmo bukinistu pāri. Tie sēdēja pie savas grāmatu letes un garšīgi pusdienoja: spaghetti, siers, saldie sīpoli, pudelīte vīna. Redzams, ka vecīši dzīvo mīļi un saticīgi, ik solī jūtama savstarpēja uzmanība. Izrādās, ka cilvēki līdz sirmam vecumam var būt uzmanīgi viens pret otru un pat pie gluži necila azaida: viņi piedāvāja viens otram pēdējo vīna malku, siera gabaliņu. Vai vecīši varbūt tāpēc Etjēnam šķita tik simpātisKi, ka pie tiem viņš bija iegādājies tik ļoti ilgotu grāmatu?

Vienkāršā ostas tratorijā pusdienoja dokeri, matroži, laivinieki, nesēji, celtņu vadītāji, smagie ormaņi, dažādi ostas apkaimes ļaudis, kas te grozījās, meklējot darbu.

Etjēns apsēdās tālākajā kaktā pie loga un vēroja ielii.

Garām pagāja krāvēju pulciņš, arī tie, kā redzams, steidzās uz tratoriju. Visi ģērbušies maisu audekla

dungriņos, tomēr apģērbs nebija tas, kas darīja viņus visus līdzīgus izskatā: šī netveramā līdzība bija viņu gaitā. Visi viņi so|oja sagumuši un reizē nolikuši uz priekšu, it kā pūlētos pārvarēt neredzamu smagumu, kas liec atpakaļ viņu varenos plecus un dzīslainos kaklus. Tāda gaita ir cilvēkiem, kuru muguras nemitīgi līkst zem nastu smaguma. Krieviski — грузчик', gruziniski — mušē, itāliski — fašino, tirku valodas — ambals, vāciski — ausladers, ķīniski — kūlijs. Un,' lai kādā ostā tie strādā, lai vieni pusdienā ēd spaghetti, citi — sīpolu zupu, treši — biezputru, ceturtie — harčo, piektie — rīsus, — viņus visus pirmām kārtām dara līdzīgus viņu īpatnējā gaita. Kas gan saskaitīs, cik kastu, maisu, saiņu, ruļļu, mucu, grozu mūžā ir pārcilājis un pārnesis uz sava kūkuma katrs no šiem garām aizejošiem ostas krāvējiem? Neviens okeāna tvaikonis nepavilks tādu kravu.

Etjēns atceras ostas krāvējus kopš savas jaunības, kopš pašām pirmajām padomju varas dienām Baku. Viņš, deviņpadsmit gadus vecais Maņēvičs, toreiz kļuva par Pirmā internacionālā pulka kareivi un cīnījās Mešadī Azizbekova nodaļā. Pie viņiem atnāca jauns, maisa drēbes skrandās sedzies ambals. Viņš strādājis naftas iekrautuvē, un viņa skrandas bija caurcaurēm piemirkušas ar petroleju, mazutu un eļļu. Viņa pakulu krekls, kas netīrumu dēļ jau bija zaudējis dabisko krāsu, bija sviedru tik ļoti piesūcies, ka uz muguras spiedās ārā sīki sāls graudiņi. Kad šim jaunajam ambalam izsniedza sarkanarmieša apģērbu, viņa skrandas svinīgi sadedzināja, un tās dega kā lāpa….

Varbūt Etjēns tāpēc atcerējās to jauno ambalu, ka ieraudzīja sāls graudiņus uz kreklu mugurām krāvējiem, kas sēdēja pie blakus galdiņa?

Etjēns pasūtīja sev zivju zupu. Viņš cītīgi zvejoja ar karoti no šķīvja visus jūras gardumus, sākot ar krevetēm, mīdijām un beidzot ar ripiņās sagriezto kalmāru. Zivju zupa te pašķidra, to nevar ne salīdzināt ar slaveno bouillabaisse — zivju viru, ko Etjēns ir ēdis labākajos Marseļas restorānos. To, liekas, gatavo no deviņpadsmit zivju šķirnēm — un pie tās pasniedz sarkanvīnu.

1 Krāvējs. (Tulk.)

Trīs stundu pusdienas pārtraukums veikalos tuvojās beigām, kad Etjēns atkal nonāca tajā ielā, kur atradās Ermīnijas aug|u tirgotava.

Viņš apskatījās, pārgāja ēnas pusē. Durvis bija līdz galam vaļā.

—    Nu, Ermīnij, kā dzīvojat?

—    Kā zirnis ceļmalā.

Viņa nekādi neizrādīja savu izbrīnu un izturējās tā, it kā viņi ar sinjoru Kertneru būtu norunājuši satikties, it kā būtu tikai vakar šķīrušies, kaut gan patiesībā pēdējo reizi bija redzējušies pirms pusotra mēneša, pirms sinjora aizbraukšanas uz Spāniju.

Ermīnija izteica Kertneram komplimentu — sinjors lieliski izskatoties, viņam esot pazudušas visas krunkas un sirmie mati. Patiešām — ceļojums ar kuģi un zem Spānijas debesīm pavadītais laiks viņam nācis par labu: Etjēns, par spīti rudens sezonai, ir nocepinājies gandrīz melns, mati kļuvuši mazliet rūsgani, biezās uzacis izbalējušas pavisam, bet acis, šķiet, kļuvušas zilākas.

Nav ne pircēju, ne viesu. Tikko beidzies pusdienas laiks, un viņi var bez steigas vienatnē pārrunāt visu, kas runājams.

Nezaudējot laiku, Ermīnija izvilka no vīnogu groza apakšas paparžu lapās ievīstītu papīru tīstokli. Spriežot pēc tā, cik nevērīgi Ermīnija uzmeta tīstokli uz letes, tas nebija vērtīgāks par tapešu rulli.

—    Sinjors Meseršmits, — viņa tikko dzirdami sacīja, norādot ar smakru uz tīstokli, — šos rasējumus «nozaudēja». Bet Pazudušais Dēls, — viņa piemiedza aci, — tos «atrada». Kapteiņa kajītē…

Etjēns klusēdams pamāja ar galvu.

Ermīnija pabīdīja sānis vīģu kasti, salūkoja zem tās kaut kādas lapiņas un pasniedza tās Kertneram. Lapiņas no vienas vietas bija skaitļiem izraibinātas.

Etjēns uzmeta lapiņām ašu skatienu un steigšus noglabāja tās kabatā.

—    Es tikai skaitu un skaitu, sinjor Kertner, brīžam man tie rēķini sajūk, tad skaitu no jauna. Un atkal pārskaitos. Mana veikala grāmatvedība daudz vienkāršāka. Kaut jel zinātu, ka maniem ostas rēķiniem ir kāda jēga …

—   Vai jūs zināt, kā iegūst vienu gramu rožu eļļas?

Kāds franču smaržu rūpnieks no Draginjanas man stāstīja; lai šo gramu iegūtu, vajadzīga krietna buķete: divi tūkstoši rožu.

—    Tā nu gan ir buķete! Nebūtu žēl tādu uzlikt uz kaudiljo zārka!

Etjēns pasmīnēja un noraidoši papurināja galvu: neesot svarīgi, kā būšot greznots Franko zārks; daudz svarīgāk viņu sakaut un sarīkot greznas bēres viņa politikai, bet, lai to panāktu, katram vēl jāpaveic ļoti daudz.

Viņš sāka Ermīniju instruēt. Sak, tūlīt noskaidrosies viņas sekmes rēķināšanā. Šifrs taču dubultīgš, vienam viltīgam noslēpumam pievienots otrs, bet par atslēgu kalpo seši burti, kas veido vārdu «Franko».

Nē, Ermīniju nesamulsināja ne četras aritmētiskās darbības, ne seši atslēgas burti.

Laiku pa laikam viņu uz brīdi atrāva pircēji, bet pēc stundām pusotrām veikaliņā ar jautru skaļumu iebrāzās Mauricio.

Vīrieši pieklājīgi un pat mazliet ceremoniāli sasveicinājās. Ir gan tam Mauricio milzīga roka! Noturēs veselas trīs biljarda bumbas! Negribēja, ai, kā Etjēns negribēja šodien viņu satikt! Taču viņš prasmīgi apslēpa savu nepatiku par Mauricio negaidīto ierašanos. Jāsaka gan, ka apslēpt šo mlpatiku nenācās grūti, jo viss, kas ar Ermīniju pārrunājams, jau bija pārrunāts. Bet Mauricio taču varēja uzgāzties arī daudz agrāk! Un, ja nu tā ir noticis, tad būtu muļķīgi un netaktiski neatbildēt uz viņa laipnību ar vēlīgu smaidu un tādu pašu laipnību.

Mauricio viņu saņēma, kā saka, ar atplestām rokām, un Etjēnam šķita, ka tas ir patiesi priecīgs par sastapšanos. Vai tad varot aizlaist prom tādu ciemiņu, nepasēžot kopā ar viņu dibenistabiņā pie pudeles?

Kas Mauricio acīs bija Kertners? Simpātiska izskata veikalnieks, ne visai izvēlīgs komerciālajos darījumos, ar Ermīniju pazīstams jau kopš viņas Barselonas brauciena. Jau labi sen šis bagātais sinjors ir aizdevis naudu šā veikaliņa pirkšanai, turklāt, kā Ermīnija apgalvoja, uz visai cilvēcīgiem procentiem.

Mauricio nupat nāk no darba, kuģa «Patria» piekraušanu beiguši daudz ātrāk par nolikto laiku. Dokeriem, celtņu vadītājiem un arī stividoram pašam izmaksāta

solīda prēmija, tādas prēmijas dēļ bija vērts pasvīst. Visgrūtāk šodien gājis celtņu vadītājiem: milzīgās koka kastes nelīdušas tilpņu lūkās, un nācies tās npvietot uz klāja.

Ermīnija skāņi iesmējās: atradis, ar ko lielīties! Pirms Jaika piekrāvuši kuģi, kas ved fašistiem bruņojumu!

—    Lauksaimniecības mašīnas. — Mauricio iesmējās un paņēma glāzi; viņa rokā tā šķita pārlieku trausla.

Viņš ilgi un plašiem vēzieniem skaldīja gaisu ar delnu, rādot abiem klausītājiem, cik kastes bijušas milzīgas. Pat no itāliešu viedokļa raugoties, Mauricio žesti bija pārāk nevaldāmi un plaši. Varbūt tā viņam profesijas īpatnība? Stividors taču augu dienu ar celtņu vadītājiem sarunājas ar žestiem, gluži kā kurlmēms. Varbūt no šīm nemitīgajām kustībām viņam tik lielas rokas?

Kuģa žurnālā ierakstīts, ka «Patria» vedot sarežģītas kuļmašīnas, zāles pļāvējus, sējmašīnas un dažādas citas lauksaimniecības mašīnas.

«Varbūt ar šo pašu «Patria» kārtējā reisā brauks arī Paskuale?» Etjēnam pēkšņi iešāvās prātā.

Viņam bija skaidrs, kuļmašīnas un kombaini milzīgajās kastēs, kas nelien tilpņu lūkās, izgatavoti «Meseršmita», «Kaproni» un «Izota Fraskīni» rūpnīcās. Šīs «sarežģītas kuļmašīnas» prot lidot pa gaisu ar ātrumu līdz četrsimt kilometriem stundā. Kur nu vēl sarežģītāk! …

Ermīnija ne par malku neatpalika no vīriešiem. Ar mīļoto sarunājās pilnīgas paklausības un padevības tonī, maigi saukāja to par savu vīriņu, taču arī bez valdonīgām intonācijām, saudzējot viņa patmīlību, viņai allaž izdevās panākt savu. Maigais tonis, kas'tomēr nepieļāva nekādus iebildumus, nevaldāmo Mauricio arvien ātri savaldīja. Tiklīdz viņš, izmantojot kādu ieganstu, mēģināja palielīties, tūdaļ viņu noglāstīja Ermīnijas izteiksmīgais skatiens, un Mauricio apklusa pusvārdā.

Viņš atkal ieņēma malku no savas glāzes un pastāstīja, ka iepretim Etiopijas piestātnei nesen atvērta jauna tratorija. Telpas sliktas — patumšas, bez ventilācijas. Bet ļaužu vienmēr kā biezs! Visi gribot atbalstīt vienaci saimnieku, izteikt tam savu līdzjūtību.

Agrāk tam bijusi tratorija pilsētas centrā, pie Verdi laukuma. Apmeklētāji tur bieži klausījušies Parīzes radiopārraides — franču diktors stāstot patiesību par karu Spānijā, par notikumiem Vācijā un pašā Itālijā. Melnkrekli, izrēķinādamies ar saimnieku, aizdedzinājuši viņa tratoriju. Ugunsdzēsējiem ļauts atbraukt tikai tad, kad zāles iekšiene jau izdegusi.

Sadeguši gan krēsli, gan galdiņi, gan trauki, gan bufete un lete, sadedzis arī radiouztvērējs, kura dēļ tratorijas saimniekam uzkritis šis posts.

Daudzi no tiem, kas nekliedzot, ka «dučem vienmēr taisnība», aizdodot vienacim naudu jaunas iekārtas iegādei; esot ļoti godīgs cilvēks, nauda pie viņa tikpat kā Neapoles bankā.

Tādam cilvēkam aizdot — tā esot svēta lieta…

Informācija bija domāta Ermīnijas skaistajām austiņām, taču Ermīnija izlikās, ka nedzird lūgumu, kas izskanēja Mauricio stāstā, un runātājam izstiepās garš ģīmis.

—    Ko tu tāds skābs? Romas mandarīnus esi saēdies, vai? — viņa māksloti gādīgā balsī vaicāja. (Romas mandarīni esot skāņi, tiem trūkstot siltuma, lai īsti nogatavotos.)

—   Viņai savā ziņā taisnība, sinjor Kertner. — Mauricio pēc brīža atkal jau lūkojās Ermīnijā ar iemīlējušos skatienu. — Ja Ermīnija neprastu tik labi skaitīt liras, vai tad viņai būtu izdevies sakrāt kapitālu šādas tirgotavas iegādei?

Viņš ar plašu žestu norādīja uz apkārt izvietoto aromātisko, sulīgo, gardo preci un atkal ieņēma malku vīna, taču izdarīja to ar tādu skubu, it kā Ermīnija būtu lūgusi steidzami iztukšot trauku.

Bet Mauricio, tikko atņēmis glāzi no lūpām, to tūdaļ piepildīja no jauna; viņa riekšā glāze nemaz nebija redzama.

Lai cik trūcīga bija tratorija pie Etiopijas piestātnes, vienacis saimnieks tomēr bija pakāris pie sienas ģitāru un mandolīnu, ko varēja lietot katrs, kas vēlējas uzspēlēt un padziedāt: tā bija ierasts jau Verdī laukuma.

Un pēkšņi Mauricio pilnā balsī uzvilka savu iemīļoto dziesmu «Dūja gan nolaižas lejā, gan atkal uzlido gaisos». Ermīnija tūdaļ noprata, ka viņš šo dziesmu šodien ir jau dziedājis tratorijā.

Etjēns nekad nebūtu domājis, ka tik patīkami pavadīs laiku ar Mauricio un Ermīniju! Vai varbūt labais noskaņojums izskaidrojams ar to, ka viņš šeit jūtas drošībā?

Pilnīgu iekšējo mieru traucēja vienīgi doma, ka šāds stāvoklis nupat, nupat beigsies, ka viņam no šejienes jāaiziet-un atkal jāmeklē patvērums.

Protams, ja viņš uzticētos Mauricio tikpat labi kā Ermīnijai, varētu meklēt patvērumu pie viņiem, lūgt, lai viņu līdz rītam ieslēdz pārdotavā kopā ar augļiem. Bet atzīties Mauricio, ka viņš no kāda slēpjas, ka tiek vajāts, nozīmē pašam sevi atīnaskot, sabojāt sinjora Kertnera reputāciju, laupīt tam «leģendu»…

Kad bija atlikušas minūtes divdesmit līdz tirgotavas slēgšanai, Ermīnija un Maurico sāka nest iekšā uz ietves izliktos grozus, kastes un vāceles.

Ilgāk vairs nevarēja palikt, tas jau būtu nepieklājīgi. Etjēns ar mākslotu bravūru piecēlās, paņēma no letes savu tīstokli un grāmatu «Lidotājs izmēģinātājs».

Melodiskā dziesma par dūju, kas gan nolaižas, gan uzlido gaisos, pavadīja viņu līdz durvīm.

25

Etjēns izgāja no augļu veikaliņa ar domu, ka patlaban jābūt ļoti uzmanīgam, daudz uzmanīgākam nekā no rīta. Un šādai domai patiešām bija pamats.

Rokās sviltin svila no Ermīnijas saņemtais tīstoklis, kabatu dedzināja uz Annas Skarbekas vārda izrakstītā un notāra apstiprinātā pilnvara rīkoties ar visu Šveices bankā esošo Kertnera naudu, gan ar to, kas noguldīta tekošajā rēķinā, gan ari ar to, kas var tikt pārskaitīta no Itālijas.

Parādīties dzelzceļa stacijā pašlaik būtu vairāk nekā riskanti.

Arī ostas piestātnēs, no kurām atiet tvaikoņi, labāk nerādīties.

Pārnakšņot klusā vietiņā, no rita ar autobusu aizbraukt ūz priekšpilsētu, tur iekāpt strādnieku vilcienā, bet pēc pāris pieturām pārsēsties Dženovas — Turīnas vilcienā. Milānā katrā ziņā jāatgriežas nevis ar tiešo vilcienu, bet caur Turīnu.

Viņš sēdēja Ligūrijas jūras krastā, bet atmiņās maldījās gar Kaspijas jūru, kur pret netīriem akmeņiem viļņo duļķains, naftas plankumiem izraibināts, gandrīz melns ūdens. Cik gadu jau pagājis, cik tūkstošu kilometru šķir Baku no Dženovas, taču arī šeit tāpat ož pēc pūstošiem pāļiem, tāpat izgaro darvas smaku sausumā kalstošie apgāztie barkasi, pavērsuši savas melnās muguras pret sauli. Tiesa, Baku ostā visu nomāca naftas smaka, un uz ūdens, kur piepildīja tankkuģus, zalgoja milzīgi naftas plankumi; tie izskatījās kā perlamutra samazgas. Taču, tāpat kā savā laikā Baku, ari šeit klīda apkārt ostas ļaudis, piedāvādami savas tulznainās rokas, jo nekā cita, kā vien celt, pārnēsāt un nolaist lejā kravu, viņi neprata.

Tiklīdz Etjēns pagrieza muguru ostas krastmalai un pavērsa skatienu uz pilsētas pusi, līdzība starp Baku un Dženovu līidaļ zuda. Baku viņu kazarma atradās Melnajā pilsētā, tur pie vismazākā vēja izceļas naftas piesmirdušu putekļu aukas; turklāt šie putekļi sajaukti ar kvēpiem, tāpēc reto, kalstošo koku lapotne gluži melna. Dženova turpretī izvietojusies koši zaļos uzkalnos, nami spilgti krāsoti, un iztālēm var likties, ka pilsētu notaļ apdzīvo bezrūpīgi kūrortnieki.

Diena izgadījusies novembrim nepiedienīgi silta. Saule paguvusi sasildīt pilsētals akmeņus. Nav ne vēja pūsmas, un, ja nepaskatīsies uz jūru, nenāks ne prātā, ka stāvi tās krastā. IJdens ostā kā zils spogulis. Kā nedzīvas sastingušas bulvārī vēdekļu palmas. Brezenta pārjumi virs veikalu skatlogiem pat nesakustas. Nekustīgi arī krāsainie audekla sauljumi virs ielas kafejnīcu galdiņiem. Gaiss nespēj sašūpot zilās brilles virs «Optikas» durvīm, salīgot zeltaino kliņģeri virs ieejas konditorejā.

Etjēns gāja nesteidzīgā solī, kā jau cilvēks, kurš nezina, kad un kur tam izdosies atpūsties.

Tirdzniecības galerijā, kur viņš atkal bija nonācis, veikalus jau slēdza. Bez dažām minūtēm septiņi. Pārdevēji un tirgotāji nāca ārā, apbruņojušies ar garām kārtīm, kurām galā āķis. Novāca un nesa iekšā ārpusē izlikto preci. Iznāca resnvēderis ar žāvētam šķiņķim līdzīgu sejas krāsu un noņēma virs pārtikas veikala durvīm pakārto olīveļļas pudeļu virteni, vairākus siera rituļus un vēl kaut ko.

Tirdznieciskā Dženoya, izpelnījusies nakts atpūtu, pavadīja Etjēnu ar apdullinošu dzelzs dārdoņu. Ar garajās kārtīs iestiprinātajiem āķiem aizkabināja rievoto dzelzs aizlaidņu augšgalu, un aizlaidnes, pērkonīgi dārdēdamas, gāzās lejup, aizsegdamas stiklotos skatlogus. Dažviet aizlaidnis nolaidās līdz pašai ietvei, un atslēgas, noguldamās zemē, palika sargāt apklusušās un bez cilvēkiem palikušās tirgotavas. Citās vietās dzelzs aizkari nebija nolaisti līdz pašai apakšai, atstarpēs vēl spīdēja spoža gaisma, taču redzēt Etjēns varēja tikai pārdevēju kājas.

Vecīši bukinisti kravāja kaudzītēs savu apbružāto, lasītāju nodeldēto ceļojošo bibliotēku, apsiedami kaudzītes ar auklu. Līdzās stāvēja ratiņi, kuros viņi novietoja saiņus. Ik vakaru vecīši veda savu bibliotēku uz naktsmītni, lai no rīta atkal jūgtos smagajos ratiņos, atkal izsaiņotu un izliktu uz letes vēl vairāk novecojušās grāmatas. Un tā katru dienu, katru dienu — kas zina, cik jau gadu …

Šaurā Svētā Lūkasa ieliņa šķērso vecpilsētu, stiepjas līdzteku krastmalai. Augstu virs gājēju galvām žūst izkārtā daudzkrāsainā veļa. Ieliņu iežņaudz augsti nami un akmens plātnes, ar kurām tā izklāta, neredz saules staru. Ieliņa bruģēta tādā veidā, ka renes ūdens notecei stiepjas gar namu sienām, bet ieliņas vidū bruģis līdzens un kalpo arī kā ietve, te kaut cik tīrāks un sausāks. Taču nav tik spēcīgas lietus gāzes, kas spētu noskalot tīru šo ieliņu un aiznestu visus netīrumus, visas samazgas, visu smirdoņu, visus dubjus, visus miasmus.

Noturīgajai puvešu un bojātu produktu smakai jaucās klāt saskābuša vīna, nemazgātas miesas un lētu smaržu izgarojumi. Kur un kad Etjēns vēl ir klidis pa tikpat nabadzīgu un netīru ieliņu? Varbūt tikai Neapolē. Un kur šādās ieliņās tiek uzturēta muzejiska tīrība un kārtiba? Varbūt vecajā Vīnē, Krakovā. Bet kur un kad viņš ir pastaigājies pa vēl šaurāku ieliņu? Vācijā, vecajā, mājīgajā Bonnā. Tur šauro ieliņu tā arī sauc — par Peļu taciņu. Prāgā, Gradčanos, no viduslaikiem saglabājusies lepnā Zelta ieliņa. Taču mūslaiku alķīmiķi vairs nemitinās it kā no senas gravīras vai no dekorācijas nonākušos namiņos, bet strādā bruņotu sargu apsardzībā aiz septiņām atslēgām… Pat Pa

rīzē ir saglabājusies šaura, šaura šķērsieliņa: Runča— Zivju Mednieka iela. Stūra namā tur iekārtojusies vismazākā Parīzes viesnīciņa — ar izeju uz Sēnas krastmalu. Viesnīciņā tikai divas istabas. Taču Etjēns ir dzirdēji ka istabas tur ļoti dārgas: bagātnieki tās pasūtot jau vairākus mēnešus iepriekš. Aristokrāti un miljonāri uzskatot par modes lietu apmesties Runča—Zivju Mednieka ielas viesnīcā.

«Es šodien pēc modes nedzenos. Kaut būtu jel kāda istabele! Taču pat visnabadzīgākajās viesnīcās, tādās kā «Aurelio», durvis man slēgtas. Varbūt meklēt kādas mēbelētas istabas? liet tamlīdzīgos iestādījumos nevar pārnakšņot viens un ar to neizraisīt aizdomas…»

Klaigā kontrabandas cigarešu, cigāru un tabakas pārdevēji. Slepus no rokas pārdod pulksteņus, bārdas nažus un bārdas skujamos asmenīšus žiletes, pārdod visu, pat pornogrāfisku atklātņu kolekcijas.

Kaut kur skan leijerkaste, vīna pagraba durvīs un otrajā stāvā uz palodzes viens par otru skaļāk šņāc un gārdz gramofoni, un cauri šai šņākoņai un džerkstoņai kaut kur no augšas, pāri izžautās veļas virtenēm, gandrīz vai no pašām debesīm sadzirdamas mandolīnas sērīgās skaņas. Vecā baznīca, kuru bezkaunīgi ieskauj nami, turklāt lielākā daļa no tiem ir atklātie nami, ar zvana dimdoņu aicina uz vakara dievkalpojumu.

Etjēns bija pavisam piemirsis Svētā Lūkasa ieliņas reputāciju. Bija pienākusi stunda, kad iziet peļņā prostitūtas. Tās stāv ielu stūros, namu ieejās un apveltī aicinošiem skatieniem. Kā parasti ostas pilsētās, viņas uzrunā vīriešus ar internacionālo «hallo». Nevar taču zināt, kurš te sinjors, misters, mesjē, herrs, pans vai kungs, un tas taču nemaz nav svarīgi.

Franču kara jūrnieki zilajās beretēs ar sarkanajiem pušķiem pastaigājas bariņā. Ejot garām prostitūtai, kalsens matrozis pateica tai kaut ko aizvainojošu. Izteicis gaidīja atbildi, cerēdams, ka varēs gan pasmieties pats, gan pasmīdināt savu kompāniju. Taču prostitūta nepagodināja ņirgu ar atbildi, tikai skaļi noraugājās tam ģīmī. Kalsenais atsprāga nost, viņš bija tik ļoti apjucis, ka klusēdams gāja prom, drauģeļu smieklu un prostitūtu lamu pava'dits; prostitūtas lamāja gan franču matrožus, gan franču slimību.

Etjēns bija dzirdējis, ka Dženovā, Svētā Lūkasa ielā.

dzīvojot Pazudušā Dēla draudzene. Vēl meitenes gados, kad Musolīni svinēja Romas gājiena desmito gadadienu, viņa bija apcietināta par proklamāciju izplatīšanu. Sieviešu cietumā viņai bija izdevies ar mānīšanos iegūt prostitūtas dzelteno biļeti; tā viņa nokļuvusi tādu sieviešu grupā, kuras sūtītas uz savām dzīves vietām policijas uzraudzībā. Viņa nav nonicinājusi ceļojumu tādā sabiedrībā, nav nobijusies no dzeltenās reputācijas.

Pēc Spānijas kara sākuma viņa atbraukusi Dženovā un apmetusies uz dzīvi Svētā Lūkasa ielā. Ģērbjoties un krāsojoties ar parasto vulgaritāti, kāda piemīt sievietēm, kas pelnās ar savu skaistumu. Pie viņas ne vienreiz vien slēpušies dezertieri no divīzijām, kuras Musolīni sūta palīgā frankistiem; tie slēpušies tik ilgi, kamēr apgādāti ar viltotām pasēm.

Zēl, ka Etjēns nezina viņas adresi un nevar šonakt mpklēt patvērumu …

Lai arī cik bieza ir ļaužu drūzma Svētā Lūkasa ielā un lai arī cik maza varbūtība, ka šeit viņu meklētu, Etjēns tomēr jau sāka saistīt uzmanību ar savu jauno uzvalku, platmali un gabardīna mēteli uz rokas, ar savu ārieni. Viņš prātīgi darīja, ka nerādījās pilsētas centrā un jo vairāk tajās piestātnēs, no kurām atiet tvaikoņi. Taču viņa apģērbs galīgi nepiemērots klaiņošanai pa Svētā Lūkasa ielu. Cik ilgi var tā staigāt no viena gala uz otru, neradot prostitūtu, suteneru, ielas tirgotāju, dīkdieņu un varbūt arī karabinieru izbrīnu, jo arī tie te staigā no viena ielas gala uz otru? Neviens cits tik ļoti nemodina pa ielu klaiņojoša dīkdieņa ziņkāri kā otrs — nepazīstams klaiņotājs.

Cik ilgi viņš tā jau slāj drūzmā? Palūkojās uz augšu — šaurā debess strēle starp namiem kļuvusi tumšāka. Izžautā veļa izskatās pelēka, gandrīz melna, bet lampas logos spulgo arvien spožāk.

26

Viņam iešāvās prātā laba doma: doties uz ostas ziņu biroju un uzzināt, kādi tvaikoņi šonakt gaidāmi pienākam. Tur karājas skolas tāfelēm līdzīga tāfele, uz kuras ar krītu uzraksta, kāds tvaikonis kad un no

kurienes pienāk. Izlikties par sagaidītāju pavisam viegli. Un tajā brīdī, kad tvaikonis pietauvosies un pa trapu nokāps pirmie pasažieri, — jāpārvēršas un jāuzdodas par tikko atbraukušu pasažieri.

Ūsainis saprot, ka palikt Dženovā Kertneram bīstami, jo viesnīcas tam vairs neeksistē. Tātad Kertners katrā ziņā centisies jo ātrāk aizbraukt. Aizbēgt uz ārzemēm tas nevar, slepenpolicijai zināms, ka viņam nav vīzas. Tātad ūsainis ir organizējis novērošanu dzelzceļa stacijās, tālajos vilcienos un tajās kuģu piestātnēs, no kuram atiet tvaikoņi uz citām Itālijas ostām.

Bet viņu nekādā ziņā nemeklēs tajās piestātnes, kur tvaikoņus sagaida pienākam. Par to Etjēns cieši pārliecināts … >.

Krastmalā viņš no tālruņa automāta piezvanīja uz viesnīcu, kur bija atstājis mantas, pateica, ka runā no dzelzceļa stacijas, jo esot steidzami jāaizbrauc, un lūdza viņa čemodānu līdz ar rēķinu par viesnīcas numuru un citiem izdevumiem nosūtīt uz viņa kantori… Viņam, protams, tīrais nieks visi universālveikalā izdarītie rīta pirkumi, bet numurā pamests jauns čemodāns ar mantām var izraisīt viesnīcā nevēlamas runas un radīt aizdomas …

Tvaikonis «Zanna d’Arka» no Marseļas kavējas par pusotrām stundām.

Piesardzības dēļ Etjēns negāja uzgaidāmajā zālē, bet iegriezās muitas telpās, tukšajā, bet labi apgaismotajā istabā, kur pārbauda bagāžu, apsēdās uz sola un atšķīra Kolinza piezīmes.

«Paldies vecīšiem bukinistiem, ka pagādāja man tādu grāmatu! Novēlu viņiem nosvinēt zelta kāzas!»

Viss, itin viss tur bezgala interesants —Jatrs Kolinza izmēģinātāja lidojums, viss, kas saistās ar lidotāju rīcību un pašsajūtu augstākās pilotažas paņēmienu izpildes laikā. Etjēns uzmanīgi pārlasīja rindas, kur bija minēts Čārlza Lindberga vārds. Kādreiz tas bija Etjēna dieveklis, bet tagad Etjēns domāja par viņu ar pretīgu neizpratni. Kā gan tik izcils cilvēks varēja kļūt par fašistu? Vai varbūt kā cilvēks viņš ir gluži parasts un tikai izcils lidotājs? Mīkla, kuru Etjēns pulējās uzminēt…

Uz tāfeles parādījās labojums: «Zanna d’Arka»

kavējas vēl par četrdesmit minūtēm. Lai jau, Etjēns ar prieku pakavēsies vēl četrdesmit minūtes lidotāju izmēģinātāju sabiedrībā. Sevišķi dziļu iespaidu uz viņu atstāja Džimija Kolinza testaments. Kolinzs bija devies uz Bufalo izmēģināt kara gaisa flotei domātos Kertisa bumbvedējus. Pirms aizbraukšanas viņš pusdienojis kopā ar savu .veco draugu Arčeru Vinstonu, laikraksta «Posi» dienas jaunumu nodaļas redaktoru. Vinstons lūdzis Kolinzu pēc atgriešanās uzrakstīt par izmēģinājumu norisi Bufalo. Kolinzs teicis, ka šie izmēģinājumi viņam pēdējie — viņš esot piekritis tos veikt tikai tāpēc, lai nodrošinātu ģimeni. Viņš esot nolēmis pēc šiem lidojumiem nodoties tikai literārai darbībai. Vēlāk, jau pēc šīm kopā ar Arčeru Vinstonu ieturētajām pusdienām, viņš rakstījis māsai:

«Man ienāca prātā, ka es varu arī neatgriezties, darbs taču riskants, — un tad nabaga Arčijs paliks bez raksta… Tāpēc es, drošs kas drošs, joka pēc uzrakstīju rakstiņu par to, kā esmu nosities. Ļoti tālredzīgi, vai ne?… Es vēl nekad neesmu krītot sadragāts. Un tas ir slikti, jo Arčijs uz to būtu lieliski nopelnījis…»

Grāmatas beigās Etjēns izlasīja šo rakstiņu — testamentu, kuram virsraksts «Esmu miris». Džimijs Kolinzs sīki jo sīki apraksta lidotāja izmēģinātāja bojā eju, visus tās apstākļus, un šie apstākļi ir traģiski — līdzīgi tiem, kādos drīz viņš gāja bojā pats …

Bez radiem un paziņām «Zannas d’Arkas» pienākšanu gaidīja arī bars rosīgu aģentu no pilsētas hoteļiem, kā arī no apkaimes kūrortiem, kur pilnum pilns pansiju un sanatoriju.

Aģenti un komisionāri sacentās savā starpā uniformu spilgtumā, trešu un zeltīto pogu daudzumā, krāsaino, ar viesnīcu vai sanatoriju nosaukumiem rotāto cepuru nagu lielumā. Neko nevar darīt. Viņas Augstība Konkurence! Tā viesnīca, kurā Etjēns no rīta pameta, čemodānu, savu aģentu bija izgreznojusi pat ar akselbantēm un lampasiem, un šis aģents ļoti līdzinājās vai nu brandmajoram, vai rotaļu armijas ģenerālim.

Etjēns iejuka atbraukušo, tikko no «Zannas d’Arkas» klāja nokāpušo pasažieru pūlī. 2ēl, ka no rīta viņam

nācās šķirties no dzeltenādas čemodāna. Jo pasažieris ar papīra tīstokli rokā neizskatās visai solīdi.

Viņš izvēlējās dārgu pansiju Dženovas priekšpilsētā, kur tuvu bija dzelzceļa pietura uz Dženovas — Turīnas līnijas, otrā vai trešā stacija no pilsētas centra.

Viņam vēlreiz izdevās sajaukt pēdas un izvairīties no dzinēja, kurš melnās Ūsiņas bija aizņēmies no Hitlera un platmali mēdza uzmaukt dziji uz ācītn.

«Un vēl taisas, stulbenis, par slepeno! Kā gan šis nadzīgais nejēga, kurš tik veikli proļ lēkt ejošā vilcienā, nesaprot, ka viņa īsās, gandrīz četrstūrainās Ūsiņas tūda| krīt acīs, jo atgādina Hitlera ģīmi? Bet slepenajam taču jāizgaist pūli vēl prasmīgāk nekā tam, kuru viņš meklē. Tāpēc ir jāatsakās no jebkādām kliedzošām pazīmēm …» Etjēns prātoja, lūkodamies melnajā logā, kur itin nekas cits nebija redzams kā vienīgi paša autobusa iekšienes atspulgs. Un, kad viņi brauca garām laternām vai apgaismotiem skatlogiem, autobusa attēls logā uz mirkli sajaucās ar garām slīdošo naksnīgās priekšpilsētas ainavu. «Šķiet tomēr, ka spriežu pārāk bargi. Dusmas uz ūsaini neļauj man vērtēt objektīvi. Lai arī stulbenis, tomēr iedomājās meklēt mani — un arī sameklēja! — pilsētas visdārgākajā viesnīcā. Ja es savā muļķībā nebūtu tur bāries, bet tūlīt būtu devies uz trešās šķiras viesnīciņu, tael varbūt man arī nebūtu sarīkots tas aplenkums, nebūtu izsludināta trauksme visos hoteļos, nebūtu izsūtīta mana ģīmetne visiem Dženovas viesnīcu šveicariem un tie, arī «Aurelio» viesnīcas portjē, mani tik glūnīgi negaidītu… 'ļ'ātad vēl nav sacīts, kurš no mums abiem tas īstais stulbenis …»

Pēc pusstundas mazais, žiglais autobusiņš pievizināja viņu pie pansijas.

Pietika ieiet vestibilā, lai pārliecinātos: pansija iekārtota solīdi. Etjēns palūdza istabu ar vannu, un saimnieks, mazliet aizvainots, atbildēja, ka viņa pansijā vispār neesot istabu bez vannas.

Etjēns pateica saimniekam, ka bagāža pienākšot vēlāk, samaksāja uz priekšu par trim pilnas pansijas diennaktīm, palūdza atsūtīt viņam pidžamu un devās uz savu istabu.

Lūk, kad viņš ar labpatiku nomazgājās vannā, no kuras bija atteicies viesnīcā «Aurelio», lūk, kad viņš ar baudu atgūlās gultā! Platajā pēlī varēja vai noslīkt.

VinŠ bija tik ļoti noguris, it kā patiešām vairākas diennaktis būtu svaidīts aukainā jūrā, it kā patiešām nupat nokāpis no «Zannas d’Arkas» liganā klāja uz cietzemes. Viņš bija pārliecināts: tiklīdz noliks galvu uz spilvena, tūdaļ aizmigs cietā miegā, it kā būtu ieņēmis trijkāršu miega zāļu devu.

Nu nekādi nebūtu domājis, ka uznāks bezmiegs un vēl tik nepārvarams.

Lidotājs izmēģinātājs spēja precīzi paredzēt visus savas bojā ejas apstākļus, varēja, kaut arī pēc nāves, pavēstīt par saivas profesijas bīstamību.

Etjēns labi zina, ka pārslodzes, kas iedarbojas uz lidmašīnu, kad tā iziet no piķējoša lidojuma, parāda akselerometrs; šīs pārslodzes tiek izteiktas gravitācijas spēka vienībās. Kolinzs veica tādu izmēģinājumu, kura laikā viņu, izejot no piķējoša lidojuma, spieda pie sēdekļa deviņkārt stiprāk nekā normāli. Tātad centrbēdzes spēks deviņkārt pārsniedza gravitācijas spēku! Un, vilkdams rokturi uz savu pusi, Kolinzs skaļi kliedza, sasprindzinot vēdera un kakla muskuļus, jo tas palīdz nezaudēt samaņu.

Etjēnu pārņēma sajūta, it kā arī viņam šodien nācies iziet no nāvīga piķējoša lidojuma, ka arī viņš izcietiS daudzkārtēju pārslodzi, arī viņš ar neiedomājamu spēku ir spiests sēdeklī. Lidotājiem ir akselerometrs, viņiem ar «g», ar gravitācijas vienības palīdzību iespējams visu sīki aprēķināt. Bet ar kādu mēra vienību lai aprēķina pārslodzes, ko izcieš izlūks?

Jā, Kolinzam izdevās pastāstīt par savas profesijas bīstamajiem apstākļiem. Bet militārajam izlūkam tas nav atļauts, jo visiem viņa atradumiem un atklājumiem, tāpat kā kļūdām un kļūmēm, pārsteidzībām un aplamībām — visiem darba noslēpumiem jāmirst līdz ar viņu, viņa noslēpumi nedrīkst viņu pārdzīvot — viņam nav tādu tiesību un iespēju …

«Esmu miris! …»

Un, lūk, Etjēns vairs nav atbraucis vēlā naktī ar kuģi «Zanna d’Arka» uz šo pansiju, bet tikko atlidojis no viņpus okeāna esošās Longailendas, tur notikušās aviācijas katastrofas satriekts. Viņš pats, pats, pats bijis tās aculiecinieks. Kertisa bumbvedējs krita no desmittūkstoš metru augstuma, un, kad Etjēns pie

skrēja pie drupām, Džimijs Kolinzs bija beigts, viņa ķermenis bija sagriezts grīstē, sašķaidīts, sakropļots.

«Bet, tā kā manu testamentu nav paredzēts publicēt, tad labāk ar tā rakstīšanu vispār nesteigties,» Etjēns pavīpsnāja. «Lietai tas visādā ziņā nāks par labu.»

Un pats sev paklusi teica:

—    Esmu dzīvs …

Viņš vēlreiz paskatījās uz naktsgaldiņu, kur blakus Džimija Kolinza grāmatai bija nolikts tapešu rullītim līdzīgais tīstoklis, tad pasniedzās pie naktslampiņas un izslēdza gaismu. Pēdējais, ko viņš redzēja, bija paša nagu manikīrs.

27

Spriežot pēc iegrimes, «Patria» iekraušana bija pabeigta. Viss klājs milzīgām kastēm pieblīvēts.

Kuģa starmetis apgaismoja trapu, pa kuru kāpa augšā itāliešu kareivji. Varbūt papildinājums ekspedīcijas korpusam?

Vājš zaldātiņš ar pūlēm izrāvās no varenas sinjoras skavām un skrēja uz trapu, taču sinjora viņu pusceļā panāca — un atkal bija jaapstājas.

—       Ātrāk, ātrāk! — kaprālis mudināja. — Atlikušas tikai piecas minūtes. — Viņš ieraudzīja zaldātiņu mīlpilnās sinjoras apkampienos un uzsauca: — Cēlā sinjora! Jūs riskējat kļūt par sievu dezertierim!

Zaldātiņš izmantoja apmulsuma mirkli, veikli izlocījās no sinjoras apskāviena un aizsteidzās uz trapu, ar vienu roku pieturēdams mugursomu, ar otru spiezdams pie krūtīm karabīni.

Nodārdēja vinča, izceļot enkura ķēdes pēdējos posmus.

Pie trapa aizelsies piesteidzās Paskuale. Rokās viņam bija portfelis un čemodāns. Viņš uzrādīja sargam dokumentus. Sargam blakus stāvēja jauns cilvēks ar melnām Ūsiņām.

—       Sinjors Espozito? — ūsainis uzrunāja Paskuali.

—   Lūdzu ienākt man līdzi muitā.

—       Bet «Patria» taču tūdaļ atiesi — Paskuale uztraucās.

—    Pagūsiet.

—    Es tikai nolikšu kajītē mantas.

—    Tās jums būs vajadzīgas muitā. Ja nesamais smags, es palīdzēšu.

Paskuale kopā ar ūsaini šķērsoja piestātnei paralēlos sliežu ceļus, un preču vilciens aizsedza skatam «Patria» korpusu. Varēja redzēt tikai klāja virsbūvi un dūmeni, no kura cēlās melnu dūmu grīste.

Nodūca atvadu sirēna. Preču vilciens bija garām, un Paskuale ieraudzīja — tauvas jau no knehtiem nomestas, traps atdalās no krasta krants un lēnām ceļas gaisa.

—    «Patria» aiziet! — Paskuale gribēja mesties pāri sliedēm atpakaļ.

—    Jums nav kur steigties, — cilvēks ar Ūsiņām teica un aši saslēdza dzelzs aproci ap Paskuales roku, kurā tas turēja čemodānu.

28

Anka šad un tad saņēma no Milānas pastkartes, uz kurām bija attēlotas dažādas pilsētas ainavas. Atklātņu saturā nebija nekā vairāk par sveicieniem, pāris vārdu poliski, ko jau iepriekš bija sagudrojusi pati Anka un parakstījusi ar neesošās Terēzes vārdu.

Milānā ir daudz ievērojamu vietu un tūristiem pārdod ļoti daudz atklātņu. Ja ir vēlēšanās, var sakrāt bagātīgu kolekciju — Doms visādos rakursos, baznīcas, kapličas, klosteris, kura ēdamistabu grezno Leonardo da Vinči sienas glezna «Svētais vakarēdiens», un kur tad vēl pieminekļi, operteātris La Scala, kapsētas vārti, Verdi kaps, Boito kaps, daudzu banku ēkas, Bifi kafejnīca, Viktora Emanuēla galerija … ,

Vietu, kur nākamajā reizē gaidīs, pasacīja pati pastkarte. Satikšanās arvien tika nolikta trešajā dienā, neskaitot pasta zīmoga datumu. Arī sastapšanās stunda bija jau iepriekš norunāta — bankas kalpotāju pusdienas laika vidus, kad Milānas ielas ļaužu pilnas, kad visi bažīgi steidzas uz kafejnīcām, tratorijām, ostērijām, picērijām un cits ar citu norunā tikšanos.

Uz tikšanās dienu ar Tamāru Anka arvien atlika arī visas citas Milānā kārtojamās darīšanas, starp citu, pirka savam ateljē daždažādus fotopiederumus. Sie

braucieni nemaz nebija tik nogurdinoši: no Turīnas līdz Milanai nav vairāk par pusotra simta kilometriem.

Izņēmuma gadījumos viņas satikās nevis Milānā, bet mezgla stacijā Turīnas tuvumā dažas minūtes pēc pulksten diviem — pirms Milānas vilciena atiešanas.

Acumirklīgās tikšanās slepenības un drošības ziņā bija prasmīgi organizētas. Konspirācijas jautājumos Skarbekam reti kāds varēja līdzināties.

Neviens no Etjēna palīgiem, vienīgais izņēmums bija Gri Gri sieva Tamāra, pat nezināja par fotoateljē «Momento» pastāvēšanu, nemaz jau nerunājot par kaut kādiem kontaktiem ar to. Etjēna gaidāmā satikšanās ar Anku ir bīstams noteikumu pārkāpums, taču uz to spiež apstākļi, un tikai šie ārkārtējie apstākļi tādu izņēmumu attaisno.

Ankai ne prātā nenāca, ka Tamāras vietā šodien neparastajā sakarnieka lomā ieraudzīs pašu Etjēnu.

Etjēnam sagādāja bažas ne tikai tīstoklis, ko viņš bija saņēmis augļu veikalā, ne tikai skaitļiem izraibinātās piezīmju bloka lapiņas. Viņš visu laiku paturēja prātā arī notāra kantorī apstiprināto pilnvaru.

Etjēnam «Svētā gara bankā» ir divi tekošie rēķini: parastais — lirās un vēl viens rēķins — ārzemju valūtā. Otrajā rēķinā var tikt ieskaitīta tikai tā valūta, kas reģistrēta muitā, iebraucot pāri robežai. Valūtas izvedumi un ievedumi reglamentēti vēl pirms Spānijas kara sākuma: drošības solis pret progresējošo liras kursa krišanu. Oficiālais dolāra kurss tajā laikā bija 19—20 liras, bet Milānas «melnajā» biržā par dolāru maksāja jau 25—30 liras.

Pirms pusotra gada Etjēns nelegālā ceļā ar kurjera starpniecību bija saņēmis prāvu summu valūtā, turklāt vienas sterliņu mārciņas banknotēs. Lai nogulditu naudu savā valūtas rēķinā «Svētā gara bankā» vai kādā citā kredītiestādē, bija vajadzīga robežpunkta atzīme par naudas ievedumu Itālijā. Ko darit, lai valūta kļūtu legāla? Ievērodams vislielāko piesardzību, Etjēns toreiz nodeva pasmago saini Ankai; tā «nejauši» bija apsēdusies blakus kinoteātrī. Anka aizbrauca uz Lugano, tur apmetās «Bristoles» viesnīcā, iemaksāja naudu Šveices kredītbankā un lika pārskaitīt uz Itāliju, uz «Svētā gara» bankas Milānas nodaļas Kertnera rēķinā.

Ja pase kārtībā, tad šāds brauciens ir tīrais .nieks: no /Milanas līdz Šveices robežai ir tuvāk nekā no Maskavas līdz Možaiskai.

Nu, bet tagad, kad Etjēns ir pārliecinājies, ka itāliešu pretizlūkošana viņu lenc un briesmu draudi kļūst arvien lielāki, viņš tālredzīgi nolēma visu valūtu, līdz pēdējam pensam, santīmam, centam, pārskaitīt uz Šveices kredītbanku un vienlaikus izgatavoja notariālu pilnvaru uz Ankas vārda. Viņš itin kā sūtīja atpakaļ kādai bagātai Šveicē dzīvojošai kundzei naudu, ko pirms pusotra gada no tās bija aizņēmies; tā tam jāizskatās…

Stacijas bufetē daudz ļaužu, kaut gan nav kūrorta sezona un piepilsētas vasarnīcās valda klusums.

Etjēns patlaban jau beidza savu maltīti, viņa priekšā vēl bija aizsākta vīna glāze, kad bufetē parādījās Anka ar puisēnu. Atbildot uz viņas vaicājumu: «Vai vietas brīvas?» — Etjēns klusēdams pamāja ar galvu. Trijatā viņi sēdēja pie galdiņa nesarunādamies.

Pienāca vilciens, kas gāja uz Milānu, bufete uz brīdi kļuva tukša, it kā vējš izpūta ļaudis ārā uz perona.

Pirms piecelšanās Etjēns nevērīgi nometa uz galdiņa papīru — gluži kā kādu vecu restorāna rēķinu, kas gadījuma dēļ mētājies viņam kabatā.

Un pēc tam steidzīgi, neatskatīdamies izgāja uz perona.

Uz ceturtā krēsla, kas bija pabīdīts dziļi zem galdiņa, atradās tīstoklis un fotoaparāts. Anka, palūkojusies apkārt, paņēma tīstokli, bet leiku uzkarināja kaklā puisēnam.

Tad viņa aši noglabāja somiņā uz galda atstāto papīru, pārlaizdama ātru skatienu tā saturam.

Viņas sejai pārslīdēja satraukuma ēna. Anka zināja, ka šādu pilnvaru saņems tikai pavisam ārkārtēji gadījumā, kad Etjēnam draudēs jau gluži reālas briesmas.

Anka labi saprata, ka Etjēns pats nebūtu nācis uz satikšanos un nekādā gadījumā neko nebūtu viņai devis, ja pēdās tam sekotu «aste». Tādēļ pati tikšanās stacijas bufetē viņu pārāk neuztrauca, bet satrauca tas apstāklis, ka Etjēnam nācies uzņemties kurjera pienākumus un Tamāras vietā šeit ierasties pašam…

Un šķiet, ka Anka savos drūmajos paredzējumos nekļūdījās.

29

Etjēns izkāpa no vagona, brīdi pastaigājās pa Milānas stacijas peronu, nogaidīja, kamēr aizplūst lielā pasažieru drūzma, un tikai tad devās uz izeju, kas ved uz pilsētu.

Viņa kavēšanās un piesardzība nebūt nebija lieka. Pa peronu slaistījās nenosakāma vecuma sinjors bez sevišķām pazīmēm, ar jaunu kanotjē1 galvā. Etjēns sajuta viņa ciešo un pētošo skatienu. Kaut kas netverami pazīstams bija šajā sinjorā bez sevišķām pazīmēm; nojauta Etjēnu brīdināja, ka viņam seko. Tas bija ļoti satraucoši; loģiskāk būtu gaidīt un ķert Kertneru kādā Dženovas stacijā, bet viņš atgriezās caur Turīnu un izkāpa pavisam citā stacijā.

Sekošana pašlaik divkārt bīstama, jo Tamāra, atbrīvota no tikšanās stacijas bufetē Turīnas tuvumā, pati nolēma sagaidīt šo vilcienu — ja nu gadījumā Kertneram būtu nododami viņai kādi materiāli, kurus tam bīstami nēsāt sev līdzi un vēl bīstamāk glabāt mājās vai kantori. Jo Tamāra taču nezināja, vai viņš ir tās vietā ticies ar Anku vai nav. Turklāt viņš nodotu tikai tādus materiālus, kas vēl jāapstrādā fotolaboratorijā, kur tiem vēl jāpeldinās vanniņās ar attīstītāju un fjksāžu, bet dažiem vēl jāg'ulstas arī zem palielinātāja gaismas …

«Bet kur gan un kad šī kanotjē jau ir dūrusies man acīs? Nē taču, ne jau kanotjē! Nekādas kanotjē toreiz nebija,» Etjēns prātoja, soļodams pāri stacijas laukumam. «Sinjors bez sevišķām pazīmēm pat lietainā laikā staigāja ar kailu galvu. Kanotjē tam gluži jauna. Pītie salmiņi spīd kā ar briljantīnu ieziesti. Bet pelēkās bikses — tās gan ir padilušas .. .»

Tamāra Kcrtncru ie ir sagaidījusi jau vairākkārt — viņam tikai jāšķērso stacijas laukums, jānogriežas pa labi uz Bokačo ielu un jāiet pa ielas pārskaitļu pusi līdz kapelai krustojumā.

Viņš Tamāru ieraudzīja jau puskvartāla attālumā. Palēnināja soli, apstājās uz mirkli pie apavu veikaliņa skatloga, tad nesteidzīgi soļoja tālāk, izklaidīgi vēro. dams ielas pretējo pusi.

‘ Plakandibena salmene. (Tulk.)

Tagad tiem jāizliekas nepazīstam vienam otru! Viņš negribēja pagriezties, lai palūkotos atpakaļ, taču gluži fiziski sajuta aiz muguras kanotjē valkātāja skatienu.

Etjēns neskatījās uz Tamāru, tomēr ar tādu kā sānredzi paguva uztvert, ka viņas gaišzilais lietus mētelis ir cieši aizpogāts — nevis apslēpj, bet pat izceļ tās slaido, sportisko stāvu. Viņa nāk augstu paceltu galvu, apņēmīgi sakniebtām lūpām.

Tamāra saprata, ka Kertneram seko, ja viņš tā izturas. Tada gadījumā viņam jo bīstamāk ierasties savā dzīvoklī vai kantorī.

Bet Etjēns nodomāja: ja jau Tamāra ir nākusi viņam pretī uz šo vilcienu, tas nozīmē, ka viņa dzīvokli un kantori novēro. Visādā ziņā jāmēģina aizmukt no šā mednieka, kurš pārliecināts, ka medījums viņam jau uz grauda, ir jānozūd pilsētas drūzmā, lai pagūtu paveikt kaut daļu no vissvarīgākajiem uzdevumiem, kas pašlaik sakrājušies. Un tikai darba dienas beigās, tikai tad, kad viņš būs galīgi atbrīvojies no savas slepenās bagāžas, Etjēns drīkst ierasties «Heirēkas» kantorī vai savā dzīvoklī.

Ejot gar tālruņa automāta būdu, viņam uznāca vēlēšanas piezvanīt Džanīnai, pavaicāt, vai viņa kompanjons Pagaņolo ir atgriezies, uzzināt, kas jauns «Heirēka». Bet viņš, protams, pagāja būdai garām.

Viņš soļoja pa ielu, kur gar malām auga resni dižskābarži. Kad no mugurpuses tuvojās tramvajs, Etjēns spēji pagriezās, lai atskatītos, izlikdamies, ka viņa uzmanību saistījusi tramvaja dārdoņa, bet patiesībā — lai pārliecinātos, vai kanotjē arvien vēl viņam seko.

Viņš paguva pamanīt: kāds aizslēpjas aiz dižskābarža resnā stumbra.

Pjemontas laukumā stāvēja važoņi un turpat blakus — taksometri. Viņš apturēja taksometru, kurš patlaban tuvojās stāvvietai, steigšus iekāpa un lūdza šoferi, cik vien ātri iespējams, aizvest viņu uz centrālo dzelzceļa staciju, kas atradās pilsētas otrā galā. Ja lūdz braukt ātri, pēc iespējas ātrāk, tad vislabāk kā mērķi minēt dzelzceļa staciju vai kuģu piestātni.

Etjēns skatījās šofera spogulītī un cauri pakaļējam stiklam visu itin labi redzēja: kanotjē dzenas viņam pakaļ pelēkā automobilī.

Braucot garām parkam, Etjēns pēkšņi lūdza šoferi:

—    Pieturiet, es aizmirsu nopirkt cigaretes.

Šoferis spēji nobremzēja, un taksometrs kā pienaglots apstājās pie tabakas preču kioska, bet aiz muguras ar skaļu bremžu džerkstoņu, tikko neietriecies taksometrā, apstājās pelēks opelis.

Etjēns aukstasinīgi nopirka cigaretes un atkal iesēdās taksometrā. Viņš mainīja sākotnējo nodomu un, neaizbraucis līdz. stacijai, Maskavas ielā izkāpa.

«Tā kā viņi doma, ka esmu tiem rokā un nevaru nekur aizbēgt, viņiem nav jēgas apcietināt mani uz ielas,» Etjēns prātoja. «Droši vien tiem uzdots tikai neizlaist mani no acīm …»

Par Maskavas ielu šī iela nosaukta, lai atzīmētu Napoleona uzvaru. Tieši tā franči un visa Eiropa savā laikā vērtēja viņa ieiešanu .Maskavā. Etjēns atcerējās, ka-Triumfa arkā Parīzē Maskava ieveidota kā pakļauta. Protams, tā kā Borodinas kaujas lauks palika franču rokās, bet krievi atkāpās un atdeva Maskavu, tad Borodinas kauju varēja uzskatīt kā Napoleona uzvaru. Taču vēsture parādīja, kurš Borodinas kaujā atradies tuvāk uzvarai — Napoleons vai Kutuzovs.

Un tikpat grūti tagad pateikt, kurš tuvāk galīgai uzvarai — Madrides aizstāvji vai frankisti, kas Madridei uzbrūk.

Bet patlaban Etjēnam šajā klusajā Via A4oscova jārīkojas tikpat drosmīgi un apņēmīgi, kā viņš rīkotos, ja pašlaik atrastos Madrides universitātes pilsētiņā, uz Princeses tilla vai republikāņu asinīm slacītajos Augšējās Karabančelas kvartālos. Tagad viņam jebkādas piesardzības vietā ir jāriskē. Zināms, riskam nav jābūt neprātīgam, bet gan apdomātam un gudram. Viņš allaž ir ievērojis visstingrākos konspirācijas nosacījumus, bet mēdz būt tāda apstākļu sagadīšanās .

Lūk, tāpat arī frontes izlūkam ir jāziedo dzīvība, lai iegūtu izlūkojamās ziņas, ja no tām atkarīgs rītdienas kaujas iznākums.

Etjēns izkāpa no taksometra pie Corso Sempione un soļoja gar tramvaja līniju. Viņš tā ieturēja gaitas ātrumu, lai nonāktu pie pietuj-as tajā brīdī, kad tramvajs no tās atgāja. Etjēns ielēca otrajā vagonā.

No pakaļējās platformas bija lieliska novērošanas iespēja.

To bija sapratis ari pelēkā opeļa pasažieris un izbeidza klaju dzīšanos paka] tramvajam. Tā kā tramvajs gāja «Heirēkas» kantora virzienā, pelēkā opeļa braucēji acīmredzot nodomāja, ka Kertners dodas uz savu kantori.

Viņš tomēr izkāpa vienu pieturu pirms kantora, iesteidzās sānielā, cauri kādai sētai izgāja atkal uz bulvāra, ielēca citā tramvajā un aizbrauca uz centru.

Viņam bija nepieciešams katrā ziņā ieiet Romas bankas nodaļā un ne jau bankas operāciju zālē, bet noliktavu telpā bankas pagrabos, kur, tērauda un betona aizsargāti, stāv seifi un to vidū arī «Heirēkas» seifs.

Noguldītājs nespēj savu seifu ne atslēgt, ne aizslēgt bez bankas atslēgu glabātāja piedalīšanās, bet tas savukārt nespēj seifu ne'atslēgt, ne aizslēgt bez noguldītāja piedalīšanās. Taču, tiklīdz bankas atslēgu glabātājs līdz ar noguldītāju pabeidz savas noslēpumainās manipulācijas ar slēdzenēm un seifs beidzot atveras, viņš tūdaļ atiet sānis.

Romas bankā tiek stingri glabāts noguldītāja noslēpums — un neviens nenovēro, ko viņš novieto savā seifā vai izņem no tā.

Šoreiz Kertners negrib nekā seifā noglabāt, viņš ir atnācis tālab, lai izņemtu no tā dažus papīrus. Tā nebūt nav lieka piesardzība pašreizējos apstākļos, kaut gan tie ir šifrēti materiāli, kas izskatās kā nevainīgas komerciālu darījumu vēstules. Tomēr tagad būs labāk, ja šī komerciālā sarakste tiks nodota pastā un nosūtīta uz norādīto adresi.

Izgājis no bankas, viņš pa ceļam apstājās pie pastkastītes, tad iekāpa tramvajā, kas gāja no Corso Sempione Gallarates virzienā. Bija tik svarīgi noraidīt radiogrammu jau šodien, ko viņš pirmo un laikam arī pēdējo reizi nolēma pats kļūt par sakarnieku ar Ingrīdu.

Komercijā, ekonomikā ir jēdziens «zaudējums» un arī jēdziens «garām palaista izdevība». Gadās arī, ka tiešs pametums nes mazākus zaudējumus nekā neprasme izmantot izdevīgu situāciju tirgū vai biržā. Un kuram gan vajadzīga, kaut arī precīza, laika prognoze aizpagājušai piektdienai? Kuru gan interesē veca teātra afiša vai sen nolikušas loterijas biļete, kura nekā nav laimējusi?!

Kāpēc radiogramma jānosūta tieši šodien? Tāpēc, ka

radio kods mainījās atkarībā no tā, kādā ncdē|as dienā notika raidījums. Šodien rītausmā klusajā Dženovas piepilsētas pansijā Etjēns šifrēja Ermīnijas ziņojumu par karaspēka kustību un bruņojuma tranzītu cauri Dženovas ostai, kā arī savu vēstuli biedram, kas aizvieto Veco. Viņš cerēja, ka radiogramma tiks pārraidīta tieši šodien, otrdiena. Citādi to nāktos šifrēt no jauna…

Pirms ieiešanas nama kāpņu telpā Etjēns palūkojās apkārt. Tad uzkipa augšējā stāvā un pa kāpņu telpas logu apskatīja ielu lieka aizdomīga. Paklausījās pie dzīvokļa durvīm un piezvanīja.

Durvis atvēra cienīga izskata sinjora.

—    Labdien, gentilissirna sinjoraVai šeit dzīvo Ingrīdas jaunkundze?

—    Lūdzu, ienāciet! — Saimniece pieklauvēja pie kādām durvīm. — Pie jums, sinjorīna.

—    Vai jūs viegli mani atradāt? — Ingrīdai izdevās apslēpt savu izbrīnu, pat apmulsumu. — Iepazīstieties! Sinjora Gutuzo, mana labā gādniece. Konrāds Kertners, mana tēva draugs, komersants. Arī viņš ir no Vīnes.

Viņa aicināja viesi savā istabā, Etjēns iegāja, apskatīja bagātīgi mēbelēto telpu, vispirms neviļus uzmezdams skatienu klavierēm un radioaparātam, tad piegāja pie loga.

—    Cik skaists skats! Un ezers pavisam tuvu. Vajadzētu tevi apsveikt ar kārtējo dzīvokļa maiņu, bet esmu bezcerīgi nokavējis …

—    Un nesagaidījāt manu zvanu? — Ingrida ar satraukumu jautāja.

— Gribējās paklausīties labu mūziku. — Etjēns gurdi atlaidās mīkstajā krēslā. — Tu, liekas, nopirki jaunākās Toti dal Montē plates?

Drīz Ingrida patiešām iedarbināja radiolu, un visa tālākā saruna norisa Amēlijas ārijas — no «Maskuballes» — pavadījumā.

—    Vienā diennaktī trīs satikšanās ar trim sievietēm trijās pilsētās… Vai atceries, kā sacījis jūsu Heinrihs Heine? Aiz laimes cilvēks dzied un dejo, bet ātri novājē, nudien, ja daiļas mīļākās tam trejas, bet kājas tikai divas vien… — Etjēns skumji pasmaidīja. — Šajā diennaktī jau trīs reizes e*smu pārkāpis konspirāciju.

1 Godājamā kundze. (Tulk.)

Un katru reizi tas bija nepieciešams. Vai saproti, Ingrīda? Dažreiz konspirācijas augstākā māksla ir prasmīgs tās noteikumu pārkāpums …

—    Kas noticis? — viņa klusinātā balsī jautāja.

—    Mūsu darbā bez riska nevar iztikt. Bet riskam jābūt aprēķinātam un gudram!… Tāpēc šovakar «Traviata» uzņems sakarus pēdējo reizi. — Etjēns izņēma no kabatas divkārt pārlocītu papīra lapu.

—    Sen jau zinu, ka jums es neesmu Ingrīda, bet tikai «Traviata», — Ingrīda ar aizvainojumu balsī sacīja.

—    Un vēl pārraidi centram, to es nepaguvu nošifrēt: esmu precīzi konstatējis, ka Franko, Musolīni un admirāļņ Kanarisa pretizlūkošanas dienesti uztur savā starpā ciešus operatīvos sakarus.

Viņa aši nošifrēja pēdējo teikumu, un Etjēns klusi teica:

—    Tev steidzami jābrauc uz Sveici! Jau rīt. Istabu paturi savā rīcībā! Raidītāju izjauc! Pati zini, kur to likt… Ezers ir blakus.

—    Un kā tad mana tikšanās trešdien ar Anku?

—    Es jau no Dženovas izsaucu Anku uz satikšanos un aizbraucu pats tavā vietā.

—    Un es vairs nedzirdēšu sava saimnieka balsi?

—   Vismaz kādu mēnesi — ne.

—   Vai tad jūs nebraucat prom?

—    Es brauktu gan, tūlīt brauktu projām, ja nebūtu kara Spānijā. Kaujas laikā tik svarīgu novērošanas punktu nevar pamest. Nedod dievs, var iet zuduma visi mūsu pūliņi, un kādam nāksies sākt visu no gala.

—   Jums taču bīstamāk palikt nekā man …

—    Nu, ko tu mani apbedī! Ja viņi gribētu mani apcietināt … — Viņš atmeta ar roku. — Viņiem vajadzīgi mani sakari, vajadzīga «Traviata». — Etjēns, piecēlās, mirkli ieklausījās platē, tad piegāja pie pašām durvīm un skali teica: — Kāds tembrs! Kāda elpa! Ir no kā pamācīties… Mūzikas stundas tu nepamet, tēv vēl būs jāiestājas konservatorijā… Auf Wiedersehen, auf Wiederholen, mana mīļā Traviata! — Etjēns noskūpstīja viņu uz pieres. — Sirsnīgs sveiciens Fridriham Lielajam… Un tagad, — viņš paskatījās pulkstenī un sarauca pieri, — pacienā mani vēl ar kādu āriju no sava nākamā repertuāra …

Viņš vēl diezgan ilgi klausījās skaņu plates un In

grīdas vokālos vingrinājumus, pirms gāja prom un, ievērodams vislielāko piesardzību, devās atceļā.

Viņš gāja, brauca un atkal gāja, un viņu pārņēma arvien lielāka atvieglojuma sajūta — ne tikai tāpēc, ka apcietināšanas un kratīšanas gadījumā vajātāji pie viņa tagad neatradīs itin nekādus lietiskus pierādījumus, bet galvenokārt tāpēc, ka neatkarīgi no notikumu tālākās norises viņš ir izpildījis savu pienākumu…

30

Kertneram ienākot, Džanīna sēdēja pi*c rakstāmmašīnas. Pa paradumam viņa dungoja kādu draisku meldiņu, pārrakstīdama bankas rēķinu norakstus. Viņa pasniedza pa šīm dienām pienākušo pastu un pateica, ka vakar esot atsūtītas šefa pasūtītās jaunās vizītkartes; tās noliktas āugšā — viņa kabinetā uz rakstāmgalda. Un vēl Džanīna pastāstīja, kas zvanījis pa tālruni.

Kertners izklaidīgi tencināja un ievaicājās:

—   Vai nupat, nesen, pēdējo stundu, neviens nav zvanījis uz kantori?

—    Darīšanās? Neviens. Bet viens zvans bija gan. Sievietes balss. Lūdza pasaukt' sinjoru Anželu. Kārtējā kļūda. Kāda izklaidīga persona nemāk pareizi uzgriezt piecus ciparus.

Atvieglojuma nopūta. Tātad Ingrīda materiālus ir pārraidījusi bez traucējumiem. Džanīna nav ievērojusi, ka kļūdaino zvanu gadījumos pie tālruņa arvien aicina sinjoru vai sinjorīnu, kuras vārds sākas ar patskani.

Etjēns bija tik ļoti noguris, ka ar pūlēm noslēpa to no Džanīnas. «'

Viņš jau sen bija nolēmis iet prom no kantora un mājās atpūsties, tomēr palika sēžam krēslā, nespēkā nolaidis rokas un noliecis galvu.

—   2ēl, — viņš beidzot pēc ilgas un smagas klusēšanas sacīja. — 2ēl …

—    Par ko jūs runājat, šef?

Viņš bēdīgi atmeta ar roku.

—    Saprotiet, Džanīna, dažreiz mēs dzīvē pielaižam nozīmības ziņā pilnīgi vienādas kļūdas… Taču dažas kļūdas var viegli izlabot, bet citas — tādas pašas labot

nav iespējams. Gluži kā mašīnrakstā. Kļūdaini uzsistu punktu viegli var pārlabot par komatu, tāpat burtu «c» — par «o». Neviens pat nepamanīs. Bet, ja «o» jāpārtaisa par «c» vai komata vietā jāliek punkts, nekas neiznāk …

Džanīna gaidīja, ka šefs teiks vēl kaut ko, bet viņš, domās iegrimis, drūmi klusēja, un traucēt tā klusēšanu viņa negribēja. Viņa rauca skaistās uzacis, taču piere palika gluda, bez mazākās krunciņas.

Pirms aiziešanas no kantora, jau stāvēdams uz sliekšņa, viņš palūdza Džanīnu piezvanīt no automāta uz iestādi, kur strādā krieviete, vārdā Tamāra, steidzami ar to tikties, ievērojot parasto piesardzību, un pateikt viņa lūgumu: ja Tamāra var, lai rīt atnāk satikties ar Kertneru.

Džanīna saprotoši pamāja. Viņa nekad neuzdeva šefam liekus jautājumus par viņa darbību antifašistiskajā pagrīdē. Un viņš it kā pēc norunas nekad neko nepaskaidroja, pārliecināts par viņas attapību, par viņas uzticību un arī par to, ka viņa pelna šādu uzticēšanos …

Mājās viņš vēlreiz pārskatīja visus savus papīrus, grāmatas — nebija nekā kompromitējoša.

«Kāpēc mani šodien neapcietināja? Seko pa pēdām jau vairākas dienas. Tātad ir nolēmuši savākt vairāk pierādījumu pret mani. Tātad šādu pierādījumu nedrīkst būt itin nemaz.»

Zem dīvāna mētājās vīstoklis ar rasējumiem un tehniskajiem dokumentiem, kur bija runa par krievu konstruētām lidmašīnām. Rasējumi un dokumenti gluži nevainīgi, taču uz tiem ir zīmogs krievu valodā «Pilnīgi slepeni». Etjēns šo vīstokli turēja mājās ar gudru ziņu — «pilnīgi slepenie» krievu rasējumi vajadzības gadījumā varēja viņam palīdzēt.

Vienīgais, ko viņš bija aizmirsis iznīcināt, bija krievu žurnāla «Jaunatnes tehnika» ' 1932. gada 2. un 3. numurs. To viņš glabā žurnālā publicētās un jaunatnei adresētās akadēmiķa Ivana Pavlova vēstules dēļ. «Mēs visi esam iesaistīti vienā kopīgā darbā, un katrs to virza uz priekšu pēc savām spējām un iespējām. Mums bieži vien nav pat iespējams izšķirt — kas ir «mans» un kas ir «tavs», un tas mūsu kopīgajam mērķim nāk tikai par labu,» Etjēns tagad ātri pārlasīja. It kā Pav-

lovs rakstītu nevis par savu fizioloģiju, par saviem pērtiķiem — Rozi un Rafaelu, bet par militāro izlūkošanu! Vēstulē bija vēl daudz vērtīgu domu — gan par konsekvenci, gan ari par to, ka arvien jābūt drosmei vīrišķīgi sev pateikt — «esmu nejēga», gan par darba kaismi… Pirms žurnāla sadedzināšanas kamīnā Etjēns vēlreiz pārlaida acis Pavlova vēstulei, cenzdamies iegaumēt pēc iespējas vairāk.

Ja tagad viņa dzīvokli izdarītu kratīšanu, tad varētu atrast tikai divus krieviski uzrakstītus vārdus: «Совершенно секретно».

—    Zēl, tik žēl, ka vai jāraud, — Etjēns pats sev krieviski sacīja. — Viss sabrūk, un jūsu pūles, cienījamais Kertnera kungs, turpmāk ir veltīgas …

Izņēmis no kārbas, viņš mulsi pagrozīja pirkstos savu vizītkarti, tad neapzināti iebāza to kabatas portfelī.

Pirms apgulšanās viņš neaizmirsa aizvērt pret laukumu vērsto logu aizlaidnes, lai tās nebūtu jāaizver agri no rīta. Caur aizlaidnēm ļoti ērti novērot āru, tufprelim tevi pašu neviens neredz.

31

Viņš uzmanīgi paskatījās uz tramvaja pieturu, uz asfalta saliņu un vairs nepārtrauca novērošanu. Aizgāja viens tramvajs, otrs, trešs …

Pasažieri izkāpa un iekāpa, bet pieturā turpināja kvernēt tas pats nenoteikta vecuma sinjors bez sevišķām pazīmēm, ar jaunu kanotjē galvā. Viņš atkal tēloja pasažieri, kas gaida tramvaju, bet patiesībā lūrēja uz augšu, uz «Heirēkas» kantora un uz Kertnera dzīvokļa logiem.

Torīt Etjēns bija norūpējies par gaidāmo, ārpus grafika norunāto tikšanos ar Tamāru. Parasti viņi satikās vakarā parkā, tikai ar vienu nosacījumu — ja Tamāra tajā dienā pusdienas pārtraukumā neparādās «Mandzoni» kafejnīcā, kur Kertners tai stundā brokastoja. Ja viņš kaut uz mirkli pa logu vai pavērtajās durvīs redzēja Tamāru, vakara satikšanās lika atcelta. Tas nozīmēja, ka nav pienācis jauns pasta sūtījums vai ir gadījušies kādi citi apstākļi, kuru dēļ zināmajā parka alejā norunātā satikšanās kļūst neiespējama vai nevajadzīga.

Kantori viņš no rīta neiegāja. Kompanjons atbrauks tikai dienā, un nekādu īpaši steidzamu darīšanu nav. Uz tālruņa zvaniem Kerlners neatbildēja.

Tramvaja pietura atrodas mazliet pa labi no viņa logiem, bet pa kreisi ir taksometru stāvvieta. Iziet uz laukuma, kad tur dirn aģents un taksometru stāvvietā ir mašīnas, nekādi nedrīkst.

Taču ap pusdienas laiku ielu kustība kļūst dzīvāka — un taksometri aizbrauc. Etjēns nolēma izmantot tādu situāciju, kad aģentam, kurš te dežurē bez automobiļa, būs atņemta iespēja dzīties viņam pakaļ.

Viņš nogaidīja, kad taksometru stāvvietā palika vairs tikai viena mašīna, ātri noskrēja pa kāpnēm, ielēca taksometrā un aizbrauca. Aizbraukdams vēl paguva ievērot, ka apjukušais aģents skrien uz tālruņa automāta būdu.

Nelielajai «Grandhoteļa» kafejnīcai nebija sava nosaukuma, un visi to dēvēja par «Mandzoni» kafejnīcu. Sī kafejnīca un bārs atradās Alesandro Mandzoni un Gorso Roso ielu stūrī, netālu no La Scala operteātra. Memoriālā plāksne atgādina, ka «Grandhotelī» miris Džuzepe Verdi, bet zem memoriālās plāksnes piestiprināta plāksnīte ar ielas nosaukumu.

Kertners sēdēja «Mandzoni» kafejnīcā un, kā vienmēr, neatlaidīgi lūkojās uz atvērtajām durvīm un uz logiem. Drošības labad viņš aizgāja līdz avīžu kioskam uz stūra, nopirka savu parasto «Neue Zūriche Zeitung» \ atgriezās un atkal apsēdās pie galdiņa — Tamāra nerādījās.

Tas nozīmē, ka viss kārtībā un vakara rendez-vous2 notiks.

No rīta negribējās zvanīt uz kantori no dzīvokļa, bet tagad, kad Tamāras neatnākšana Etjēnu nomierināja, bija svarīgi zināt, vai Pagaņolo ir atbraucis.

Etjēns piezvanīja uz kantori, bet nepaguva necik tālu atiet no bāra bufetes un apsēsties, kad kafejnīcā atskanēja zvans.

Pie tālruņa piegāja bufetniece. Šādās lietās nepieredzējusi, viņa, klausuli turēdama, aizdomīgi paskatījās uz Etjēnu.

1 «Jaunā Cīrihes Avīze». (Vācu vai.) Tulk.

2 Satikšanās. (Franču vai.) Tulk.

Etjēns noprata: bufetnieci iztaujā par cilvēku, kurš nupat griezis «Heirēkas» numuru.

Etjēns aši norēķinājās, izgāja no kafejnīcas un aizsoļoja pa kreisi — garām parfimērijas veikalam, juvelierveikalam, kažokādu un vīriešu apģērbu veikalam, fotodarbnīcai un kafejnīcai.

Nonāca pie La Scalas; lūk, tramvaja pietura, līdz kurai viņš parasti pavadīja Ingridu.

Uz kurieni braukt?

Tramvajs jau gāja projām, bet viņš vēl nebija izlēmis, kur pavadīt atlikušo laiku līdz vakaram, kad jāsatiekas ar Tamāru.

Un tad viņam pēkšņi iešāvās prātā, ka diez vai kāds no aģentiem iedomāsies meklēt viņu Domā. Viņš nolēma ieiet katedrālē un pakavēties tur dievlūdzēju vidū Iidz vakaram.

Etjēnam palaimējās. Katedrālē svinīga mesa, dievkalpojumu notūr kardināls. Tik daudz ļaužu, ka ar pūlēm atradās vieta altāra tuvumā. Un tā, mēreni garlaikodamies, Etjēns Domā pavadīja kādas trīs stundas, vērodams dievkalpojumu, ko kuplināja teicams koris.

Vakaram tuvojoties, katedrāles krāsainās vitrāžas pamazām zaudēja savu spilgtumu. Un, kad Etjēns izgāja baznīcas lievenī, metās jau krēsla, nupat, nupat laukumā iedegs laternas.

Tovakar, gaidot Tamāru, viņš pilnā mērā novērtēja, cik ērta viņu tikšanās vieta pilsētas parkā. Te sēž uz soliem vai pastaigājas ēnainās alejās pārīši, kas meklē divvienatnību. Tikpat ērta konspiratīvas satikšanās vieta ir Parīzē Luksemburgas parkā — pie Mediči strūklakas. Tur allaž satiekas studenti, iemīlējušies jaunieši. Etjēns ar rūgtu smīnu nodomāja, ka kādreiz, pirms gadiem desmit, viņam bija daudz vieglāk izlikties par iemīlējušos jaunekli, kas atnācis uz satikšanos. Un pienāks laiks, kad šāds maskēšanās veids viņam kļūs pavisam nepiedienīgs.

«Neko darīt, tad kļūšu par pastāvīgu apmeklētāju alus bodē vai par kāršu spēles mīļotāju.»

No rīta bija «mirkstama dieniņa», kā Etjēns mēdza sacīt, bet, iznākot pēc mesas no katedrāles, viņš redzēja, ka vakars ir skaidrs.

Mēness bija salkani dzeltens, neīsts, teatrāls. Parkā klīda tik daudz pārīšu, ka grūti bija atrast brīvu solu.

Etjēns so|oja pa tumšajām parka alejām, neviļus citus traucēdams, vienu otru izbaidīdams, it kā kādu vērodams, un viņu pavadīja nekautrīga, steidzīga un atklāta mīlestība, kāda mēdz būt tikai parkos.

Tamāra atnesa uz Etjēna vārda saņemtu telegrammu, viņu tirdīja nepacietība, iegribējās telegrammu tūlīt izlasīt, un viņi pārsēdās uz sola, kas atradās zem laternas.

Tamāra arvien apbrīnoja Etjēna prasmi atšifrēt vēstules, tikai retumis ņemot palīgā papīru un zīmuli. Lai to spētu, jābūt fenomenālai atmiņai. Bet Ģtjēns uzskatīja, ka tas nav nekas sevišķs. Pastāvīgs treniņš, smadzeņu akrobātika — tur viss noslēpums. Ir šahisti, kuriem patīk aklā spēle, ko franči dēvē par «ā l' aveugle», kad spēlētājs neskatās uz šaha galdiņu; tas tomēr nenozīmē, ka tādi šahisti būtu paši spēcīgākie.

Etjēns pastāstīja Tamārai, cik neatlaidīgi viņš tiek medīts. Viņš nešauboties, ka pavedieni tam velkoties līdzi jau no Spānijas. Tur viņu medījuši vācu slepenie. Viņš pārliecināts, ka viņu centušies izspiegot arī Franko aģenti, un ir nobažījies par to, ka tie palikuši nepazīti. No spāņu pretizlūkošanas nagiem viņš ir izsprucis, taču tā viņu nodevusi itāliešiem.

—    Tu redzi? — Etjēns norādīja uz savu ēnu, kas laternas blāzmā krita pāri smilšainai alejai. — Tā ir tikai viena mana ēna. Vakar Bokačo ielā tu redzēji otru. Tā pastaigājās ar jaunu kanotjē galvā.

—   Bet tu taču biji Dženovā, — Tamāra satraukta iekrita starpā, — Turinas vilcienu es sagaidīju tikai drošības labad. Kā tu tajā nokļuvi?

—    Es ceļoju tavā vielā. Garām braucot, satiku Anku. Ārkārtēji apstākļi prasa ārkārtēju risku.

Etjēns sāka stāstīt, ka viņam esot ļauna nojauta, kas ar viņu nekad nebija gadījies. Tamāra nevarēja atcerēties, ka Etjēns kādreiz būtu kritis panikā.

—    īstenībā tā nav nojauta, — Etjēns nopūtās, — bet pašaizsardzības instinkts. Es visu laiku dzirdu sev aiz muguras pēdu dzinēju soļus.

—    Arī šodien?

—    Es trīs stundas Domā lūdzu dieviņu, lai mūsu satikšanās neizjuktu. — Etjēns nepasmaidīja par savu joku un drūmi piebilda: — Šķiet, ka šī mūsu tikšanās ir pēdējā. Arī mana rītdienas tikšanas ar sakarnieku —

tai bija jānotiek Romas bankas pagrabā pie seifiem — tiek atcelta … Zēl, ļoti žēl … Kamēr turpinās karš Spānijā, katra diena ir bezgala dārga.

Katastrofas gadījumā Gri Gri jau laikus jāizstrādā rīcības plāns, lai no konspiratīvās ķēdes neizkristu kāds loceklis. Cik labi, ka starp Gri Gri un Kcrtneru sen nav nekādu personisku kontaktu.

Viņu pēdējās likšanās bija pagājušajā gadā un noritēja saskaņā ar visstingrākajām konspirācijas prasībām.

Viņi satikās ikreiz cila pilsētā dienās, kas it kā nejauši bija minētas kaut kādās darījumu korespondencēs. Sādā kodā tikšanās pilsēta un diena bija mainīgas vienības, bet nemainīga vienība bija tikšanās vieta un stunda — vienmēr pulksten vienos dienā, vienmēr galvenās dzelzceļa stacijas pirmās klases uzgaidāmajā telpā.

Pirms šķiršanās Etjēns Tamārai vēlreiz atgādināja: Skarbekam vistuvākajās dienās jāizbrauc uz ārzemēm ar visiem materiāliem, ko viņam nodevusi Anka.

So bezgala vērtīgo materiālu dēļ Etjēns brauca uz Spāniju. To dēļ dzēra uz falangistu veselību, deva naudas summas fašistu avīzēm, deva derīgus padomus Huānam Hansam Huncam, aplaudēja filmai «Gribasspēka triumfs», remontēja brēges šasiju, spēlēja vistiņas ar gestapoviešiem no «ostas dienesta», staigāja svētās jumpravas Marijas adjutantu pulkā.

32

Viņš vēlreiz ieskatījās noputējušajā spoguli, kur atspoguļojās pulkstenis. Secinot no tā, ka pulksteņa rādītāji spogulī rāda desmit minūtes uz astoņiem, patlaban ir bez desmit minūtēm pieci.

Paskuale kavējas jau divdesmit minūtes. Dīvaini, jo agrāk viņš vienmēr ieradās precīzi, lai tikai ātrāk tiktu galā ar šo tikšanos. Un, sēdot pie galdiņa, Paskuale arvien nepacietīgi skatījās pulkstenī, visiem spēkiem cenzdamies īsināt atrašanos kopā ar Kertneru tratorijas apmeklētāju acu priekšā..

Paskuale bija neuzņēmīgs un bailīgs cilvēks, un, ja jau viņš pats ir iedrošinājies noteikt šeit satikšanos, tad viņam ir kāds nopietns iegansts.

Acīmredzot viņš ir aizkavējies Spānijā ilgāk nekā paredzējis. Pēdējās trīs nedējas no viņa nav bijis nekādu ziņu. Tas ir jo dīvaināk tāpēc, ka viņš aizbrauca kopā ar Pazudušo Dēlu uz viena tvaikoņa un Pazudušais Dēls jau ir atgriezies.

Kertners neizskatījās pēc tāda, kurš iegriezies tratorijā, lai steigā uzkostu. Saimnieks nolūkojās viņā ar vērtējošu skatienu — šis apmeklētājs te redzēts jau vairākkārt. Tas ir labi ģērbies, rokā vācu avīze. Etjēns šodien bija uzģērbis jaunu angļu drānas uzvalku — melnu, ar šauru, baltu svītriņu —, ar to iepriekšējā vakarā bija gājis uz La Scalu.

Piesardzīgais Paskuale savā laikā bija atteicies nākt uz tikšanos pēc Kertnera aicinājumiem un izvirzīja noteikumu: viņš pats, kad izdevīgi un nepieciešams un kad viņš pilnīgi pārliecināts par drošību, nosaka tikšanos, izsaucot Kertncru ar iepriekš norunātu atklātni. Nemainīgas vienības šajā norunā bija stunda, vieta un nedēļas diena.

Bija vēl kāds nosacījums, ko pieprasīja pārlieku piesardzīgais Paskuale: viņiem jāsēž pie galdiņa zāles kaktā gluži kā svešiem, nemaz nesarunājoties. Bet kurš gan atļausies sēsties pie sveša cilvēka galdiņa, ja brīvu galdiņu, cik uziet? Tas bija pirmais iemesls, kāpēc visas tikšanās notika pēc darba. Otrs iemesls — tā ir vislielākā ļaužu pieplūduma stunda, var viegli iejukt pūlī, tramvaji pārpildīti; kā vienam, tā otram vieglāk atbraukt un aizbraukt neievērotam.

Etjēns pārliecināts, ka piesardzīgais Paskuale neatvedīs tratorijā «asti», no šā viedokļa tikšanās pilnīgi droša. Un arī pašu Etjēnu aģenti liek mierā nu jau vienpadsmito dienu, viņš atkal brīvi staigā pa pilsētu un dzīvo nosvērta komersanta dzīvi, cenšoties aizmirst nepatiksmes ar policiju.

Lai cik viņš rītos skatās caur aizvērtajām aizlaidnēm pa logu, aģents pie tramvaja pieturas nav vairs redzams. Ik ritu Etjēns iet uz avīžu kiosku, lai nopirktu savu «Neue Zūrische Zeitung», taču ne reizes nav ievērojis nekā aizdomīga. Vārdu sakot — viņš atbrīvojies no otrās ēnas.

«Vai tiešām izdevies nomaldināt dzinējus no pēdām?» Etjēns minēja. «Vai varbūt visas tās dienas biju gluži vienkārši pārbijies?»

Tūlīt pēc kompanjona Pagaņolo atgriešanās Milānā viņi divatā braukāja pa pilsētu un cītīgi meklēja jaunas telpas kantorim. Kompanjons vēlējās, lai telpas būtu plašākas un, galvenais, lai atrastos pilsētas tirdzniecības centrā, kaut kur pie Korduzio laukuma vai pie Viktora Emanuēla galerijas.

Firmas «Heirēka» darījumu sarakste pieauga, un Džanīnai nācās vairākas stundas no vietas, neatliecot muguru, sēdēt pio rakstāmmašīnas. Līdz arto apjomīgāks k|uva arī ikdienas pasts. Etjēna pēdējais brauciens uz Kadisu, Alhesirasu un Seviļu ir bijis visai auglīgs. Nostiprinājušies ari sakari ar vairākām vācu firmām, īpaši ar «Vēja dzinēju centrālo biroju».

Kompanjons zināja par Kertnera senseno aizraušanos ar operu. Un jūtu pārpilnībā ielūdza viņu vakar vakarā uz La Scalu: izrādīja «Aīdu» ar Benjamino Džilji piedalīšanos. «Bravo, bravissimo, Beniaminello!» dziedoņa pielūdzēji augu vakaru sajūsmā nevaldāmi kliedza.

Ftjēns vēl šodien bija vakardienas izrādes iespaidā. Varbūt pirmo reizi pēdējo gadu laikā viņš bija gājis uz La Scalu tāpat vien — sava prieka pēc, nevis tāpēc, ka viņam jāierodas uz konspiratīvu tikšanos' un jāsēžas partera sestajā rindā, otrajā krēslā no ejas pa kreisi, ja iet uz orķestra pusi…

Pavisam citādi tu klausies mūziku, ja neesi noņēmies ar domām, kā paslepen nodot kaut ko Ingrīdai vai saņemt šo vai to no viņas. Un pēdējā starpbrīdī viņam nebija jāspraucas uz teātra muzeju un tur jāslaistās pustukšajās istabās, nogaidot, kad viņi paliks vieni un Ingrīda at'vērs savu nošu mapi.

Jau pirmajā starpbrīdī viņš izgāja uz balkona — vēsajā un valganajā vakara vējā. Ftjēns drebinājās no aukstuma, bet negāja iekšā un ar labpatiku vēroja tumšās decembra debesis, kuras tik reti rāda milāniešiem zvaigznes; un ar lādu pašu neizsakāmas iekšējas atbrīvēs sajūtu viņš devās atpakaļ zālē — pretī skaļajai jūsmai.

Tas viss bija vakar vakarā, bet šorīt viņu gaidīja vēl viens prieks: galvenajā pastā 172. pastkastītē bija iemesta sengaidītā atklātne, kas bija gan adresēta Džanīnai, taču nepavisam nebija domāta viņai.

Paskuale rakstīja, ka esot laimīgi atgriezies no jūras brauciena, bet darīšanu “dēļ nevarot aizbraukt no

Turīnas un apmeklēt savu pameitu, pēc kuras esot ļoti noilgojies. Tas nozīmēja, ka Paskuale piektdien, citiem vārdiem, šodien, ieradīsies noteiktajā vietā un laikā tur un tad, kur un kad viņi ir satikušies jau agrāk.

Tajā pašā reizē no Dženovas bija atsūtīts čemodāns ar viņa mantām. Pats par sevi saprotams, ka uz turienes viesnīcu tika nosūtīta pie koka bumbiera piestiprinātā atslēga un ar uzviju atlīdzināti visi izdevumi…

Kaut gan bija pagājušas jau desmit mierīgas dienas, Etjēns nenodevās pašapmierinātībai un bezrūpībai. Pats viņš pēc nesenās sekošanas nebūtu gan nolicis tikšanos ar Paskuali, tāpat kā uz laiku bija pārtraucis jebkurus sakarus ar Ingrīdu. Taču nebija arī pamata atsacīties no piedāvātās tikšanās, ja ievēro visu iespējamo piesardzību. Ne uz mirkli nedrīkst aizmirst, ka Spānijā ir karš un Paskuales atvestajiem materiāliem var būt liela operatīva nozīme.

No gaidāmās tikšanās ar Paskuali viņš cerēja daudz. Un kāda laime, ka pēdu dzinēji Kertneru tagad lika mierā, citādi viņš nevarētu atsaukties uz aicinājumu un būtu spiests šodien no likšanās atsacīties.

Nākdams uz satikšanos, Etjēns īpaši rūpīgi vēroja — vai tikai neparādās otrā ēna?

Līdz «Motas» fabrikai viņš brauca pa apkārtceļu, vairākkārt pārsēzdamies no viena satiksmes līdzekļa citā.

Ja Paskuale zinātu, ka Kertneram vēl nesen sekots, viņš pat neieminētos par tikšanos, būtu nobijies.

Tralorija, kurā viņi jau vairākkārt bija satikušies, atradās «Motas» konditorejas izstrādājumu fabrikas vārtu tuvumā. Fabrikas korpusu aizņemtajā ielā allaž viļņoja konditorejas smaržas.

«Kas zina,» Etjēns klusībā -pasmaidīja, «varbūt kādam šīs smaržas atņem ēstgribu, tikai ne man …»

Pa paradumam viņš apsēdās otrās istabas kaktā, kur bija daudz ļaužu un liels troksnis. Nelielo sainīti,, kas Etjēnam bija līdzi, viņš izklaidīgi nolika uz krēsla pašā kaklā, aiz galdauta bija redzama likai krēsla atzveltne.

Viņš pasūtīja risotto milanese', «sātaniski» ceptu cāli, tādu, ko gruzīni dēvē par «tabakā», un pudelīti kjanti. Viņš jau bija paguvis apēst rīsu ēdienu un pašlaik beidza notiesāt cāli, kad ienāca Paskuale.

1 Rīsu ēdiens milāniešu gaumē. (Itāliešu vai.) Tulk.

Lēni un nedroši viņš piegāja pie galdiņa kaktā, lūdza Kertneram atļauju apsēsties brīvajā vietā un atkrita krēslā, pirms bija saņēmis atļauju. Kertners zināja, ka Paskuale nav no drosmīgiem. Bet tik ļoti pārbīties…

Paskualem līdzi bija gluži tāds pats neliels pelēkā iesaiņojamā papīrā ietīts, krusteniski ar auklu apsiets sainis, kāds tur bija priekšā uz neredzamā sēdekļa.

Paskuale nolika savu saini uz tā paša krēsla kaktā, un Etjēns pamanīja, ka viņam dreb rokas.

Drīz istabiņā sanāca vēl vairāk ļaužu un kļuva vēl trokšņaināk. Tiklīdz atbrīvojās viens galdiņš, kad jau iedrāzās četru viru kompānija un sasēdās ap šo galdiņu pie durvīm.

Paskuale pasūtīja tikai tasi kafijas ar «Motas» cepumiem un nervozi laizīja lūpas, kamēr pasūtīto atnesa. Viņš dzēra karstu, applaucēdams muti un nepaceldams acis.

Etjēns ievēroja, ka seja Paskualem tāda kā saņurcīta, tāpat arī apģērbs. Vaigos slimīgs bālums; jūtams, ka šī tikšanās prasījusi visu viņa dvēseles spēku piepūli. Bet varbūt viņš tādēļ tik slikti izskatās, ka braucis pa vētrainu jūru un visas pēdējās dienas ir nežēlīgi šūpots? Paskuale ļoti cieš no jūras slimības.

Paskuale steidzīgi izdzēra karsto kafiju, pabāza roku zem galdauta, paņēma vienu no vienādajiem saiņiem, aplaizīja lūpas un devās pie letes. Viņš negaidīja, kad pienāks oficiants, un gribēja ātrāk norēķināties. Saimnieks patlaban gatavoja kokteili. Kertners iesānis redzēja, kā Paskuale skaita naudu, sajaukdams monētas. Vai varbūt maks viņam arvien vēl pilns ar pesetām?

Paskuale izgāja no istabas nedrošā gaitā, gandrīz vai grīļojoties, — varēja likties, ka tas nav vis izdzēris tasi kafijas, bet divas glāzes grapas. Un bija manāms, ka viņš piespiež sevi soļot lēni, bet īstenībā ir gatavs pa galvu pa kaklu skriet tālāk prom no Kertnera, no nolādētās tratorijas.

Protams, var nosodīt Paskuali par bailību, par neprasmi sevi valdīt. Bet varbūt cilvēks ir jaciena_ tieši par to, ka ts dažkārt ko paveic pretēji savai vājajai gribai, piespiežot sevi pildīt pienākumu, lai cik grūti tas nāktos.

Kertners ar gardu muti pabeidza ēst cāli, iedzēra vēl vīnu, uzkozdams parmidžane sieru, tad samaksaja

rēķinu, devīgi pieskaitīdams dzeramnaudu, salūkoja uz neredzamā sēdekļa nolikto sainīti un nesteidzīgi devās uz durvīm.

Tiklīdz Etjēnam aiz muguras džinkstēdamas aizvērās tratorijas stiklotās durvis un viņš izgāja uz ielas, tūdaļ viņam cieši klāt pienāca divi liela auguma vīri. Abi, kā sarunājuši, turēja labo roku izspīlētajā mēteļa kabatā, un mēteļi tiem abiem izskatījās kā vienā darbnīcā piegriezti.

Viņi varētu Kertneram arī nestādīties priekšā. Viens no viņiem grasījās rādīt savu nozīmīti atloka iekšpusē, bet otrs rupji viņu atturēja: sak, ir jau skaidrs, kas esam.

Taču arī tajā brīdī Kertners nenobijās tiktāl, lai zaudētu kontroli pār sevi. Viņš jau saprata — pēdējo vienpadsmit dienu miers bija tikai šķietams, Kertneru mēģināja piekrāpt, un tas bija izdevies …

—   Jūs esat arestēts, — viņš sadzirdēja it kā no tālienes, kaut gan tas atskanēja turpat blakus. — Jūsu pašu interesēs ir necelt šeit troksni.

Kertners ar izbrīnu noraudzījās uz saini, ko turēja rokās.

—    Svešs sainis! Tikai nupat pamanīju. Bet kur tad mans?'

Viņš paspēra soli atpakaļ un jau satvēra stikloto durvju rokturi, taču tika parauts atpakaļ, un tratorijas durvis šķindēdamas aizkrita ciet.

—   Tā ir provokācija! Manējā vietā nolikuši svešu saini!

Kertners nometa saini uz ietves, bet aģents steigšus to pacēla.

—    Kāpēc piesārņot ielu? Jūs taču atbraucāt tieši tāpēc, lai saņemtu šo saini.

Kertners gribēja vēl ko iebilst, bet nepaguva. Pieripoja policijas automobilis, un atvērās durtiņas. Viņš sajuta rupju grūdienu mugurā, un tajā pašā mirklī kādas dzelžaini krampīgas rokas, kas pašāvās no auto, viņu sagrāba un ierāva iekšā.

—   Tā jau var saburzīt kreklu un kravati, — Kertners sacīja tonī, kādā norāj neveiklu sulaini.

Vēl nebija aizcirtušās durtiņas un auto vēl nebija sācis kustēties, kad viņš jau rūpīgi un nesteigdamies sāka sakārtot savu kaklasaiti.

OTRA DAĻA

33

Paskuale Espozito paguva izbraukāt ar «Patria» uz Spāniju tris reisus. Vasaras nogalē un visu rudeni viņš bija nodarbināts ar lidmašīnu piegādi un montāžu Franko ieņemtajās ostās, galvenokārt Alhesirasā. Parasti tāds reiss ilga nedējas trīs vai četras. Atgriezies no jūras brauciena, Paskuale no Turīnas sūtīja atklātni Džanīnai, adresējot uz «Heirēkas» kantora pastkastīti, un ziņoja, ka darīšanu dēļ viņam pagaidām nav iespējams Džanīnu apciemot. Tas nozīmēja, ka saskaņā ar konspirācijas reglamentu Paskuale tuvākajā piektdienā iebrauks Milānā un sastapsies ar Kertneru tratorijā pie Korsikas bulvāra.

Paskuales braucieni uz Milānu galu galā nevarēja nevienā izraisīt aizdomas: patēvs grib satikties ar savu pameitu, ir noilgojies.

Kertners ar Paskuali iepazinās drīz pēc tam, kad kantorī tika pieņemta Džanīna.

Tolaik «Kaproni» rūpnīca strādāja pie lielākā Padomju Krievijas pasūtījuma. Izrādījās, ka dažām lidmašīnām ielikti motori ar defektiem, turklāt ar labi apslēptiem defektiem. Krievu pieņēmēji motorus izbrāķēja. «Kaproni» firmas direkcija nosprieda, ka tie ir rūpnīcas komunistu stiķi. Rūpnīcā sākās aresti. Tika apcietināts arī Paskuale, taču drīz, pārliecinājušies, ka ir kļūdījušies, viņu atbrīvoja, un firma pat komandēja viņu uz Ļeņingradu, kur viņš mācīja krievus šīs lidmašīnas montēt.

Atgriezies no Krievijas, Paskuale ar sašutumu uzzināja, ka firma saskaņā ar nolīgumu saņēmusi par viņu divisimt liru dienā, bet Paskualem pašam maksāja tikai trīsdesmit. Vai tā nav laupīšana? Skopulis Paskuale vienlīdz sūrojās gan tad, ja viņam noblēdīja algu, gan tad, ja negribot nācās būt devīgam.

Vienīgi tad, ja izdevumi radās Džanīnas dē], viņš naudu netaupīja. Cik greznu batista apakšveļu viņš tai nopirka uz vārda dienu! Ar mežģīnēm — un veselu pusduci uzreiz! Un, ja sieva viņam pārmeta skopumu, Paskuale taisnojās, ka gribot sakrāt Džanīnai pūra* naudu.

Dēli dvīņi bija jau gluži pieauguši, kad Paskuale otrreiz precējās. Bet pagāja tikai gads pēc kāzām, un viņš abus dēlus zaudēja. Viņš atceras, cik braši Fabricio piesprauda pie svārku atloka sarkano rekrūša pavēsti, bet blakus drūms stāvēja Bartolomeo ar tādu pašu pavēsti rokā; ar sarkanām pavēstēm bija greznots viss jauniesaucamo pūlis.

Nevar sacīt, ka Paskuale būtu priekšzīmīgs vīrs. Bet pameitu viņš mīlēja, veltīja tai visas savas tēva jūtas, kuru tik ļoti pagātnē bija trūcis paša dēliem.

Paskuale neizcēlās nedz ar stingru raksturu, nedz ar stingru pārliecību. Kādreiz jaunībā viņš Turīnā tika apmeklējis arī veco namu Arčiveskovado ielā, kur darbojās Gramši, vēlāk — Toljati, kur atradās komunistiskās partijas pirmā dienas laikraksta «Ordinē Nuovo»' redakcija. Taču pēc reakcijas uzplūdiem, pēc asiņainā slaktiņa Turīnā 1922. gada decembrī Paskuale aizgāja no komunistiem. Viņš kļuva apolitisks un, kaut gan skandēja revolucionāras frāzes, būtībā pret fašistiskā režīma rašanos izturējās samiernieciski. Vēlāk, dienēdams armijā, viņš uz neilgu laiku pieslējās anarhistiem, .drīz no tiem aizgaja un tikai pēc'dēlu bojā ejas atkal kļuva par Musolīni ienaidnieku. Taču arī tagad viņa darbība un pārliecība bija svārstīga, nekonsekventa. Aktīvi darboties viņam neļāva bailīgums. Un, zinot viņa merkantilismu un skopumu, Džanīna vienmēr ironiski smīnēja, kad patēvs patētiski sauca:

—    Es esmu proletārietis, un man nav ko zaudēt, izņemot savas važas!

Viņš bija nokalpojis «Kaproni» firmā bezmaz trīsdesmit gadu, un drīz vien viņam vajadzēja iet pensijā. Paskuale bija sakrājis apaļu summiņu un cerēja iegādāties mājiņu dzimtajā ciemā; viņš jau sen sapņoja par mājiņu ar dārzu un vīnogulājiem. Džanīna zināja, kur atrodas sakrātās naudas slēptuve: starp naktsskapīša dubultsieniņām, pie vecāku gultas …

Kertners domāja, ka Paskuale atkal kopā ar Pazu

dušo Dēlu ir devies jūras braucienā uz Spāniju, bet Paskuale jau bija slepenpolicijas nagos; katru dienu viņu tirdīja un pratināja …

Paskualem sagriezās tumšs gar acīm, kad izmeklētājs pateica, ka apcietināta arī Džanina.

—    Redzams, ļoti slikti jūs viņu esat audzinājis, — izmeklētājs pavīpsnāja. — Spītīgs skuķis! Zināms, jūs jau neesat īstais tēvs, no jums daudz nevar prasīt. Tomēr jūs būtu gan varējis audzināt savu zvērēnu stingrāk, lielākā bijībā pret duči un karali. Nav pat saprotams, kā jauna dievticīga itāliete var tik necienīgi runāt par karali, kurš taču ir dieva svaidīts! Bet mums nav laika spēlēt lellītes ar kaprīzo sinjormu. Tā kā viņa bija tik untumaina un negribēja būt vaļsirdīga kā grēksūdzē, nācās pārbaudīt, kā viņa panes kutināšanu.

Izmeklētājs labpatikā saberzēja 'rokas, it kā tieši viņš bijis tas Džanīnas kutinātājs, un, paceldamies uz pirkstgaliem, izstiepās visā savā pundura augumā. Viņš pagājās pa kabinetu, vienu roku iebāzis kabatā, otru iespiedis sānos, plecu uz priekšu, pūlēdamies tēlot uzvarētāja stāju.

Paskuale nobālēja un atkrita uz ķebļa.

Nākamajā dienā izmeklētājs atkal izsauca Paskuali uz nopratināšanu un atkal pieprasīja, lai tas palīdz notvert svarīgu valsts noziedznieku, fašisma cēlo ideālu ienaidnieku.

Viss, kas no viņa — no Paskuales Espozito tiek prasīts: aiziet uz satikšanos ar Konrādu Kertneru un nodot tam rasējumus, tos pašus, par kuriem austrietis pēdējā reizē interesējies,

—    Pēdējā reizē Kcrtners interesējās par sporta lidmašīnas rasējumiem, tie taču nav slepeni, — Paskuale nedroši iebilda.

—   Tos pašus jūs viņam nodosiet — tratorijā, kas jums labi zināma no iepriekšējām reizēm.

Paskuale, nodūris galvu un čāpstinot sausās lūpas, ilgi klusēja, līdz beidzot tikko dzirdami atteica:

—    Os atsakos no tāda uzdevuma.

—    Tātad jūs neesat Itālijas patriots.

—   Es esmu Itālijas patriots, bet neuzskatu Kertneru par itāliešu tautas ienaidnieku.

—   Jūs runājat neapdomājis. Bet jums taču vienatnē bija laiks visu apsvērt. Vai varbūt kamerā jums kāds

neļauj koncentrēties? Ja jums nerūp paša nākotne, tad varbūt jūs padomāsiet par savas meitas nākamību? Tiesa, viņa nav jūsu īstā meita, tomēr …

Nākamajā dienā Paskuali atkal izsauca uz nopratināšanu. Viņš sēdēja, aplaizīdams sausās lūpas, kalta rīkle, bet nebija ko norīt — ne piliena siekalu mutē.

Pratināšanas beigās izmeklētājs atvēra sava galda atvilktni, izņēma kādu vīstokli, uzlika uz galda un nesteigdamies attina vaļā.

—   Vai pazīstat?

Kaut kāda smalka gaišzila drāna ar tumšsārtiem plankumiem.

—   Nē. — Paskuale novērsās, instinktīvi vairīdamies aplūkot tuvāk.

—    Es neesmu visai liels tamlīdzīgu intīmu sarunu cienītājs, vēl jo vairāk, ja tādai sarunai jānotiek ar daiļu sievieti. Bet, ja runa ir par valsts drošību… Sinjorīna Džanīna par pārlieko spītību tika mazliet sodīta.

Paskuale ilgi nevarēja apjēgt, kas noticis un ko izmeklētājs viņam stāsta. Jā, Džanīna dažkārt paspītējas gan; bet kāds tam sakars ar viņa lietu? …

Un pēkšņi kāds viņam it kā iebelza pa acīm — viņš pazina asiņaino kreklu, vienu no tā pusduča, no tiem batista krekliņiem, ko bija dāvinājis Džanīnai dzimšanas dienā.

Paskuale ar abām rokām atgrūdās no galda, uz kura bija nolikts vīstoklis. Mulsajā sejā ne asins pilītes. Grīļodamies viņš streipuļoja uz durvīm.

—    Pavadiet viņu uz kameru, — izmeklētājs aši uzsauca pieceldamies.

Viņš baidījās, ka pratināmais var zaudēt samaņu, nogāzties tepat viņa kabinetā, un negribēja ar to noņemties, dzirdinot ar ūdeni un bāžot zem deguna ožamo spirtu, tāpēc pārtrauca pratināšanu.

Trešajā dienā scēna izmeklētāja kabinetā atkārtojās, tikai šoreiz asiņainais krekliņš vīstoklī vairs nebija gaišzils, bet krēma krāsā.

Paskuale ienāca ar drebošu sirdi, ieraudzīja savu dāvanu — un atkal pēc pratināšanas, pēc izmeklētāja mēģinājumiem viņu pierunāt gāja ārā grīļodamies, pastiepis rokas uz priekšu, taustīdamies kā akls.

Ceturtajā dienā Paskualem nolika priekšā jaunu vīstokli.

—    Patēvs tomēr nav īstais tēvs, — izmeklētājs māksloti nopūtās. — Vai īstais tēvs |autu tā mocīt savu meitu? Jūs izturaties tā, it kā runa būtu tikai par paša likteni. Te izšķiras jūsu pameitas — sinjorīnas Džanīnas liktenis. Ar savu vieglprātīgo, fašistiskās impērijas patriota necienīgo rīcību jūs esat iegrūdis pameitu cietumā, un viņa no tā izkļūs tikai pēc stingra soda izciešanas. Varbūt pat sakropļota … Katrā ziņā no sava skaistuma viņai būs jāatvadās. Starp citu, meitenes āda ir daudz plānāka un maigāka nekā jūsējā. Par to, ka esat cilvēks ar biezu ādu un slikts tēvs, par to man jau ir bijusi tā nepatīkamā iespēja pārliecināties.

Pirms piektās pratināšanas Pa.skualem pastaigas laikā cietuma pagalmā pastāstīja līdzīgu gadījumu. Kādam puisim vispirms piedraudējuši: «Ja tu nenosauksi vārdā savus komunistiskos līdzdalībniekus, mēs atvedīsim uz cietumu tavu māti, izģērbsim kailu un tavā klātbūtnē spīdzināsim.» Puisis neticējis, ka melnkreklainie piepildīs savus draudus. Taču tajā brīdī, kad kamerā aiz matiem iestiepta viņa māte un spīdzinātāji sākuši to izģērbt, puisis nav izturējis un atzinies.

Piektajā dienā, tiklīdz Pasķuali ieveda kabinetā, viņš tūdaļ pameta skatienu uz bai$o izmeklētāja galdu — vīstokļa nebija.

—    Četras dienas es pūlējos panākt, lai jūs uzņemtos izpildīt savu patriotisko pienākumu, vismaz daļēji izpirktu savu vainu un sagādātu cienītajam sinjoram Sevišķā tribunāla prokuroram pamatu lūgt jums soda mīkstinājumu vai pat piedošanu. Bet šodien man vairs nav tādas nepieciešamības jūs lūgt. Jūsu meita pilnīgi atzinās. Viņa ir ar mieru izpildīt to uzdevumu, kuru jūs uzskatāt par sev nepieņemamu. Viņa pati aizies uz turieni, kur jūs mēdzāt ar austrieti tikties. Esmu oficieris, — punduris saraustīja uz leju mundieri, kas krunkojās, it kā citam augumam šūts, — bet jūs — bijušais oficieris. Dodiet oficiera goda vārdu, ka par šo mūsu sarunu neviens neko-nezinās. Man nebija tiesību jums teikt, ka jūsu meita ir apsolījusies aiznest austrietim tos rasējumus.

—    Nē! Nē! Nē! — Paskualem atkal mute kļuva sausa, velti viņš pūlējās norīt siekalas. — Nē! Meitai

jāaizmirst šis solījums. Lai viņas sirdsapziņa paliek tīra, bez mazākā traipiņa. Ja jau vienam no mums abiem lemts … Es izpildīšu šo uzdevumu viņas vietā …

—    Un es jums no savas puses, — slēpdams uzvaras prieku, izmeklētājs steigšus viņu pārtrauca, — dodu oficiera goda vārdu, ka mēs par jūsu tikšanos ar Kertneru sinjorīnai neko neteiksim …

—    Jā, jā, viņai tas nav jāzina …

Pēdējais, ko Paskuale, iziedams no kabneta, dzirdēja, bija:

—    Rīt jūsu meita būs mājās.

34

Tūlīt pēc kratīšanas sastādīja arestētā mantu sarakstu. Sim nolūkam rakstāmmašīnu uznesa no kantora vienu stāvu augstāk, Kertnera dzīvoklī. Policijas komisārs pats sāka lēni un nemākulīgi ar resnu pirkstu bakstīt mašīnas taustiņus.

—    Sinjors komisārs taču neapvainosies, ja es teikšu, ka viņš ne visai veikli raksta? — Džanīna pasmīnēja.

—    Sinjorīnai taisnība. Ir daudz citu lietu, ko es protu nesalīdzināmi labāk. Ja sinjorīnai nebūtu iebildumu, es varētu to pierādīt. — Un policists neķītri iesmējās.

—    Par palīdzi jums netaisos. Bet, lai paātrinātu šo šausmīgo procedūru un lai es rītrītā varētu aizbraukt uz Turīnu apciemot savējos, uzrakstīšu jums to sarakstu.

Policijas komisārs labprāt piecēlās, dodams viņai vietu pie rakstāmmašīnas, un Džanīna sāka pārrakstīt mantu sarakstu.

Pie beigām viņa apzināti — pirms parakstiem paredzētās vietas — pāris rindu atstāja brīvas. Katram gadījumam.

Komisārs nebija ieskaitījis mantu sarakstā šo pašu rakstāmmašīnu, domādams, ka tā ir «Heirēkas» kantora piederums. Džanīna pateica, ka rakstāmmašīna ir šefa personisks īpašums un kantorī atradās tikai pagaidām, jo uz tās ērtāk rakstīt nekā uz kantora «kontinentāla».

—    Jūs varējāt mani iegāzt, sinjor komisār. Jo uz tās mašīnas taču rakstīju es. Kad pārpratums noskaidrosies un šefs atgriezīsies, viņš vēl domās, ka esmu gribējusi viņa «Undervudu» noslēpt.

—    «Atgriezīsies»… Svētā vientiesība! Tavs šefs ir bīstams valsts noziedznieks.

—    Sinjors komisārs laikam gan gribēja sacīt, ka manu šefu tur aizdomās valsts noziegumā. Vai kādam ir tiesības pasludināt spriedumu pirms tiesas?

—    Sinjorīna ļoti labprāt spriež par tiesībām. Un ir aizmirsusi savus patriotiskos pienākumus. Vai nebūs pienācis laiks tos stingri atgādināt?

—    Savus kantora darbinieces pienākumus es pildu pēc labākās sirdsapziņas. Varat pajautāt kaut vai firmas kompanjonam sinjoram Pagaņolo. Baznīcā eju bieži. Grēkus izsūdzu padrem Lučano katru mēnesi. Par kādiem gan citiem pienākumiem sinjors komisārs runā? Varbūt viņš domā, ka man vajadzētu atņemt maizi viņam un viņa aģentiem un austrieti denuncēt? Tādas lietas mašīnrakstīšanas un stenogrāfijas kursos man nemācīja. Turklāt, ja denuncējums jāizzīž no pirksta…

—    Es pazinu kādu sinjorīnu, kurai pirkstiņus ievēra durvīs, kad viņa ar tiem negribēja norādīt uz mūsu ienaidniekiem.

No policista draudiem Džanīna secināja, ka jābūt uzmanīgākai izteicienos un vismaz vārdos padevīgakai, lai nebūtu jāmaina sava patiesā nostāja.

Policisti bija sastādījuši gani Kertnera personisko mantu sarakstu, ieskaitījuši tajā daudz sīkumu. Džanīna sprieda pareizi: ja mantas ar tiesas lēmumu tiks konfiscētas, nekāds ļaunums no šādas pārliecīgi sīkas uzskaites šefam necelsies, jo tik un tā viņam nav neviena, kam mantas sūtīt, dāvināt vai atstāt mantojumā. Un, ja konfiskācijas nebūs, ļad šefam pat izdevīgāk, ja uzskaite sīka.

Džanīna pasniedza policijas komisāram kvitējumu, ka tai nodots Kertnera personisko mantu saraksts. Sarakstu viņa apzināti bija rakstījusi vienā eksemplārā, bet policijas komisārs par norakstu pat neiedomājās. Tas nav viņa pienākums — noņemties ar svešām grabažām, lai cik dārgi tās vēlāk novērtētu. Jau bez visa tā viņš šā viltus austrieša kantorī un dzīvoklī ir nokvernējis gandrīz līdz rīta gaismai. Augu nakti šķirstīt grāmatas un papīrus, uzšķērst matraci, spilvenus, pēļus, iztaustīt visus skapī iekārtos uzvalkus, atārdīt krēsliem pārvelkamo audumu — ķēpa līdz ausīm.

35

Džanīna neaizbrauca ar rīta vilcienu uz Turīnu un, jāsaka, nebija nemaz domājusi to darīt. Vispirms par notikušo jāpaziņo sinjorai Tamārai. Kas zina, kādas nelaimes pēc visa tā vēl var nākt!

Džanīna devās uz Corso Sempione, uz tramvaja pieturu netālu no nama, kur dzīvo sinjora Tamāra un no kurienes viņa brauc uz darbu …

Beidzot sinjora Tamāra izsteidzās no nama parādes durvīm. Spriežot pēc tā, cik nepacietīgi sinjora Tamāra skatījās tālumā uz sliedēm, cik ļoti gaidīja tramvaju, viņa bija nokavējusies.

Kad sinjora Tamāra iekāpa tramvaja vagonā un apsēdās, viņa tūdaļ ieraudzīja iekāpjam Džanīnu un vairs nenovērsa no tās acu.

Džanīna sajuta Tamāras ciešo skatienu un virzījās pa vagonu uz priekšu.

Iedama garām, viņa pagriezās pret-sinjoru Tamāru un it kā nejauši pārplēsa gareniski savu tramvaja biļeti, un pārlika abas strēmelītes krusteniski vienu pāri otrai.

Džanīnas parādīšanās tramvajā pati par sevi Tamāru satrauca. Bet, ieraugot tai rokās simboliski saliktās biļetes strēmelītes, viņa saprata, ka Džanīna rāda restes.

36

—   Man pietiek šādu muļķīgu fantāziju! Es neļaušu vazāt sevi aiz deguna! — kliedza tas, kuru dēvēja par doktoru. — Laiks pāriet pie faktiem!

Viņš pielēca Kertneram klāt un iesita pa seju.

—    Un es domāju, ka atrodos izdaudzinātās romiešu taisnīgās tiesas rokās. — Kertners atņēma no mutes asinīm aptraipīto kabatas lakatiņu. — Jūs sauc par doktoru. Juridisko zinātņu doktors? Bet kaujaties kā pirmatnējs mežonis. Nezināju, ka taisnās tiesas pamati tagad dibināti uz dūru palaišanu…

Tas, kuru dēvēja par doktoru, histēriski kaut ko izkliedza, dusmās drebēdams, un, pat nepaskatījies vairs uz pratināmo, izgāja no istabas.

Pratināšanu turpināja izmeklētājs, kuram bija līdzība gan ar sivēnu, gan plēsīgu putnu. Kertners skatījās un nekādi nevarēja izšķirties — ar ko vairāk? Tas bija sīciņa auguma un nemitīgi raustīja mundieri, kas neglābjami krunkojās, jo nekādi nesaderējās ar valkātāja stāvu. Bet valkātājs staigāja, izgāzis savas cāļa krūtis, un, kad stāvēja pie galda, stiepās uz pirkstgaliem, kaut gan kājās viņam bija zābaki ar augstiem papēžiem.

Lai apgrūtinātu izmeklēšanu un pakaitinātu Punduri, Kertners nolēma runāt sliktā itāliešu valodā un atbildēt uz izmeklētāja jautājumiem gausi. Tad viņš varēs iegūt sekundes un sekunžu daļas ātriem apsvērumiem. Viņš ļoti dabiski stostījās, it kā meklēja atmiņā pagaisušos vārdus, kaut gan tas ir visai grūti — izlikties par puspratēju, kad īstenībā cilvēks nevainojami runā itāliski. Un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka tikai ļoti pieredzējis lidotājs spēj atdarināt iesācēja lidojumu.

Punduris pratināšanu iesāka ar standarta jautājumu par apcietinātā vārdu un uzvārdu, taču atbildes pierakstīja ar ortogrāfijas kļūdām, un Kertners ar pasvītrotu pieklājību pasniedza savu vizītkarti, ar ko jau tūlīt izmeklētāju nokaitināja.

Tas pamāja aģentam, kurš bija ierāvis Kertneru automobilī un atvedis uz šo istabu, bet pašlaik sēdējā uz ķeblīša pie durvīm. Aģents piecēlās un ar izveicību, kas liecināja par lielu praksi, sāka pārmeklēt Kertneru. Kādēļ gan šī atkārtotā kratīšana, kurai nav jēgas? Punduris nenocietās, piecēlās no galda, lai pats piedalītos pārmeklēšanā. Neuzticēdamies aģentam, viņš vēlreiz pats iztaustīja un apgrieza otrādi visas Kertnera kabatas.

Izmeklētājam uz galda jau bija novietots viss, ko atņēma pirmajā kratīšanā, — dokumenti, piezīmju grāmatiņa, čeku grāmatiņa, kaut kādi papīrīši un ari nauda. Turpat bija nolikta ieņēmumu un izdevumu grāmata un vēl dažas citas «Heirēkas» kantora grāmatas. Kad gan tās jau paguvuši atgādāt uz šejieni? Pat pēdējais «Neue Zurische Zeitung» numurs, kas apcietināšanas brīdī rēgojās Kertneram no kabatas, bija nolikts uz galda.

Punduris tūdaļ paķēra grāmatiņu sarkanos vākos.

—    Krievu pase?

Taču tā bija tikai apliecība, ka Kertneram ir starptautiskas autovadītāja tiesības.

—    Ļoti patīkami, — Punduris sacīja tādā balsī, kas bija pretrunā ar izrunāto vārdu jēgu.

Viņš ilgi pētīja Kertnera čeku grāmatiņas pasakņus. Pasakņos bija atzīmēts, kam un par kādu summu izsniegti čeki naudas saņemšanai Romas bankā. Taču grāmatiņā neizdevās atrast neviena aizdomīga čeka. Turklāt visas izmaksas saskanēja ar ierakstiem izdevumu grāmatā, un tas Punduri atkal nokaitināja un padarīja drūmu.

Tālāk viņš ņēmās pētīt dzīvokļa kratīšanā konfiscēto piezīmju grāmatiņu ar adresēm. Grāmatiņā bija ari dažas slepenas adreses. Nedod dievs, ja slepenpolicijas aģenti kādā no šīm vietām izdarītu kratīšanu: no šim adresēm varēja aizstiepties pavedieni gan uz «Momento», gan pie Ingrīdas, gan pie Gri Gri un citiem biedriem.

Taču adreses grāmatiņā bija veikli šifrētas. Piemēram, grāmatiņā atzīmēta vīriešu apģērbu drēbnieka adrese Boloņā, un patiešām — pēc šis adreses ir atrodams drēbnieks. Adrese ir pareiza, tikai ar to starpību, ka konspiratīvā mītne pēc šādas adreses jāmeklē nevis Boloņā, bet Turīnā. Kertners izmantoja to apstākli, ka ielu nosaukumi Itālijas pilsētās notaļ atkārtojas, un pie īstās adreses lika citas pilsētas nosaukumu. Lūk, kādēļ Punduris ar visrūpīgāko pētīšanu no šīs adrešu grāmatiņas neko nespēja izlobīt, slepenpolicijas aģenti klīstu maldu ceļos, meklēdami nepareizi nosauktajās pilsētās…

Ieskanējās tālrunis. Bija redzams, ka Punduris runā ar kādu augstu priekšnieku, jo, klausuli pie auss turēdams, viņš pazemīgi klanījās tālruņa aparātam un viss viņa sīciņais stāvs pauda dziļu goddevību.

Tad viņš ar jaunu sparu sāka studēt kratīšanā konfiscētos Kertnera papīrus, apgalvodams, ka tajos esot redzējis Kominternes dokumentus.

—    Jūs varējāt atrast tikai tādus materiālus, kas saistās ar Antikominternes darbību, — Kertners iebilda.

—    Ja man būtu jāizvēlas starp Kominterni un Antikominterni, nešaubieties, es, būdams austrietis un komersants, dotu priekšroku otrai organizācijai.

Galu galā papīru kaudzē izdevās atrast to, kas bija

modinājis Pundura aizdomas. Tā bija Kertneram adresēta vēstule, ko sūtījusi Berlīnes akciju sabiedrība ar ierobežotu atbildību «Niebelungen Verlag»1 , Berlin, NW, In den Zelten, 9a.

«Ņemot vērā, ka Jūs, būdams mūsu informācijas biroja «Antikominterne» klients, arvien interesējāties par ciņu pret bo|ševismu, atļaujamies darīt Jums zināmu, ka mūsu apgādā iznāk žurnāls «Tauta» (orgāns cīņai par tautas kultūru un politiku).

Mūsu jaunā žurnāla uzmanības degpunktā ir tautas vienības ideja iekšpolitikā un tautas jaunās iekārtas ideja ārpolitikā. Žurnāls cīnās par vācu kultūras tautisku atjaunotni un par vācu tautas jaunā idejiskā slāņa saliedēšanu, par šā slāņa kalpošanu un darbību vienīgajam mērķim — lai visa vācu tautas dzīve būtu piesātināta ar fīrera pamatidejām.

Līdz ar šo nosūtām Jums žurnāla «Tauta» pirmo numuru. Žurnālu Jūs saņemsiet regulāri, un mēs ceram, ka no tā varēsiet smelties ne mazāk kā no Informācijas biroja biļeteniem.

Ar Visdziļākās cieņas apliecinājumu un sveicienu

«Niebelungen Verlag».

Pielikumā: žurnāla «Tauta» pirmais numurs un pasūtījuma kartīte.»

Punduris uzmanīgi pārlasīja vēstuli, saprata, ka izgāzies, un tik ļoti noskaitās, ka brīdi nespēja ne mēli kustināt. Zaudēdams savaldību, viņš sāka kliegt:

—   Jūs varbūt domājat, ka esmu kāds svētdienas bērns?!

Pārtulkojot saprotamākā valodā, tas varētu nozīmēt: «neesmu nekāds stulbenis».

Tikpat nesekmīgi Punduris mēģināja saskatīt gandrīz vai diversiju tajā apstāklī, ka Kertners pametis čemodānu Dženovas viesnīcā un pēc tam lūdzis pārsūtīt to uz Milānu.

1 «Nībelungu izdevniecība». (Vācu vai.) Tulk.

Kerlners paskaidroja, ka viņam ienācis prātā izklaidēties un viņš aizbraucis uz vienu dienu ar kuteri uz San Remo. Kāpēc lai viņš neizmēģinātu laimi pie turienes kazino spēļu galda? Toreiz taču viņa rokas vēl nebijušas ieslēgtas dzelžos, viņš bijis brīvs cilvēks. Un braukt atpakaļ tā nieka čemodāna dēļ viņš nav uzskatījis par vajadzīgu. Pie hoteļa taču esot aģenti, kas veic transporta uzdevumus, un viņš tiem pietiekami labi samaksājis par pūlēm. Varbūt sinjors izmeklētājs domājot, ka viņš hotelim par pakalpojumu atlīdzinājis pārāk maz? Tādā gadījumā viņš esot gatavs tūdaļ šo kļūdu labot, ja viņam atļaušot rīkoties ar savu naudu.

Kad aizsākās runas par atņemto naudu, Punduris ar prieku konstatēja, ka Kertners jau divas dienas nav pusdienojis. Ja viņš atzīšoties savos noziegumos, viņam tūdaļ tikšot atļauts tērēt savu naudu visām iepriekšējā apcietinājumā atļautajām vajadzībām — sākot ar atsevišķu istabu un beidzot ar pusdienām, ko piegādā pēc pasūtījuma. Un piebilda, ka no tuvējās tratorijas arestētajiem piegādājot ļoti garšīgas pusdienas.

Etjēns skatījās izmeklētājā, un viņam ienāca prātā kāda angļu rakstnieka, šķiet, Oldingtona vārdi; juzdams pret itāliešiem dziļas simpātijas, šis rakstnieks tomēr teicis: dažs itālietis, tiklīdz iedomājas esam kļuvis par kungu, tūdaļ kļūst neciešami netaktisks. Pie šādas kategorijas ļaudīm pieskaitāms arī bļaūstīgais Punduris.

Pratināšanā Kertners brīžam gudri klusēja, brīžam kļuva runīgs, pat pļāpīgs — kad gribēja novirzīt Pundura uzmanību no galvenā, lai traucētu tam uzdevuma atrisināšanu. Punduris pat nemanīja, ka nonāk Kert-. nera ietekmē un ļaujas iesaistīties tādā tērzēšanā. Itāliešiem vispār patīk patērzēt, tas attiecināms tiklab uz izmeklētājiem, kā uz slepenajiem aģentiem. Un pratināmais virzīja sarunu tik gudri, ka prata izmantot partnera valodīgumu savā labā un noskaidroja, kāda informācija jau ir OVRA rīcībā — kas tiem par Kertneru jau zināms un ko tie vēl pūlas uzzināt.

Tomēr uz pratināšanas beigām Punduris sāka noprast, ka pratināmais apvedis viņu ap stūri — neko jaunu nav pateicis, ticis cauri ar klusēšanu, izvairīšanos un pļāpāšanu. Turklāt Pundurim nekādi nepadevās saglabāt priekšniecisku toni, ar visām savas izmeklē-

tāja dvēseles stigām viņš juta, ka arestētais viņu neciena un negrib atzīt viņa garīgo pārākumu. Punduris jutās aizskarts — viņš vispār bija slimīgi jūtelīgs jun viegli aizvainojams, kā daudzi tādi vīrieši, kas pasūta zābakus ar augstiem papēžiem.

Uz pratināšanas beigām viņš arvien mazāk spēja noslēpt savu aizkaitinājumu, arvien vairāk sāka līdzināties plēsīgam putnam, arvien mazāk — sivēnam.

Tad viņš, kā pašam šķita, uzdeva ]oti viltīgu jautājumu par seifu:

—    Kur jūs paslēpāt sava Romas bankas seifa atslēgu?

—   Visticamāk, ka atslēga ir izkritusi man no kabatas tajā brīdi, kad mani rupji iegrūda automobilī. — To sakot, Kertners izteiksmīgi paskatījās uz aģentu, kas sēdēja pie durvīm.

—    Atdodiet atslēgu, citādi mēs seifu uzlauzīsim!

—    Lauziet, ja atkal gribat rīkoties nelikumīgi.

Un tad Punduris zaudēja paškontroli. Viņš uzlēca stāvus un, velti pūlēdamies saglabāt priekšniecisku stāju, sāka dauzīt ar sīciņo dūrīti pa galdu un bļaut:

—    Es jūs piespiedīšu mainīt jūsu melīgo vizītkarti! Jūs mani atcerēsities. Pratināšana pārtraukta! Izvest viņu ārā! Pārmācīt viņu! Lai tagad parunā ar viņu' citādā veidā! Arā!

Līdz >tam brīdim aģenti, kas Kertneru apcietināja, izturējās daudzmaz pieklājīgi, ja neņem vērā to tipu, kurš uzlika viņam roku dzelžus. Turpretim tagad viņu rupji izgrūda no Pundura kabineta un vēl rupjāk iegrūda šaurā telpā bez logiem.

Kertners sāka protestēt pret patvaļu, draudēja sūdzēties Austrijas vēstniecībā, nosauca Punduri par provokatoru.

Tad telpā ienāca divi spēkavīri. Starp itāliešiem tādi milži sastopami visai reti. Viņi piegāja Kertnram draudīgi tuvu, uzmina katrs uz vienas viņa pēdas, un viņš, kad viņu sāka sist, nevarēja ne atrauties, ne paspert soli uz priekšu, ne pakāpties atpakaļ.

—    Ļautiņi kristīgie, ko jūs darāt? — kāds, pavēris bezlogu telpas durvis, mākslotā sašutumā iesaucās.

—   Vācies prom un aizver durvis! Nav tava darīšana.

Kertners nevaidēja, uz visiem jautājumiem joprojām

atbildēja: «Nekā nezinu,» — vai: «Neviena nepazīstu…»

Dienas atlikušo daļu viņš nogulēja, atteicies no ēdiena: mute sasista, zem acs zilums, no auss sūcas asinis, pāršķelta uzacs.

Tā nu viņš ir iepazinies ar slavenajām romiešu tiesībām. Jāsaka gan, ka šodien visi romiešu tiesību panti izskanēja ar skaidri manāmu fašistisku akcentu.

Viņš gulēja uz lāviņas, pārsedzis sejai slapju dvieli. Fiziskajām ciešanām pievienojās morālās. Vai tie būtu itāliešu tikumi? Nē, te jūtama gestapo ļaunā dvaša. Turklāt nedrīkst aizmirst, ka melnkreklainajos un slepenpolicijā ar joni ieplūst visādi padibenes…

Jā, nelaikā slepenpolicija bija iekārtojusi viņam tās vienpadsmit brīvdienas. Pārtrauca jebkādu sekošanu. Un viņš tūdaļ bija priecīgs! Tik ļoti gribējās domāt, ka ir apmuļķojis slepenpolicistus, ka bijis gudrāks par visiem. Kāpēc tad tāds gudrinieks iekrita? Ar ko sākusies viņa neveiksme? Kad sākusies viņa iepazīšanās ar «Ūsiņām», «pelēkajām biksēm», «jauno kanotjē», ar tiem viņu kolēģiem, kurus viņš netika pamanījis? Labi vēl, ka tajās vienpadsmit dienās viņš ne reizi nesatikās ar Ingrīdu. Bija pietiekami piesardzīgs, negāja uz operu, atmeta ar roku biļetei. Viņš arī tagad vēl nezina, vai Ingrīda toreiz bija aizgājusi uz teātri bez viņa vai ne.

Itāliešu pretizlūkošana nav spēcīgāka par citām, ar kurām Etjēnam nācies sadurties. Piemēram, vācu abvērs tehniski apbruņots daudz labāk nekā itālieši: teiksim, kaut vai vāciešu prasme ar pelengatoriem notvert radioraidītājus… Cik gudri kādreiz Havrā Etjēns paglābās no «Sыretй gйnйral»1 cilpām! Cik veikli izvairījās no bīstamajiem vajātājiem Hamburgas ostā! Cik asprātīgi nomaldināja no pēdām slepenpolicistus Amsterdamā un Kopenhāgenā! Cik auglīgi darbojās Anglijā lidotāju sacensības dienās, kad izcīnīja karaļa Džordža kausu un kad visapkārt bija detektīvi! Ir nācies uzdoties gan par bagātu lieltirgotāju, gan par pastāvīgu kazino apmeklētāju, gan aizrautīgu melomānu, gan biržas mākleri…

Varbūt viņa izsekošanā un arestā ir pielikuši roku «Lufthanzas» zeļļi, kurus viņš jau bija paguvis pieskaitīt pie pastulbiem un rupjiem zaldātiem? Varbūt

1 Francijas slepenpolicija. (Franču vai.) Tulk.

Kertnera ģīmetne jau labu laiku ir gulējusi ģenerāla Vigona 1 kartotēkā un spānieši tikai nesen to nodevuši saviem sabiedrotajiem itāliešiem? Varbūt Vecais un Oskars būtu pievērsuši lielāku uzmanību tam faktam, ka frankisti tik viegli izsniedza Kertneram vizu iebraukšanai Spānijā? Tvaikonis «Patria»? Bet neviens cits ka tikai Pazudušais Dēls un Paskuale viņa kajītē taču neiegāja, to liecināja visas slepenās pazīmes. Varbūt kāds redzējis Pazudušo Dēlu iznesam rasējumus no kajītes? Tiesa, tos neizdevās tūlīt nolikt atpakaļ seifā, kādu laiciņu tie bija paslēpti kravas tilpnē, kas nebija visai labi. Franču aģents? Bet, pēc visa spriežot, tas parādījās tikai Marseļā.

«Ko esmu palaidis garām, piemirsis, ko neesmu pamanījis?» Etjēns atkal un atkal sevi tirdīja. «Kā redzams, tieši tajā punktā, ko esmu palaidis garām vai aizmirsis, tieši tur bijusi izeja no grūtā stāvokļa.»

Etjēns ņēmās stingri eksaminēt komersantu Kertneru, taču arī pats eksaminators bija apmulsis, maldījās minējumos un prognozēs. Kā viņš lai uzrādītu Kertnerain tā kļūdu, ja pats nespēja to atrast?

Ar slepenas podziņas palīdzību savā leikā viņš ārkārtējas nepieciešamības gadījumos varēja apgaismot fotofilmiņā uzņemtos kadrus. Taču diemžēl nav tādas burvju podziņas, kura varētu atsviest atpakaļ nebūtībā notikušas kļūdas, neveiksmes un aplamības…

Etjēns nepieskārās maizei, ar riebumu atsacījās no smirdīgās cietuma viras. Kamerā jau bija iegriezies bufetnieks, tas piedāvājās atnest pusdienu no tuvējās tratorijas, bet Kertners atteicās no viņa pakalpojumiem. Negāja arī uz pastaigu. Pēc negulētās nakts jutās galīgi salauzts un novārdzis. Mokoši traucēja gaisma: spuldze bez abažūra, un nekur nav iespējams paglābt acis no tās žilbinošās, visam cauri dzeļošās gaismas. Viņš atcerējās, ka vienā no pirmajiem mācību gadiem Maskavā bija dzīvojis otrā stāva istabiņā, kur tieši pretim logam dega ielas apgaismes spuldze. Varēja mācīties, nededzinot lampu. Vēlāk viņš atlicināja dažus rubļus no stipendijas, nopirka biezu aizkardrānu un aizsedza žilbinošo logu, kas neļāva iemigt…

Nākamā diennakts pagāja tāpat: dienā badošanās

1 Franko armijas pretizlūkošanas priekšnieks. (Tulk.)

diēta, naktī — gulēšana ar va|ējām acīm. Pie pagalvja tupēja neatvairāmais pavadonis -rbezmiegs.

«O, draudziņ,» Etjēns sevi norāja, «tā tu pat līdz tiesai neizturēsi. Saņem sevi rokās!»

Pēc bezmiega nakts viņš noberzējās ar aukstu ūdeni, piespieda sevi vingrot, staigāja pa kameru no viena kakta uz otru ierindas solī, staigāja tik ilgi, ka pat aizelsās, tad atkal palūdza krūku ar aukstu ūdeni un noberzējās ar raupju dvieli.

Viņš piespieda sevi paņemt karoti un bļodu ar cietuma strebjamo. Badā dažreiz cilvēks sāk murgot, bet murgos var ierunāties krieviski…

37

Vīnē Skarbeks nodeva savu pasi ce|ojumu birojā rWaggon li». Tur apsolīja, ka pulksten divos varēs saņemt atpakaļ pasi ar Vācijas vīzu un dzelzceļa biļetes: viņam — līdz Hamburgai, Ankai ar dēlu — līdz Prāgai.

Kad pulkstenis rādīja trešo stundu, viņš iegāja ceļojumu birojā. '

—       Nu, vai gatavs? — Skarbeks vaicāja kantoristam, kas sēdēja aiz. stikla sieniņas.

—    Kungam vīzas nav, — atskanēja pēc ilgas pauzes.

—       Jūs mani iegāžat! — Skarbeks pacēla balsi. — Ja birojs nespēja veikt manu uzdevumu, tad nevajadzēja uzņemties. Es būtu meklējis pakalpojumu citā ceļojumu birojā. Ja atmiņa mani neviļ, ceļojumu birojs ir arī Svarcenbergā un pie P'ranča Jozefa stacijas…

—       Lieta tāda, ka jums pase nav kārtībā. Pēdējā vīza iebraukšanai Vācijā — viltota,

Skarbeks izlikās lāgā nesaprotam, par ko ir runa.

—       Viltota vīza? Tā tikai vēl trūka! Sūtiet savu darbinieku uz Vācijas konsulātu, un lai uzliek vīzu, kā pienākas. Par to taču jūsu ceļojumu birojs saņem no ceļotājiem naudu!

Bet tajā brīdī Skarbekam pienāca klāt kāds civilā ģērbies svešinieks, atlocīja svārku atloku un parādīja kriminālpolicijas nozīmīti.

—    Skarbeka kungs? — Svešais goddevīgi jautāja.

—    Jā.

—    Jūsu pasē ir viltota vīza. Pēdējo reizi jūs braucāt augustā. Kas kārtoja vīzu?

—    Sajā pašā ceļojumu birojā. Es braucu tikai guļamvagonos.

—    Šodien jums laikam neizdosies aizbraukt no Vīnes. Sekojiet man! Mūs gaida policijas pārvaldē.

—    Bet mani gaida sieva un dēls, — Skarbeks paskatījās pulkstenī, — viņi aizgāja pastaigāties pils dārzā.

—    Jūs šeit ar ģimeni? — svešais izbrīnījās.

—    Ko jūs tā brīnāties? Vai tad jūs nezināt, ka sievietēm ienāk prātā tā gudrā doma — apprecēties? — Skarbeks runāja tādā tonī, lai tūlīt būtu saprotams: viņš nedomā te kaut kādu nieka aizķeršanos ar vīzu pārvērst par lielu notikumu.

Svešais atvainojās un paskaidroja, ka saskaņā ar noteikumiem viņam esot jāpārbauda, vai Skarbeka kungam nav klāt ieroči.

—    Es pats baidos no tādām rotaļlietiņām, nerunājot nemaz par manu sievu. — Skarbeka sejai patiešām pārslīdēja izbaiļu ēna. — Savu mūžu neesmu tādām lietām ne pirkstu piedūris!

Svešais izgāja uz ielas, palūkojās apkārt un klusi iesvilpās. Kā no zemes izauga otrs aģents; tas pacēla katliņu un mulsi ziņoja, ka automobiļa neesot; jāgaida, kamēr to atsūtīšot no otra pilsētas gala.

Skarbeks, to dzirdēdams, apturēja taksometru. Svešais pirmajā brīdī negribēja kāpt iekšā.

—    Saprotiet taču, vispirmām kārtām tas ir manās interesēs, — Skarbeks sacīja. — Ne jau jums, bet man pēc iespējas ātrāk jāizbrauc no Vīnes, man — uz Hainburgu, sievai ar dēlu — uz Prāgu pie radiem.

—    Jūs pats maksāsiet šoferim?

—    Tas nu gan būtu neērti, — Skarbeks iebilda un iespieda Svešajam saujā naudu, ko tas vilcinādamies saņēma. — Jums vēl nāksies krietni yien pabfaukāt pa pilsētu, lai noskaidrotu šo muļķīgo gadījumu.

Skarbeks un Svešais iekārtojās pakaļējā sēdeklī, aģents ar katliņu galvā apsēdās blakus šoferim. Brauca pa Ringu — gar rātsnamu un gar operteātri, kas atradās bulvāra otrā pusē. Ļūk, arī policijas pārvalde.

Viņi uzkāpa trešajā stāvā, tur sēdēja ierēdnis, kas nodarbojās ar naudas viltotāju un viltotu dokumentu lietām. Ierēdnis bija aizņemts, un, lai nezaudētu laiku,

Svešais Skarbeku īsi nopratināja, tad kaut kur aizgāja. Pienāca aģents ar katliņu galvā, tam līdzi vēl viens — resns plikpauris, kuru Skarbeks agrāk nebija redzējis.

Slepenpolicisti, gaiteni stāvēdami, šad tad pameta skatienus uz Skarbeku un paklusi sarunājās. Skarbeks neizskatījās pēc cilvēka, kas nervozētu, — viņš drudžaini neplēsa papīrīšus, kā mēdz darīt nepieredzējuši, nelauza sērkociņus, nespaidīja drebošiem pirkstiem cigareti, negramstljās bez jēgas pa kabatām — saglabāja pilnīgu mieru.

Aģenti domāja, ka aizturētais slikti saprot vācu valodu, bet Skarbeks daļēji dzirdēja viņu sarunu.

—   Man liekas, viņš dzenas kādam pakaļ…

—    Bet man šķiet, ka viņš no kāda bēg…

—     Kāda mums par to bēda? — Plikpauris paraustīja druknos plecus. — Ārzemniekam jāatbild par viltojumu pēc Austrijas likumiem.

—    Ja viņš Vācijā taisījis mēslus, tad lai tur viņu arī soda. Kāpēc mums aptraipīt rokas?

—   Ārzemniekam jārespektē mūsu valsts likumi.

—     Bet noziegums taču tiek sodīts pēc tās valsts likumiem, kur tas izdarīts, nevis pēc tās, kur tas atklāts!

Aģents ar katliņu galvā un druknais plikpauris, turpinot strīdu, piegāja pie Skarbeka un it kā aicināja viņu piedalīties savā diskusijā.

—     Es ceru, jūs piekrītat, ka ārzemniekiem jāpakļaujas mūsu likumiem? — druknais plikpauris kareivīgi jautāja.

—     Nepiekrītu! Ķīnā manā fabrikā un manā namā nedrīkstēja ienākt neviens ķīniešu policists, — Skarbeks iebilda pietiekami sliktā vācu valodā. — Viņš drīkstēja ienākt tikai kopā ar konsulu vai citu sūtniecības pārstāvi.

—     Koloniju valstīs varbūt ir cita kārtība. — Druknais plikpauris paraustīja plecus.

—    Vīnes policijas skolā pašlaik praksē ir Can Kai-ši atsūtītie ķīnieši. No Vīnes policijas ir ko pamācīties! — aģents ar katliņu galvā lepni sacīja.

—     Interesanti būtu redzēt, vai šie ķīniešu policisti tikpat netīri kā tur, Ķīnā. — Skarbeks iesmējās. — Vai varbūt šeit, Vīnē, tie katru dienu mazgājas vannā?

Aģents ar katliņu galvā labprāt pasmējās.

—   Jāsaka, līdz īstam baltumam viņi vēl nav paguvuši nomazgāties.

Druknais plikpauris pēkšņi sāka runāt lauzītā itāliešu valodā. Viņš gribēja palīdzēt Skarbekam, kurš ļoti dabiski mocījās, meklējot sarunā trūkstošos vācu vārdus, un tikai ar pūlēm saprata savus sarunas biedrus.

—    Vai jūs pazīstat Romā sinjoru Pičelli? Viņš, tāpat kā jūs, nodarbojas ar lielo komerciju.

—    Kur viņš dzīvo? — Skarbeka sejā atplaiksnījās patiesa ieinteresētība. Kādā rajonā?

—    Kaut kur pie tirgus Napoleona laukumā, turpat pie galvenās dzelzceļa stacijas.

—    Kā tad es varu pazīt jūsu sinjoru Pičelli? — Skarbeks ar augstprātīgu izbrīnu iesaucās. — Tas taču nav aristokrātu rajons! Mana villa atrodas tajā rajonā, kur dzīvo pats duče. No manas mājas līdz villai Torlonja pavisam tuvu. Bet tirgū pie stacijas man itin nekas nav darāms …

Pie arvien vēl aizņemtā ierēdņa kabineta durvīm atkal parādījās Svešais. Skarbeks sniedza tam Havannas cigāru kārbu un pacienāja ari abus aģentus; pats viņš tikko bija nometis neizpīpētu cigāru.

—    Nekad neizsmēķēju cigāru lidz galam. Tiesa, kad jānoslēdz lieli darījumi, kad esi uztraukts, tad, protams, sāc rīt dūmus bez sāta. Bet, kad nav jāuztraucas, tad es sevi ierobežoju. Jo nikotīna visvairāk ir smēķu galos.

—    Labi, ka jums tik stingrs gribasspēks, — Svešais tejca. — Ne jau katrs to spēj…

—    Nezinu, kā tas ir jūsu profesijas ļaudīm, bet, lai nodarbotos ar komerciju, ir jādzīvo mēreni, ar sātu. Neviens no mums neatteiksies iemest vienu oiru glāzīti konjaka pēc pusdienas vai vakariņām. Bet es, piemēram, liekos gulēt ne vēlāk par vienpadsmitiem vakarā. Arī šodien es tajā laikā gribētu jau atrasties guļamvagonā.

—    Doktors Straubs tūlīt atbrīvosies, un pārpratums tiks noskaidrots, — Svešais apsolīja.

—    Zināms, ja es būtu kāds slavenība, es jau sen būtu aizbraucis, — Skarbeks nopūtās. — Tūkstoš deviņsimt trīsdesmit otrā gada rudenī nolika jocīgs gadījums ar Džilji. Viņš pats to man stāstīja, kad mēs Romā sēdējām «Ekscelsiora» kafejnīcā. Džilji braucis uz viesizrādēm Vācijā, bet pie robežas pēkšņi konstatējis.

ka aizmirsis mājās pasi. Vai nu tādēļ ies atcelt rītdienas izrādi Berlīnes operā un parītdienas koncertu filharmonijā! Lai robežsardzes priekšniekiem nebūtu šaubu, ka viņš tiešām ir Džilji, viņš nodziedājis tiem āriju «Meitenes sirsniņa». Un ko jūs domājat! Pārlaiduši!

—   Toreiz bija citi laiki, — Svešais atgādināja.

Atvērās smagās ozolkoka durvis, un doktors Straubs

aicināja ienākt. Skarbeks ieraudzīja uz ozolkoka rakstāmgalda savu pasi, tai bija piesprausts vācu valodā rakstīts pavadraksts.

—    Kā zīmogs, tā paraksts zem zīmoga — viltoti, — doktors Straubs sacīja un nolika lapu sānis. — Kam jūs augustā nodevāt savu pasi?

—    Seit, Vīnē, ceļojumu birojā «Waggon li». Kas varēja domāt, ka mana pase nonāks blēža rokās un ka es pats viņa izdarību dēļ nokļūšu gandrīz tādā kā arestā! Šodien mani pirmo reizi mūžā pratina policija.

Skarbeks sāka sīki aprakstīt kādu gadījumu, kad viņam reiz Amerikā nozudis preču paraugu sūtījums. Viņš sapratis, ka darīšana ar negodīgu cilvēku, zinājis, kurš ir tas blēdis, visi pierādījumi viņam bijuši rokās. Un tomēr viņš neesot griezies pie tiesas, negribējis būt tiesā pat par sūdzētāju.

Uzklausīt tik garu stāstu, turklāt, ja stāstītājam tik vājas vācu valodas zināšanas, kādas šim Skarbekam,— nav viegls uzdevums.

—    Izsaku jums līdzjūtību par to nozudušo sūtījumu ar preču paraugiem. Domāju, ka pie mums, Austrijā, tas nebūtu noticis, — doktors Straubs dzēlīgi sacīja.

—   Un tomēr pasi jums atdot nevaru, kamēr nebūs noskaidrots, kas tajā viltojis vīzu. Tādēļ ejiet atpakaļ uz ceļojumu biroju, — viņš deva zīmi Svešajam, — un noskaidrojiet visu līdz galam!

Kamēr bija gaidījuši pieņemšanu' un runājušies ar juridisko zinātņu doktoru, taksometrs stāvēja pie nama ieejas.

Pa ceļam Svešais Skarbekam konfidenciāli pateica, ka uz augusta vīzas esot Vācijas konsulāta bijušā darbinieka — kāda Hofmaņa paraksts. Un tagad šis Hofmanis atkal esot ieradies Vīnē, bet jau kā inspektors. Viņš pārbaudījis vizēšanai aizsūtītās pases un paziņojis, ka viņa paraksts Skarbeka pasē esot viltots.

—    Baidos, ka te būs darbojies kāds ļoti rūdīts blēdis un jums viņu neizdosies tūlīt noķert, — Skarbeks sacīja. — Baidos, ka mēs šodien neaizbrauksim. Man tas jāpasaka sievai.

Svešais atļāva piezvanīt uz viesnīcu, taču lūdza runāt vāciski. Skarbeks, iegājis tālruņa kabīnē, tīšām atstāja durvis vaļā, lai Svešais sarunu dzirdētu.

Anka tūdaļ noprata, ka Skarbeks runā kāda klātbūtnē, un sāka bez mitas tarkšķēt: tā būs vieglāk izlobīt vajadzīgo.

—    Lūdzu, neuztraucies, — Skarbeks lauzītā vācu valodā mierināja. — Saproti, kāds blēdis sasmērējis manu pasi… Nē, pagājušajā reizē… Kā tu nesaproti!… Jā, augustā. Nu, toreiz, kad mēs dzīvojām hotelī «Vindzora»-… Kādēļ? Ja tu vērīgāk klausītos… Tajā pašā ceļojumu birojā… «Waggon li»… Kas tad tā joko! Nē, nē, nē… Lūdzu, nestrīdies! Nevis jokdaris, bet blēdis! \

Tas bija viss, ko Skarbekam izdevās pateikt. Viņš vairāk klausījās, ko tam saka Anka, izlikdamies, ka tikai ar pūlēm spēj iebilst kādu zilbi sakaitinātās sievas pārmetumu izvirdumā.

Un, kad bija nolicis klausuli un pagājis kopa ar Svešo sānis no tālruņa būdas, Skarbeks labsirdīgi pasmīnēja.

—    Ķīniešiem, starp citu, sievas pļāpība ir viens no septiņiem pamatieganstiem, lai pieprasītu šķiršanos.

38

Neviens, atskaitot Etjēnu, nezināja, kādus pārbaudījumus jau izturējusi Zigmunda un Ankas maigā draudzība un mīlestība. Pirmoreiz viņi viens otru ieraudzīja cietuma pagalmā Varšavas citadelē. Abi atceras drūmo ēku Daņiloviča ielā Varšavā, blakus vecajam pilsētas rātsnamam, iepretim operas teātrim. Tur atradās defensīva jeb «defa», jeb «dvuika», bet Pilsudska slepenpolicijas darbiniekus dēvēja par «dvuikažiem». Pēc kārtējās policejiskās akcijas pret komunistiem Zigmundu un Anku nežēlīgi pratināja ļoti izglītota pulkveža Pogožeļska uzraudzībā. Pulkvedis bija lasījis pat Ļeņinu un pratināšanas starpbrīžos ar lielu patiku

uzsāka ar apcietinātajiem politiskas diskusijas. Pēc viņa pavēles Anku, tolaik vēl Zigmunda līgavu, ne vienu dienu vien turēja ieslodzītu karcerī.

Skarbeki bija iekļauti tajā poļu komunistu grupā, ko jaunā Padomju Krievija atbrīvoja apmaiņas ceļā pret dažādiem pilsudskiešiem un Bulaka Balahoviča bandas barvežiem; Anka un Zigmunds nokļuva Maskavā, un Zigmunds drīz jau uzģērba militāru tērpu. Vēlāk ar viņu iepazinās Bērziņš un nosūtīja Zigmundu uz kara akadēmiju. Visgrūtāk tajā laikā Skarbekam klājās matemātikas dēļ, jo ar to viņam nepavisam neveicās. Kā viņš centās! Un tomēr nekādi nespēja tikt galā ar kvadrātvienādojumiem vai ar Ņūtona binomu. Akadēmijā viņš sāka ar parastajiem daļskaitļiem, desmit mēnešos izņēma visu algebras kursu, pareizāk sakot, izskrēja tam cauri, tomēr iegaumēja pavirši un ilgi nevarēja pāriet no sagatavošanas grupas uz pirmo kursu. Skarbcks nervozēja jau tāpēc vien, ka viņam un vēl vienam biedram ar vājām sekmēm bija īpašas papildu nodarbības matemātikā. Bet pirmajā kursā viņu gaidīja noslēpumainie integrāļi un diferenciāļi.

Izmisis Skarbeks iesniedza Vecajam raportu ar lūgumu atskaitīt viņu no akadēmijas. «Par spīti visām manām pūlēm un centībai… No grūtībām es nebīstos, bet… Vai ir vērts mācīšanos turpināt? Mans vecums un vājas priekšzināšanas…» Vecais uzrakstīja uz raporta bargu rezolūciju: «Neatbalstu. Tāda mazdūšība nepiedien un nav vietā. Lai vēl gadu pamācās, tad dosim atelpu. Mums akadēmijās ir daudzi ar nelielu vispārējo izglītību. Un tomēr mācās sekmīgi. 5. 3. 1932. Bērziņš.»

Taču visdīvainākais bija tas, ka vēlāk, kad izlūka liktenis Skarbekam lika nodoties komersanta darbībai — sākumā Vācijā, pēc tam Ķīnā un citās zemēs —, viņš apbrīnojami veikli un prasmīgi kārtoja visus savus naudas rēķinus un Etjēns dažreiz griezās pie viņa pēc palīdzības vissarežģītākajos finansu jautājumos. Etjēns tādās reizēs atgādināja Skarbekam viņa divniekus matemātikā, bet Skarbeks tikai noplātīja rokas, nekādi nevarēdams šo dīvainību izskaidrot. Jā, ja kara akadēmijā viņiem būtu bijis tāds mācību priekšmets, ko sauc par konspirāciju, tad gan Skarbeks kļūtu par teicamnieku. Cik talantīgi viņš tēloja bagātu un veik

smīgu komersantu, pļāpīgu un kaut kādā ziņā pat ne visai gudru, panaivu veikalnieku!

Turīnā Skarbeks pirmajā brīdī bija apmulsis, kad uzzināja, kāda loma viņam te jātēlo. Vēl nesen viņš bija turīgs fabrikants — un nu uzreiz jākjūst par provinciāla fotoateljē īpašnieku kaut kur pilsētas nomalē! Kaut kur elles kaktā jeb, izsakoties poliski, — tādā vietā, kur velns tev labu nakti vēlē.

Nav viegli pēkšņi mainīt visus bagāta cilvēka ieradumus un manieres, tādēļ Skarbeks uzdevās par bankrotējušu fabrikantu. Tad viņš varēja paturēt gan lepnu izturēšanos un cienīgu stāju, gan manieres un smalku ārieni.

Necilā fotoatlejē īpašnieks izturējās ar lepnu pašcieņu un pašapziņu, kā bija pieradis Ķīnā. Interesanti atzīmēt, ka līdz saviem «bagāta vīra» laikiem Skarbeks neprata runāt ar priekšniecību kā līdzīgs ar līdzīgu, nevietā mulsa un kautrējās. Ķinas «leģenda» iedvesa viņam pašpaļāvību. Vecais viņam toreiz teica: «No tā, par ko tu pats sevi parādi, lielā mērā atkarīgs apkārtējo vērtējums par tevi. Uz cilvēku arvien skatās tā, kā viņš pats pratis sevi nostādīt…»

Skarbeka attiecības ar itāliešu policiju var nosaukt par teicamām, jo nekādu attiecību viņam nebija un nebija radušies arī nekādi sarežģījumi.

Saskaņā ar pastāvošo kārtību, izbraucot no Itālijas, pase ikreiz jānodod robežsardzes iestādē un atgriežoties jāizņem policijas pārvaldē jauna. Bet, tā kā Skarbeks uz Trešo reibu braukāja ar pašdarinātām vīzām, ko viņam izgatavoja biedri Vācijā, dabiski, ka viņš savu pasi nemainīja; pasi viņš mainīja tikai uz jaungadu, kad tas obligāti bija jādara visiem ārzemniekiem.

Tiesa, daudz rūpju un satraukuma Skarbekam sagādāja viņa Polijas pase, kurai bija notecējis termiņš, taču itāliešiem par to nebija ne jausmas. Pirms termiņa notecēšanas Skarbeks aizbrauca uz Sorento un no turienes nosūtīja vēstuli Polijas vēstniecībai Romā. Viņš rakstīja, ka esot slims, ārstējoties kūrortā, un lūdza pasi pagarināt. Vēstulei viņš pievienoja tūkstoš liru telegrāfa izdevumiem, kas būtu saistīti ar viņa lūguma izpildi. Skarbekftm bija pamats vēlēties, lai viņa pasi nesūtītu uz Ilarbinu, kur viņš bija izrakstīts un kur bija uzspiesta pēdējā vīza izbraukumam. Viņš

vēlējas, lai visus pases datus, ieskaitot numuru un izdošanas datumu, pārbaudītu pa telegrāfu. Telegrāfa izdevumi nebija lielāki par simt piecdesmit lirām. Taču, ja Skarbeks nebūtu nosūtījis uz vēstniecību tik iespaidīgu čeku, viņa lūgums droši vien netiktu ievērots. Nekad nav lieki atgādināt vēstniecībai vai policijai, ka viņiem darīšana ar bagātu cilvēku…

Skarbeks bieži un labprāt mēdza stāstīt, ka Ķīnā viņam bijusi fabrika, bet, kad tur sākušās revolūcijas jukas, viņš fabriku pārdevis, nolēmis atpūsties, neķerties pie lieliem darījumiem un atbraucis uz Itāliju. Itāliju viņš izvēlējies pēc kāda Berlīnes profesora ieteikuma, lai te paārstētu dēlu. Zēnam mugurkaulā esot neliela deformācija,' tāpēc tam nākot par labu Itālijas saule un esot vajadzīgas arī jūras peldes. Bet ārstniecības liedagi no Turīnas viegli sasniedzami.

Skarbekain bija arī sava aizraušanās, kas palīdzēja atvilkt elpu pēc pārpūles gan «Momento» darbnīcā, gan aiz tās sliekšņa: dibenistabā aiz ateljē bija novietota virpa koka detaļu apdarei — Skarbekam patika galdnieka darbs. Viņš izgatavoja divus krēslus, tālruņa galdiņu, ķebļus virtuvei, pats izvirpoja ari kroketa bumbas un āmurus. Puisēnam ārsti bija nolieguši jebkuras spēles ar asām kustībām, tāpēc Skarbeks, apmeties Turīnā, tūdaļ iekārtoja «Momento» pagalmā kroketa laukumu. Poļu ciemiņiem šī spēle iepatikās.

39

Džanīnu pārsteidza Turīnas cietuma pārvaldes oficiāls paziņojums: viņai atļauts satikties ar pilsoni Paskuali Espozito. Viņa nezināja, kādos apstākļos arestēts Ķertners, un viņai nebija ne jausmas, ka arestēts arī patēvs. Viņa, tāpat kā māte, bija pārliecināta, ka Paskuale atrodas jūras braucienā vai kādā Spānijas lidlaukā montē lidmašīnas.

Satikšanās bija atļauta svētdienā, bet paziņojumu Džanīna ieraudzīja tikai otrdienas vakarā, pārnākusi mājās no kantora.

Paskuale, gaidot satikšanos ar meitu, sēdēja kā uz adatām. Satikšanās viņam bija solīta svētdien. Viņu ieveda satikšanās telpā un nosēdināja uz ķebļa.

Viņš gaidīja, gaidīja, gaidīja, sēdot iepretim restēm, bet meita neatnāca.

—    Jūs solījāt izlaist viņu no cietuma! — otrā dienā Paskuale izmeklētāja kabinetā kliedza. — Jūs esat mani piekrāpis. Kāda nelietība!

—   Jūsu meita ir brīvībā. Oficiera goda vārds!

—    Tātad viņa tik ļoti spīdzināta, ka nespēja atnākt līdz satikšanās telpai. Vai arī negribēja sarūgtināt mani ar savu izskatu. Varbūt viņa ir pataisīta par kropli? Jūs, tikai ļūs esat vainīgs! .

—   Jūsu meita ir pilnīgi vesela. Un izskatās lieliski.

—    Kāpēc tad viņa neatnāca uz satikšanos?

Izmeklētājs paraustīja kārnos plecus.

—    Sūtīsim otru aicinājumu. Uz nākošo svētdienu…

Nākošajā svētdienā Džanīna bailīgi iegāja satikšanās

telpā. Istabu šķērso divējas restes; tās veido gaiteni, kurā šurp un turp staigā uzraugs. Gaitenis šaurs, tomēr tik plats, lai caur restēm izbāztās rokas nevarētu viena otru aizsniegt.

Pirmoreiz mūžā Džanīna pārkāpa cietuma slieksni, pirmoreiz iegāja satikšanās telpā.

Vai nu viņa ir atnākusi par agru, vai arī Paskuale liks atvests ar novēlošanos? Pagaidām viņa sēdēja uz sola, no visa šeit dzirdamā apdullināta. Viņa izjuta gan savas, gan cilu bailes, viņi kļuva baigi no citu asarām, no svešu sieviešu kliegšanas, kad tās izkliedza katra savu teicamo un pūlējās cita citu pārkliegt.

Telpa ir bez logiem. Pie griestiem karājas spilgta lampa bez abažūra. Tā met uz sienām asas restu ēnas, tāpēc visa telpa izskatās kā milzīgs būris.

Telpas vidū, šaurā restu gaiteņa galā, pie sienas karājas liela Musolīni ģīmetne zeltītā ietvarā. Ģīmetne piesaista uzmanību arī tādēļ, ka ir pārāk liela, nepiedienīgi liela šai būrim līdzīgajai telpai. Ar neredzošu skatienu duče lūkojas uz ļaudīm, kurus izšķīris viņa režīms, viņa diktatūra. Džānīnai šķita, ka ne tikai cietuma uzraugs, kurš soļo turp un atpakaļ pa šauro gaiteni starp restēm, noklausās sarunu drumslas un ar caururbjošu skaitienu pēla arestētos un viņu tuviniekus. Viņai uzmācās sajūta, ka telpā ir divi cietuma uzraugi un tas, kurš soļo pa restoto gaiteni, ir tikai izpalīgs dučem…

Pavecākai sievietei bija apritējis satikšanās laiks,

uzraugs bīdīja viņu uz izeju, bet sieviete kļuva arvien kašķīgāka un skaļāka.

—    Piekāruši aplamu pulksteni! Piecpadsmit minūtes nevarēja tik ātri aizskriet! Pusgada neesam tikušies! Lai tu pats nemūžam savus bērnus neredzētu!

Jauna sieviete klusēdama lūkojās caur divējām restēm uz savu mīļoto. Tas nenovērsa no viņas skatienu. Ja nebijis divējo režģu un daudzo liecinieku, jaunie mīlnieki droši vien pagurtu, viens otru skūpstot, skaujot un glāstot. Bez restēm un lieciniekiem viņi nespētu visu sakāmo izteikt ne dienā, nedz nedēļā. Šis pāris tikšanās laikā izturējās nepiespiesti. Viņiem nevajadzēja izlikties, ka uzraugu neredz, jo patiesībā cietuma uzraugs viņiem bija gluži vienaldzīgs.

Džanīna ar patiku vēroja arī kādu skaistu topošu māti. Šķita, ka grūtniecība viņai piedien, ka lielais vēders un piebriedušās krūtis viņu izdaiļo. Šo sievieti ievēroja visi, un cietuma uzraugi izturējās pret viņu ar pasvītrotu cieņu.

Uzraugs laiku pa laikam vienmuļā balsī atkārtoja, ka satikšanās ilgums esot piecpadsmit minūtes un ka aizliegta jebkāda slepena sarunāšanās tiklab ar vārdiem, kā ar žestiem.

Kāda jauna māte izlūdzās šim uzraugam, lai tas ielaiž gaitenī starp restēm puisēnu. Puisēns iegāja gaitenī un metās pie tēva. Tēvs izbāza caur restēm abas rokas, apskāva dēlēnu, un tas drudžaini skūpstīja caur restēm tēva cietos bārdas rugājus.

«Puisēnam baigi lūkoties tēvā caur restēm. Taču tēvam šāda tikšanās vēl mokošāka — nepaņemt dēlēnu uz rokām, nenoglāstīt, kā nākas …»

Un Džanīna ar skaudru žēlumu iedomājās par Paskuali, kuru tūdaļ atvedis. Viņiem neļaus saskūpstīties pat caur restēm, jo viņa nav maza meitenīte, uz tādu laipnību var cerēt tikai bērni un tādās reizēs, kad dežurē žēlsirdīgais uzraugs.

Viņa lūkojās platām acīm, gaidot, kad parādīsies patēvs, un tomēr nepamanīja, kad tas bija ienācis pa pretējām durvīm aiz divējām restēm.

—    Es tevi, meitiņ, gaidīju jau pagājušo svētdien…

—    Pārāk vēlu saņēmu no cietuma vēstuli. Vispirms aizbraucu uz divām dienām uz mājām, uz Turīnu. Un, kad atgriezos Milānā, pārnakšņoju kantorī uz dīvāna.

Pēc kratīšanas viss bija drausmīgi sajaukts! Kārtojām divas dienas no vietas…

Un Paskuale nesakarīgi sauca viņai visādus maigus vārdus un lūkojās viņā ar mīlestību.

Cik vīrišķīgi viņa turas! Labi vēl, ka bendes nav sabojājuši viņai seju. Bet kur gan tādā gadījumā viņai trāpījuši sitieni? Pats taču redzēju asins traipus…

Viņš arvien vēl neuzdrošinājās jautāt, tikai šķobīja tvīkstošās lūpas.

Bet Džanīna, izmantojot brīdi, kad uzraugs bija aizgājis uz viņējo gaiteņa galu un apsēdies tur uz sola, ņēmās visos sīkumos klāstīt bēdīgos notikumus, kas bija tai uzbrukuši mājās.

Tēvs taču atceroties, ka viņu mājā, tajās pašās kāpnēs, stāvu zemāk jau vasaras sākumā apmeties uz dzīvi kustīgs subjekts, tramvaju parka kontrolieris. Tas bieži bija jautrā prātā, bieži klauvēja pie mātes durvīm, lūgdams aizdot gan pudelīti vīna, gan dažas cigaretes, gan pannu, gan mērci makaroniem ar sieru, gan olīvu sauju. Bija ļoti uzbāzīgs, pļāpīgs un nepieklājīgi ziņkārīgs. Vēlāk šis Dīdeklis uz ilgāku laiku nozuda, bet nesen parādījās atkal. Pieklauvēja, nodeva mātei sveicienus no Paskuales («Vai es tādam nelietim būtu uzticējis nodot sveicienus? Ak, maitas gabals!»), teica, ka tagad strādājot Dženovā par (kontrolieri ostas muitnīcā, bieži satiekot Paskuali kuģu piestātnē pie iekraušanas. Paskuale lūdzis, lai atvedot viņam no mājām silto svīteri, sākuši pūst salti vēji («Kaut tam neģēlim aknas izpūstu un smadzenes no kauliem!»). Māte aizsūtīja svīteri un vilnas zeķes, un piedevām vēl — saldos pīrādziņus («Kaut tas nelietis ar tiem būtu aizrijies!»).

Tajā pašā vakarā, kad Milānā arestēja šefu, viņu mājās Turīnā izdarīta kratīšana. Un kas bija tas, kurš vadīja šo kratīšanu, valdonīgi uzkliegdams diviem melnkreklainajiem un pat jaunākajam policijas oficierim? Tas pats tramvaja parka vai ostas muitnīcas kontrolieris, kurš viņu kāpnēs dzīvoja vienu stāvu zemāk. Tikai kratīšanas' laikā māte apjēgusi: kas gan šis par tramvaja kontrolieri, ja neviens viņu tramvajā nekad nav redzējis? («Arī es braukāju uz darbu ar tramvaju. Tas nelietis nekad nepārbaudīja biļetes.») Viņš tikai valkāja tramvajnieka cepuri, bet neviens viņu nav

redzējis ne tajā tramvaju depo, kas atrodas Biclla ielā, ne tajā depo, kas ir Trana ielā.

Tiklīdz Džanīna atbraukusi mājās Turīnā, viņa izsaukta uz slepenpoliciju, pareizāk sakot, viņai atsūtījuši pakaļ policijas automobili. Un vislielākais pārsteigums: policijas iecirknī viņu sagaidījis dīdeklīgais kaimiņš. Tieši viņš sācis Džanīnu pratināt.

Džanīna zvērējusi pie mātes galvas un Jēzus Kristus rētām, ka par patēva darbību neko nezina teikt, un viņu galu galā palaiduši vaļā. Melnie krekli Turīnā zina, kas ir viņas līgavainis, un laikam gan tam bija sava ietekme. Kādēļ gan sarūgtināt cienījamu, bagātu ģimeni? Viņu vecākais dēls, Toskano brālis, ir nopelniem bagāts Romas gājiena dalībnieks. Hotelī, kas pieder Džanīnas nākamajam vīrabrālim, katrā numurā karājas Musolīni ģīmetne.

Bet pēc pratināšanas kustīgais subjekts, vaikstīdamies un ciniski smiedamies, pasniedzis Džanīnai kādu papīru.

—    Kas tas? — Džanīna vaicājusi.

—    Kvīts, tā jāparaksta. Te tev spalvaskāts, un te tev nauda, saņem!

—    Nauda? Par ko?

Dīdeklis paskaidrojis, ka tā esot kompensācija par viņas veļu, kas rekvizēta fašistiskās impērijas vajadzībām. Lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svaru, melnā kreklā ģērbtais Dīdeklis padevīgi paskatījies uz dučes portretu pie sienas.

—    Kāds gan manai veļai sakars ar impēriju? Vai tad tā kāda staigule, kurai nav ar ko apsegt savu kailumu?

—    Mums bija vajadzīga batista veļa ar mežģīnēm. Tieši tā, kuru patēvs tev dāvināja dzimšanas dienā.

—    Jūs rekvizējāt manu veļu? Kāpēc tad ne es, ne māte to nezinājām?

Noskaidrojies, ka Dīdeklis iegādājies viņu dzīvokļa atslēgu un izzadzis no kumodes kārbu, kurā bijusi veļa ar mežģīnēm. Jādomā, ka māte būs izpļāpājusi par dāvanu, un viņš tādā brīdī, kad māte izgājusi, veļu izzadzis.

Džanīna sašutumā nosviedusi liras uz galda, bet Dīdeklis teicis:

—   Velti tā svaidies ar naudu, sinjorīna! Tu taču vēl neesi bagātā Toskana sieva, bet tikai līgava. Aploksnē,

es teikšu, ir četri simti piecdesmit liru, divreiz vairāk, nekā maksā tavi caurspīdīgie krekliņi. Tādi krekliņi skuķiem gan noder ne tik daudz tālab, lai savus daiļumus apsegtu, bet vairāk tālab, lai tos izrādītu.

Patēvam nebija grūti iedomāties, ar kādiem lamu vārdiem Džanīna apveltījusi Dīdekli. O, viņš Džanīnu vēl nepazīst! Viņa izlamājusi viltus tramvajnieku un muitnieku vistreknākajiem vārdiem; pati nebija domājusi, ka prot lamāties gluži kā ielasmeita.

—    Es lūgšu dievu, lai padara tevi aklu. Savu mūžu tu vairs neredzēsi sievietes daiļumus. Pat tad, ja mēs visas sāksim ģērbt v-asaras kleitas uz kailas miesas un visas kleitas būs caurspīdīgas… No kura gan laika mūsu slepenpolicijā ielavījušies tādi drosminieki kavalieri, kuri lien nevainīgām meitenēm zem brunčiem un novelk tām pēdējo krekliņu!

Džanīna ārdījusies ilgi, lamādama Dīdekli ar lielu temperamentu, dabiski, tomēr ne visai patiesi. Veļas zudums viņu tik pārāk vis nesarūgtinājis, ja vēl ņem vērā, ka par 450 lirām var nopirkt ne tikai pusduci, bet veselu duci batista krekliņu. Taču pēc visa tā, kas bija noticis kantorī, mājās un slepenpolicijā, — ar ko gan cilu viņa, gluži neaizsargāta, varēja sevi aizstāvēt, ja ne ar sievišķo kašķīgumu?

Un tagad viņa aizrautīgi, glufci meilenīgi atstāstīja, kā izlamājusi Dīdekli, taču stāstot nevēroja patēvu pietiekami uzmanīgi.

Tiklīdz sākās stāsts par krekliņiem, Paskuale sadrūmis apklusa, viņu nomāca neskaidra nojausma, satraukdama līdz pašiem sirds dzijumiem.

—    Tu man esi piedevusi?

—    Ko tad, tēv?

—    Manis dēļ, manis dēļ tu dabūji ciest.

—   Es katru dienu lūdzu dievu, lai šis pārpratums ar tevi un manu šefu drīzāk noskaidrotos.

—   Tevi atlaida no darba?

—    Sinjors Pagaņolo pagaidām mani nav vēl atlaidis. Protams, kantora darbu Milānā atrast nav viegli. Darbu atrast arvien ir grūtāk nekā zaudēt. Galvenais, nezaudēt savu godu!

—   Tici, es to darīju tikai tevis dēļ. Kad uzzināju, ka tevi sagrābuši melnie krekli, ka tevi nežēlīgi spīdzina …

Džanīna izbrīna pat soli atkāpās, tad atkal piekļāvās pie restēm un izkliedza tik skaļi, ka kaimiņi satrūkās, bet uzraugs pielēca kājās no sola:

—    Kas tev to teica?

—   Vai tas nav liesa?

—    Nelietīgi meli!

—    Bet tava asiņainā veļa?

—       Kāpēc gan viņi tevi piemānījuši? — viņa nesapratnē atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

Paskuale, dzirdētā satriekts, uz mirkli zaudēja valodu. Par dzirdēto varētu priecāties, ja viņš tajā pašā mirklī neapjēgtu, ka ir kļuvis par provokācijas upuri.

—       Ko viņiem vajadzēja no tevis, tēvs? — Džanīna kliedza arvien skaļāk. — Ko viņi gribēja panākt? Es ceru — tu nepadevies? Neaptraipīji savu godu? Vai es varu lepoties ar tevi tāpat kā līdz šim?

Viņš ar abām rokām krampjaini ieķērās restēs »tik augstu, cik vien spēja aizsniegt, un nokāra galvu.

—   Vai tu nepateici neko lieku?

Ar lielu piepūli viņš pacēla galvu, iespieda seju izstieptajās rokās.

Šajā baigajā mirklī viņš vēlējās, kaut restes, kas atdalīja viņu no Džanīnas, būtu vēl biezākas, lai aiz tām varētu paslēpt seju. Un vēl labāk būtu, ja viņu no meitas patlaban šķirtu nevis divas, bet trīs, piecas, desmit restes…

Taču nekur viņš nespēja paslēpties un izvairīties no jautājuma:

—    Tātad tu tas biji?

Viņš arī tagad nespēja saņemt spēkus, lai paceltu plakstus un paskatītos uz meitu. Un tāpēc viņš nepamanīja, cik ļoti pārvērtusies viņas seja, pēkšņi kļuvusi bāla, bāla. Paskuale gaidīja viņas asaru, tās atvieglotu viņa sirdsapziņu, taču šīs asaras nenāca.

Viņa pagriezās un devās uz durvīm, zemu noliekusi galvu.

—       Džanīn, manu meitiņ! — viņš sauca nopakaļ, bet viņa nepagriezās uz šo saucienu, no kura sadrebēja pat cietuma uzraugs.

Nevienu citu sauciens nesatrauca.

Drūma, divējām restēm pārdalīta telpa — šīs restes daudzkārt bija slacītas asarām, bija daudz ko dzirdējušas, arī līdzīgus saucienus vistraģiskākajos, pašos

pēdējos mirkļos, kad satikšanās beidzas un sākas šķirtība — dažkārt īsa, citkārt daudzus gadus ilga, bet dažkārt mūžīga …

Džanīna novērsa no Paskuales savu skatienu un savu sirdi, kļuva nedzirdīga pret viņa saucienu.

40

Kas augustā bija kārtojis pasu formalitātes? Svešais ceļojumu biroja «Waggon li» direkcijā noskaidroja, ka vainīgais kantorists tagad strādājot biroja filiālē Heiligenštates stacijā, atrast viņu nebija grūti.

Kantorists paņēma rokā Skarbeka pasi, salīdzināja ģīmetni ar pases īpašnieku, uzmanīgi ielūkojās vīzā un sacīja:

— So pasi nekad neesmu turējis savās rokās. Citādi uz tās būtu mana īpašā — tikko pamanāmā un nevienam nezināmā zīme. — Kantorists strauji pagriezās pret Skarbeku. — Kā izskatījās tas cilvēks, kuram jūs nodevāt pasi?

Skarbeks nenoteikti aprakstīja tā cilvēka ārieni; viņš atcerējās tikai gluži vispārējas pazīmes.

—    Tātad jūs vienkārši esat aizmirsis, kā tas cilvēks izskatījās, — Svešais ar klaju) neapmierinātību sacīja.

—    Es taču jums teicu, — Skarbeks atkārtoja. — Ne tumšmatis, ne gaišmatis, acis nebija zilas, bet nebija arī melnas, seja apaļa, vidējs vecums, vidējs augums, kravatē piespraude. Bet kungam, ar kuru man bija gods nupat iepazīties, ir sirmi deniņi. — Skarbeks pagriezās pret kantoristu un līdzcietīgi vaicāja: — Varbūt jums nesen miris kāds tuvinieks? Vai piemeklējušas kādas citas bēdas?

—    Man jau nu, paldies dievam, visi veseli, — kantorists naidīgi atbildēja.

Saruna notika ārpus ceļojuma biroja telpām — tur arvien daudz apmeklētāju, drūzma; sarunājās uz perona, pie ieejas birojā. Svešais kantoristu izsauca ārā. Skarbeks ar pasvītrotu, mulsumu, vairākkārt atvainojies, palūdza kantorista kungu uz mirklīti noņemt platmali — viņš gribot vēlreiz pārbaudīt savu atmiņu.

Kantorists sašutumā pat piesarka, taču ar ironisku paklausību noņēma platmali un vairs nelika to galvā.

Skarbeks pagāja sānis, lai paskatītos uz kantoristu arī profilā, tad noteikti apliecināja:

—    Nē, šis nav tas kungs, ar kuru man bija darīšana augustā.

Skarbeks nebija ieinteresēts mest aizdomu ēnu uz kantoristu, kurš viņam varēja nodarīt tikai ]aunu, ja sāktu pierādīt savu alibi.

Kantorists paaicināja Svešo sānis. Viņi abi pastaigājās, sarunādamies un ik pa brīdim paskatīdamies uz Skarbeku. No kantorista dusmu vaibstiem bija redzams — viņš tur Skarbeku aizdomās un stāsta to slepenpolicijas aģentam.

—   Varbūt jums pagājušajā gadā bija kāds palīgs? — Skarbeks jautāja, kad abi staigātāji beidzot tuvojās.

Svešais tūdaļ atbalstīja Skarbeka vaicājumu. Kā gan viņam pašam nebija ienācis prātā uzdot tik vienkāršu jautājumu?

—    Jā, man bija palīgs, — kantorists atbildēja.

—   Vai viņš strādā ceļojumu birojā?

—    Nē, viņš aizbrauca uz Spāniju. Karo tur pret boļševikiem. Uzticams Parteigenosse 1 ,..

—    Hm, vai tas, kurš spēlēja uz lielām summām totalizatorā? — Svešais atcerējās.

—    Neuzdrošinos pārmest cilvēkam, ja hipodromā viņam labi veicās.

Skarbeks izlikās, ka nepiešķir lielu nozīmi sarunai par palīgu un klausās nevērīgi, tāpēc tīšuprāt ievirzīja sarunu citā gultnē, taču jau saprata, ka viņam laimējies, neticami, fenomenāli, gandrīz pārdabiski laimējies, tādēļ ka ir pasaulē, bet neatrodas Vīnē tāds kantorista palīgs un tam var uzvelt visu vainu.

Jā, dažkārt Viņas Augstība Nejaušība iejaucas notikumu norisē un noteic darījuma izdošanos vai neizdošanos. Taču tādu nejaušību, kad viena nelaimīga sagadīšanās sakristu ar otru laimīgu, Skarbeks nebija pieredzējis. Vajadzēja tik nelaimīgi sagadīties, ka tas rakstvedis Hofmanis — vai kas nu viņš tur vācu konsulātā skaitījās — atbrauc uz Vīni, un vajadzēja tik laimīgi sagadīties, ka kantorista palīgs ir no Vīnes aizbraucis!

Skarbeks labi zināja, ka pasi konsulātā neiesniedz

1 Partijas biedrs. (Vācu vai.) Tulk.

un nelūdz vīzu, ja pasē jau ir pašdarināta vīza. Poļi tādos gadījumos mēdz sacīt: «Pats sev līķautu pasniedza.» Lai nerotajātos ar uguni, jādabū pavisam cita pase. Lai cik labi vīza būtu viltota, pasu galda darbinieki ievelk pasēs savas slepenas zīmes, kuras nav zināmas pat robežsargiem, un tās nav iespējams uzzināt.

-Taču šoreiz Skarbeks ar visu savu pārāko piesardzību nekādi nevarēja gaidīt, kamēr biedri atsūtīs no Vācijas jaunu «zābaku».1 Skarbeks jau pirms izbraukšanas no Turīnas zināja, ka Hofmanis vācu konsulātā Vīnē vairs nestrādā. Bet braucienu nevarēja atlikt ne uz vienu dienu. Varēja aiziet bojā visi Etjēna darbibas augji, kas bija iegūti ar tik lielām pūlēm… Vajadzēja iespējami ātrāk izbraukt uz Vāciju un iespējami ātrāk atgriezties. Nevar atstāt Pompeo vienu fotoateljē uz ilgāku laiku, un viņš jau pie mākslas fotogrāfiju gatavošanas ari neķeras klāt. Tā var iznākt, ka visas Turīnas skaistules aizmirst ce]u uz «Momento».

—    Ja būtu viltots tikai Hofmaņa paraksts, — Svešais turpināja šķendēties. — Viltots ari zīmogs. Vācijas konsuls noteikti cels traci. Policijas pārvalde aiztur jūs Vīnē līdz pārpratuma noskaidrošanai.

—    Hotelis te labs. Arī dārdzība mani neuztrauc. Bet, lūdzu, ņemiet vērā, ka mans laiks loti ierobežots. Pavadīt Ziemas svētkus ceļā… Paraksts nav īstais, zīmogs nav īstais. — Skarbeks sacīja kantoristam: — Bet jūsu ce|ojumu biroja grāmatās jābūt reģistrētam manam pieprasījumam.

—    Tādas reģistrācijas mums nav, — kantorists drūmi atbildēja.

—    Lūk, kur ļaunprātībām brīva vaļa! — Skarbeks iesaucās.

Ari Svešais kantorista izturēšanos iztulkoja kā vēlēšanos palīgu aizstāvēt.

Atceļā Skarbeks Svešajam teica:

—    Ja būšu jums vajadzīgs, jūs atradīsiet mani hoteli. Saprotu, jums ir daudz pienākumu, taču redzu, ka gribat man palīdzēt ātrāk aizbraukt. Lūdzu, nedariet man pāri un nenoraidiet! Te būs nauda taksometram, lai braukāšana jums neatņem pārāk daudz laika.

Svešais vilcinājās, taču Skarbeks panāca viņa piekrišanu ar loģisku pierādījumu: tāpēc jau izdevumi par automobili nekļūšot lielāki, ja aģents braukāšot pa

pilsētu viens — bez viņa. Skarbeks izņēma kabatas portfeli un noskaitīja 200 šiliņus. Svešais rūpīgi noglabāja asignācijas nobružātā Franča Jozefa laiku naudas makā un apsolīja:

—    Pārpalikumu atdošu.

Taksometrs piebrauca pie viesnīcas. Skarbeks izkāpa, norunājis, ka Svešais nākamajā rītā piezvanīs…

Zvans atskanēja tieši deviņos no rīta.

—    Runā inspektors Lenčs, — klausulē bija dzirdama Svešā balss. — Jums steidzami jāierodas policijas pārvaldē. Varbūt šodien izdosies dabūt vīzu.

Inspektors Lenčs, alias Svešais, sagaidīja Skarbeku kā senu draugu.

—   Jūs atkal pieņems doktors Straubs.

Pie tām pašām smagajām ozolkoka durvīm jau gaidija ceļojumu biroja kantorists; tas arvien vēl lūkojās uz Skarbeku naidīgi, bet Skarbeks izlikās viņa antipātiju nemanām.

—    Kā gulējāt? Kāda pašsajūta? — inspektors Lenčs Skarbekam vaicāja, kad abi tuvojās noslēpumainajām durvīm.

—    Ilgi nevarēju iemigt tā nelāgā atgadījuma dēļ. Pastāstīju par notikušo sievai, un viņa diezgan loģiski, ja vēl ņem vērā, ka to saka sieviete, tad ārkārtīgi loģiski secināja: «Nevar būt, ka viltoto zīmogu iespieda tikai tavā pasē. Jādomā, tas blēdis līdzīgas vīzaš meistaroja arī citiem. Tādā gadījumā policijai būs vieglāk viņu noķert.»

—   Pavediena sākums mums jau rokā, — inspektors Lenčs apgalvoja.

Beidzot doktors Straubs aicināja Skarbeku un Lencu ienākt, bet kantoristam lika gaidīt gaitenī.

—    Vai esat cieši pārliecināts, ka vīzu jums nekārtoja tas, kurš gaida gaitenī? — doktors Straubs jautāja.

—    Jūs parādāt man lielu uzticību, doktor, — Skarbeks atbildēja. — Starp citu, arī mums, komersantiem, daudz kas balstās uz personisku uzticību. Daža komersanta goda vārds ir drošāka garantija nekā vekselis. Tāpēc jo vairāk es nedrīkstu izmantot ļaunprātīgi jūsu uzticību un mest ēnu uz kāda cilvēka godu tikai tāpēc, lai atbrīvotos no neparedzētām nepatikšanām. Pagrūst pirkstu pret cilvēku un teikt: «Tas ir viņš!» — to man

nejauj sirdsapziņa. Liekot roku uz sirds, es saku, ka šim kantoristam pasi neesmu devis.

Doktors Straubs atkal pagrozīja pasi rokās.

«Patiešām, kāpēc gan bagātam panam būtu vajadzīga viltota vīza, ja viņš ir braucis un arī tagad brauc ar savu īsto vārdu, ar savu pasi un savu ģimeni? Neloģiski!»

—    Tādai blēdībai ir jēga tikai vienā gadījumā, — doktors Straubs (pārliecināti sacīja, — ja nav iespējas dabūt vīzu legālā ce|ā. Vācu valsts negrib būt viesmīlīga bez izvēles. Patlaban daudzu personu iebraukšana kļuvusi nevēlama aiz politiskiem, nacionāliem un rasistiskiem iemesliem.

—   Nodarbošanās ar komerciju sen atradinājusi mani no politikas. Tomēr es domāju, ka šajā gadījumā notikušais izskaidrojams nevis ar politiku, bet gan ar komerciju …

Straubs nesteidzās piekrist, tāpēc Skarbeks pievērsa doktora uzmanību tam apstāklim, ka augustā viņš ceļojumu birojam «Waggon li» par vīzas jautajuma nokārtošanu samaksājis 72 šiliņus, bet tagad noskaidrojies, ka vīza maksā tikai 3 markas un 80 feniņus. Tikai nupat viņš to uzzinājis! Tātad starpību kāds ir piesavinājies. Šis kāds, kuram ļoti bijusi vajadzīga nauda, ir nospriedis: kādēļ gan vest naiidu uz konsulātu, ja var izlīdzēties ar viltotu zīmogu un atdarināt labi zināmo Hofmaņa parakstu? Un cik daudziem kungiem tūrisma sezonā katru dienu tika kārtotas izbraukšanas vīzas uz Trešo reihu? Un kas zina, no cik daudziem kungiem tika nepareizi iekasēta vīzas nodeva?

Inspektors Lenčs uzskatīja par savu pienākumu ziņot doktoram Straubam, ka kantoristu pagājušajā gadā zināmu laiku atvietojis viņa palīgs. Tas aizgājis no ceļojumu biroja oktobra sākumā. Sis jaunais cilvēks bieži spēlējis totalizatorā un, pēc kantorista izteikumiem, dzīvojis pāri saviem līdzekļiem.

«Dievs man piedos, ja uzvelšu visu tam jauneklim,» Skarbeks klusībā pasmīnēja. «Viņš ir aizdrāzies palīdzēt ģenerālim Franko, taču šoreiz laikam gan nav trāpījis likt uz īsto zirgu… Varbūt republikāņi viņu jau ir pārmācījuši gan šim, gan aizsaules mūžam?»

—   Jums vēl nāksies saskaitīt, cik vācu mārku šis rikšotāju cienītājs ir iebāzis savā kabatā. Ķīnā gan

šāda nelikumība nebūtu iespējama. Kā tur iekasē nodevas? Zīmogmarkas tiek uzlīmētas tieši uz rēķiniem un uz vekse|iem un ielīmētas pasē…

—    Brauciet uz vācu konsulātu pie vicekonsula Mīlbaha. Es tūdaļ uz turieni piezvanīšu, un jums dos vīzu.

—    Ļoti pateicos. Diemžēl komerciāli darījumi man neļauj ilgāk uzkavēties Vīnē, bet uz Ziemas svētkiem mani gaida Hamburgā. Tiesa, ne gluži bez savtīgiem nolūkiem. No manis gaida kāzu dāvanu māsīcas meitai. Dāvanu es jau pasūtīju Berlīnes universālveikalā «Kaufhaus des Westens». Jums nav gadījies to apmeklēt? Metro stacija Wittenbergplatz. Ļoti solīda firma… Piedodiet par intīmu jautājumu: vai jums, doktor, ir māsīcas meita? Nav? Gribēju darīt jums zināmu vienu novērojumu: lai iepazītu savus visattālākos radiniekus, pietiek ar to, ka kļūsti bagāts. Šai ziņā ir precīzs likums: radinieku savstarpējā tieksme citam pēc cita ir tieši proporcionāla to masai un apgriezti proporcionāla attāluma kvadrātam starp viņiem…

Doktors Straubs ar patiku pasmējās.

Vācu vicekonsuls Mīlbahs jau bija informēts. Kabinetā ienāca kancelejists uji teica:

—    Tas ir vakarējais gadījums.

Skarbeks šefa klātienē izteica pieklājīgu piezīmi: vakar līdz visu apstākļu noskaidrošanai nevajadzējis skaļi runāt par viņa pasi pieņemamajā telpā, kur bijis daudz publikas. Skarbeks ticot, ka afērists tikšot atrasts, vismaz doktors Straubs centies viņu par to pārliecināt, viņa rokās laikam gan jau esot kāds pavediens…

Vicekonsuls pavēlēja kancelejistam vīzu izsniegt. Kancelejists paņēma pasi, ilgi to pētīja un beidzot teica:

—   Mans rokraksts atdarināts lieliski. Bet Hofmaņa paraksts gan nekur neder, rupjš darbs.

Taču visvairāk kancelejists bija sašutis par to, ka no klienta augustā iekasēti 72 šiliņi, kad par vīzu tiek ņemta nodeva tikai 3 mārku un 80 feniņu apmērā.

—    Kāds es muļķis! Samaksāju septiņdesmit divus šiliņus un pat nepamanīju, ka tieku apkrāpts. Nevis ar komerciju man vajadzētu nodarboties, bet spēlēt loto! — Skarbeks pats par sevi ironizēja.

No konsulāta viņš aizbrauca atpakaļ uz ceļojumu biroju «Waggon li», pasūtīja sev biļeti uz Hambņrgu, bet sievai un dēlam — ar to pašu vilcienu — uz Prāgu.

41

Pēc trim dienām Kertncru atkal izsauca uz nopratināšanu. Pie galda sēdēja cits izmeklētājs, bet krēslā turpat blakus Kertners ieraudzīja pazīstamo jurisprudences doktoru. Pogcaurumā tam bija fašistu nozīmīte.

Kad konvojnieki izgāja, doktors novērsa skatienu un sacīja:

—    Man jāizsaka nožēla par notikušo. Vairāk tas neatkārtosies.

Viņš pienāca klāt, sniedza Kertneram roku un lūdza atvainot par nesavaldību.

—       Nē! — Kertners soli atkāpās un turpināja vāciski:

—   Mēs neesam vienādā stāvoklī, un roku jums sniegt nevaru. Es varētu piedot analfabētam karabinierim, bet nevaru piedot juridisko zinātņu doktoram. Jūs esat mācījis šīs romiešu tiesības saviem smagsvara bokseriem. — Kertners izspļāva asinis.

Doktors steidzīgi izgāja no istabas, un Kertners pamanīja nicīgo smīnu, ar kādu doktoru pavadīja jaunais izmeklētājs. Par ko bija šis smīns — vai par priekšnieka pārsteidzīgajām dusmām, vai par viņa ātro grēku nožēlošanu?

Izmeklētājs sāka runāt frapciski. Kertners noraidot papurināja galvu. Izmeklētājs pārgāja uz angļu valodu — velti. Pēkšņi izskanēja kāds jautājums lauzītā krievu valodā, bet Kertners tikai paraustīja plecus — viņš nesaprotot.

Gribot negribot izmeklētājam nācās atgriиzties pie vācu valodas, kuru tas acīmredzot zināja vāji_ un no kuras centās izvairīties. Bet Kertners tīšuprāt sāka runāt vāciski sarežģītos, puķainos teikumos un ļoti ātri. Izmeklētājs nosvīda, seja tam pietvīka, viņš ar pūlēm meklēja vācu vārdus, bet Kertners ar pūlēm apspieda vēlēšanos teikt tam priekšā.

Un tikai pēc tam Kertners no nevainojamas vācu valodas pārgāja uz sliktu itāliešu valodu.

Arī jaunais izmeklētājs sāka ar jautājumu par seifa atslēgām Romas bankā, taču runāja visai rāmā balsī. Varbūt viņš gluži vienkārši gribēja turpināt nopratināšanu no tā paša punkta, kur tā aizvakar bija beigusies?

Kertners spītīgi un nikni atkārtoja to pašu, ko bija teicis Pundurim, bet jaunais izmeklētājs neko neatbildēja, tikai mierīgi aizsmēķēja cigareti un sniedza paciņu Kertneram. Tas atteicās. Izmeklētājs sāka stāstīt par ellišķi sarežģītajām Milānas banku seifu atslēgām un pēkšņi jautāja:

—   Vai gribat zināt, kā krievi sauc seifu uzlauzēju?

—    Interesanti — kā tad?

—    Lāču dīdītājs.

—    Pēc krievu spējām — pat asprātīgi! — Kertners iesmējās.

Patiešām jocīgi: visai brīvs krievu vārda «медвежатник» tulkojums!

Izmeklētājs pastāstīja par kādu slavenu seifu uzlauzēju, kurš sēdējis Milānas cietumā pirmā pasaules kara laikā. Itālieši uzzinājuši, ka Austrijas vēstniecībā Bernē glabājas ļoti svarīgi kara dokumenti. Uzlauzējam apsolīta brīvība, ja viņš iekļūšot vēstniecībā, uzlauzīšot seifu un nolaupīšot slepenos dokumentus. Uzlauzējs piekritis, jo viņam nebijis ko zaudēt. Viņš nogādāts Šveicē, tur yiņš Bernē noīrējis istabu iepretim Austrijas vēstniecībai, sīki izdibinājis visa personāla dienas gaitas un izdevīgā brīdī iekļuvis ēkā. Viņš uzlauzis seifu, izpildījis uzdevumu, atvedis slepenos dokumentus uz Itāliju, bet visus seifā atrastos Šveices frankus saskaņā ar norunu piesavinājies. Cietumā uzlauzējs, protams, nav atgriezies.

—    Gribas cerēt, ka tagad itālieši izturas ar lielāku cieņu pret manas dzimtenes slepenajiem seifiem, — Kertners sacīja.

—    Katrā ziņā mēs mazāk interesējamies par jūsu noslēpumiem nekā jūs par mūsējiem, — izmeklētājs atcirta.

Triju dienu pārtraukums pratināšanā bija radies tāpēc, ka uzlauza seifu Romas bankā. Otrais izmeklētājs atšķirībā no pirmā saprata: Kertners nesāktu puiciski slēpt slēdzenes, ja seifā patiešām glabātos kādi noslēpumi; galu galā — katru seifu iespējams atvērt. Šoreiz nācās ar autogēnu izgriezt bruņu durvīs atslēgu, to izdevās izdarīt tikai trešajā dienā.

Jaunais izmeklētājs nemaz nebrīnījās, kad uzzināja, ka seifā nekas kompromitējošs nav atrasts.

Kertners jau saprata, ka jaunajam izmeklētājam ir

pavisam cits domāšanas līmenis nekā sīciņajam kolēģim, nekur nederīgam psihologam. Jaunais izmeklētājs ir āķļgāks, attapīgāks, gudrāks par savu priekšgājēju, un runāties ar viņu nebūs viegli.

Pundurītis ne uz mirkli nenovērsa no Kertnera savu aso skatienu, bet jaunais izmeklētājs vairījās ļaut pratināmajam nojaust savu domu gailu; gluži otrādi — viņš pat slēpa acis aiz tumšām brillēm. Varbūt tieši par šādiem cilvēkiem Dostojevskis kaut kur ir teicis; «Ar ledainu ģīmi.»

Jaunajam izmeklētājam galvvidū ir apaļš, tonzūrai līdzīgs plikums, biezu, jau iesirmu matu ierāmēts, — it kā galvvidus būtu noskūts, it kā viņš būtu garīdznieks un tikai nupat pirms pratināšanas noģērbis sutanu un viņa mundieris nav nekas vairāk kā maskarāde. Resnajā pirkstā — gredzens ar nelielu miroņgalvu, un jaunais izmeklētājs rotaļājas ar savu gredzenu, uzmanīgi to aplūko, it kā redzētu galvaskausu pirmoreiz.

—    Kur ir skafandrs, ko jums -šopavasar pārdeva Montečelio pilsētā? — izmeklētājs pēkšņi jautāja.

Kertners novērtēja jautājuma bīstamību un bez mazākās vilcināšanās atbildēja:

—    Čemodāns ar visiem skābekļa rīkiem atradās uz mana skapja. Hermētisko maslju es sen neesmu lietojis.

—    Nekāda čemodāna uz skapja nebija.

—   Tātad jūsu darbinieki kratīšanas laikā to ir aiznesuši.

—    Kādam nolūkam?

—    Lai jūs varētu apgalvot, ka čemodāna tur' nav bijis… Man jau bija gods darīt jums zināmu, ka ne par vienu priekšmetu, ko būs «atraduši» jūsu policisti kratīšanā bez manas klātbūtnes, tāpat ne par vienu zudumu «s atbildību neuzņemšos. Izmantojot manu arestu, sanesuši dzīvoklī un iepinuši sarakstos nez kādus svešus rasējumus, papīrus, velns zina ko. Tāda kratīšana bez dzīvokļa saimnieka klātienes jau pati par sevi ir provokācija. Esmu pārliecināts, sinjor komisār, ja jūs būtu nodarbojies ar manu lietu jau no paša sākuma, jūs tādu nelikumību nebūtu pieļāvis un nebūtu nostādījis sevi neveiklā stāvoklī.

Izmeklētājs jau bez šā atgādinājuma bija noskaities par slepenpolicistu rupjo rīcību, bet Kertners visus

likumības pārkāpumus aresta brīdī un kratīšanas laikā tagad ar gudru ziņu izmantoja savai aizstāvībai.

Nebija jau nekā sevišķi aizdomīga, ja Kertners šā gada pavasarī bija aizbraucis uz eksperimentālo aviorūpnīcu un pasūtījis sev skafandru augstiem lidojumiem. Lielākai lidmašīnu daļai nav hermētisku kabīņu, un bez skābekļa maskas augstu lidot nav iespējams. Tāds skafandrs nav nekāds sevišķs noslēpums. Speciālajos žurnālos jau bija parādījušies sīki tehniski tā apraksti, fotoattēli, tehniskie zīmējumi. Taču Kertneram viņa uzdevuma atrisināšanai bija vajadzīgs paraugs. Sādu skābekļa elpojamo aparātu ar hermētisku masku (strumenlo della respiratione artificiale) Itālijā lidojumos lielos augstumos lietoja jau vairākus gadus. Starp citu, šādu masku un aparātu lietoja arī lidotājs Donati savā rekordlidojumā 1934. gada aprīlī, kad sasniedza četrpadsmitarpus kilometru augstuma. Masku bija konstruējis profesors Herlistka, Turīnas universitātes fizioloģijas docents, kurš reizē bija arī zinātniskais konsultants eksperimentālajā centrā Montečelio. Pagājušajā pavasarī Kertners bieži bija redzams turienes lidlaukā. Ne vienu vien reizi viņš arī pats pacēlās lielā augstumā. Taču vēlāk nolēma, ka skābekļa maska daudz vairāk vajadzīga Vecajam, izdevīgā brīdī nosūtīja aparātu uz Centru, un kopš tā laika čemodānā glabājās valkājami apģērba gabali, kādus lielos augstumos nepavisam nelieto.

«Plikpauris redz man cauri,» Etjēns nodomāja. «Un saprot, ka tikpat labi es redzu viņam cauri. Kaut gan ļoti pūlos to apslēpt…»

Un, jo skaidrāk kļuva redzams, ka jaunais izmeklētājs ir lietpratējs, jo mierīgāks kļuva Kertners. Viņš izturējās nepiespiesti — beidzot taču viņam radusies laimīga un komersantam tik reta izdevība vaļsirdīgi parunāties par savu lietu ar gudru cilvēku. Lielā savaldības prasme!

Izmeklētājs sāka noskaidrot Kertnera pēdējā Spānijas ceļojuma apstākļus.

—    Jūs taču varējāt braukt uz turieni ar ātrvilcienu caur Nicu un Marseļu. Kāpēc jums bija jābrauc ar kuģi caur Speciju, turklāt divas diennaktis ostā jāgaida tvaikonis «Patria»?

—   Vai tad jūs nezināt, ka ar kuģi, pat tad, ja pērk

biļeti pirmajā klasē, brauciens izmaksā trīsreiz lētāk nekā ar ātrvilcienu? Es nevaru sūdzēties, ka būtu nabags, tomēr esmu radis skaitīt jūsu liras, lai ari cik tās kļuvušas vieglas… Jau tēvs mani mācīja skaitīt katru šiliņu…

Dažreiz ir izdevīgāk notēlot izšķērdīga bagātnieka lomu, kurš kaisa naudu bez skaita, bet citreiz — izlikties par sīkstuli un skopuli…

Jā, viņš jau daudzus gadus interesējas par dažādu lidmašīnu modeļu rasējumiem. Kā viņš lai neinteresētos par aviācijas tehniku, ja pats nodarbojas ar aviācijas piederumu pilnveidošanu un ir šajā nozarē vairāku izgudrojumu autors, ko apliecina starptautiski patenti? Jā, dažkārt viņš ir izrādījis zināmu ziņkāri, ko var uzskatīt par neveselīgu tās fi mas, kuras mēdz taisīt noslēpumus, kā saka, no zila gaisa. Viņa viedoklis ir tāds, ka aviācijas vispārējā progresa labā nav nekāds grēks paņemt to, kas nomests ceļmalā, citiem vārdiem sakot, — atstāts bez virzības. Vai izmeklētājs grib nosaukt to par tehnisku plaģiātu? Kertners uzskata, ka šādu pastiprinātu interesi par svešiem rasējumiem būtu jāapzīmē par jaunumu radošu aizgūšanu. Bet' galu galā būtība jau neslēpjas formulējumos.

Jā, par Kertnera patentiem vairākkārt interesējušies kara ministrijās gan viņa dzimtenē Austrijā, gan Japānā, Grieķijā, Spānijā. Sajā apstākli viņš neredzot nekā Itālijai naidīga.

Padomju vēstniecība? Nē, ar padomju speciālistiem viņam pagaidām nav bijis darīšanu. Vispār viņš vēloties kalpot tehniskajam progresam neatkarīgi no tā, kam viena vai otra aviācijas rūpnīca simpatizē — ģenerālim Franko vai Hozē Diasam, un neatkarīgi no tā, kas apbalvo lidmašīnu izmēģinātājus ar ordeņiem — Gērings vai Vorošilovs. Ja Kertners darbotos Krievijas uzdevumā, strādātu tās labā, kā centās pārliecināt sīciņais izmeklētājs uz augstajiem papēžiem, — tad kālab gan viņš glabātu savā dzīvoklī krievu lidmašīnu rasējumus ar atzīmi «pilnīgi slepeni»?! Absurds, pilnīgs absurds! Krievu rasējumi nav sliktāki par citiem. Arī no krieviem var šo to aizgūt!

«Varbūt nevajadzēja man patlaban atgādināt par šiem rasējumiem, turklāt tik uzmācīgi. Jo leģenda par krievu «pilnīgi slepenajiem» rasējumiem nav

pārliecinoša. Tā noderētu pirmajam izmeklētājam, bet šo ar tādu «pilnīgi slepenu» pili ap stūri neapvedīsi…»

Noklausījies pēdējo argumentu, izmeklētājs ilgi klusēja, berzēdams savu pliko pauri. Varbūt visi argumenti kopumā tomēr izklausījās ticami un sašķobīja viņa pārliecību? Nē, viņš atkal atsāka savu sakāmo, ka Kertners varot, cik viņam tīk, blēdīties ar krievu rasējumiem, nodarboties ar tehniskiem plaģiātiem, tā esot viņa personiska darīšana. Bet nelikumīga to lidmašīnu tehnisko zīmējumu iegūšana, kuras atrodas Itālijas gaisa flotes bruņojumā, varot nākt par ļaunu nācijai.

—    Es labi atceros, ka šā gada divdesmit trešajā oktobrī ir izveidota Romas un Berlīnes ass. Taču tas vēl nenozīmē, sinjor komisār, ka mums nu viss vāciskais būtu jāsauc par itālisku. Vai tad meseršmita rasējumi ir Itālijas valsts noslēpums? Tā var spriest tikai tādi cilvēki, kuriem trūkst nacionālā pašlepnuma. Nedomāju, ka vācieši apvainotu mani valsts nodevībā, ja es petitu kaproni vai fiat lidmašīnu rasējumus. Es gribu uzbūvēt pats savas kertnera markas lidmašīnu un pats to izmēģināšu. Kas zina, varbūt radīsies pirmā lieliska austriešu markas lidmašīna? Nu, saprotiet taču, tā ir mana aizraušanās, mana kaislība! Man ir bijis daudz neveiksmju un kļūdu, un tagad pie visa tā jūs vēl turat mani velns zina kādās aizdomās. Bet es arī tagad palikšu uzticīgs savam sapnim!

—    Sapņojiet, cik jums tik, bet lai tas nenāk par ļaunu cildenajiem fašisma mērķiem un idejām!

Etjēns piekrītot pamāja, reizē demonstratīvi pielikdams pie mutes kabatas lakatiņu, un uz tā palika asins traips.

Izmeklētājs izlikās iedziļināmies kādos dokumentos.

—    Pat iespējamākā versija, no jūsu viedokļa raugoties, nav vēl nekāds pierādījums, — Kertners turpināja.

—    Lūk, piemēram, Parīzē, Luvrā, es redzēju Milosas Veneras tēlu. Pastāv versija, ka Venera ar labo roku pieturējusi apsegu, bet kreisajā turējusi ābolu. Par to sarakstīts simtiem grāmatu, un tomēr tā ir tikai versija. Kautrais, tikko manāmais smaids Veneras marmora sejā neko nespēj pateikt. Tāpat no Veneras vaibstiem neko nevarētu nolasīt arī tad, ja viņa nesmaidītu, bet būtu tikpat drūma, kāds patlaban esat jūs, klausoties manos vārdos, bet neiedziļinoties to jēgā…

—   Ne visai pārliecināts jūs jūtaties, — izmeklētājs pasmīnēja, — ja aicināt sev palīgos Veneru, turklāt bez abām rokām!

Viņš pīpēja, izpūzdams dūmu gredzenus tik veikli, ka viens gredzens šāvās cauri otram — lielākam. Viņš atkārtoti piedāvāja Kertneram cigareti, bet tas atkal atteicās, norādīdams uz savām sasistajām lūpām. Izmeklētāja acis kļuva galīgi blāvas.

Sā vai tā — Kertners nevarēja pārmest viņam netaktiskumu vai prāta trūkumu, un arī izmeklētājs, kā redzams, bija pienācīgi novērtējis savu pretinieku, tālab pratināšana, lai cik tā bija tāla no vaļsirdības, norisa abpusējas izpratnes garā.

Katrā ziņā tā bija spēcīgu pretinieku divkauja, un Etjēns saprata, ka ari izmeklētājs labprāt duelējas ar tādu pretinieku, kas izturas'gudri, prasmīgi tēlo nevainību, prot valdīt pār sevi pat tad, ja tam noliek priekšā vainas pierādījumus.

Etjēns brīžam aizmirsa, ka izmeklētāja pretinieks ir viņš pats savā ādā, un vērtēja Kertnera un izmeklētāja divkauju objektīvi. Turklāt nopratināšanas laikā Etjēns paguva nodomāt: līdzvērtīgiem pretiniekiem izdodas savstarpēji uzminēt vienam otra slepenākās domas. Starp ienaidniekiem atklājas t ids pats gaišredzes spēks un prāta skaidrums, kāds mēdz būt starp diviem tuviem draugiem vai mīlniekiem, kas spēj lasīt viens otra dvēselē.

Gadījās, ka izmeklētājs tikai paguva kaut ko nodomāt, kad Etjēns jau uzminēja viņa domu un atbildēja uz vēl neizskanējušu jautājumu. Gluži tāpat laimējās arī izmeklētājam uzminēt vēl neizsacītas Kertnera atbildes.

Pēkšņi izmeklētājs pasniedza Kertneram žūksni «Neue Zūrische Zeilung» — visus laikraksta pēdējo dienu numurus. Laikrakstus atļauts Kertneram nodot: tādu rīkojumu devis juridisko zinātņu doktors.

Kertners atšķīra laikrakstu un tūdaļ iedziļinājās biržas biļetenā, it kā viņam pasaulē nebūtu nekā interesantāka par akciju kursu pēdējā nedēļā.

Izmeklētājs pamanīja, ka Kertners ir nodziļinājies biržas jaunumos.

—   Vai jūs esat bagāts komersants?

—       Kā to teikt… Man ir zināmi noguldījumi zviedru, angļu, šveiciešu bankās.

—    Lieli noguldījumi?

—    Es teiktu, ka tie ir vidēji.

—       Nu, cik ir jūsu kontā? — izmeklētājs kļuva ziņkārīgs.

—       Nu, teiksim, Anglijā — piecdesmit pieci tūkstoši mārciņu sterliņu, — Kertners vienaldzīgi atbildēja.

Izdzirdis tādu skaitli, izmeklētājs sacēla uzacis.

Viņš arvien vairāk svērās uz domām, ka viņa priekšā ir ne visai godīgs veikalnieks, kurš pelnās tādējādi, ka apgadā dažādām sūtniecībām rasējumus, patentus, pie kam nesmādē arī slepenu materiālu piegādi. Izmeklētājs saprata, ka Kertnera rokās ir ienesīgs veikals, bet, ka tik lielas summas …

Pratināšanas beigās izmeklētājs, negaidot Kertnera lūgumu, paziņoja, ka visa apcietināšanas brīdī atņemtā nauda šodien viņam tiks atdota. Kamēr OVRA izdara izmeklēšanu, viņam tiesības tērēt naudu pēc saviem ieskatiem.

42

Stundas pusotras pirms vilciena atiešanas, kad Skarbeks ar ģimeni jau posās, lai brauktu uz staciju, atskanēja piesardzīgs klauvējiens pie durvīm. Numurā ienāca pieklājīgs kungs ar baltu šalli ap kaklu.

—    Skarbeka kungs?

—    Jā.

—       Man jāapskata vīza jūsu pasē. — Viņš parādīja slepenpolicijas nozīmīti.

Skarbeks ļoti ilgi un ļoti uzmanīgi aplūkoja nozīmīti.

—    Kāpēc jūs tā pētāt nozīmīti?

—       Redzat, vakar man viens kungs jau rādīja tādu nozīmīti. Visu, ko es varēju atcerēties un pateikt, es atcerējos un pateicu policijā. Šodien man atkal rāda tādu pašu nozīmīti. Man jau sakravātas mantas. Laiks braukt uz staciju. Portjē jau pasūtīja taksometru. Bet jūs atkal liekat man krāmēties ar kādu tur vietējo afēristu. Vai jūs sūtīja doktors Štraubs?

—    Jā, doktors Štraubs zina par manu nācienu.

«Tātad doktors Straubs tikai zina par šā vīra vizīti, bet nav viņu pie manis sūtījis.»

Skarbeks pasniedza pasi, un aģents ar balto šalli sāka to šķirstīt. Cik daudz tajā visādu vīzu, atzīmju, zīmogu!

—    Kur esat dzimis? — aģents bargi jautāja.

—    Ja atmiņa mani neviļ, tas ir uzrādits pasē. Sieva ar dēlu brauc uz Prāgu pie radiem, es — veikala darīšanās uz Hamburgu. Vai zināt, kad mans dēlēns vēl bija mazs, viņš reiz jautāja: «Tēt, kur tu esi dzimis?» — «Poznaņā.» — «Bet kur ir dzimusi māmiņa?» — «Varšavā.» — «Un es?» — «Tu esi dzimis Ķīnā.» Dēls nopriecājās: «Cik laimīgi gadījies, ka esam satikušies visi kopā!»

—    Man jānogādā pase policijā. — Aģents ar balto šalli pat nepasmaidīja.

—    Kā vēlaties, es braukšu uz staciju. Lūk, biļetes, man vēl jānodod bagāža. Tādā gadījumā, lūdzu, atvediet pasi uz vilcienu! Visu, kas bija manos spēkos, lai palīdzētu jums notvert vietējo blēdi, esmu izdarījis.

Pēkšņi aģents sāka runāt itāliski, tad negaidīti kaut ko jautāja krievu valodā. Cik varēja spriest no Skarbeka atbildēm, viņš ciešami nepārvaldīja nevienu valodu, tikai savu dzimto — poļu. Atbildot lauzītā krievu valodā, viņš paskaidroja, ka esot dzimis guberņā, kura pēc krievu revolūcijas ieskaitīta Polijā, bet jaunībā (viņš sacīja «jaunestībā») bieži dzirdējis krievu valodu.

Aģenta vingrinājumi lingvistikā darīja Skarbeku uzmanīgu. Skaidrs, ka šis, ar balto šalli, nav vienkāršs kriminālists, tas ir cita lidiena putns.

—    Pase tiks nogādāta stacijā. Minūtes divdesmit pirms vilciena atiešanas atbraukšu ar motociklu.

Skarbeks brauca uz staciju jau laikus, viņam rūpēja lielā bagāža. Divi nesēji aizstiepa uz bagāžas nodaļu lielu koferi, divus čemodānus, apaļu cepuru kārbu un kroketa kasti.

Anka ar dēlu palika vagonā, bet Skarbeks izgāja uz perona un gaidīja aģentu ar balto šalli. Nepacietībā viņš vairākkārt aizstaigāja līdz izejai stacijas laukumā, lai paskatītos, vai motocikls nav jau piebraucis.

Minūtes piecpadsmit pirms vilciena atiešanas aģents ieradās un atdeva pasi. Viņš tik ļoti steidzies, ka neesot paguvis izrakstīt no pases visus viņu interesējošos

datus: dzimšanas vietu, vecumu, sevišķās pazīmes, pastāvīgo dzīves vietu.

—    Visas ziņas par mani ir iesniegtas doktoram Straubam. Ieskaitot mātes uzvārdu pirms precēšanās. Inspektors Lenčs to visu zina.

—    Lenčs ir pats par sevi, bet mums šis ziņas vajadzīgas atsevišķi.

«Tātad nodaļa, kas nodarbojas ar blēžiem un naudas viltotājiem, mani nodevusi politiskajai nodaļai,» Skarbeks tūdaļ noprata un jautāja:

—    Varbūt mani vēl sagaida nepatikšanas ceļā? Tad man labāk palikt Vīnē, lai jūs varētu noskaidrot visu līdz galam.

—   Varat braukt mierīgi.

—    Kas tad par lietu?

—    Mums vajadzēja nofotografēt viltoto vīzu. Un pie reizes atzīmēt jūsu brauciena gala punktu — Hamburgu. — Brīdi klusējis, aģents ar mākslotu līdzjūtību sacīja: — Jūtu jums līdzi, Skarbeka kungs. Nav visai liels prieks ceļot ar ģimeni svētku laikā.

—    Zelta teļš prasa upurus. Turklāt Hamburgas biržā neielaiž sievietes. Visvecākā birža Vācijā un visgudrākais noteikums. Vai zināt, kādēļ tas pieņemts? Lai biržā mazāk pļāpātu, klaigātu un lai sievietes neuzmāktos mums ar padomiem. — Skarbeks sazvērnieciski turpināja čukstus: — Hamburgas birža ir vienīgā vieta zemes virsū, kur es atpūšos no savas laulatas draudzenes …

Uz perona pie Skarbeka pienāca satraukts nesējs un sacīja:

—    Jūs aicina uz bagāžas kasi. Kaut kas nav kārtībā ar bagāžu.

Skarbeks īsi, bet visai izteiksmīgi saskatījās ar Anku, kas stāvēja vagona tarnburā, un gāja līdzi nesējam. Anka, mazliet nobālusi, lūkojās nopakaļ.

—    Varbūt būs vajadzīga mana palīdzība? — aģents ar balto Šalli piedāvājās un devās līdzi Skarbekam.

Bagāžas pieņēmējs sagaidīja pasažieri ļoti bargi.

—    Vai tā ir jūsu bagāža? Tās svars pārsniedz paredzēto. Jums jāpiemaksā deviņdesmit četri šiliņi.

Skarbeks skaļi ievilka elpu, izņemdams kabatas portfeli. Bagāžas pieņēmējs nodomāja, ka pasažieris ļoti steidzies, tāpēc aizelsies. Aģents ar balto šalli izteica

izbrīnu par to, ka kungs vedot līdzi kasti ar kroketu. Lētāk taču nopirkt jaunu kroketu nekā maksāt tādu naudu par bagāžu.

—       Jums droši vien taisnība, — Skarbeks piekrita.

—   Bet mēs esam pieraduši pie savām bumbām un āmuriem … Krokets patlaban atkal nāk modē. Man stāstīja, ka toreiz, kad Kanāriss, — Skarbeks mazliet pieklusināja balsi, — pārcēlies uz dzīvi Zīdendes priekšpilsētā, izrādījies, ka kaimiņos viņam dzīvo pats Heidrihs. Un, lūk, svētdienu pēcpusdienās admirālis ar sievu un meitām bieži spēlējis kroketu ar drošības dienesta priekšnieku un Viņa ģimeni…

Atvadoties — jau pēc trešā zvana — Skarbeks aģentu ar balto šalli pacienāja ar Havannas cigāru, bet pats nenopīpēto, smalku aromātu izgarojošo cigāru nevērīgi nometa zem vagona riteņiem, kad tie jau sāka kustēties. To var atjauties tikai ļoti bagāts pīpmanis.

Kad vilciens atgāja no Vīnes stacijas perona, Skarbeks_ noslaucīja sviedrus no pieres un ar atvieglojuma nopūtu sacīja:

—   Vai zini, Anka, šodien man tik ļoti laimējās, it kā man būtu bijusi ieteikuma vēstule pie paša dieva tā kunga!…

43

Izmeklētājs turēja vārdu. Atvērās lodziņš durvīs, cietumsargs sniedza Kertneram naudu un lūdza parakstīties par saņemšanu. Kertners saņēma ap septiņsimt liru, visu naudu, līdz pēdējam čentezimo, kas viņam bija atņemta apcietināšanas brīdī, un nu viņam bija ļauts tērēt to pēc saviem ieskatiem.

Tie, ka$ atradās izmeklēšanā, baudīja zināmas privilēģijas: kamēr apsūdzētā vaina nav pierādīta, nevienam nav tiesības saukt viņu par noziedznieku. Bet tie, kurus turēja aizdomās par spiegošanu un saskaņā ar šo likuma pantu notiesāja, netika uzskatīti par krimināliem, bet par politiskiem noziedzniekiem. Un cietumsargi, lai cik maz tie.ievēroja likumību, šo pantu neaizmirsa. Galu galā Kertners tomēr ir citas valsts pilsonis, un cietumsargi gribot negribot ar to rēķinājās — jo vairāk tāpēc, ka šis ārzemnieks bija naudīgs.

Kamēr tev kabatā apaļa summa, iu esi kungs, pat ja kungam sit pa purnu.

Visas nākamās dienas Kertners dzīvoja Milānas cietumā «San Vittore» ar visu iespējamo komfortu. Viņš izvēlējās kameru saules pusē un maksāja par to piecas liras diennakti. Kamera bija tikko izbalsināta, lāviņa nošķiesta ar kritu. Kertners izsauca apkopēju, lai tas lāviņu notīra un uzklāj. Ve]u bija atļauts mainīt divreiz nedēļa. Kādas vēl ērtības bija atļautas maksas kamerā? Tūbas matracis, spilvens, mazgājamais trauks ar bļodu un krūku, dvielis, katliņš, krūze un karote. Lāviņa pieskrūvēta pie sienas, bet ķeblīti var pārvietot. Uz kameras durvīm plāksnīte «Stingra izolācija», un tomēr Kertneru vadīja uz pastaigu.

Viņš atteicās no nabadzīgajām cietuma pusdienām, pasūtīja pusdienas tuvējā tratorijā un cietuma kioskā pirka visu vajadzīgo: sieru, vīnu, papirosus, sveces, avīzes, ilustrētos žurnālus . ..

Pēc kārtējās pratināšanas Kertners pusnesamaņā gulēja savā kamerā, kur logā iespīdēja saule, kad pēkšņi dārdot atsprāga durvis un ienāca cietumsargs. Kertneram pavēlēja aši apģērbties.

—    Ātrāk, ātrāk! — Kertneru steidzināja, kad viņš gāja pāri pagalmam uz melno slēgto automobili.

—   Skriešus!

Viņu tik steidzīgi iegrūda automobilī' un veda prom, ka viņš nepaguva pat sasiet kurpju saites un uzsiet kravati. To visu nācās darīt ceļā, un konvojnieki, kas viņu pavadīja, uzslavēja Kertneru par veiklību, ar kādu tas bez spoguļa uzsēja kravati.

Viņu aizveda uz staciju, no kuras iet vilcieni uz Turīnu. Pa peronu viņi visi trīs skrēja, cik jaudas. Un, tikko iegāja vagonā, vilciens sāka kustēties. Kertneram un viņa pavadoņiem bija rezervēta atsevišķa kupeja. Viņu dēļ Milānas—Turīnas vilciens bija uz dažāni minūtēm aizturēts.

Konvojnieki bez mitas pļāpāja, un Kertneram nebija grūti jau pēc dažām minūtēm uzzināt, ka OVRA galvenā priekšniecība atrodas Turīnā, ka Milānā ir tikai iecirknis; doktors De Leo, tas pats, ar kuru Kertners saķildojās, strādā Turīnā un uz Milānu bija braucis īpaši Kertnera lietā …

Sēdēdams pie vagona loga, Etjens pūlējās pārcilāt atmiņā visu, kas viņam tajās dienās jāatceras.

Ko viņš drīkst patlaban atcerēties? Ne jau savu bērnību, ne savu jaunību, bet gan tā cilvēka bērnību un jaunību, kura vārdu viņš valkā.

Arī viņa paša līdzšinējā dzīve ir it kā viena qo leģendām, kuras tam nācies iegaumēt savā izlūka mūžā. Un šī viņa pirmā leģenda atšķiras no pārējām tikai ar to, ka šo viņš iegaumējis labāk, ar lielāku detaļu daudzumu.

Viņa aizvērto acu priekšā virknējās visi, ar ko viņš bija sadarbojies pēdējos mēnešos. Viņam vēl stāv priekšā konfrontācija ar to, kurš viņu nodevis.

Negribējās domāt, ka viņu nodevis Paskuale, — drīzāk gan Paskuale pats ir kritis par upuri kāda nodevībai. Pusnesamaņas stāvoklis, kādā Paskuale toreiz ieradās tratorijā, izskaidrojams ar viņa senseno bailību; acīmredzot tā sākusi progresēt. Redz, ko nozīmē izbīties līdz piesardzības zaudēšanai! Kad Paskuale ir baiļu varā, viņš allaž laiza lūpas.

Varbūt Pazudušais Dēls? Etjēns atcerējās iepazīšanos ar viņu. Specijā ostas tavernā pie galdiņa risinājās tukša tērzēšana par šo un to. Kāds sacīja: Musolīni beidzot esot panācis, ka vilcieni Itālijā sākuši iet pēc saraksta. Un tad šis pats Pazudušais Dēls. teica: «Es labprāt vēlētos, lai mūsu vilcieni kavētos tāpat kā senāk.» Un šajos viņa vārdos bija tik daudz apslēpta naida, ka Etjēns Pazudušajā Dēlā tūdaļ saskatīja pārliecinātu antifašistu, kurš nav samierinājies ar režīmu. Jā, dažreiz nav svarīgi, ko cilvēks saka, bet gan — kā viņš to pasaka: viņa sejas izteiksme, viņa acis.

Arī par Pazudušo Dēlu negribējās ļauni domāt, kaut gan viņa biogrāfija deva pamatu zināmām aizdomām. Tēvs — bagāts rēderis, tam pieder kuģu būvētavas gan Specijā, gan Dženovā. Viņš sūtīja dēlu praksē Hamburgas un Brēmenes kuģu būvētavās, bet dēls ne visai interesējās par kuģu būvniecību; viņš iepazinās ar vācu sociāldemokrātiem un komunistiem, aizrāvās ar idejām, kuras nepavisam nesaskanēja ar to bauslību, kas tika sludināta bagātā rēdera ģimenē. Pazudušais Dēls, kā izrādījās, bija uzņēmīgs, veikls un viltīgs pagrīdnieks, kuram ārkārtīgi veicās visriskantāko uzdevumu izpildē.

Tas bija viņš, kas, izmantojot kuģa kapteiņa otrā palīga stāvokli, braucienā uz Spāniju, kad kuģis veda izjauktus meseršmita lidmašīnu jaunākos modeļus, izzaga no seifa lidmašīnu rasējumus un vēlāk nolika tos atpakaļ. Reiz pēc Kertnera uzslavas Pazudušais Dēls iesaucās: «Tas nav nekas! Ja man būtu laiks un līdzekļi, es dabūtu rokā un nokopētu Viktora Emanuēla valdnieka kroni.» Var būt, ka Pazudušais Dēls nav spējis izciest pratināšanu, spīdzināšanu un ir nodevis biedrus, cerēdams, ka tēvs palīdzēs atbrīvoties savam grēkus nožēlojušam pēcniekam, kas notēlojis «Pazudušā Dēla atgriešanos»? Tēvam ir milzīgi sakari, liela nauda, viņš daudz darījis itāliešu kara flotes attīstībā un var cerēt uz paša dučes aizstāvību.

Taču vēl lielākas aizdomas Etjēnam bija uz Ermīnijas vīru. Ne jau velti Etjēns tik ļoti satrūkās toreiz, kad augļu veikaliņā viņu ieraudzīja Mauricio! Skaistais « puisis ar tādu raksturu, ko var apzīmēt ar vārdiem «ņem no dzīves visu». Pagrīdes cīņā visbīstamākie tādi cilvēki, kuriem patīk padižoties, turklāt ja tie bieži uzkāpj uz korķa. Lielībnieks viegli var izpļāpāties drauģeļu kompānijā, kur tam tīk palielīties. Lielība — visbīstamākā kaite cilvēkam, kura pienākums glabāt noslēpumu un stingri ievērot konspirācijas noteikumus. Etjēns kaut kur ir lasījis, tikai neatceras, kur, laikam gan kādā Balzaka darbā, ka pieviltas kaislības, aizvainota lepnība, pļāpība ir vislabākie policijas aģenta palīgi. Un Errnīnijas piedzīvotājs neapšaubāmi ir aizvainotas lepnības pilns, jo arvien mēdz atcerēties, ka armijā tam nav piešķirta izpelnītā dienesta pakāpe, nav piešķirti attiecīgi apbalvojumi, un katram nejaušam sarunas biedram skaidro: viņš apiets tādēļ, ka simpatizējot antifašistiem. Vai tad nav viegli neviļus šo to izpļāpāt, kad vīnogu degvīna pudele jau izdzerta? Pudele, ko izmaksājis pavirši pazīstams galda biedrs, kurš šķiet tik simpātisks un izraisa pilnīgu uzticību tādēļ vien, ka devīgi pacienā. Un pacienāšana gadās īstajā laikā, kad Erminija ir atteikusies dot naudu iedzeršanai …

Vai Oskars1 , Gri Gri vai Skarbeks, atrazdamies viņa vietā augļu veikaliņā, ietu dzert grapu kopā ar Mau-

1 Ievērojams izlūkošanas darbinieks Oskars Stiga. (Tulk.)

ricio pēc tam, kad būtu saņēmuši no Ermīnijas visas slepenās ziņas?

Taču, spriežot no pratināšanas, Ermīnija ir palikusi ārpus aizdomām, un Etjēns mocījās šaubās: kā gan viņas piedzīvotājs būtu varējis Etjēnu nodot, ja sakari tika uzturēti tikai ar Ermīnijas starpniecību? Tikai viņa viena zina Turīnas adresi, no kuras pavediens ved pie Skarbeka.

«Momento», kā redzams, nav nokļuvis slepenpolicijas redzes lokā. Nav nekāda pamata domāt, ka «Momento» būtu apmeklējuši slepenpolicijas aģenti un ka fotoateljē būtu radušās kādas nepatikšanas.

Un tomēr Ermīnijas vīrs ar visu viņa paradumu buķeti, ar šaubīgajām rakstura ip»ašībārn, galīgi nederīgām pagrīdes darbā, modināja aizdomas …

Turīnas OVRA jau Kertnera iebraukšanas dienā sarīkoja viņam vairākas konfrontācijas, no kurām Kertners varēja secināt par viņu piemeklējušās katastrofas apmēriem.

Viņš neatzina, ka būtu pazīstams ar pārējiem apcietinātajiem, izņemot aviatoru Lionello, savu lidošanas instruktoru.

Pirmā konfrontācija bija ar Pazudušo Dēlu. Tas turējās lieliski.

—    Vai jūs kādreiz esat redzējis šo cilvēku? — izmeklētājs viņam jautāja, kad istabā ieveda Kertneru.

Kertners nekādi nebija gaidījis, ka te sastaps to pašu izmeklētāju ar kailo galvvirsu un tumšajām brillēm' kurš viņu pratināja pēdējās dienās Milānā.

—    Noteikti apgalvot nevaru… — Pazudušais Dēls šaubīdamies sacīja. — Varbūt esmu redzējis, bet varbūt arī neesmu. Vai šis sinjors nav ārsts? Šķiet, būšu redzējis vietējā slimnīcā, kad tur apmeklēju kādu tuvu pazīstamu dāmu. Bet varbūt es maldos. Vai jūs neesat ginekologs? …

Tajā pašā dienā notika konfrontācija ar Paskuali Espozito. Kertners apgalvoja, ka neesot ar to pazīstams. Šķiet, esot kādreiz redzējis šo sinjoru uz kuģa «Patria» klāja, bet vēlāk tas nezin kādēļ gadījies pie viena galdiņa ar viņu tratorijā pie «Mota» fabrikas vārtiem.

Kertners vairākkārt jautāja Paskualem, kāds viņam vārds un uzvārds, nesapratnē raustīja plecus un beidzot teica:

—    Lūdzu, neļaunojieties, bet jūsu vārds man pilnīgi svešs. Tomēr galīgas skaidrības labad man vajadzētu pavaicāt savam kompanjonam. Varbūt jums bijušas darīšanas nevis ar mani, bet ar sinjoru Pagaņolo?

Paskuale Espozito neapjēdza, ka Kertners no viņa atkratās Paskuales paša labā, cenšas izpestīt viņu no šīs lietas, un jutās aizvainots: Kertners vairās no viņa kā no spitālīga!

Paskuale trīcēja nervu uzbudinājumā, raudāja no aizvainojuma, raudāja aiz kauna un riebuma pašam pret sevi, bet Kertners naivi domāja, ka Paskuale trīc un raud aiz bailēm. Pat konfrontācijas brīdī Kertners negribēja domāt, ka Paskuale pie «Mota» vārtiem aizvests policijas automobilī, ka tratorijā viņš iegājis jau provokatora lomā.

Taču vislielākais pārsteigums un visdziļākais sarūgtinājums Kertneram nāca otrajā dienā, kad viņu konfrontēja ar Gri Gri.

Kertneram ne prātā nenāca, ka Gri Gri arestēts. Kur un kad tas noticis? No kurienes Gri Gri ir atvests uz Turīnu? Un kāda laime, ka jau daudzus mēnešus neviens un nekur nav varējis redzēt Kertneru kopā ar kalsno, lēno un nerunīgo Gri Gri!

Un, sēžot iepretim izmeklētājam pie galda, Kertners klusībā izteica svētu pateicību Vecajam, ka tas mācījis viņu būt ārkārtīgi piesardzīgam satiksmē ar biedriem no Padomju Krievijas. Lai cik liels dažkārt bija kārdinājums, lai cik liela dažkārt bija vajadzība, Kertners nekad nesatikās ar Gri Gri darījumos, kas bija saistīti ar padomju importfirmu pasūtītās produkcijas pieņemšanu. Gri Gri braučīeni uz Milānu bija jo dabiskāki tādēļ, ka tur atradās padomju tirdzniecības pārstāvība, kurā strādāja Tamāra, viņa sieva.

No kurienes OVRA aģentiem var rasties pierādījumi pret Kertneru un Gri Gri, ja viņi nekad te nav ne tikušies, nedz sarakstījušies?!

Kertners neapjuka, kad satikās vaigu vaigā ar sirdij tik mīļo Gri Gri. Viņiem abiem tas bija rūgts pārsteigums!

Abi juta pētošos, caururbjošos izmeklētāja skatienus, taču abu sejas pauda tikai neizpratni.

Izmeklēšanas gaitā Kertners bija sacerējis versiju, ka kādas slāvu valsts konsulāta darbinieks esot interesējies par dažiem slepeniem rasējumiem. Kertners ar to cilvēku divreiz saticies veikalu darīšanās. Etjēns šo versiju bija izveidojis tik veikli, ka viņam noticēja pat tālredzīgais un pieredzējušais izmeklētājs. Zēl, ļoti žēl, bet Kertners nezinot ne tā aizdomīgā slāva vārdu, nedz pavalstniecību, jo tas esot atturējies dot Kertneram savu vizītkarti. Neesot teicis arī konsulāta adresi, bet runājis vienādi labi gan serbiski, gan čehiski. Un, lūk, kādam no ietekmīgiem OVRA darbiniekiem, šķiet, pašam doktoram De Leo, bija ienācis prātā, ka tieši Gri Gri ir tas slāvs, ar kuru divkārt saticies Kertners.

Konfrontācijā Kertners kategoriski noraidīja doktora De Leo aizdomas. Sveša cilvēka lomu teicami notēloja arī Gri Gri.

—    Tas bija plikpauris, ar paresnu vidukli, — Kertners it kā vīlies sacīja. — Bet šis — redziet paši …

Gri Gri atlika tikai neziņā paraustīt plecus: viņš bija garš kā šķeista, īsi apcirptiem matiem.

—    Jūs esat pārliecināts, ka šis nav tas slāvs? Varbūt jūs viņu nevarat pazīt?

—    Kā tad es, sinjor komisār, varētu nepazīt cilvēku, kurš sabojājis manu veikalnieka karjeru, aptraipījis manu godu un sagādājis man tik daudz ciešanu? Kādēļ gan es lai saudzētu to slāvu, censtos pasargāt viņu no soda un apgrūtinātu izmeklēšanu? Tas nepavisam nav manās interesēs!… Un cik veikli viņš mani piemānījis! — Kertners notēloja sašutumu. — Varat ticēt — nav tik viegli piemānīt pieredzējušu veikalnieku, pie kādiem iedrošinos sevi pieskaitīt.

Kertners domāja, ka izmeklētājs neapmierināsies tikai ar vienu viņa konfrontāciju ar Gri Gri un ka viņiem vēl nāksies tikties.

Taču nākamajā dienā Kertneru vispār neizsauca uz nopratināšanu, bet parīt viņam kļuva zināms, ka jau sacerot izmeklēšanas slēdzienu.

OVRA neuzdrošinājās bez nopietna pamata ilgi turēt arestā padomju darbinieku, un Gri Gri pierādījumu trūkuma dēļ tika atbrīvots.

44

Tikko vilciens atgāja no Vīnes stacijas, Skarbeks atguva prasmi labi runāt vāciski.

Aģents ar balto šalli bija nozudis, bet Skarbcks pamanīja, ka aģenta resnais un plikpaurainais kolēģis brauc līdz Cehoslovakijas robežai.

Aiz robežas, kad vilcienu, bija atstājis arī resnais plikpauris, Skarbcks sāka tērzēt ar vecāko konduktoru. Viņi ceļā esot pārlēmuši un gribot braukt uz Hamburgu visa ģimene, lai Ziemas svētkus pavadītu kopā. Vai varot nopirkt biļetes sievai un zēnam no Prāgas līdz Hamburgai? Vai ģimenei negadīšoties kādi sarežģījumi, braucot pāri Vācijas robežai? Vecākais konduktors pašķirstīja Skarbeka pasi un teica: sieva un dēls ierakstīti pasē, tātad vīza automātiski attiecoties arī uz viņiem, ja pār robežu braucot kopā. Un par atsevišķas kupejas izkārtošanu no Prāgas līdz Hamburgai viņš parūpēšoties.

Skarbcks iedeva vecākajam konduktoram naudu divām biļetēm līdz Hamburg*u, devīgi atlīdzināja par paredzamajiem pūliņiem un lūdza personiski pieskatīt, lai daļu bagāžas — pasargi dievs! — neizkrauj Prāgā. Ar Hamburgas biļeti tiekot sūtīts melns čemodāns un kroketa kaste, bet ar biļetēm līdz Prāgai — pelēks čemodāns, liels koferis un cepuru kārba.

Kamēr vilciens stāvēja Prāgā, vecākais konduktors visu nokārtoja. Tomēr luksusa vagona pasažieris laikam bija no tādiem, kuriem visur spokojas zagļi un nevīžīgi darbinieki. Viņš vairākkārt pienāca pie bagāžas vagona, baiļodamies, ka tikai viņa bagāžu aiz pārskatīšanās neizkraujot Prāgā.

Skarbcks nebūtu Skarbeks, ja pēc tam, kad viņu apmeklējis aģents ar balto šalli, pēc tam, kad par viņu interesējusies politiskā policija, nemainītu ceļojuma gala punktu un brauktu uz turieni, kurp nopirktas biļetes. Bet — ja gestapovieši jau gatavi sagaidīt un uzraudzīt viņu Hamburgā?

Viņš nolēma izkāpt Berlīnē, taču vecākajam konduktoram par to neteica ne vārda.

,Kad vilciens apstājās Berlīnes stacijā, Skarbeks aizgāja pie bagāžas vagona, iedeva bagāžas pārzinim prāvu dzeramnaudu, sacīdams, ka darīšanas spiežot

viņu apstāties uz dažām dienām Berlīnē. Luksusa vagona pasažieris aizgāja no perona tikai tad, kad ratiņi ar viņa mantām aizripoja uz stacijas bagāžas noliktavu. Vēlāk, neuzticēdamies bagāžas nodaļas ierēdnim, luksusa vagona pasažieris pats tur ieradās ar diviem nesējiem. Viņu lūdza neraizēties, solīja stundas laikā piegādāt bagāžu uz jebkādu adresi Berlīnē. Taču nemierīgais un neuzticīgais pasažieris vēlējās, lai visas viņa mantas tūdaļ tiktu iekrautas taksometrā,'ar kuru tas brauc uz viesnīcu Kūrfirsta dambī.

Abus čemodānus, koferi un kroketa kasti novietoja uz jumta bagāžnieka. Opeļa šoferis nodomāja, ka atbraucējs ir gan ļoti devīgs, taču pārāk rosīgs un neuzticīgs kungs. Pēdējā mirklī viņš vēl lūdza bagāžu uz jumta redelēm piesiet stiprāk. It kā opclis uz nevainojamā Berlīnes asfalta varētu tik loti satricināties, ka sāktu birt bagāža no jumta.

Tomēr Berlīnē, Kūrfirsta dambja viesnīcā, Skarbeks ilgi neuzkavējās. Jau nākamās dienas vakarā viņa rhantas nesa uz liftu «Polonijas» viesnīcas šveicars Varšavā, Jeruzalemes Alejās.

Portjē Skarbeku sagaidīja laipni un, sniegdams atslēgu, teica:

—   Panam sagatavots tas patļs numurs, kurā pans apmetās augustā.

—    Laipni pateicos panam.

—   Vai cienījamais pans pie mums uz ilgāku laiku?

—   Gribu pavadīt dzimtajā pilsētā Ziemas svētkus. — Skarbeks steidzās uz liftu, taču jau pie pašām lifta durvīm apstājās un jautāja: — Vai varat no rīta man atsūtīt drēbnieku?

—    Protams, pan.

—   Cik atceros, te «Polonijā» man pakalpoja ļoti simpātisks pans…

—    Pans Zbišeks?

—    Šķiet gan, ka tā viņu sauca.

—    Es jums viņu atsūtīšu …

Pēc brokastīm numurā ienāca drēbnieks; ap kaklu tam karājās centimetru mčrs, svārku atlokos bija saspraustas kniepadatas. Skarbeks aizslēdza durvis.

—   Pan Zbišek, priecājos redzēt jūs pie labas veselības. — Skarbeks atsaiņoja kroketa kasti. — Es vēl tagad valkāju žaketi, kurai jūs pāršuvāt pogas! Kopš tās dienas — vairs ne krunciņas!

Skarbeks sāka noskrūvēt kroketa āmuriem kātus un pakratīja tos virs galda. No rūpīgi izvirpoto kātu caurajiem vidiem izbira kasetes ar mikrofilmām. Skarbeks atkal saskrūvēja āmurus, novietoja atpakaļ kastē, bet mikrofilmas sabāza žaketes iekškabatā, tad kabatu aizpogāja, žaketi noģērba un sniedza panam Zbišekam.

—    Lūdzu iztīrīt un izgludināt, kā jau pans to prot.

Pans Zbišeks iznāca no numura, uzmanīgi nesdams uz pakaramā kociņa uzkarināto žaketi. Tās kabatā bija šovasar no «Meseršmita», «Fokevulfa» un «Heinkeļa» rūpnīcām uz Itāliju un Spāniju sūtīto rasējumu fotokopijas.

Rasējumu fotokopijas bija atgriezušās Vācijā, lai pēc dažām dienām uzsāktu jaunu — savu pēdējo ceļojumu uz austrumiem.

45

Toskano atbrauca Milānā nebrīdinājis, taču Džanīna neizskatījās pārsteigta. Viņa sagaidīja Toskano, sēdot pie rakstāmmašīnas mierīga un vēsi laipna.

Ja varēja ticēt Toskano, viņš ieradies «Heirēkas» kantorī darba laikā tikai tādēļ, ka šodien aizceļojot, turklāt uz ilgu laiku. Un tas neesot nekāds izpriecas brauciens, kas viņu sagaidot.

—    Uz kurieni tad dodies?

—    Mūsu organizācija parādījusi man lielu godu un uzticību. — Viņš lepni saglauda matus un ar visiem pieciem sabraucīja tos uz pakausi. Toskano allaž paturēja prātā, ka būtu vēl skaistāks, ja cirtainie mati neaugtu tik zemu un neaizsegtu pieri.

Viņš gaidīja jaunu jautājumu, kas liecinātu par viņas ieinteresētību, taču viņa neko nejautāja, un Toskano piebilda:

—    Es komandēšu superardili1 vadu. Duče varēs lepoties ar saviem audzēkņiem.

—   Var manīt, ka tu uzmanīgi lasi visas dučes runas.

—    Tu gribi teikt, ka man nav savu uzskatu?

1 Pārdrosminieku. (Itāliešu vai.) Tulk. 220

—    Var jau būt, ka tev tādi ir. Tikai dažreiz man liekas, ka tu tos savā fašista klubā esi no kāda aizņēmies.

—    Mēs par saviem līdzgaitniekiem varam saukt tikai tos, kuru domas sakrīt ar mūsējām. Sīs domas nedrīkst būt atšķirīgas, tām cieši jāpiegulst citai pie cilas, jo starpās iespiežas ienaidnieks.

—    Briljantīns piešķir skaistu spīdumu taviem matiem, bet tavas domas sasukātas vēl gludāk nekā mati.

—    Jā, mēs nekaunamies par savu vienprātību. Tāpēc jau duče dēvē mūs.par savu balstu.

Džanīna nogrima domās un pēc brīža, katru vārdu it kā svērdama, teica:

—    Par balstu var derēt tikai tas, kas spēj izrādīt pretestību.

—    Kā redzams, tu pa šo laiku esi aizgājusi ļoti tālu. Tikai nezinu, uz kurieni…

—    Tu domā — kopš tiem gadiem, kad bijām ballilu pulciņā? Jā, toreiz es pratu noskaitīt no galvas Musollni dzejoli. Vēl tagad neesmu aizmirsusi dzejoli «Mīliet maizi — mājas pavarda sirdi!», kaut gan šī maize pēdējos sešos gados ir krietni sacietējusi, tai piejauktas sēnalas un citi atvietotāji. Jā, es toreiz kopā ar tevi un citiem atkārtoju fašistisko dauksmi: «Ticēt, klausīt, cīnīties!» Arī es kopā ar taviem drauģeļiem dziedāju to dziesmu… Kā tur bija?… «Duče, duče, kurš gan no mums nespēs mirt?… Mēs izvilksim šķēpus no makstīm, kad vien vēlēsies tu… Nāks diena, un tēvzeme — varoņu māte — aicinās drosmīgai gaitai…»

—   Tā diena ir klāt, un mēs izvelkam šķēpus no makstīm.

—    Ar saviem šķēpiem jūs steidzaties nocirst katru pirkstu, kas norāda uz ļaunumu, uz meliem. Kauns par tādiem itāliešiem!

—    Varbūt tu kaunies, ka esi itāliete? — Toskano pasmīnēja. — Bet mani duče ir iemācījis lepoties ar to, ka esmu itālietis!

—    Un reizē ir atradinājis lūgt dievu… Jūs pļāpājat, ka baznīca jāsargā no sarkanajiem, bet paši… Kur tad ir jūsu mīlestība uz tūvāko? Esat aizmirsuši katoļu ticību. Pati dzirdēju, ka prelāts to teica savā svētdienas sprediķī. — Džanīna sarauca pieri, taču

krunciņas tūdaļ nozuda, neatstājot uz gludās pieres nekādu pēdu.

—       Labi, ka jaunie draugi nav aizlieguši tev apmeklēt baznīcu.

—       Mani draugi nerunā par baznīcu tādas nelietības kā fašisti…

—    Daudzi ticīgie iet kopā ar mums.

—       Negodīga spēle. — Viņas pierei atkal uz mirkli pārslīdēja ēna.

—    Pati baznīca arvien tā ir rīkojusies.

—    Un Jēzus Kristus?

—       Ja vienmēr jādomā par Jēzu Kristu… — Toskano iesmējās.

—    Tad?

—       Nav tie laiki! Tagad jāsit krustā citi, lai nepiesit pašu.

—    Duče visu laiku sauc jūs ķerties pie ieročiem…

—    Jā, superarditi ir drosmīgi puiši!

—       Viss atkarīgs no tā, kādam nolūkam cilvēks savu gribasspēku tin savu drosmi izlieto — labam vai ļaunam. Katram cilvēkam piemīt spējas kļūt pilnīgākam, bet tas var arī izvirst. Tu pļāpā par baznīcu, bet kad tu pēdējo reizi biji uz grēksūdzi?

— Neatceros.

—       Tāpēc, ka tev netīra sirdsapziņa. Bet es izsūdzu grēkus katru mēnesi, un tu zini, ka es nekad neesmu melojusi. Iet uz grēksūdzi un melot — tas ir tikpat kā zagt baznīcas sveces. Un, ja tu ceri uz manu svētību vai uz to, ka es lūgšu dievu par taviem superarditi un par tevi…

—       Es nelūdzu tavu svētību. Bet ņem vērā: ja tu nebūtu Džanīna, tev klātos plāni. Tevi piespiestu iekost mēlē!

D/.anīna strauji piecēlās, devās uz durvīm un plaši tās atvēra.

—    Gaisam un stulbeņiem ceļš vaļā!

Toskano saprata, ka iekarsumā sarunājis lieku, taču neatvainojās.

Viņš izgāja klusēdams, noliecis galvu, tomēr neaizmirsa pirms tam sakārtot frizūru.

46

«88. SLĒDZIENS

Fašisma aizsardzības Sevišķā tribunāla izmeklēšanas komisija, sastāvoša no karaļa un dučes uzticības personām, izdarījusi slēdzienu par šādām personām:

1.  Konrāds Kertners, komersants, austrietis, arestēts 1936. gada 12. decembrī.

2.  Paskuale Espozito, rūpnīcas «Kaproni», Turīnā, montāžas ceha meistars, arestēts 1936. gada 29. novembrī.

3.  Ateo Barontīni, tvaikoņa «Patria» kapteiņa otrais palīgs, arestēts 1936. gada 12. decembrī.

4.  Dclio Lionello, Činizello lidlauka instruktors, arestēts 1936. gada 12. decembrī.

(Seko vēl seši cilvēki, kas apcietināti vienā laikā ar Kertneru; trīs no tiem viņam pilnīgi sveši, kam nav ar viņu nekāda sakara, apcietināti aiz pārskatīšanās.)

Izlasījusi materiālus un apsūdzības aktu, kurā Virsprokurors prasa, lai komisija nodotu tiesai (seko septiņi uzvārdi) un attaisnotu (seko trīs uzvārdi), komisija konstatē de jure un de jacto: i

1934. gadā ārzemnieks, kura nacionalitāte un vārds nav īsti noskaidroti, atbrauca Itālijā, apmetās uz dzīvi Milānā, uzturēdams sakarus ar veikalnieku aprindām, un sāka nodarboties ar militāru spiegošanu par ļaunu fašistiskajam režīmam un valstij. Viņš sevi dēvē par austrieti Konrādu Kertneru, bet, kādas valsts piederīgais viņš īsti ir, to neizdevās noskaidrot. Sajā virzienā izdarītā izmeklēšana ļauj secināt, ka viņa sniegtās ziņas par sevi nav pareizas un ka viņam konfiscētie dokumenti, kur norādīts, ka viņš dzimis Austrijā (Ilalabrunas draudzē), viltoti. Izmeklēšana šajā virzienā turpinās.

Konstatēts, ka Konrāds Kertners ilgāku laiku attīstījis fašistiskajai Itālijai un tās sabiedrotajai Vācijai 'kaitīgu darbību par labu Padomju Krievijai. Gandrīz visi apsūdzētie, kuriem bijis-ar viņu tiešs kontakts, apliecina, ka viņš esot krievs, kaut gan ir firmas līdzīpašnieks AAilānā.

Pats Konrāds Kertners noliedz, ka būtu nodarbojies

ar spiegošanu, bet tajā pašā laikā nevēlējās sniegt nekādus paskaidrojumus par daudziem slepena rakstura dokumentiem, galvenēm kārtām — vācu, kā arī itāliešu. Dokumenti viņam konfiscēti apcietināšanas brīdī, kā arī atrasti kratīšanas laikā kantorī un dzīvoklī. Konrāds Kertners noliedz, ka pazītu pārējos apsūdzētos, kuriem bijuši ar viņu noziedzīgi sakari un kuri piegādājuši viņam dažādus slepenus dokumentus. Izņēmums ir vienīgi Delio Lionello, pie kura Kertners ņēmis pilotāžas stundas.

Kertnera noziedzīgā darbība bijusi plaša, viņš sniedzies ar saviem taustekļiem arī līdz Turīnai, Dženovai, Boloņai, Brešijai un Specijai. Viņam izdevies piesaistīt vērtīgus speciālistus un pieredzējušus tehniķus, kuri kalpojuši rūpniecības uzņēmumos, kas apgādā itāliešu un vācu bruņotos spēkus.

Kāda itālieša patriotisms un godīgums, kā arī mūsu slepenpolicijas orgānu centība noveda pie tā, ka 1936. gada rudenī personas, kas piedalījās šajos noziedzīgajos notikumos, tika izsekotas un drīz nokļuva tiesas iestāžu rokās.

1936. gada augusta beigās Džakomo Kampcdži, kas agrāk strādāja firmā «Andželo Beloni» Specijā un bija komandēts uz kādu ostu firmas «Kantiēri Navali Tozi» rīcībā, lai vadītu Beloni cisternu uzstādīšanu zemūdenēs, ko būvēja itāliešu un vācu flotei, tika no darba atlaists un atbrauca uz Speciju, lai saņemtu galīgu aprēķinu. Te viņš satikās ar savu veco paziņu Ateo Barontīni un sarunā ar to izsacīja bažas par savu nākotni: viņam drīzumā bija jāpieteic tiesības, lai saņemtu pensionāro atlīdzību, taču pozitīvu jautājumu izlemšanu firmā «Andželo Beloni» sarežģīja pārtraukumi darba stāžā, kas bija radušies, viņam piedaloties streikos. Barontīni apsolīja palīdzēt nokārtot šo jautājumu ar savu ietekmīgo radu līdzdalību, ja vien Kampedži esot ar mieru izdarīt dažus pakalpojumus kādai personai, kura, nākot pie varas Hitleram, zaudējusi dzimteni. Sī persona interesējoties par zemūdeņu plāniem un rasējumiem, starp citu, arī par Vidusjūrā kursējošo vai no jauna bruņojumā uzņemamo vācu zemūdeņu plāniem un rasējumiem; runa bijusi par dažiem jauniem šo zemūdeņu aparātiem. Kampedži izlicies, ka pieņem Barontīni priekšlikumu, un apsolījis prasīto

sagādāt. Neatgriezies ostā, kur strādājis, Kampedži steidzies uz Romu un par visu ziņojis jūras kara ministrijā. Tur viņam iedots sainis rasējumu, kuros redzams zemūdeņu elektriskās vilkmes bateriju un motoru izvietojums. Kampedži uzdots šos rasējumus nodot Barontīni, lai pierādītu tā noziedzīgo darbību un pēc tam noskaidrotu, kas ir viņa rīkotāji un izpalīgi. Kampedži patiešām aizbraucis uz Speciju un nodevis rasējumus Barontīni, palūgdams izsniegt stimulēšanas prēmiju un ceļa izdevumiem 1000 liru. Tomēr notvert Barontīni nozieguma vietā nav izdevies, un karabinieri, kuri iztālēm novēroja šo tikšanos un kuriem bija uzdots izdevīgā brīdī Barontīni arestēt nozieguma vietā, nav varējuši to izdarīt, jo Barontīni pēdējā mirklī mainījis tikšanās vietu un izvairījies no lieciniekiem. Tāpat nav izdevies atrast pie Barontīni rasējumu saini, toties konstatēti viņa sakari ar Paskuali Espozito uz tvaikoņa «Patria» klāja. Pēc rūpīgas kratīšanas minētie dokumenti atrasti kādā no kuģa tilpnēm.

Paskuale Espozito pratināšanā noliedza, ka būtu saņēmis šos materiālus no Barontīni, bet noskaidrojās, ka viņš darbojies kāda cilvēka uzdevumā, kaut gan zināja, ka tas ir austrietis un ka tam ir sakari ar ārzemju tirdzniecības darbiniekiem. Ar Ppskuales līdzdalību šis cilvēks, kurš sevi dēvē par Austrijas pavalstnieku Konrādu Kertneru, pagājušā gada 12. decembrī tika arestēts — vienā laikā ar vairākām personām, uz kurām krita aizdomas, ka tās ar viņu sadarbojušās. Arests notika brīdī, kad Kertners saņēma no Paskuales Espozito paketi ar dokumentiem. Viņu sastapšanās notika Milānā, tratorijā, kuru firma «Mota» iznomā restoratoram Domeniko Džakomeli. Sastapšanās bija iepriekš norunāta, bet paketē atradās rasējumi, kurus Kampedži bija saņēmis jūras kara ministrijā. Savu patriotisko pienākumu Paskuale Espozito izpildīja pēc atgriešanās no pēdējā braucienā uz Spāniju ar tvaikoni «Patria», uz kura par kapteiņa otro palīgu strādāja Ateo Barontīni.

Kratīšana, kas tika izdarīta dzīvoklī un starptautiskajā patentu Un izgudrojumu birojā «Heirēka», kura līdzīpašnieks bija Konrāds Kertners, sagādāja iespēju konfiscēt daudzus slepena rakstura dokumentus, kas pierāda komersanta Kertnera ilgstošo spiegošanas darbību par ļaunu itāliešu un vācu bruņotajiem spēkiem.

Pirmā izmeklēšana tomēr parādīja, ka daži aizturētie atbrīvojami nozieguma sastāva pilnīga trūkuma dēļ (nosaukti četri, to skaitā lidotājs Delio Lionello), tāpēc tie izmeklēšanas gaitā tika atbrīvoti, pamatojoties uz Kriminālkodeksa 269. pantu.

Pabeigtā izmeklēšana pierāda visu pārējo apsūdzēto vainīgumu (seko seši uzvārdi).

Izmeklēšanas komisija nodod tos Sevišķajam tribunālam sprieduma pieņemšanai.

Turīna 1937. gada 3. janvārī.»

Pēc tam kad Kertneram tika uzrādīts izmeklēšanas slēdziens, viņam ar savu parakstu bija jāapliecina, ka ir ar slēdzienu iepazinies. Tomēr, nododams slēdzienu atpaka], viņš iesniedza rakstveida protestu: tiesai mēģinot iesmērēt dokumentus, rasējumus, ar kuriem viņam, Kertneram, neesot nekāda sakara, jo to nav bijis ne «Heirēkas» kantorī, ne viņa dzīvoklī; tos kratīšanas laikā viņa prombūtnē esot pabāzuši OVRA aģenti.

47'

Vagonu piekabināja lēnajam preču un pasažieru vilcienam.

Viens otrs blisināja acis uz arestantiem, kad tos veda pa peronu, taču pasažieru vairākums uztvēra šo ierasto skatu vienaldzīgi.

—    Nu, ko tad viņš nodarījis? — pamādams ar galvu uz Kertnera pusi, vaicāja eļļotājs, kurš pieklabinot pārbaudīja vagonu bukses.

—   Ārzemnieks. Politiskais, — atbildēja rudmatis karabinieris, un saruna pārtrūka.

Rudmatis karabinieris kupejā sēdēja iepretim Kertneram un, kamēr vilciens nebija sācis kustēties, turēja dūrē roku dzelžu važiņas galu. Neviens, roku dzelžos ieslēgts, neiedrošināsies bēgt. Bet tāds ir sardzes dienesta likums — lai arestants vienmēr jūt, ka atrodas stingra konvoja uzraudzībā.

Izrādījās, ka kaprālis, konvoja priekšnieks, kura padotie pavadīja lielu arestēto grupu, ir simpātisks un laipns cilvēks. Bija nobraukts garām tikai dažām dzelz

ceļa stacijām, bet viņš jau tērzēja ar arestantu, pateica, ka viņa uzvārds Cekīni, ka konvojs sūtīts no Romas. Diemžēl pēdējos gados viņš arvien biežāk pavadot politiskos, bet kalpojot Romas cietuma «Redžina celi» štatos — pavadot uz turieni arestētos un pārvadājot notiesātos no Romas uz citiem cietumiem.

Kaprālis pēkšņā vaļsirdībā atzinās, ka dienests viņam ļoti nepatīkot. Divi brāļi strādājot raktuvēs Sicīlijā, māsa esot šuvēja, tēvs visu mūžu zvejojot. Mājās runājot, ka viņš, kaprālis, esot ticis uz zaļa zara, bet pats viņš uzskatot sevi par neveiksminieku. Velns viņu dīdījis mācīties kara skolā, inolādētajā Abesīnijā dabūt lodi gurnā un pēc tam iestāties karabinieros! Tas tiesa, ka par cietumsargiem un policistiem visbiežāk kalpojot Sicīlijas, Sardīnijas un Kalabrijas ļaudis. Taču ne jau tādēļ, ka tie būtu sliktāki cilvēki, tīri vienkārši — viņiem nav kur dēties, nav cita glābiņa no bezdarba, tālab gribot negribot viņi ir mazāk izvēlīgi.

Kad rudmatis karabinieris izgāja no kupejas, kaprālis pastāstīja arī par viņu. Tas esot dzimis Romā, galdnieks, palicis bez darba. Un kā lai paēdina sevi, māti un māšeli? Kaprālis sāka runāt čukstus un pastāstīja, ka arī šis viņa biedrs pildot savu pienākumu kā nepatīkamu nastu. Bet neko darīt, abi viņi esot devuši kara zvērestu.

Uniforma jums labi piedien, — Kertners labsirdīgi nu ntklflti sariju. — Uz perona visas sievietes nolūkojās Jums pakaļ.

Slaidais, iznesīgais Cekīni karabiniera uniformā patiešam izskatījās labi: laiviņa mazliet uz vienas auss, uz vienas uzacs; baltā laķētā plecsiksna izvērta zem kreisā uzpleča; sarkanie bikšu lampasi šķiet ļoti spilgti varbūt tāpēc, ka uzšūti uz melnas vadmalas. Un, kaut gan papēžos iestiprinātie pieši nav īsti, izskatās, it kā Cekīni vēlnupat šodien auļojis straujā zirgā un nokāpis tikai pirms vilciena atiešanas.

Vēlāk karabinieri taisījās vakariņot un aicināja piedalīties maltītē arī austrieti. Kertneru ļoti traucēja roku dzelži, un Cekīni atļāva pa vakariņu laiku tos noņemt. Austrietis bijā ar mieru pavakariņot, gan ar norunu: rit viņš pacienāšot ar pusdienu.

Nākamajā dienā Kertners palūdza simpātisko kaprāli — saskaņā ar noteikumiem pie viņa glabājās

arestanta nauda — atjaut, lai rudmatis karabinieris tuvākajā stacijā nopērk trīs standarta pusdienas, taču visdārgākās, kas maksā desmit liras gabalā. Karabinieriem šādas pusdienas nav pa kabatai. Katrā vīstokli maizītes ar šķiņķi, ceturtdaļa cāļa ar kartupeļiem, makaroni pergamenta kulītē, pudelīte vīna, mīksts sieriņš un daži bumbieri. Pie katra vīstokļa skārda karotīte un dakšiņa. Bez trim pusdienu porcijām Kertners lūdza, lai rudmatis karabinieris nopērk vēl arī apelsīnus pītā groziņā un trīs paciņas cigarešu.

—    Tikai neiedomājieties pirkt kādas lētās, tādas kā «Nazionale»] Nopērciet vislabākās — ungāru …

Vēlāk, kad viņi visi uzpīpēja, saodis labu cigarešu smaržu, kupejā ienāca konduktors; pacienāja arī to.

Karabinieriem atradās vīns, to bija atsūtījuši Cekīni mājinieki. Izrādījās, ka viņš ir vienkāršs puisis, vaļsirdīgs, viņš sacīja, ka esot neveiksminieks arī personiskajā dzīvē. Kura gan gribēšot saukties par viņa līgavu? Itālijas likums aizliedz policijas kalpotājiem precēties līdz trīsdesmit gadu vecumam.

Cekīni zobojās par sevi, par savu priekšniecībuun pastāstīja anekdoti par karabinieriem, kas neizceļas ar dziļu domāšanu. Kāds karabinieris nolēmis iedzīt ar pieri naglu dēļu sienā, bet nagla nekādi negribējusi līst. Kāpēc gan tā? Izrādījies, ka blakus telpā, atbalstījies ar pakausi pie sienas, stāvējis karabinieru pulkvedis. Tāpēc nagla saliekusies.

Rudmatis karabinieris izgāja gaitenī, bet kaprālis aizgāja uz blakus vagonu, kur ari veda arestētos. Un Etjēns palika kupejā viens ar savām rūpēm un bažām.

Viņš mēģināja iemigt, ierāvies kaktā pie loga. Nebeidzamā virknē gar logu skrēja pretim telegrāfa stabi.

Aiz muguras palika Dženova. Sākumā Etjēns domāja, ka tiesās tur, bet tagad redzams, ka viņu ved uz Romu, tas ož pēc Sevišķā tribunāla un «Redžina čeli» cietuma, kura nosaukumu varētu tulkot kā «Debess karaliene».

«Kur slēpjas kļūda? Kuru no Vecā padomiem biju piemirsis? Kādu norādījumu neesmu ievērojis?»

Viņš pārcilāja satrauktajā prātā desmitiem Vecā padomu, ko bija saņēmis visā savas konspiratīvās dzīves laikā.

Apsūdzētais atkal un atkal nostājās neatlaidīga un

stingra izmeklētāja lomā. Meklējot kļūdas, paviršības, nevērības, viņš vēlreiz salīdzināja savas divējās dzīves — veikalnieka un izlūka.

Pēdējās dienās, jau nojauzdams, ka nupat, nupat var iekrist slazdā, viņš apzināti vairākkārt pārkāpa savus pastāvīgos principus un konspirācijas likumus: brauca satikties ar Anku, apmeklēja Ingrīdu viņas dzīvoklī. Tomēr viņš bija cieši pārliecināts: šie nepieciešamības izraisītie nosacītās kārtības pārkāpumi nebija iekrišanas cēlonis. Un, ja līdz pēdējai dienai nebūtu turpinājis savu darbību, nebūtu darījis visu iespējamo, lai Centrs saņemtu iegūtos materiālus, viņš uzskatītu sevi par zaķapastalu, diedelnieku un dezertieri…

Visas pēdējās dienas viņam tik ļoti bija nepieciešams Vecā padoms, bet Vecais ir tālu, tālu — Spānijā…

«Tur jau slēpjas mūsu profesijas īpatnība, ka mēs biežāk nekā jebkurš cits paliekam pilnīgā vientulībā, tāds mūsu liktenis… Nav kam prasīt padomu, viss jāizlemj pašam. Turklāt jāizlemj zibenīgi ātri, dažkārt sekundes desmitdaļās, jo pretinieks negaida. Un izmeklētājs nedrīkst manīt, ka lēmumu neesmu pieņēmis uzreiz, ka esmu paguvis pārcilāt prātā vairākus variantus un izvēlēties vienu no tiem.»

Pieredzējis izlūks pierod lemt patstāvīgi atšķirībā no dažiem aparāta darbiniekiem, kas pārāk pieraduši justies padoto lomā …

Labi, ka Itālijai saspīlētas attiecības ar Austriju, tas pretizlūkošanai var apgrūtināt viņa pases datu pārbaudi. Jo atbilde, kas pēc OVRA pieprasījuma var pienākt no Halabrunas draudzes vai no Linčas, nesola viņam nekā laba. Pase ir pilnīgā kārtībā, viņam ir «dzelzs zābaks», kā izlūki mēdz sacīt, bet staigāt pa Linču šādos zābakos tomēr nevar …

Vagona logs līdz pusei vaļā. Virs galvas, uz augšējā tīkliņveida plaukta, redzama Etjēna nelielā ceļa soma. Roku dzelži noņemti. Rudmatis karabinieris snauž.

Etjēns instinktīvi pārlaiž skatienu baltajā lakādas siksnā iekarinātajai pistolei makstī un patronsomai.

«Nu, pieņemsim, ka tuvākajā stacijā es aizbēgšu. Bet kur glābšos? Kur patveršos no melnkrekliem? Klaidonis bez pases, bez pajumtes, tūdaļ notvers …»

Kupejā ienāca kaprālis, ieraudzīja, ka rudmatis guļ, bet arestants sēž iepretim, neaizvēris acis.

Kaprālis sapurināja rudmati un boz mazākā satraukuma vaicāja:

—    Žēlsirdīgais kristieti, vai labi nāk miegs?

—       Lai jau paguļ, — austrietis paklusi teica. — Es jums dienesta ziņā nekādas nepatikšanas nesagādāšu.

48

Cietumsargs uzlika roku uz nošļukušā pleca.

—       Kāpēc jūs traucējat? — Paskuale izvirda dusmās. — Vai tad satikšanās laiks jau beidzies?

—    Nav beidzies. Bet sinjorīna aizgāja…

Cietumsargs aicināja Paskuali atgriezties kamerā, bet

viņš joprojām stāvēja, ieķēries restēs, — pirksti tvērienā gluži balti, — un ar grīnu vaibstu gandrīz bezprātīgi atkārtoja:

—    Aizgāja, sinjorīna aizgāja …

Cietumsargs sniedza viņam krūziar ūdeni. Tad beidzot Paskuale atrāva pirkstus no restēm.

Zobi klabēja pret krūzes malu, Paskuale izdzēra krūzi ūdens, taču mute arvien vēl kalta.

Viņš ieraudājās, bet pēc mirkļa tikpat skaļi — pār visu telpu iesmējās un, iziedams no salikšanās istabas, sāpīgi iedrāzās ar plecu restoto durvju stenderē…

Paskuale aizrakstīja Džanīnai vēstuli, atbildes nebija.

Viņš nodomāja, ka atbildes vēstule noklīdusi cietuma kancelejā, sabārās ar uzraugu un pieprasīja, lai pie viņa kamerā atnāk sardzes priekšnieks — capo guardia.

Tas pārliecināja, ka cietuma administrācija šoreiz nav vainīga. Izmeklēšanā esošajam Espozito izņēmuma kārtā atļauts sarakstīties līdz izmeklēšanas nobeigumam.

Capo guardia paziņoja, ka naudu Paskuale saņemšot rīt no paša rīta. Bet par vēstuli viņa meita, atstādama cietuma kancelejā naudu, sardzes priekšniekam pateikusi: lai sinjors Espozito vēstules no viņas negaidot.

Paskuale aizrakstīja otru vēstuli, sīki izklāstot visu, kas ar vjņu atgadījies, un beigās lūdzās: «Kādēļ Tu man neatbildi? Tu taču dzirdi, ka es raudu!»

Viņš gaidīja, nepacietīgi gaidīja, taču atbildes arvien vēl nebija.

Tad viņš saprata, ka Džanīna viņam nekad nepiedos, ka tā ir atsacījusies no viņa.

Un liesā kļūs zināms, ka viņš ir nodevējs. Visi cilvēki lūkosies uz viņu ar nožēlu, nicināšanu, naidu un neviens — ar līdzjūtību, pat Džanīna ne.

Viņš palūdza lūgsnu grāmatu, uzraugs atnesa.

Paskuale uzšķīra «Lūgsnu par labo nāvi» un iemācījās noskaitīt to no galvas.

«Ak, mans krustā sistais Jēzu, pieņem žēlīgi manu lūgšanu, kuru jau tagad raidu pie tevis — itin kā tajā nāves stundā, kad atstās mani visi mani jutekļi. Ak, saldais Jēzu, kad manas acis dzisīs un aizvērsies, un nespēs tevi skatīt, atceries tad manu mīlošo skatienu, ar kādu pašlaik lūkojos tevī, un apžēlojies par mani! Kad manas lūpas sastings un vairs nespēs skūpstīt tavas vātis, tad atceries tos skūpstus, kādus šodien spiežu uz tavām vātīm, un apžēlojies par mani! Kad rokas manas kļūs saltas un vairs nespēs noturēt tavu krustā sisto tēlu, tad atminies, ar kādu mīlestību es to apskauju tagad, un apžēlojies par mani. Kad beidzot mana šļupstošā mēle vairs nespēs izrunāt ne vārda, tad atceries, ka arī tobrīd es mēmi lūdzu: apžēlojies par mani! Jēzus, Marija un Jāzep, jums es nododu savu sirdi un dvēseli! Jēzus, Marija un Jāzep, stāviet man klāt manas' dzīves pēdējā stundā! Jēzus, Marija un Jāzep, lai tad jūsu klātbūtnē es izlaižu savu garu!»

Paslepus no uzrauga viņš sāka ārdīt atsūtītās mājas adījuma zeķes. Vilnas dzija bija parupja un stipra.

Paskuale tina dziju kamolā un domāja:

«Sī dzija risa no kamola ašajās mātes rokās, kad viņa adīja. Un pirms tam viņa pati šo dziju savērpa. Un pirms vērpšanas pati izkārsa vilnu. Un arī aitas pati apcirpa. Bet pirms tam māte, cīnīdamās ar aizdusu, kāpelēja pa kalnu klintīm, ar mokām steigdamās avīm pakaļ.»

2ēl, ļoti žēl, ka zeķes nav pirktas kādā galantērijas preču veikaliņā. Viņam būtu daudz vieglāk, ja tās nebūtu adījusi māte.

Un . tad viņš palika tikai ar vienu zeķi, bet dienu vēlāk jau abus šņorzābakus uzāva kailās kājās. Ziemas laikā kājas bez zeķēm salst!

«Tā vēl var iedzīvoties reimatismā,» viņš nobažījās, bet tūdaļ jau nopūtās: «Laikam jau nepagūs tas reimatisms man pieķerties …»

Nākamās dienas vakarā, kad cietuma gaitenī iedegās blāvais lukturis, uzraugs iegāja Paskuales kamerā un ienesa ūdens krūku.

Ieslodzītais stāvēja zem. aizrestotā lodziņa, stāvēja uz pirkstgaliem, piekļāvies pie sienas, ar tumšsarkanu pietūkušu seju, ar nedabiski pār plecu noliektu galvu. Uzraugs vakara krēslā sākumā nepamanīja pelēko, vīto auklu, kas stiepās no restēm līdz kaklam.

Ar kliedzienu: «Nazi, ātrāk nazi!» — uzraugs izskrēja gaitenī, tūdaļ atgriezās kamerā, pārgrieza auklu, un Paskuales ķermenis nedzīvi saļima. Uzraugs ar pūlēm to pacēla un noguldīja uz lāvas, — nebūtu domājis, ka sīkais cilvēciņš izrādīsies tik smags!

Atskrēja cietuma ārsts, cietuma priekšnieks, taču visi mēģinājumi arestēto atdzīvināt beidzās nesekmīgi. Tad aicināja garīdznieku.

Paskuale bija atstājis zīmīti:

«Nelūdzu no Tevis piedošanu. Zinu, piedošanu neesmu pelnījis.

Kauns nodzīvot līdz sirmiem matiem un neiemācīties turēt muti.

Es tikai lūdzu noskaitīt par mani lūgsnu. Nevis Domā, bet Svētā Augustīna baznīcā. Lūdz dievu par mani, mana meita Džanīna, kad mana ēna aizslīdēs Tev gar acīm Devītajā un Četrdesmitajā dienā!

Zinu, ka pašnāvība ir grēks, par ko radītājs soda, taču šis sods nāk tikai pēc nāves. Darīt sev galu — tas ir liels grēks, tomēr visvairāk nogrēkojies esmu pret Tavu māti un pret Tevi, Džanīna, tāpat pret Tavu šefu.’

Grūti mirt, kad gribas dzīvot. Bet es esmu nodzīvojis tiktāl, ka gribas mirt, un tas ir vēl lielāks grēks nekā iepriekšējais …»

Paskuale pats bija sevi notiesājis un pats bija iz* pildījis spriedumu.

49

Džanīna jau agri no rīta devās uz baznīcu, ja šodien — Devītā diena. Baznīcas priekštelpā viņa paņēma no galdiņa deviņas lielas sveces un iemeta naudu krūzē. Jo sveces garākas, jo dārgākas, un katrs pats aprēķina, cik tam jāmaksā. Nez vai atradīsies zaglis, kas aizdegs dievam turpat zagtu sveci. Nu, un krūzei blakus vēl novietota krājkasīte ar uzrakstu: «Svētajām dvēselēm», arī tajā pieklājas iemest monētas.

Ne vienu vien stundu Džanīna nostāvēja uz ceļiem tajā dienā, lūkodamās svētbildē un trīsošajā sveču gaismā.

Viņa bija nolēmusi pavadīt baznīcā visu dienu, aizlūdzot par patēva smago grēku, izlūdzoties dieva žēlastību mātei un izsūdzot savus grēkus. Viss viņā raudāja, tikai ne acis.

Nesen grēksūdzē viņa bija atzinusies savam vecajam biktstēvam padrem Lučano, ka nemīlot savu līgavaini, ar kuru saderināta. Padre Lučano ieteica reizē lūgt dievu gan par Toskano, gan arī par sevi, lai stiprinātos abu dvēseļu radniecība. Šodien viņa atkal mēģināja lūgt dievu par Toskano, izlūgties dieva svētību viņa darbiem. Taču viņas sirds šīs lūgsnas laikā palika salta, vārdi negribīgi raisījās no lūpām, un pilnīga vienaldzība vai pat sapīkums pret Toskano darīja šo lūgšanu neīstu.

Pirmās sveces izdega, viņa nopirka vēlreiz un aizdedzināja visgarākās…

Pēkšņi baznīcā sākās kāda kustība — uz akmens plātnēm atskanēja šļūcoši soļi, bija dzirdami klusi un jautri čuksti, dievnama kalps atvēra ieejas durvju otru pusi un atstāja to līdz galam vaļā: kāzas!

Cik nevietā un nelaikā Džanīnai gadījās ceļā šī svešā laime, kad pašai ap sirdi tik smagi un tumši! Tomēr virsroku guva sievietes ziņkāre, un Džanīna nolēma noskatīties svešajās kāzās.

Caur logu krāsainajām'vitrāžām vecajā Svētā Augustīna dievnamā iespīdēja saules stari, tie meta daudzkrāsainu mirgu uz līgavaiņa, līgavas, garīdznieka un visu ciemiņu sejām.

Līgava neizskatīga, arī līgavainis ne visai stalts, kaut gan izturas ar pašlepnumu.

Rožainā kleitiņā ģērbta meitenīte ar sārtu lentu sacirtotos matos nesa līgavas tērpa trēnu. Aiz līgavas nāca divas līgavas māsas, viena no tām koķeti smaidīja un nemitīgi daiļojās.

Līgavainis un līgava piegāja pie altāra, korjs sāka dziedāt lūgsnu. Džanīna izspraucās tuvāk. Viņa redzēja, ka līgavainis izņem no kabatas un sniedz padrem divus gredzenus.

Padre jautāja vispirms līgavainim, tad līgavai: vai pēc pašu gribas, nepiespiesti un ar pilnīgu šā soļa izpratni viņi grib doties laulībā? Tā jautādams, padre vērīgi lūkojās jaunajam pārim acīs. Viņš ietina garīdznieka tērpa krokās līgavaiņa un līgavas roku, un viņi abi atkārtoja zvēresta vārdus:

—    Apsolu tev mīlestību, uzticību, laulātā cieņu — un neatstāšu tevi līdz nāvei. Lai palīdz man to pildīt trīsvienīgais dievs un visi viņa svētie apustuļi!

Līgava zvēresta vārdus atkārtoja čukstus, tomēr Džanīna, kas stāvēja pavisam tuvu, tos dzirdēja.

Tad sekoja jautājums līgavainim:

—    Vai neesi kādai zvērējis būt uzticīgs laulībā?

—    Nē, — līgavainis atbildēja krietni skaļāk, nekā piedienēja.

Jau iesvētīti gredzeni, tie simbolizē laulāto savstarpēju uzticību un laulības nešķiramību. Padre atdeva iesvētītos gredzenus līgavainim, un tas vienu gredzenu uzmauca pirkstā līgavai, otru — sev. Abi laulājamie iebaudīja baznīcas vīnu.

Piidre paslacināja ar slotiņu svēto ūdeni un pastiepa rokas virs laulājamo galvām.

—    Lai vairo tas kungs caur jums savu svētību, lai jūs īstenojat darbos to, ko esat te solījuši vārdos.

Tad padre uzrunāja visus sapulcējušos baznīcā:

—    Ņemu jūs visus par lieciniekiem, ka laulības notika godīgi un likumīgi. Uzskati ar žēlastību, kungs, mūsu lūgšanas, un svētī laulību, ko esi iestādījis cilvēku cilts vairošanai! Un lai nolādēts tas, kurš gribēs šķirt tos, ko dievs savienojis! Lai saista viņus svētām saitēm tava palīdzība un tava svētība! Amen.

' Pēc tam padre nolasīja lūgsnu, apsveica jaunlaulātos, paspieda tiem rokas un nolasīja Romas pāvesta apsveikuma telegrammu: par to jāmaksā nauda, taču tādu iespējams saņemt visiem jaunlaulātiem.

Visus, kas pulcējās pie altāra, viņš apveltīja ar krusta zīmi un apslacīja ar svēto ūdeni. Džanīna, pārmezdama krustu, paklusām noslaucīja no vaigiem un deguna svētā ūdens lāses.

«Ja man būtu mazs deguntelis, ūdens pilieni tam neuzkristu.»

Padre Joti uzmanīgi uz viņu paskatījās. Džanīnai pat likās, ka viņš nopriecājās par tās skaistumu. Ar visu savu kautrību Džanīna tomēr apzinājās, ka ir daudz skaistāka par šo līgavu.

«Un Toskano salīdzinājumā ar šo nīkuli līgavaini ir īsts skaistulis. Uz mūsu kāzām Turīnā sanāktu tik daudz ļaužu, ka nevarētu izspraukties drūzmai cauri…»

Sāka dunēt ērģeles, koris dziedāja ko svinīgu. Atskanēja radinieku, tuvinieku un paziņu priecīgi izsaucieni. Visi steidzās pie līgavaiņa un līgavas. Līgava, nodūrusi acis, skatījās uz savu laulības gredzenu, līgavainis pašlepni lūkojās apkārt.

Saskaņā ar paradumu līgava izdāļāja neprecētajām līgavas māsām pa baltai rozei, meta ziedus pār plecu. Kura no meičām ziedu notvers — gada laikā izies pie vīra. Laba zīme! Zieds aizlidoja Džanīnai gar pašu vaigu, viņa viegli būtu varējusi to notvert, taču roka necēlās.

«… Ņemu jūs visus par lieciniekiem, ka laulības notika godīgi…»

Tātad padre ir ņēmis par liecinieci arī viņu, Džanīnu. Nu, ko tad, ja līgavainis un līgava mīl viens otru, ja viss gods godam, Džanīna ir ar mieru to apliecināt.

Bet vai viņas kāzas ar Toskano būs godīgas? Un vai viņa var dot tādu zvērestu pie altāra, svētās dievmātes un savas sirdsapziņas priekšā, kādu nupat deva šī neizskatīgā līgava? Vai viņa var solīt Toskano savu mīlestību, uzticību līdz kapa malai un laulātās cieņu?

«…un lai ir nolādēts tas, kurš gribēs jūs šķirt!»

Nu, bet ja viņa pati būs vainojama viņu nākamajā šķirtībā? Tad viņu Sagaida lāsts?

Baznīca jau bija tukša, bet Džanīna turpināja lūgt dievu, slavinādama svēto ticību, izlūgdamās, lai Jēzus ar savu krustu pasargā viņu no grēcīgām domām un rīcības, zvērēdama svēti ievērot viņa baušļus, lūgdamās, lai viņš ir žēlsirdīgs, lai pasargā viņu no vislielās nelaimes — no ticības zaudēšanas un katoliskās

morāles pārkāpuma, lai ņem savas svētās sirds aizgādībā.

Šodien viņa bija devusies uz dievnamu, lai aizlūgtu par Paskuales grēcīgo dvēseli, bet mājās nāca pašas negaidītās, taču ciešās apņēmības satriekta — neprecēties ar Toskano. Varbūt patēvs, rūpēdamies par Džanīnas likteni, no viņpasaules pasargāja viņu no aplamā soļa?

Šodien viņa sāka nosliekties uz traģiskām domām, ka viņai nav citas izejas kā doties klosteri un, kā saka, kļūt par dieva tā kunga līgavu.

Sī doma viņu vajāja, gan izejot no baznīcas, gan sēžot tramvajā, gan pievakarē, kad viņa brauca uz «Heirēkas» kantori.

Tramvajā iepretim pie loga sēdēja gluži jauniņa mūķenīte.

Džanīna pētoši lūkojās tās sejā, it kā mēģinādama saskatīt to noslēpumu, kas šo jauko sinjorīnu spiedis iestāties mūķeņu ordenī, — balta, cietināta Bretaņas aube ar spārniem, garš tērps līdz pašiem papēžiem, ar ciešu apkakli, šūdināts no tumšzilas vadmalas, melns apmetnis ar kapuci.

Gaišzilas, taču ne starojošas, bet blāvas, apdzisušas acis. Sniegbalts audekls sedz gan pieri, gan ausis, gan kaklu. Tik drūmai sejai nepiedien ne dzimumzīmīte uz apaļīgā zoda, nedz jaukās bedrītes bālajos vaigos. Džanīna nez kādēļ bija pārliecināta, ka garais tērps sedz lielisku augumu; tā līnijas bija manāmas pat tad, kad mūķene sēdēja.

Kas gan novedis viņu klosterī? Kādu traģēdiju viņa izcietusi? Vai varbūt viņa ir bandubērns un jau kopš mazām dienām dzīvojusi aiz klostera sienām?

Un šī zilacainā, jau mazliet pavītusī jaunā sieviete nekad savā mūžā nav skūpstījusies? Nav bijusi un nekad nebūs tuva ar vīrieti? Nekad nekļūs māte un neglāstīs savu bērnu?

Džanīnai tas šķita pretdabiski, gandrīz zaimojoši, tiklīdz viņa iedomājās sevi šīs skaistās, kaut gan jau ar pabālu sejas krāsu, tomēr vēl sievišķīgās un pievilcīgās jaunās mūķenes vietā. Cik daudz tā dzīvē zaudējusi, cik daudz ko sev liegusi, cik ļoti sevi aplaupījusi!

Un Džanīna jau gluži citādām acīm uzlūkoja zilacaino mūķenīti ar dzimumzīmīti uz apaļā zoda un jaukajām bedrītēm vaigos — ar nožēlu, šausmām un bailēm. Vai tiešām arī uz viņu kādreiz ļaudis skatīsies ar nožēlu, redzot viņu ieslēgtu šādā ciešā tērpā un audekla ķiverē, lai nebūtu manāma ne šūniņa viņas maigās, matētās ādas? .

Jo ilgāk viņa brauca tramvajā, nenovērsdama skatienu no skumjās jaunās mūķenes, jo vairāk savās domās un jūtās attālinājās no klostera.

Varbūt tikpat vieglprātīgs un nepastāvīgs ir arī viņas lēmums šķirties uz visiem laikiem no Toskano?

50

Kertners sākumā gribēja atteikties no advokāta, ko tam nozīmēja Milānas advokātu kolēģija, bet vēlāk pārdomāja, ka atteikšanās liksies aizdomīga.

Advokāts Fabrīni bija tukls, taču kustīgs vīrs ar spīdīgi nosvīdušu seju. Viņš tūdaļ pateica, ka esot dzimis Boloņā, bet tur visi esot lieli gardēži, un viņš savu novadnieku vidū negribot izskatīties kā baltā vārna. Fabrīni jau pirmajā iepazīšanās brīdī pateica, ka atbalstot sava aizstāvamā uzņemto uzvedības līniju. Tajā pašā laikā Fabrīni vēlreiz pasvītroja, ka nedomājot neko iztaujāt; visu, ko Kertners uzskatīšot par vajadzīgu pastāstīt, tas pastāstīšot pats. Viņš draudzīgi ieteicot nekādos pārkāpumos neatzīties un turēties stingri. Gan jau tad būšot redzams, kas jādara.

Taču Kertners drīz pārliecinājās, ka Fabrīni ar lielu ir iepazinies pavirši un daudzus sīkumus un detaļas, kuras Kertneram šķita visai svarīgas, uzskata par nenozīmīgām.

Pirmā nesaskaņa izraisījās īsi pirms tiesas sēdes sākuma, kad Kertners uzzināja, ka viņu taisās vest uz tiesu, ieslēgtu roku dzelžos. Fabrīni centās pārliecināt, ka tā esot parasta lieta, likums paliekot likums. Bet Kertners neatlaidīgi prasīja, lai advokāts iesniedz cietuma direkcijai viņa protestu. Pietiekot jau ar to, ka apsūdzēto sols tiek novietots dzelzs būrī. Tādā būrī tiesāšanas laikā sēdējis gan Antonio Gramši, gan citi antifašisti, būri neiznesīsi no tiesas sēžu zāles.

Strīdoties par roku dzelžiem, Fabrīni vairākkārt

nosvīda; viņš slaucīja seju ar lokveida kustību, rokā iežņaudzis milzīgu kabatas lakatu.

Un tomēr Kertners palika pie sava: viņš pats bez advokāta starpniecības izsauca capo guardia un kategoriski uzstāja — nekādu roku dzelžu. Citādi viņš celšot skandālu un karabinieri būšot spiesti viņu uz tiesu nevis vest, bet nest.

Kamerā ieradās cietuma direktors, arī tas lūgumu noraidīja, jo Itālijas tiesā roku dzelžus uzliekot pat nepilngadīgiem …

—   Ja man uzliks roku dzelžus, es nesperšu ne soli — dzirdat?! Mums Austrijā politiskajiem roku dzelžus neuzliek.

Un cietuma administrācija bija spiesta piekāpties, jo saprata, ka skandāls neizbēgams. Direkcijas piekāpšanās bija pārsteigums advokātam Fabrīni; Kertneram pat likās, ka Fabrīni par šo piekāpšanos nav visai ap> mierināts. Taču visas trīs dienas, kamēr turpinājās tiesas process, Kertneru no cietuma uz tiesas ēku un atpakaļ veda bez roku dzelžiem — divu konvojnieku pavadībā.

Kertners ar prieku konstatēja, ka Gri Gri vārds procesā netiek minēts. Viņu patīkami pārsteidza, ka nebija baidījušies atnākt uz tiesas namu kompanjons Pagaņolo un sekretāre Džanīna. Jā, kā gan viņai neatnākt uz tiesu: Paskuale taču ir viņas patēvs, un viņa cieš divkārt.

Lidotājs Lionello bija atbrīvots un tiesā uzaicināts kā liecinieks. Viņš pieklājīgi sasveicinājās ar savu bijušo skolnieku, it kā tos nešķirtu dzelzs būris, un pagāja garām ar skaņu ādas čīkstoņu: šņorzābaki ar gariem stulmiem — gandrīz līdz ceļiem, ādas bikses un ādas jaka, ādas žokejcepure ar brillēm virs cepures naga.

Kertneram patika Pazudušā Dēla izturēšanās tiesā — neatkarīga, pārdrosmīga. Redzams, izmeklēšanas gaitā viņš pratināšanās ticis nežēlīgi sists, tāpēc atzinies kādā pārkāpumā, bet tiesā šo atzīšanos noliedza.

—    Tagad jūs visu noliedzat. Kāpēc tad jūs parakstījāt nopratināšanas protokolu?

—    Vai tad sinjoram prokuroram nav zināms, ka Sevišķajā tribunālā visa izmeklēšana balstās uz īpašiem ietekmēšanas līdzekļiem? — Barontīni iesita sev ar dūri

pa žokli. — Lai es nomirstu, nenožēlojis grēkus, ja tas nav tiesa, lai mana mute rij mēslus, ja es meloju! Ja tas mundieri ģērbtais punduris būtu licis man atzīties, ka uz valsts naudas zīmēm ir mans paraksts, — es arī tādu atzīšanos būtu parakstījis… Kā teicis Figaro Bomaršē komēdijā: es ceru uz jūsu taisnīgumu, sinjor tiesnesi, kaut gan jūs esat justīcijas kalps…

Prokurors visā procesa laikā vairs neuzdeva Pazudušajam Dēlam nevienu jautājumu.

Par to, ka Pazudušajam Dēlam izdevās atvairīties no daudziem apsūdzības punktiem, viņam bija visvairāk jāpatcicas advokātam ar iesauku Uziņolo, kas nozīmē — lakstīgala. Pazudušā Dēla vecāki — rēderi un kuģu būvētavu īpašnieki netaupīja līdzekļus slavenā advokāta algošanai. Pirmā pasaules kara laikā, būdams armijā lielā amatā, tas bija apbalvots ar tik augstu ordeni, kas dod viņam tiesības saukties par karaļa brālēnu. Kad runāja Uziņolo, tiesas priekšsēdētājs vai ar Uziņolo diskutējošais prokurors viņu dēvēja tikai par ekselenci. Viņam bija aristokrāta āriene, un runāja viņš smalki, toskāniešu izloksnē, ko Itālijā uzskata par vispareizāko, jo tajā runājis Dante.

Pret Pazudušo Dēluliecināja viņa bērnības draugs Kampedži. Pazudušais Dēls, vārdā Ateo Barontīni, nezināja, ka viņa skolas biedrs pa šiem gadiem, kopš viņi nebija tikušies, ļoti pārvērties — iestājies fašistu partijā, bet slēpis to no vistuvākajiem paziņām. Kampedži nodevīgā liecība neatstāja uz tiesnešiem nekādu lielo iespaidu. Uziņolo ar indīgām replikām un jautājumiem izsita nodevēju no segliem un apmulsināja.

Kertners ar patiku klausījās Uziņolo replikas un runas, salīdzināja viņu ar Fabrīni, un šis salīdzinājums nenāca par labu pēdējam.

Diezgan lielu laiku tiesa veltīja Kertnera braucieniem uz Milānas lidlauku un lidlaukā izdarītajiem fotouzņēmumiem.

—    Jūs esat lidotājs?

—    Jā, es lidoju.

Un te beidzot iejaucās advokats Fabrīni:

—   Varas iestādes bija atļāvušas manam aizstāvamajam treniņa lidojumus. Bet pēc pusgada — es vēršu augsti godājamo tiesnešu uzmanību uz to, ka tas notika pēc pusgada, — aerodromā nolaidas jaunie vācu

iznīcinātāji. Kāpēc tad jūs apsūdzat manu aizstāvamo par to, ka viņš it kā esot ielavījies kara aerodromā un tur fotografējis?

Ievērojamais lidotājs Delio Lionello apliecināja, ka mācījis Kertneru lidot gandrīz veselu gadu. Lidojumos Kertners pielaidis diezgan daudz kļūdu, bet viņa uzvedībā uz zemes neesot bijis nekā nosodāma. Lionello cienīgi aizsoļoja atpakaļ uz savu vietu, nežēlīgi čīkstinot savas lidotāja bruņas.

—    Jau vairākus gadus es dzīvoju viesmīlīgajā Itālijā, — Kertners par to pašu jautājumu sacīja, — bet tikai vienreiz mani brīdināja, ka fotografēt aizliegts.

—    Kurā vietā? — Prokurors kļuva uzmanīgs.

—    Vai tad jūs nezināt? Vatikāna muzejā. Tur fotoaparātu neatļauj ņemt līdzi. Un ir aizliegts ieiet ar kailiem, pleciem.

Zālei pāršalca smiekli.

Pēc tam liecināja apsūdzības liecinieks — slepenpolicijas aģents. Tas ne mirkli nespēja nostāvēt mierīgi uz vietas, grozījās uz visām pusēm. Viņš liecināja nepatiesi, apgalvodams, ka Kertners esot devis Espozito naudu, teica pat, kādas bijušas naudas zīmes: simt liru asignācijas.

Kertners cerēja, ka Pabrīni iejauksies, bet tas domīgi klusēja, un Kertners jau ar dusmām skatījās uz advokāta apaļo, ineitenīgo mutīti, iegrimušu tuklajā, apaļīgajā zodā, uz apaļīgajām ausīm — visi viņa sejas vaibsti bija apaļīgi. Un resnais kakls, ko balstīja apkaklīte, izspiedies, bez krunkām, kā augonis.

Nevarēja taču palaist nesodītu dideklīgo meli. Un Kertners tam jautāja:

—    Kādā attālumā jūs tai brīdī stāvējāt?

Aģents pagrozīja galvu un teica, ka esot vērojis no bulvāra pretējās puses.

—    Kā tad liecinieks varēja saredzēt, kādas īsti naudas zīmes es maksāju Espozito? Un vai tiešām, ja tas būtu noticis ne vien apsūdzības liecinieka iztēlē, bet arī īstenībā, es sāktu uz bulvāra, visiem redzot, to vidū arī šā ar pārdabisku tālredzības spēju apveltītā dīdeklīgā sinjora acu priekšā, pārskaitīt asignācijas? Jāpiczimē, ka Corso Sempione, kuru liecinieks te minēja, ir viens no visplatākajiem Milānas bulvāriem.

Tiesas zālei pāršalca viegla dūkoņa, kāds iesmējās,

Kertneram likās, ka tā bija Džanīna. Aģents pagrozījās uz visām pusēm, paskatījās apkārt, taču nekā sakarīga sevis attaisnošanai nevarēja pateikt. Turklāt aiz muļķības viņš vēl samuldēja, ka Kertnera un Espozito satikšanās notikusi pusseptiņos vakarā.

—       Cikos novembrī satumst? — Kertners jautāja.

—    Un kā tad jūs tumsā varējāt redzēt, ka es skaitu oranžas asignācijas?

Prokurors, vai nu tīši vai netīši, pamāja uz liecinieka pusi noraidošu žestu, it kā no tā atsacīdamies.

Un te Kertners lūdza atļauju uzdot jautājumu nevis lieciniekam, bet tiesnešiem.

—    Augsti godājamie sinjoril Vai jūs neatrastu par iespējamu pieņemt īpašu lēmumu par šo apsūdzības liecinieku? Viņš saņem no valsts algu un tik bezkaunīgi māna tiesu?

Dīdeklīgais liecinieks tiesas zālē vairs neparādījās, un viņa liecība prāvā nefigurēja.

Mazliet augstākas pakāpes policijas ierēdnis, tāpat apsūdzības liecinieks, stāstīja, ka Austrijas pavalstnieks Konrāds Kertners jau sen turēts aizdomās un slepenpolicija jau sen varējusi viņu aizturēt, bet arests arvien atlikts, lai precīzāk noskaidrotu, kas ir viņa līdzzinātāji un kam austrietis nodod slepena rakstura materiālus un ziņas.

Advokāts Fabrīni atkal klusēja, un tad Kertners pietrūkās kājās un iesaucās: viņam, protams, esot grūti sevi aizstāvēt, viņš vāji pārzinot Itālijas likumus, taču noteikti zinot, ka saskaņā ar romiešu tiesībām varas iestāžu pienākums ir uz vietas apturēt noziegumu, nevis gaidīt, kamēr noziedznieks apzināti vai neapzināti izdarīs jaunus likuma pārkāpumus. Viņš, Kertners, veidodams sava lidaparāta modeļa konstrukciju, meklējis trūkstošo tehnisko dokumentāciju. Viņš pieļaujot iespēju, ka daži rasējumi nav bijuši domāti atklātībai. Bet vai tad slepenpolicijai esot tiesības gaidīt, kamēr tas, kuru viņa uzskata par noziedznieku, ar jauniem un jauniem pārkāpumiem pierādīs, ka ir sabiedrībai bīstams? Zināt par noziegumu un nespert soļus tā novēršanai — tas taču ir likuma pārkāpums pn provokācija!

Zāle atkal iedūcās, un advokāts Uziņolo atzinīgi pamāja ar galvu. Slepenpolicijai adresēto Kertnera piezīmi publika uzņēma ar piekrišanu.

Un tad Kertners, izmantojot tiesas auditorijas acumirkļa labvēlību, mulsi atzinās, ka pieļāvis neglītu, no ētiskā viedokļa nosodāmu rīcību, kas gan netiekot aplūkota šajā tiesas procesā, bet tai esot ciešs sakars ar tiem pārkāpumiem, kādos viņu apsūdzot.

Jā, dažkārt esot gadījies arī tā, ka viņš, Kertners, uzdevis par saviem tādus izgudrojumus, kuri nav bijuši patentēti un, kā saka, mētājušies bez uzraudzības. Viņš lūdzot tiesu uzņemt viņa atzīšanos saudzīgi: teiktais attiecoties tikai uz detaļām, jo galvenajos komponentos lidmašīnas konstrukcija, pie kuras Kertners strādājot jau vairākus gadus un kura, kā viņš cerot, tikšot ietilpināta starptautiskajā katalogā ar nosaukumu «Kertners-77», esot oriģināla. Un, ja viņam ļaušot turpināt darbu, viņam esot pamatotas cerības saņemt patentu, kas pasargāšot viņa autora tiesības…

Tieši šādu mērķi Kertners bija izvēlējies: pataisīt sevi tiesas acīs par mazliet blēdīgu aviācijas inženieri, plaģiatoru, kurš nekautrējas piesavināties no saviem konkurentiem dažādus materiālus — aprēķinus, rasējumus un citus dokumentus, kam sakars ar lidmašīnu konstruēšanu, lai vēlāk tos patentētu ar savu vārdu, kļūtu par viltus izgudrotāju…

Daudzi dokumenti, kurus OVRA apzīmējusi par slepeniem, patiesībā publicēti starptautiskajos rādītājos un aviācijas biļetenos, kas iznāk trijās valodās — vācu, angļu un franču. Vai tad tāpēc, ka šādu rādītāju nav itāliešu valodā, būtu pamats šos visā pasaulē plaši pazīstamos materiālus uzskatīt par slepeniem?!

Daudzas Kertnera replikas tiesa uzklausīja labvēlīgi. Kāpēc tad Pabrīni nedod nekādu piekrišanas zīmi? Vai viņš būtu neapmierināts ar sava aizstāvamā runu?

Bet prokurors citu pēc cita pratināja ekspertus un ar to palīdzību centās Sevišķajam tribunālam pierādīt Kerineram aresta brīdī atņemtajā vīstoklī atrasto dokumentu svarīgumu.

Advokāts Fabrīni nedroši aizrādīja, ka tiekot runāts par aizzīmogotu vīstokli, bet viņa aizstāvamais apgalvojot, ka Espozito šo vīstokli viņam pabāzis provokācijas nolūkā. Taču galvenais tiesnesis izturējās tā, ka bija skaidri noprotams:, viņš nav noskaņots -atbalstīt advokāta versiju.

Izmeklēšanas laikā un visās trijās tiesas dienās Kert-

ners centās glābt pārējos apsūdzētos, tādējādi uzveldams uz saviem platajiem, mazliet sakumpušajiem pleciem vēl lielāku nastu.

Un, lai šī aizstāvība izskatītos dabiskāka un neradītu aizdomas, Kertners izdevīgā brīdī nekautrējās nostādīt nepievilcīgā gaismā tos, kurus prokurors dēvēja par līdzzinātājiem. Padomājiet paši, vai tad pieredzējis veikalnieks varēja uzticēties tik neattapīgiem un stulbiem cilvēkiem, vai tas varēja iepazīstināt ar saviem plāniem cilvēkus, kuri tik vāji orientējas tehnikas jaunumos un vēl vājāk — politikā, nelasa pat «Mesadžero». Nu nekad!

Pazudušo Dēlu apsūdzētais Kertners atteicās atzrl par savu paziņu, kaut gan sirds dziļumos uzskatīja par uzticamu draugu. Jā, viņš esot to saticis uz tvaikoņa «Patria», kur tas kalpojis par kapteiņa otro palīgu. Jā, viņš vairākkārt esot uzgājis pie tā uz kapteiņa tiltiņa, viņi apmainījušies nenozīmīgām frāzēm par laiku, bet lietišķu un vēl slepenu sarunu viņiem nekad neeso! bijis.

—    Man ir tāds iespaids, — pagriezdamies pret pro kuroru, Kertners teica, — jūs ļoti nožēlojat, ka jum nav izdevies piespiest Ateo Barontīni atzīties noziegu mos, kurus viņš nav izdarījis. Jūs apsolāt apžēlot un pat nesodīt nevienu no tiem, kuhis uzskatāt par maniem līdzzinātājiem, ja vien tie dos par mani nepatiesas liecības. Vai tad sinjors prokurors ar to neparāda savas šaubas un arī nenoliedzamu likuma vājību, ja tas mekle palīdzību pie tā paša likuma pārkāpējiem? Un vai gan var izpelnīties tiesas uzticību tāds, kurš tik viegli spēj kļūt. neuzticīgs saviem biedriem, dodams nepatiesu liecību?

Kertners uzvarēja vairākās vārdu divkaujās ar prokuroru, ar apsūdzības lieciniekiem, ar tiesas priekšsēdētāju, taču visas tās bija «sīkas sadursmes ar pretinieku», kā mēdza rakstīt frontes biļetenos jau pirmā pasaules kara laikā. Bet ģenerālā kauja nerisinājās par labu Kertneram — pārāk stiprs bija Paskuales trieciens mugurā. Tas bija divkāršs trieciens: gan tratorijā pie «Mota» fabrikas vārtiem, gan izmeklēšanas laikā, jo visiem bija skaidrs — pašnāvnieks uz nāves sliekšņa nemelos.

Kertneram kļuva redzamas Spānijas pretizlūkošanas

operatīvās saites ar Itālijas OVRA. Citādi viņam nebūtu norīkojuši pavadoņos tik bīstamu ce|a biedru, kāds bija aģents, kas ar kuģi «Patria» atgriezās no frankistu nometnes.

Jā, Kertners visvairāk satrūkās, kad priekšsēdētājs izsauca pēdējo apsūdzības liecinieku — franču aģentu. Tas nāca pie tiesneša galda, šļūkādams kājas tā, it kā ceļā zaudētu, atrastu un atkal zaudētu savas rītakurpes. Viņš liecināja franču valodā. Kertners ieklausījās izrunā, tā patiešām bija ziemeļnieciska — bretonieša izruna. Bet kāpēc gan Kertners toreiz uz kuģa «Patria» nodomāja, ka tāds, kas dzimis Bretaņā, nevar atrasties Franko dienestā? Kāda naivitāte! Un cik veikli šis francūzis inscenēja, ka ir uzkāpis uz «Patria» klāja tikai Marseļā! Tagad noskaidrojās, ka īstenībā tas sekojis Ķertneram jau no Alhesirasas, bet varbūt pat no Seviļas, no Toledo, no Madrides pievārtes, velns zina no kuras vietas …

Un kā gan tam izdevies visā brauciena laikā no Alhesirasas līdz Marseļai ne reizi negadīties acīs? Viņš ir novērojis gan Kertneru, gan Espozito, gan Pazudušo Dēlu. Un Kertners vēl naivi domāja, ka ir piesmējis aģentu toreiz, kad Specijas ostā no viņa atvadījās un līdz apnikumam muldēja par grāfu Montē Kristo.

Tikko francūzis sāka liecināt, Kertners tūdaļ noprata: Spānijas prelizlūkošnas aģents. Ir nu gan slīpēts! Viņam bija izdevies Kertneru piemuļķot — tiesa, ar «Patria» kapteiņa aktīvu piepalīdzību. Pilnīgi skaidrs, Spānijas pretizlūkošana darbojas visciešākā kontaktā ar OVRA. Sis ir tas gadījums, kad senā franču paruna nerunā patiesību. Izrādās, ka tad, kad vienpus. Pirenejiem atrodama patiesība, ne vienmēr otrā pusē ir maldi. Tātad Kertners ir maldījies abpus Spānijas robežas?

«Cik daudz aģentu pēdējos mēnešos man izdevies padarīt nekaitīgus, atvairīt, atstāt ar garu degunu,» klausoties aģenta liecībā, Etjēns sūrojās, «bet tik bīstamu nepamanīju. Vai Vecais to būtu pamanījis, ja viņam nāktos tik ilgu laiku dzīvot un strādāt apstākļos, kad tevi nemitīgi vajā dzinējsuņu un brīvprātīgu slepenpolicistu bars? Kurš pēc skaita bija šis slazds?…»

Tiesai kļuva zināms, cik reižu «Patria» brauciena laikā Espozito iegājis kapteiņa otrā palīga Ateo Barontīni (Pazudušā Dēla) kajītē un cik reižu Espozito, bai

līgi atskatīdamies un domādams, ka gaitenī neviena nav, paguvis iešmaukt Kertnera kajītē. Un vēlāk bretonietis uzgājis kravas tilpnē starp olīveļļas mucām noslēptos slepenos rasējumus: tie nogulējuši tur divas dienas, līdz Pazudušajam Dēlam izdevies atlikt tos atpakaļ seifā. Tieši šos slepenos dokumentus Espozito tratorijā pie «Mota» fabrikas nodevis cilvēkam, kurš sevi dēvē par austrieti…

Uz ilgu laiku Kertneram iespiedās atmiņā spalgais reizē atvirzīto krēslu troksnis, kad visi tiesneši piecēlās, lai dotos apspriesties.

Apsūdzētie, gaidot spriedumu, rakstīja vēstules, bija atļautas tikšanās ar tuviniekiem, un vienīgi .Kertners īsināja laiku nomācošā vientulībā: kurš gan viņu apmeklēs šādās stundās?

51

Tādēļ viņu jo vairāk pārsteidza ziņa, ka viņam atļauta satikšanās ar sinjorīnu Espozito.

Nav ko teikt, tas ir vīrišķīgs solis no Džanīnas puses. Ne visai labprāt ļaudis mēdz tikties ar tiem, kurus Sevišķais tribunāls apsūdz spiegošanā.

Atļauju satikties Džanīna bija dabūjusi šeit, Romā, tieslietu ministrijā, jo Pagaņolo apliecinājis, ka «Heirēkas» sekretārei uzdots nokārtot vairākas veikala darīšanas ar viņa bijušo kompanjonu, ar kuru viņš pats vairs nevēloties tikties.

Cietumsargs, šķiet, nodomāja, ka satikšanās ir romantiska rakstura un pieklājīgi novērsās.

Džanīna bija ģērbusies melnā tērpā, uz žaketes piedurknes — sēru lenta. Kertners izteica viņai līdzjūtību sakarā ar patēva nāvi. Viņa klusēdama ar galvas mājienu pateicās un neko neatbildēja, vienīgi bēdu iegrauztās ēnas ap acīm un neparastais bālums liecināja par pārciesto.

Kertners apvaicājās par viņas māmuļu, un Džanīna Sacīja: ja «Heirēkas» kantori neslēgšot un sinjors Pagaņolo paturēšot viņu darbā, viņa pārvedīšot māti pie sevis uz Milānu, pretējā ‘ gadījumā pati braukšot uz Turīnu. To gan viņa darīšot ne visai labprāt, jo Turīnā dzīvojot Toskano vecāki. Pats viņš Spānijā karojot pret

sarkanajiem. Bet sastapšanās ar viņa vecākiem tikai izraisīšot lieku izskaidrošanos un uzbāzīgus mēģinājumus viņai palīdzēt, jo Turīnā neesot vis viegli dabūt darbu.

Kertners mēģināja Džanīnu uzmundrināt — gan viss nokārtošoties, viņas līgavainis atgriezīšoties sveiks un vesels. Taču Džanīna tikai papurināja galvu un atzinās, ka viņi ar Toskano vairs nesaprotot viens otru, viņa esot kļuvusi pret Toskano pilnīgi vienaldzīga, viņai kļūstot arvien grūtāk dēvēt sevi par Toskano līgavu. Viņa jau pavisam nopietni sākusi domāt par aiziešanu klosteri, bet tagad arvien vairāk nosliecoties uz domu, ka vislabāk palikt vecmeitās — būt par «dzitellu».

—    Jauna un skaista sieviete par palikšanu vecmeitās runā tikai tad, kad ir cieši pārliecināta, ka izies pie vīra. -7Kertners pirmo reizi pa šīm dienām pasmaidīja.

—   Tā kunga ceļi ir neizdibināmi, — Džanīna nopūtās.

—    Kā jūs zināt, es neesmu nekāds dievticīgais. Taču arī jūsu vietā es nesāktu vaicāt dievam, kurš ceļš ved uz paradīzi, jo viņš allaž norādīs uz grūtāko ceļu.

Džanīna pārtrauca sarunu par šo tematu un sāka stāstīt par sinjoru Pagaņolo.

«Veltīgi jūs aizstāvat savu kompanjonu,» izmeklētājs centies sinjoru Pagaņolo pārliecināt. «Pat pestītājs nespēja izvēlēties sev tādus divpadsmit mācekļus, lai viņu vidū neatrastos kukuļņēmējs un nodevējs. Kā tad jūs varat galvot par Kertneru?»

Uz to sinjors Pagaņolo iebildis, ka tā esot Sevišķā tribunāla darīšana — pierādīt Kertnera vainīgumu, bet izmeklētājs vai prokurors nevarot piespiest Pagaņolo uzskatīt savu kompanjonu par Jūdasu.

To visu Džanīnai stāstījis sinjors Pagaņolo. Sākumā viņš izturējies ļoti neatkarīgi, bet pēc pēdējās tiesas sēdes, kurā runājis prokurors, Pagaņolo pat sejā pārvērties. Pēc Džanīnas vārdiem, nekādu veikalisku pretenziju pret Kertneru viņam neesot, norēķinos viņš godīgāku kompanjonu neesot redzējis. Taču sūrojies, ka esot piemānīts citādā ziņā, ka pret viņu neesot izturējušies kā pret goda vīru, ka Kertners neesot tas, par ko uzdevies.

Vēl pirmajā tiesas procesa dienā Pagaņolo bijis nodoms pieaicināt uz sava rēķina slavenu advokātu un

panākt lietas otrreizēju izskatīšanu. Taču pēc francūža liecībām un pēc prokurora runas viņš paziņojis, ka vairs nedomājot savam bijušajam kompanjonam palīdzēt. Pagaņolo piecēlies un demonstratīvi izgājis no tiesas sēžu zāles, sacīdams: «Iesim, Džanīna, mums te vairs nav ko darīt.» Pagaņolo piemirsis, ka Paskuale — viņas patēvs. Džanīna atsaukusies uz nedziedināmo sievietes ziņkāri un lūgusi atļaut viņai vēl palikt. «Interesanti, ar ko tas beigsies.»

Džanīna pateica, ka Kertnera nauda un puse visas naudas no konta Romas bankā, tāpat no citiem personiskiem rēķinierņ konfiscēta. Atliekot tikai personiskās mantas, kas ierakstītas pēc kratīšanas sastādītajā sarakstā un netiek konfiscētas. Jā, ja «Heirēka» saņemtu kādu vecu parādu, ja kāds izpirktu vecu vekseli, tad šefs varēšot saņemt pusi no ienākušās summas.

īsi pirms satikšanās laika beigām Džanīna atcerējās, ka ar vakardienas pastu uz Kertnera kunga vārda no Berlīnes saņemta atklātne: kāds esot apmierināts ar savu ceļojumu, ja neņemot vērā to, ka sieva pārāk bieži bojājot viņam nervus. Paraksts uz atklātnes nesalasāms.

Džanīna kļuva skumja un pēkšņi drūmā apņēmībā teica: tagad viņai dzīvība kļuvusi ļoti dārga, tagad viņa gribot dzīvot pēc iespējas ilgāk,ļ viņai nekādi, nu nekādi neesot iespējams nomirt, pirms viņa neesot atriebusi par tēvu, par māti, par patēvu, par sevi pašu…

—    Un arī par jums, — viņa piebilda un beigās iesaucās ar pēkšņu niknumu, no kura pati izbijās: — Dievs, ja tu esi, tad glāb mūsu dvēseles, ja tās ir!…

. Atvadoties viņa gluži kā māte pārmeta Kertneram krustu.

Viņai tik ļoti gribējās pateikt savam bijušajam šefam kaut ko uzmundrinošu. Smags spriedums nedrīkstot no liekt viņu pie zemes, jo Sevišķais tribunāls gan piespriežot ilgus gadus, taču karalis un duče arvien mēģinot pielabināt tautu/izliekoties labiņi, tāpēc Itālijā bieži izsludinot amnestijas.

Arī Kertners runāja tādā pašā tonī, gribēdams rādīt, ka ir mundrs un ka nekāds ilgu gadu sods nespēj izsist viņu no garīgā līdzsvara; vviņš sacīja, ka neviens cietumsods neesot pārlieku ilgs, ja to mērojot ar mūžības mērauklu, ar mūžības kategorijām. Varot pieņemt, ka

viņu notiesāšot uz astoņpadsmit gadiem. Pa to laiku Pizas tornis nosvēršoties tikai par astoņpadsmit milimetriem, jo esot aprēķināts, ka jau astoņus gadsimtus tas nosveroties tieši par vienu milimetru gadā.

Abi ne visai jautri pasmaidīja — lai viens otru uzmundrinātu.

Vai istabā, kur Džanīnai ļāva ar Kertneru satikties, patiešām smacīgs gaiss, vai arī viņai trūkst gaisa tādēļ, ka viņiem bija tik smaga saruna — par Paskuales pašnāvību, par viņas šefa drūmo nākotni, par sabojātajām attiecībām ar Toskano un par reālajām izredzēm zaudēt darbu?

Viņa izgāja tiesas nama pagalmā, kur drūzmējās skaļš pūlis. Visi gaidīja, kad atsāksies tiesas sēde un pasludinās spriedumu.

—    Pašnāvība cietuma kamerā! Spiegs neviena nepazīst! — izkliedza avīžu zēns «A'lesadžero» firmas svīterī; viņš ložņāja pūlī un ātri izpārdeva jauno avīzes izlaidumu.

Uz lieveņa kāpnēm dežurēja reportieru un fotogrāfu bars. Tie aplenca no tiesas nama iznākušo lidotāju Lionello.

—    Vai tas austrietis Kertners patiešām ir lidotājs?

—    Jā, viņš lido.

—   Vai jums nekad neradās aizdomas, ka viņš ir spiegs?

—    Ja man rastos tādas aizdomas, es nesauktu viņu par savu skolnieku.

—    Kāpēc viņš-aerodromā fotografēja?

—    Ja jūsu redaktors ciena precizitāti, tad fotografēju es, nevis Kertners. Nevis kara, bet sporta lidmašīnas. Skolnieks redz filmiņā paša pielaistās pilotāžas kļūdas, īpaši pie nolaišanās… Un tagad, sinjori, varat mani fotografēt! y

Delio Lionello, ādas bruņās ģērbies, uzmauca galvā ķiveri ar brillēm, uzvilka rokās cimdus ar platajām aprocēm un nostājās cēlā pozā.

Bet avīžu zēna kliedzieni arvien vēl griezās ausīs, Džanīna nespēja tajos klausīties un steidzās atpakaļ

- namā. Taču ceļu tai aizšķērsoja reportieru un fotogrāfu bars. Tie pameta Lionello un atgrūda Džanīnu nost no durvīm.

No tiesas nama iznāca sirms cienīga izskata sinjors,

ģērbies nevainojamā smokingā, cilindru galvā. Tas bija apsūdzētā Barontīni tēvs, viens no visbagātākajiem un ietekmīgākajiem cilvēkiem Lombardijā, rēderis un kuģu būvētavu īpašnieks. Džanīna gadījās viņam blakus, reportieru vidū, it kā arī gribētu dabūt no viņa interviju.

—    Sinjori, neuzdodiet man nekādus jautājumus! Es tos ziriu jau iepriekš. Par dēlu Ateo varu pateikt tikai vienu: viņš vienmēr ir bijis vieglprātīgs un nevaldāms zēns, un ir Joti bēdīgi, ka šī bērnišķīgā kaite vēl nav izslimota. Varu derēt, liekot vienu pret tūkstoti, ka viņš vēl šodien nezina, kur beidzas anarhisms un sākas marksisms. Ja es būtu grand ufficiale 1 Saporiti vietā, es viņu krietni nopērtu. Un ierakstiet sev tur, — viņš nicīgi dūra pirkstu reportiera bloknotā, — ka Barontīni dzimtā spiegu nav bijis un nav. Derīgāk būtu atgādināt jūsu avīzes lasītājiem, ka esmu piedalījies gājienā uz Romu un vienmēr so|oju blakus dučem!…

Viņš cienīgi devās uz savu automobili, un Džanīna no lieveņa kāpnēm redzēja, ka kāds no reportieriem pakalpīgi atver viņa priekšā auto durtiņas.

Lepnais Barontīni automobilis vēl nebija paguvis aizbraukt, kad logā atskanēja zvaniņš, kas ziņoja, ka atsākas tiesas sēde.

52

Satikšanās ar Džanīnu bija īsa, bet tiesas sēdes pārtraukums šķita ilgstam veselu mūžību. Gāja stunda pēc stundas, bet tiesneši arvien vēl nenāca ārā no istabas, kur apspriedās.

Kertners saprata, ka spriedums nesola viņam nekā laba.

—   Tiesa nāk! — beidzot sekretārs pavēstīja, un sēžu zālē, pašapzinīgi un pašlepni sperdami katru soli, ienāca tiesneši. Pieci tribunāla locekļi, trīs — tiesnešu togās, divi — civilā apģērbā, ar trejkrāsainu lentu pār plecu: nacionālā karoga krāsas.

Saskaņā ar romiešu tiesībām tiesnešu amatā nedrīkst būt cilvēki ar fiziskiem trūkumiem. Un patiešām, lai arī Sevišķā tribunāla locēkļi morāliski būtu kaut vai

1 Virstiesnesis. (Itāliešu vai.) Tulk.

trīskārt kropļi, viņu vidū nebija ne kliba, ne bez roku, ne kupraina, daži izskatījās visai cēli, pat impozanti. Kertners tomēr neaizmirsa, ka viņu tiesā fašisti.

Kertners bija piemirsis, ka jāpieceļas, un karabinieris, kas stāvēja pie dzelzs būra, iebikstīja viņam sānā.

Ausīs ilgi skanēja tiesas sekretāra dobjā, piesmakusi balss.

«SPRIEDUMS

Viņa Majestātes Viktora Emanuēla III — no Dieva žēlastības un pēc nācijas gribas — Itālijas karaļa vārdā

Sevišķais tribunāls fašisma aizsardzībai, dibināts, pamatojoties uz 1936. gada 2008. likuma 7. panta, godājamo kungu

viņa ekselences Saporiti Alesandro, korpusa ģenerāļa, grand-ufficiale, priekšsēdētāja un četru tiesnešu — triju pulkvežu un viena ufficiale ordeņa kavaliera (seko uzvārdi) sastāvā

pieņēma sekojošu spriedumu valsts aizsardzībai pret:

1.  Konrādu Kertneru, Marijas Terēzes Krīgeres dēlu, dzimušu Halabrunas draudzē (Austrijā); dzimis 1898. gada 12. maijā, dzīvojis Milānā, komersants, dienējis Austrijas armijā, lasīt pratējs, nav tiesāts, neprecējies, arestēts 1936. gada 12. decembrī.

(Seko vēl pieci uzvārdi, pieci punkti.)

Konrāds Kertners tiek apsūdzēts noziegumā, kas paredzēts 81. panta 1. un 2. paragrāfā un 262. panta 2. un 3. paragrāfā, par noziedzīga rakstura pārkāpu-\ miem, kas izdarīti līdz 1936. gada 12. decembrim Ailānā, Dženovā, Specijā, Boloņā un Brešijā.

Kara spiegošanas nolūkā viņš saņēmis ziņas, kuru publikācija attiecīgu varas iestāžu aizliegta. Sīs ziņas var vājināt valsts un tās kara sabiedroto militāro varenību …

Noklausījies lietas apstākļus un pretējo pušu diskusiju, uzklausījis prokuroru, aizstāvjus un apsūdzētos, kuriem dots sākuma un gala vārds, tribunāls, balstoties uz tam dotajām tiesībām un pamatojoties uz faktiem, nolemj.

Sā tribunāla izmeklēšanas komisija ar savu 1937. gada 30. janvāra lēmumu Konrādā Kertnera lietā saukusi pie atbildības arī (seko uzvārdi), apsūdzot tos

līdzdalībā kara spiegošanā, kas nodarījusi valstij ļaunumu apmēros, kādi uzrādīti šajā spriedumā uzskaitītajos apsūdzības punktos.

Noziedzīgās bandas priekšgalā atradies Konrāds Kertners.

Tiesas procesā Konrāds Kertners pieturējās pie noklusēšanas politikas, pie kādas bija pieturējies jau iepriekšējā izmeklēšanā, apgalvodams, ka esot austrietis, ka personiski nepazīstot neviena no apsūdzētajiem, izņemot Delio Lionello. Savu izturēšanos viņš nemainīja ari tad, kad Paskuale Espozito divkārt apliecināja, ka ir ar viņu ticies. Kā redzams, Konrāds Kertners gribēja pildīt doto solījumu — un tam vajadzēja būt par signālu visiem līdzzinātājiem — paturēt viņu savstarpējās attiecības pilnīgā noslēpumā. Bez tam viņš neatzina par saviem dokumentus, kas bija atrasti kratīšanas laikā viņa Milānas kantorī, kā arī tos, kas viņam tika atņemti aresta brīdī.

Precīza Konrādā Kertnera personības noteikšana tribunālu neinteresē. Sevišķajam tribunālam pietiek ar faktu, ka pie atbildības sauktā persona ir tā pati, kas darbojusies kopā ar pārējiem apsūdzētajiem. Nav šaubu, ka Konrāds Kertners ir ārzemnieks, bet, kāda viņa tautība, tam pie izdarīto noziegumu novērtēšanas nav nozīmes. Izmeklēšanas komisijas domas ir tādas, ka Kertners darbojies Padomju Krievijas labā. Tribunāls nedomā, ka, pieņemot kādu lēmumu, tain būtu jānoteic, kādas valsts labā veikta spiegošana. Tribunālam tikai jānosaka, vai apsūdzētā darbība tiešām bijusi spiegošana neatkarīgi no tā, kādai valstij par labu un kāda persona darbojusies.

Konrāds Kertners apgalvoja, ka interesējoties par aviāciju un, lai papildinātu savas zināšanas, mācījies pie lidotāja Delio Lionello. Bet no Paskuales Espozito viņš ir saņēmis to lidmašīnu tehnisko dokumentāciju, kas lika sūtītas uz Spāniju, no Ateo Barontīni — zemūdeņu rasējumus. Te skaidri redzama nelikumīga interese par dokumentiem, kuru slepenība tam bija zināma.

Konrāds Kertners tiek saukts pie atbildības par 262. panta 2. un 3. paragrāfā paredzētajiem noziegumiem. Prokurors pēc dokumentu izpētes atteicās no augstāk minētā panta 1. paragrāfa piemērošanas.

Tribunāls ir tādos pašos ieskatos, atzīstot, ka, par

laimi, Konrādā Kertnera darbība nav dziji skārusi fašistiskās1 Itālijas augstākās intereses.

Tiesas gaitā tika aplūkoti gadījumi, kuros apsūdzētais Ateo Barontīni ūdenslīdēja dienesta laikā parādījis vīrišķīgu un cildenu drosmi; viņš izdarījis arī pakalpojumus mūsu karaspēkam, kas patlaban varonīgi cīnās pret sarkanajiem Spānijā. Tas var ietekmēt soda mēru, taču neatbrīvo Barontīni no atbildības pavisam. Tādu pašu nolaidi būtu pelnījis arī Paskuale Espozito, kurš izmeklēšanas laikā pēkšņi miris.

Ateo Barontīni centās pierunāt Kampedži — tiesa, bez sekmēm —, lai tas sniegtu militāras ziņas. Ziņas, ko sniedzis Kampedži, gan nevarēja nodarīt nekādu ļaunumu, jo novecojušies zemūdeņu rasējumi iepriekš tika uzrādīti attiecīgās instancēs, taču tas negroza jautājuma būtību.

Tribunāls, neiedziļinās jautājumā, kādi bijuši noziedzīgās noslēpumu izpaušanas mērķi un raksturs. Nozieguma motīvi var būt dažādi, tāpat kā izpausto noslēpumu vērtība. Pietiek ar to, ka noziegums konstatēts, jo noslēpumu izpaušana ir tas pats, kas noziegums.

Kratīšanā pie Delio Lionello atrastās shēmas patiešām daļēji publicētas aviācijas žurnālos, un to atkārtota publikācija nevar būt bīstama. Jautājumā, vai Delio Lionello zinājis par Kertnera spiegošanas nolūkiem, tr.bunāls atzīst, ka izmeklēšana to nav pierādījusi, tāpēc noraida pret viņu izvirzīto apsūdzību 262. panta

2.  paragrāfā minētajā noziegumā.

Paolo Pagaņolo šajā lietā netiek saukts pie atbildības, kaut gan viņa komerciālās attiecības ar kompanjonu Kertneru varēja radīt aizdomas, ka Kertnera darbības raksturs Pagaņolo bijis zināms. Sāda versija atkrita jau iepriekšējās izmeklēšanas gaitā, un tribunāls neuzskata par iespējamu inkriminēt Paolo Pagaņolo šādu pārkāpumu.

Minimālais sods Konradam Kertneram paredz piecpadsmit gadu ieslodzījuma cietumā plus vēl viens gads, atskaitot iepriekšējā apcietinājumā pavadīto laiku.

Piemērojot pēdējo karaļa dekrētu par amnestiju un apžēlošanu, Konradam Kertneram sods tiek samazināts par četriem gadiem un Ateo Barontīni — par diviem

gadiem, turklāt pēdējam tiek atcelts arī naudas sods 10 000 liru apmērā.

Visi tiesas izdevumi tiek segti uz notiesāto rēķina, viņu īpašums, kam ir kāds sakars ar tiesas procesu, tiek konfiscēts.

Pārējie šajā lietā apcietinātie attaisnoti un tiek atbrīvoti, ja tie nav jāaiztur citu iemeslu dēļ.

Konrāds Kertners pēc pilnīgas soda izciešanas izraidāms pār valsts robežām.

Priekšsēdētājs A. Saporiti Tiesneši (četri paraksti) Tiesnesis referents

Romā 1937. gada 9. februāri.»

Kertners noklausījās spriedumu, stāvot kājās dzelzs būrī. Un pēc sprieduma atvadoties paspieda roku arvien vēl bezbēdīgajam Pazudušajam Dēlam, kas stāvēja blakus. Tam piesprieda piecus gadus, bet sakarā ar kara|a amnestijas dekrētu ieslodzījuma laiks viņam saīsināts par diviem gadiem. Par tik labvēlīgu iznākumu Pazudušais Dēls lielā mērā varēja pateikties Kertneram, kurš cik vien spēdams centās viņu izpestīt gan izmeklēšanas gaitā, gan tiesā.

Pēc dažām minūtēm Kertners turpat dzelzs būrī noklausījās advokāta Fabrīni mierinājumu. Tas solīja panākt lietas otrreizēju izskatīšanu, solīja vēl kaut ko. Taču Kertners viņa vārdos nemanīja patiesu līdzjūtību. Šķita, ka Fabrīni vairāk nodarbina iespēja drīzāk aiziet no tiesas nama un ieturēt brangas pusdienas. Kertners pat saklausīja Fabrīni vārdos neīstu patosu, tādēļ šo vārdu jēgu atcerējās ļoti miglaini. Turklāt ne jau tik bieži Kertneram gadījās noklausīties tamlīdzīgus spriedumus, lai tādā brīdī vēl iegaumētu arī resnā Fabrini skaļo pļāpāšanu.

Sprieduma tekstā gluži negaidīti bija izskanējis kāds teikums, kas Etjēnu ļoti uzmundrināja, pat iepriecināja; teikums izskanēja kā kompliments viņam. Tātad viņš šajā prāvā nav vis zaudējis, bet uzvarējis, ja sprieduma ir formulējums: «…par laimi, Konrādā Kertnera darbība nav dziļi skārusi fašistiskās Itālijas -augstākās intereses.»

Par laimi, viņš ir nomaldinājis izmeklētājus no pēdām! Par laimi, viņš ir pratis labi nokonspirēties fašistu

aizmugurē! Par laimi, viņa izturēšanās gan izmeklēšanas gaitā, gan tiesā, sēžot šajā dzelzs būrī, bijusi pareiza …

Kertneru izveda no tiesas nama pa sētas durvīm; konvojnieku bīdīts, viņš jau taisījās iekāpt melnajā automobilī, kad piepeši izdzirda pazīstamu balsi.

Vai kliedz viņam? Vārdus nevar saprast.

Kertners pagriezās uz saucēja pusi un ziņkārīgo pūlī, kas bija sapulcējies tiesas nama pagalmā, ieraudzīja… Mauricio visā godibā! Mauricio tik izteiksmīgi žestikulēja, it kā viņa mājieni būtu jāredz un jāizprot matrožiem dziļā kuģa tilpnē.

Mauricio parādīja Kertncram dūri. No malas tas izskatījās tā, ka kāds sašutis jūrnieks draud ar dūri fašistiskā režīma ienaidniekiem. Bet Kertners skaidri redzēja, kādā veidā Mauricio pacēla dūri: viņš sūtīja Kertnerarn sveicienu «Rot Fronti».

Iepriecināts un reizē arī nokaunināts, Kertners skatījās uz Mauricio. Izmeklēšanas un tiesas dienās Kertners klusībā jau vairākkārt bija izlūdzies no Ermīnijas drauga piedošanu, ka tik ļauni par viņu domājis. Sim simpātiskajam lielībniekam un iemetējam droši vien nenāk ne prātā, cik ļoti viņa dēļ Etjēnu nomocījuši sirdsapziņas pārmetumi.

Kertners jau gribēja atbildēt uz Mauricio sveicienu. Ja toreiz, pirmajā braucienā uz tiesu, viņš nebūtu atkāvies no roku dzelžiem, tagad nespētu pat ar roku pamāt.

«Jā, pat tādēļ vien bija vērts pacīnīties ar cietuma priekšniecību!»

Bet drūzmā pie tiesas nama ložņā pārāk daudz slepeno. Jāuzmanās, lai Mauricio neiegāztu.

Un Kertners neatbildēja viņam ar sveiciena žestu, it kā rokas tam patiešām būtu saslēgtas dzelžos. Viņš tikko manāmi pamāja Mauricio ar galvu, un jau nākamajā mirklī viņu aši iegrūda automobilī.

Braucot viņš kratījās tumšajā kabīnē un prātoja:

«Tātad Mauricio tīšuprāt ir atbraucis uz Romu, lai uzzinātu spriedumu, un gaidīja mani tiesas pagalmā, lai uzmundrinātu.»

Kertneru aizveda uz tribunālu vēl kā apsūdzēto, bet cietumā viņš atgriezās jau notiesāts.

53

Pēc tiesas Kertneru pārvietoja uz citu kameru. No visām pusēm sāka skanēt klauvējieni sienās — parādījies jauns iemītnieks!

Bet kā lai atbild, ja nav zināma pieņemtā ābece? Viņš cītīgi atkārtoja kāda klauvējienus, lai liktu noprast, ka dzird izsaukumus un ir gatavs sarunāties. Taču nekāda saruna ar kaimiņiem, protams, nevarēja iznākt.

Izmisis viņš piegāja pie vienas sienas, pie otras un skaļi kliedza:

—    Es nezinu ābeci!

Kaimiņi apklusa, taču ne jau tādēļ, ka cauri metru biezajiem mūriem būtu sadzirdējuši viņa kliedzienus.

No rīta pienāca ilgotais brīdis — doties uz pastaigu. Viņš dzirdēja, kā cits pēc cita ar dzelzs žvadzoņu vērās vaļā kameru slēdži. Droši vien tur iznāk gaitenī viņa pastaigas biedri. Viņu tomēr izveda šķirti no citiem, cietuma pagalma trijstūrainajā nodalījumā viņš pastaigājās viens.

Kāpēc tad citos nodalījumos vienlaikus pastaigājās vairāki cilvēki? Varbūt tiem nav piespriests tik stingrs režīms?

Cietuma pagalmiņā vārgi zaļoja zālīle, akmens šķirbās auga lauku puķes. Etjēns nezināja to nosaukumus. Varbūt Baltkrievijā un Pievolgā tādas nemaz neaug. Vai varbūt tur viņš tās netika ievērojis? Ziediņi zili un smaržīgi. Kad sargs augšā novērsās, Kertners saplūca pušķīti zilo ziediņu un iebāza azotē; ienesis kamerā, noglabāja ar salmiem piebāztajā spilvenā un vēl ilgi naktīs ieelpoja vīstošo smaržu. Vai varbūt tās bija tikai atmiņas par smaržu? Taču tas nemazināja baudījumu.

Reiz pāri mūra sienai pie Kertnera atlidoja sērkociņu kārbiņa. Ilgi nedomādams, viņš veikli paspēra kārbiņu sānis — pa mūri, kas iežogo pagalmu, turp un atpakaļ staigā sargs, no augfšas tam redzams viss, kas notiek trijstūru aizgaldās. Kad sargs pagriezās uz otru pusi, Etjēns kārbiņu žigli pacēla; kārbiņā bija zīmīte.

«Paziņo — no kāda rajona esi? Vai politiskais? Kas jauns brīvā dzīvē? Komunistu grupa.»

Zīmītei blakus — sērkociņš, tā galviņu veido melns darvas pikucītis. Etjēns saprata, no kurienes ņemta

darva: ar to kamerās aplieti logu restēm gali tajās vietās, kur jābīit palodzēm.

Uzmanīgi vilkdams, viņš ar sērkociņa galviņu zīmītes otrpusē uzšņāpa: «Es neesmu no Romas, neesmu itālietis. Neesmuarī komunists, bet liels Jūsu draugs. Jūsu telegrāfu nezinu. Ja varat — paziņojiet.» Zīmīti viņš rakstīja vairāki lāgi, brīžos, kad sargs pagriezās uz otru pusi. Turklāt viņš gausināja soļus tajā pagalmiņa stūrī, kur apcietinātais sargam slikti redzams: uz dažiem mirkļiem mūra siena staigājošo tur aizsedza.

Etjēns sērkociņu kārbu ar zīmīti pārmeta pār sienu tajā vietā, no kurienes tā bija sviesta. Un, tiklīdz paguva to izdarīt, pastaiga beidzās.

Otrā dienā, pastaigājoties tajā pašā pagalmiņā, viņš saņēma kārbiņu ar jaunu zīmīti. Kamerā viņš to rūpīgi pētīja. 'Nezināmie biedri skaidroja, kā saklaudzināties caur sienu.

Augu naktf un visu nākamo dienu Etjēns pūlējās iemācīties no galvas cietuma kodu, ko dēvēja par «romiešu telegrāfu», un praktizējās, klauvējot uz kukurūzas Japām piestūķētā cisu maisa un uz cietā spilvena.

Tāpat kā visos cietumos, itāliešu ābece bija sadalīta sešās rindiņās, pa pieciem burtiem katrā. Pirmām kārtām vajadzēja iegaumēt rindu sākuma burtus, tad — kādā rindā atrodas katrs alfabēta burts. Cietuma esperanto! Katrs otrās rindas burts tiek apzīmēts ar divkāršu piesitienu un pēc tam ar tik daudz piesitieniem, kādu vietu šis burts ieņem rindā, skaitot pēc kārtas. Piemēram, burts «d» tiek apzīmēts ar vienu klaudzienu (burts atrodas pirmajā rindā) plus vēl ar četriem piesitieniem (burta vieta rindā). Jāklaudzina ļoti ritmiski. Ja klaudzinātājs pielaiž kļūdu, viņš tūdaļ skrāpē gar sienu, tas nozīmē: neklausieties, aizmirstiet pēdējos burtus, es tūdaļ klaudzināšu no jauna…

Teikuma beigās sit pa sienu ar dūri. Katra saruna obligāti sākas ar jautājumu: «Kas jūs esat?»

Etjēns jau nākamajā dienā nolika pie malas klaudzināšanas šifra atslēgu: viņa trenētajai atmiņai nebija grūti paturēt to prātā.

Kad «Redžina čeli» cietumā bija izskanējusi vakara junda un kancelejā bija pārliecināti, ka visi astoņi cietuma atzari guļ (gaiteņi no centra dalījās uz visām

pusēm astoņu staru veidā), tad sāka darboties «romiešu telegrāfs».

Etjēns kaimiņu pirmoreiz izsauca diezgan nedroši. Taču tūdaļ pārliecinājās, ka tiek saprasts. Klusēšana bija lauzta, viņu saprata! Viņam ieteica izklaudzināt visu sienu, jo tajā esot laukumi, kur skanigums labāks, — sienā varot gadīties aizmūrētas nišas. Arvien esot jāpameklē vieta, kur sitienspret sienu dunot skanīgāk. Tapat esot derīgi zem vietas, kur kaimiņš klaudzina, nolikt mazgājamo bļodu vai citu trauku ar ūdeni.

Pēc katra vārda, ko kaimiņš bija dzirdējis, kā ari apstiprinot, ka ir to sapratis, tas izdarīja vienu piesitienu. Ja Etjēns kļūdījās un sarunas pavediens zuda, kaimiņš izdarīja divus ātrus piesitienus, un Etjēns atsāka klaudzināt vārdu no jauna. Ja saruna pēkšņi bija jāpārtrauc, jāaprauj pusvārdā, piemēram, gadījumā, kad tuvojās uzraugs, klaudzinātāji sāka aši skrāpēt gar sienu.

Pirmās sarunas Etjēnam gāja lēni, it kā stostoties. Taču saklaudzināšanās temps ar katru reizi kļuva ātrāks, un drīz jau sitienu skaitīšana risinājās automātiski — un auss pierada uztvert zināmu sitienu kopas kā burtus. Un cietuma dialogā nemaz nav obligāti jāgaida, kamēr sarunas biedrs pilbeigs klaudzināt visu vārdu, lai tad atklaudzinātu tam atbildi «sapratu». Dažreiz vārda jēga kļūst saprotama pēc diviem trim burtiem — un aiz sienas noskan signāls «sapratu».

Vēlāk Etjēns iemanījās saklauvēties arī ar tiem kaimiņiem, kuru kameras neatradās blakus tajā pašā gaitenī, bet stāvu augstāk vai zemāk. Pēdējā gadījumā varēja klaudzināt pret ārsienu, virs vai zem loga. Vai arī dauzīt ar kāju pret grīdu; tad gan vislabāk kāju noaut un dauzīt ar papēdi. Klaudzinot uz augšu, jāpakāpjas uz ķebļa un jādauza ar karoti vai krūzīti pret griestiem.

«Romiešu telegrāfu» bargi vajāja, tādēļ vislabāk bija saklaudzināties tādā laikā, kad uzraugi aizņemti, — ēdiena izsniegšanas reizēs vai tajā laikā, kad ved uz pastaigu cietumniekus no gaiteņa otra gala.

Etjēns nāca pie secinājuma, ka no visiem pieciem jutekļiem cietumā vislabāk attīstās dzirde. Ne redze, ne tauste, bet tieši dzirde. Tā tiek izkopta un saasinās līdz

galējai iespējai. Akustika kamerās un gaiteņos laba, tāpēc cietumnieku dzirdei nepaslid garām nepamanīts pat mazākais troksnītis, kas ieskan cietuma klusumā. Pats Etjēns katrā ziņā noderēja par pierādījumu šādam secinājumam. Viņa ausis, kas jau bija labi trenētas, noraidot un jau pēc dzirdes atšifrējot radiogrammas, tagad bija kļuvušas vēl dzirdīgākas.

Bija pagājušas tikai trīs nedēļas, kopš labie kaimiņi pasvieda Etjēnam kārbiņu ar ābeci, un viņš vēlu vakaros vai naktīs jau gulēja savā lāviņā un risināja ar blakus kameras iemītnieku garas sarunas, uzzinot daudz jaunumu un pastāstot tam visu, kas vien viņu interesēja.

Cietumsargi allaž rūpējās, lai ieslodzītais jo mazāk zinātu par apkārtējo dzīvi un pat par sevi pašu. Bet ieslodzītais cenšas uzzināt pēc iespējas vairāk.

«Cik daudz viltīgu paņēmienu un veiklu triku liek lietā cietuma uzraugi, lai šķirtu mūsu vārdus, mūsu skatienus, mūsu domas, nemaz nerunājot par kādu mūsu rīcību!» Etjēns ar jautru gandarījumu nodomāja. «Un viss velti. Pie velna nomācošo vientulību! Lai dzīvo «romiešu telegrāfs»!» '

54

Etjēnam visa pasaule bija iespīlēta četrās sienās, kas ierobežoja šauro kameru, sīkajā debess drumstalā virs «bocca di lupo» jeb «vilka rīkles». Ar īpašu skārda slazdu visa loga platumā un garumā cietumsargi tver gaismu un aizsedz skatu uz pasauli, lai no loga nebūtu redzams nekas cits kā tikai šaurā debess strēle; paskatīties pagalmā vai palūkoties sānis uz kaimiņu logiem, nav iespējams.

Sākumā Etjēns sēdēja kamerā, kuras logs atradās dienvidrietumu pusē. Tur saule parādījās virs «vilka rīkles» ap desmitiem rītā un ap diviem dienā meta zeltainu svītru uz grīdas kameras vidū.

Pēc dažām dienām Etjēnu pārveda uz citu kameru, vairāk uz rietumiem, tur saule parādījās tikai pēc pulksten diviem, un svītriņa kameras akmens klona vidū bija gandrīz divreiz īsāka.

Un jaunais ieslodzītais ilgi nevar pierast pie tā, ka

nemitīgi tiek novērots; jebkurā mirklī var pavērties /

«spioncino» — no,vērošanas caurums durvīs — un cietumsargs ieskatīsies tev pašā dvēselē.

Arī vēdlodziņu sāc mīlēt un īsti cienīt tikai pēc tam, kad esi. nokļuvis cietumā. Nekad agrāk Etjēns nebija izjutis pret vēdlodziņu tik dziļu pateicību. Ak, šis aizrestotais, tomēr brīvību tik ļoti mīlošais kvadrātiņš, kas vieno tevi ar visu pasauli! Pa to ieplūst gan «vilka rīkles» notvertā vēja šalkas, gan dīgstošās zāles un dzimstošo pumpuru smarža, gan tālā, tikko sadzirdamā Romas zvanu dunoņa.

Putneļi, kas atlidoja pie viņa lodziņa, zināja, ka «vilka rīkle» tiem ne ar ko nedraud un skārda kastes dibenā arvien atrodamas drupačas.

Kur gan tie šodien jau bijuši — Romas baloži, zvirbuļi un bezdelīgas? Putniem līdzi Etjēns devās iedomātā pastaigā pa Romu.

Kad mūra sienas saulē bija sakarsušas un nežēlīgi smacēja, Etjēns jo sevišķi apskauda putnus, kas var aizlidot un veldzēties pie kādas no Romas strūklakām.

Tur gaisā ņirb glāstoša ūdens putekļu migliņa un strūklu pērļainais mirdzums rada mūžīgu vēsumu. Putni var aizlidot pie Trevī strūklakas vai vēl tālāk — pie strūklakas Ezedras laukumā, kur četras nimfas, mūžsenu strūklu apskalotas, nekad nenožūst. Mēdz sacīt, ka tās esot vistīrīgākās romietes, bet strūklakas uzraugs tik un tā reizi nedēļā tās vēl tīra ar suku…

Vai varbūt putni ir atlidojuši no nama, pie kura piestiprināta memoriāla plāksne ar uzrakstu: šeit dzīvojis krievu rakstnieks Gogolis. Te viņš sarakstījis «Mirušās dvēseles». Kā gan Gogolis, dzīvodams Romā, spēja saglabāt pirmatnējā svaigumā krievu valodu, krievu garu, nacionālo īpatnību? Tā ari Etjēnam jāsaglabā sirdī neskarts un nevīstošs Dzimtenes tēls. Bet — vai Romā būtu piedzimuši tādi kā čičikovs, Nozdrevs un Korobočka, ja Gogolis nedrīkstētu krieviski ne vien runāt, bet pat domāt?

Varbūt putni aizlido uz plašajiem Vatikāna dārziem, kur vienkāršiem mirstīgiem ieeja aizliegta?

Šodien ir mēneša pēdējā sestdiena, tādās dienās ieeja Vatikāna muzejā brīva. Kad Etjēns pirmoreiz iegāja šai muzejā, viņš tikai ar pūlēm pierada pie clomas, ka visi eksponāti te oriģināli, sākot ar Fidija skulptūrām

un beidzot ar zeltīto Herkulesa tēlu no Nerona pils. Kāda angliete ar zirdzisku ģīmi brīdi pa brīdim vaicāja gidam: «Un vai šī nav kopija?» Un gids ik reizi pacie-, tīgi un lepni atbildēja: «Lēdija, mūsu muzejā kopiju nav, te ir tikai oriģināli.» Un bija dzirdams: «Trešais gadsimts pirms mūsu ēras», «Mūsu ēras pirmais gadsimts», «Piektais gadsimts pirms mūsu ēras». Vatikāna muzeja kalpotājiem uz svārku atlokiem ir sudrabotas nozīmītes ar miniatūra pāvesta tiāras un sakrustotu svētā Pētera slēdzeņu attēlu. Un kādas slēdzenes uz atlokiem ir greznāko hoteļu šveicariem? Etjēns ar grīnu smaidu nodomāja: «Tāda emblēma vairāk piedienētu maniem ieslēdzējiem!»

Tālāk Etjēna iztēlē iestājās kaut kāds sajukums un bezjēdzība. Siksta kapelas zālē, kur atrodas glezna «Pastarā tiesa», iebruka bļaurīgo Romas avīžu pārdevēju bars. Visi tie bija firmu svīteros, ar avīzes nosaukumu uz krūtīm un uz muguras. Ja balss tev nav skaļa — nedomā ķerties pie tāda darba. Jāpārkliedz taču visi pārējie! Vai avīžu pārdevējiem balss ar laiku tik ļoti ietrenējas, vai arī nabadzīgi cilvēki ar parastām balsīm pie šāda darba vispār neķeras? Neviens vairs neskatās uz «Pastaro tiesu», visi ielenc avīžu pārdevējus, jo avīzēs šodien atreferēta Konrādā Kertnera un viņa līdzzinātāju tiesāšana. Reizē ar muzeja apmeklētājiem avīzes pērk arī svētie, nokāpdami no sienas gleznas. Avīzi nopirka arī svētais Bērtulis, tas, kurš rāda viņam nomaukto ādu, avīzi nopirka arī pats Mikelandželo, nokāpis no pastatnēm, pamezdams augšā krāsas un otas. Arī Etjēnam ir vēlēšanās uzzināt, .kā beigusies viņa tiesāšana, kāds ir spriedums. Taču tūdaļ noskaidrojas, ka viņš vairs neprot itālisKT lasīt. Un, kam vien viņš lūdz nolasīt tiesas gaitas atreferējumu, nevienam nav vaļas. Bet avīžu pārdevēji turpina bļaut un vēl tik skaļi, ka Etjēns pamostas…

Pie galvgaļa stāv cietuma uzraugs un sauc: «Sinjor!» — raustot pie pleca. Laiks doties uz pastaigu.

Vai gan agrāk Etjēns zināja, cik liela, ne ar ko nesalīdzināma vērtība ir pastaigai, kas ilgst trīs ceturtdaļas stundas?

Reiz viņu izveda pastaigā kopā ar drūmu, nerunīgu ieslodzīto, kurš par sevi nepastāstīja nekā, tikai pateica, ka sēžot jau divpadsmit gadu.

Etjēns nodrebēja no domas: «Tieši tik ilgi, cik jāpavada ieslodzījumā man!» Un viņš ar šausmām nolūkojās uz blakusgājēju, skatīdams tajā pats sevi, kāds viņš kļūs…

Sirmi mati, izpūrusi bārda, pelēcīga seja, smails deguns, blāvi tukšas acis. Drebuliga, nedroša gaita, kā jau cilvēkam, kas turēts ilgā ieslodzījumā un atradinājies brīvi soļot, pieradis pastaigāties akmens maisā. Viņam ar pūlēm izdodas novaldīt roku, kāju un galvas drebēšanu.

Etjēns jau sen bija atgriezies no pastaigas, bet acu priekšā viņam arvien vēl rēgojās ieslodzītais, kurš nosēdējis divpadsmit gadus, Etjēna paša nākotnes traģiskā vīzija. Sis pusmūža sirmgalvis aizmirstos ātrāk, ja Etjēns varētu to izstumt no atmiņas ar kādu cita cilvēka tēlu. Bet ko gan ieraudzīsi pa logu, kas nežēlīgi aizsegts ar dzelzi?

Kaut kur tajā virzienā, kurp lūkojas viņa aklā kamera, samērā tuvu, koku pavēnī atrodas krievu bagātnieka Abamelika Lazareva — Urālu rūpnieka Demidova znota villa. Mimozas tur sen uzziedējušas, to zeltainie ziedi sacenšas ar košo zaļumu. Taču visu to, ko Etj-ēns patlaban centās saskatīt savā iztēlē, nevarēja saukt pat par atmiņām, ko izraisa kādrei,z redzētais, jo par «Abamelika» villu, par šo ārpilsētas pili, par tās dārzā ziedošām mimozām Etjēns zināja tikai no kādreiz dzirdētiem nostāstiem. Tāpat tikai no nostāstiem viņš zināja arī, ka Gaetas ielas 5. namā atrodas padomju vēstniecība. Viņš nekad tur nav iegājis, tāpat kā nekad nav iegājis padomju vēstniecībās ne Parīzē, ne, Hāgā, ne Londonā, ne Prāgā, ne Vīnē, nedz kādā citā galvaspilsētā.

Neviens no padomju cilvēkiem, pat viņa uzticamais draugs Gri Gri neatnāks pie viņa uz satikšanos. Tiem liegta arī iespēja atsūtīt Etjēnam paciņu uz Lieldienām, nodot grāmatas, kuras neietilpst aizliegto sarakstā, padarīt vieglāku cietuma vientulību ar vēstuli.

Pirmais, ko Etjēnam nācās izlasīt pēc ienākšanas viennīcā, bija «Noteikumi», kas jāievēro ieslodzījumā, apstiprināti ar karaļa 767. dekrētu 1931. gada 18. jūnijā. Tabulā, kas karājās virs parašas, bija daļēji uzskaitīti ieslodzītā pienākumi. Etjēnam atgādināja, kā viņam

pavel uzvestiespats Viktors Emanuēls III, Itālijas karalis no dieva žēlastības un pēc itāliešu tautas gribas.

«…Mēs dekretējam… Mēs dodam rīkojumu, lai dekrēts, apstiprināts ar kroņa zīmogiem, tiktu ietilpināts oficiālajā Itālijas valsts likumu un dekrētu krājumā un tiktu piesūtīts visiem tiem, kam tas jāpilda, kā arīdzan tiem, kam jādod rīkojumi.»

Un tūlīt zem karaļa paraksta bija Musolīni paraksts, un Musolīni, kā zināms, «vienmēr taisnība».

Šoreiz Etjēns par karali Viktoru Emanuēlu domāja bez antipātijas, jo bija paklīdušas baumas par jaunu amnestiju sakarā ar to, ka troņmantniekam Umberto piedzimis dēls, karaļa mazdēls — Neapoles princis. Princesē dzemdējusi patiešām īstajā laikā! Etjēnu tikko paguvuši notiesāt, — pateicoties šīm laimīgajām dzemdībām, viņam nosvītros dažus gadus no ieslodzījuma laika…

Uz galdiņa pie lāviņas bija nolikta Bībele. Etjēns lasīja to pirmoreiz un — pašam bija jāatzīst — ar lielu interesi. Prātā nāca kāda grāmata, pie kuras reiz, vēl jaunībā, viņš bija pavadījis nakti lauku sētā. Tas notika Krievzemē, Pievolgā, kad norisa kaujas ar Kolčaku. Etjēnam bija jāpavada nakts nomodā, neaizverot acis, neizģērbjoties, nešķiroties no mauzera, un labi, ka istabā gadījās grāmata, kas palīdzēja neaizmigt: «Vaņkas Kaina piedzīvojumi ar visām slepenām viņa izsekošanām, pēdu dzīšanām un neprātīgajām kāzām». Un cik gadu jau ilgst Etjēna paša piedzīvojumi ar visām viņa izsekošanām un pēdu dzīšanām?

Ļoti drīz, drīzāk, nekā pats bija domājis, viņam iegribējās lasīt grāmatas. Ņemtas no cietuma bibliotēkas, uzrauga pavadībā tās iznēsāja jauniņš arestants, smalkjūtīgs, ar apgarotu seju un laipnu smaidu. Viņš tik svētsvinīgi cilāja netīros, nobružātos un notraipītos sējumus!

Etjēns bezcerīgi pārskatīja nosaukumus, pašķirstīja grāmatu atliekas grozā un sacīja:

—    Bībele man ir. Pārējās garīga satura grāmatas mani diez ko neinteresē. Jā, ja jūs iepazīstinātu mani ar kādu itāliešu literatūras klasiķi!

—   Tuvākajā laikā atnesīšu, — grāmatu iznēsātājs apsolīja.

Un patiešām — pēc dažām dienām viņš atnesa pabiezu, maz apbružātu grāmatu, kurai lapas nebija izplēstas, — Alesandro Mandzoni «Saderinātie».

Etjēns nekad nebūtu domājis, ka šī grāmata viņu iepriecinās tik daudzas ieslodzījuma dienas. Viņš baudīja valodas bagātību, kopā ar autoru gremdējās psiholoģijas dzelmeņos, piedalījās aizraujošā ceļojumā Lombardijas pagātnē; cik plaši izpletās četru sienu norobežotā pasaule! Viņš ar nožēlu aizšķīra pēdējo lappusi, no sirds tencināja grāmatu iznēsātāju un dalījās ar to savā sajūsmā.

—    Nu, tas taču mūsu Mandzoni! — grāmatu iznēsātājs laimīgs iesaucās un vaicāja; ko sinjors vēl vēlētos lasīt?

Kertners lūdza uzzināt, vai cietuma bibliotēkā nav atrodams kāds krievu rakstnieka Turgeņeva romāns.

Un visdīvainākais: iznēsātājs vienu grāmatu sadabūja! Etjēns tomēr neguva no tās cerēto baudījumu — varbūt tādēļ, ka ļoti ilgojās pēc krievu teksta un viņam šķita, ka «Pavasara ūdeņu» tulkojums nav izdevies.

Lasot romānu, viņš vairākkārt ievēroja, ka Džemma ārēji ļoti līdzīga viņa sekretārei.

Deguns tai paliels, taču skaisti veidots, tāds, ko dēvē par ērgļa degunu; virs augšlūpas tikko samanāms pūku ēnojums; toties sejas krāsa — nevainojami vienāds matējums, īsts ziloņkauls vai piendzeltens dzintars; spoži, cirtaini mati, un it īpaši acis, tumšpelēkas, ar melnu aplīti ap redzokļiem, lieliskas, gavilējošas acis — gavilējošas pat tagad, kad bailes un bēdas aptumšojušas to spožumu…

Etjēns savā mūžā arvien cieta no laika trūkuma. Viņš laiku nešķieda velti, izlietoja to ļoti taupīgi, taču dienas apjoms nekad nespēja ietilpināt sevī visu darāmā daudzumu, visas rūpes un pienākumus. Apcietināšana pēkšņi itin kā apturēja Etjēnu ātrā skrējienā. Tā nodreb un, spalgi iekaukdamies, pat it kā salecas bremžu piepeši apstādināts automobilis, kas ripojis pilnā gaitā.

Tagad Etjēnam laika bija nožēlojami daudz. Milzum liels daudzums tā paša laika, kura tam vienmēr tik ļoti trūka, gan toreiz, kad mācījās Cīrihes koledžā, gan tajos laikos, kad bija bruņu vilciena komisārs, gan tad,

kad strādāja Samāras-Zlatoustas dzelzceja pārvaldē par politdaļas priekšsēdētāju, gan toreiz, kad mācījās kara akadēmijas un stažējās par lidotāju novērotāju, gan vēlāk, kad nodarbojās ar veikala lietām un šifrēja vēstules un telegrammas. Neilgi pirms viņa pēdējās aizbraukšanas no Miaskavas, kad bija runa, liekas, par aiziešanu uz Zooloģisko dārzu vai uz Ņeskučniju parku, mazā Taņa iesaucās: «Atkal tev nav laika! Tev, tētiņ, ir viss, viss, nav tikai viena: nav laika!»

Trīsreiz dienā cietumsargi izklaudzināja ar dzelzs stieni visas restes — gluži tā, kā dzelzceļa vagonu eļļotājs, vilcienam stāvot, izklaudzina visas bukses, pārbaudot, vai tās nedžerkst. Bet Etjēna dzīves vilciens diemžēl stāv uz vietas un, ja arī kustas, tad nevis telpā, bet tikai laikā… Aiz restēm es, ieslodzīts tumšajā cellē… Venēcijā, cietumā aiz Nopūtu Tilta, viņš redzēja restes, kuru stieņi bija rokas dilba resnumā. Bet vai gan svarīgi, no kādiem stieņiem — pirksta vai rokas dilba resnumā — restes kaldinātas, ja tās tik un tā šķir no dzīves?!

Varētu domāt, ka Etjēnam beidzot radusies izdevība atpūsties pēc pārslodzes, kādu izraisīja nemitīga nepieciešamība darboties, domāt, runāt un pat just divās dažādās hipostāzēs, dzīvot divās ādās. Tā ir liela māksla — atvienoties, norobežoties no satraukumiem. Tas ir tas pats, kas aizmigt lielā troksnī, ellišķā dārdoņā, spožā gaismā, kas asi griežas acīs. Bet izrādās, ka nav nemaz tik vienkārši piespiest sevi nedomāt, arī šī prasme jāiemācās un pēc laika jāmācās atkal no jauna. Nekādi nevarēja atkratīties no profesionālā ieraduma visu iegaumēt, paturēt atmiņā, paturēt atmiņā, kaut gan tagad varēja atļauties atmiņu atslogot. Tagad viņam tiesības aizmirst daudz ko no tā, ko viņš neatļāvās aizmirst, atrodoties brīvībā. Tie ir zināmie konspirācijas signāli, sastapšanās vietu adreses, kas jāpatur prātā, ko nedrīkst uzticēt papīram, — un vai mazums visvisādu citu svarīgu sīkumu, kas glabājās viņa kodētajā atmiņā.

Un tad viņš pārliecinājās, ka nespēj aizmirst neko no tā, ko bija nolēmis nodot aizmirstībai. Aizmāršība negribēja pie viņa nākt, un viņa atmiņa joprojām bija piekrauta ar visu to, kas bija jāpatur prātā Etjēnam un Konradam Kertneram, bet nepavisam nebija vaja

dzīgs ieslodzītajam. Protams, atmiņa ir viena no visspilgtākajām cilvēka intelekta izpausmēm, un laba atmiņa — tas ir rets dārgums. Taču baigi būtu iedomāties, ka mēs neko nespētu aizmirst, ka mēs atcerētos visu un uz visu mūžu.

Katram cilvēkam, lai kas viņš būtu, ir svētas tiesības uz vienatnību. Agrāk arī Etjēns augstu vērtēja šis tiesības un laiku pa laikam ar prieku palika uz bridi vienš:

Divu lidojumu starplaikā vai gaidot lidojumam derīgu laiku, viņam patika aizmaldīties vienam pašam biezoknī. Turpat līdzās viņu Piemaskavas lidlaukam bija biezs mežs. Reiz eskadri]as stūrmanis tajā patiešām nomaldījās, un visi par viņu zobojās.

Un aizpeldēt vienam tālu jūrā, kur krasta svītriņa pie apvāršņa vairs tikko redzama.

Dažreiz cilvēkam šī dārgā vienatnība patiešām nepieciešama. Taču, nokļuvis vieninieka kamerā, Etjēns pārliecinājās, ka uzspiesta vientulība var kļūt par briesmīgu sodu. Tā ir mokoša, kad vēlies jel ar ko pārmīt dažus vārdus, dzirdēt, ka tev blakus elpo cilvēks, kaut arī šis cilvēks tev pilnīgi svešs.

Etjēns gulēja lāviņā, atspiedis roku pret sienu, it kā gribētu atgrūsties nost no mitrās cietuma sienas, atgrūsties nost no īstenības, no drūmajām domām un ātrāk aizmigt. Ak, ja varējis fiziski nogurt! Darbs dāvātu ēstgribu un miegu. Bet viņš, kas vienmēr radis nemitīgi un spraigi domāt, apsvērt, salīdzināt un vispārināt, atkal un atkal psiholoģiski analizēt savu un citu rīcību, atcerēties katru izmeklētāja jautājumu un katru savu atbildi, ir nosodīts uz bezdarbību.

Būdams brīvībā, viņš nekad nesagājās ar Itālijas komunistiem, bet tagad «Redžina čeli» jumts vieno'viņu ar simtiem domu biedru, kaut gan visu acīs viņš arvien paliek tas pats bagātais veikalnieks austrietis, ko fašistu Sevišķais tribunāls notiesājis par spiegošanu.

Pirmajās dienās pēc aresta viņš, notikušā nomākts, zaudēja ēstgribu un miegu, nožēloja, ka, brīvs būdams, tik maz paveicis. It kā būtu nokļuvis ienaidnieka gūstā, neizšāvis visas patronas un nenodarījis tam jūtamus zaudējumus.

Bet tagad, lasot fašistiskās preses negribot izteiktos atzinumus par republikāņu vīrišķīgo pretestību Spānijā,

dzirdot jaunumus par strādnieku sabotāžu un streikiem, uzzinot, ka pašā Vācijā nav iznīcināta pretdarbība Hitleram, viņš manīja tepat blakus «Redžina čeli» un citos cietumos ieslodzīto nezināmo komunistu rokas, elkoņus un plecus un arvien vairāk izjuta sevi kā aktīvu cīnītāju.

Atrazdamies brīvībā, Etjēns ar ikvienam brīvam cilvēkam piemītošu dabisku egoismu ne visai bieži domāja par revolucionāriem, saviem laikabiedriem, tikai paretam atcerējās vienu vai otru, kas smaka fašistu kazemātos. Bet tagad viņš ļoti bieži ar sirdi un domām traucās pie Antonio Gramši, kurš smok ieslodzījumā reizē ar viņu, pie Ernesta Tēlmaņa, kurš ieslodzīts viennīcā kopš 1933. gada, pie ungāru komunistu grupas, kas sēž cietumā gandrīz vai kopš 1925. gada, un pie daudziem citiem. Viņš sajutās stāvam kopējā ierindā ar visiem ieslodzītajiem komunistiem,, saviem domu biedriem un gara līdziniekiem. Tas deva viņam jaunus spēkus, iedvesmoja un darīja lepnu.

Viņš tik ilgi karo izlūkos — viens, vientulīgs, uz ilgiem gadiem meklējumos sūtīts. Bet Romas «Redžina čeli» cietumā, kas bāztin piebāzts ar komunistiem un antifašistiem, viņš nokļuvis vienotā ierindā ar cīņas biedriem, kaut gan viņam nav tiesību nevienam to teikt.

Tajā vakarā, kad Kertneru pēc sprieduma atveda no fašistu Sevišķā tribunāla, viņa kameras sienās klaudzināja bez mitas. Visi bija satraukti, visi vēlējās uzzināt, kāds ir spriedums.

Un, kaut cik apguvis «romiešu telegrāfu», viņš klaudzināja atbildi saviem neredzamajiem biedriem: «divpadsmit gadu», «divpadsmit gadu», «divpadsmit gadu»…

TREŠĀ DAĻA

55

Pēc pārvietošanas uz Kastelfranko del Emiiia cietumu Konrādā Kertnera stāvoklis krasi izmainījās. Pēc sprieduma viņš zaudēja savu vārdu un uzvārdu un ieguva ieslodzītā numuru 2722.

Viņš bēdīgi pavīpsnāja, atcerēdamies savās vizītkartes, iespiestas uz sniegbalta krītpapīra; jaunu vizītkaršu paciņu «Heirēkas» kantorī atnesa no spiestuves tieši dienu pirms viņa arestēšanas. Toreiz viņš ielika kabatas portfelī vienu vienīgu kartīti un pratināšanā to ar pieklājīgu smīnu pasniedza pundurim izmeklētājam. Visas pārējās atrodas viņa istabā neaiztiktas un uz daudziem gadiem gluži nevajadzīgas. Tagad viņam piedienētu pasūtīt sev jaunu vizītkarti: «Ieslodzītais ar numuru 2722 Kastelfranko del Emiiia cietumā, tekošais rēķins ar to pašu numuru — ciituma veikalā.»

Viņu izģērba kailu, izkratīja rūpīgi. Rakņājās ne tikai apģērbā un ve|ā — rupjas, saltas rokas iztaustīja visu ķermeni. Apģērbu atņēma un izsniedza cietumnieka drēbes, pelēkas ar brūnām svītrām. Apcirpa kailu galvu, bet viņš vēl ilgi pa paradumam ar roku it kā saglauda matus.

Viņam atļauts tērēt cietuma veikalā piecas liras dienā, ne vairāk. Laikraksti un žurnāli aizliegti, gandrīz visas grāmatas aizliegtas. Sūtījumus drīkst saņemt divreiz gadā — uz Lieldienām un uz Ziemas svētkiem.

Bet — no kā?

Kompanjons Pagaņolo pēc tiesas paziņoja advokātam Fabrīni, ka no šā brīža Kertnera liktenis viņu vairs neinteresējot; viņš izbeidzot jebkādas rūpes par notiesāto.

Izmeklēšanas un tiesas ģaitā Fabrīni uzstājās kā tiesas iecelts aizstāvis, bet pēc sprieduma viņa funkcijas izbeidzās.

Kas tad tagad parūpesies par ieslodzītā likteni?

Gri Gri pieprasīja Maskavai:

«Kādu advokātu līgt tālākām pūlēm? Var nolīgt slavenu. Bet var sarunāt arī lētāku, to, kurš Etjēnu aizstāvēja tiesā.»

Atbilde skanēja:

«Labāk to, kurš jau iepazinies ar lielu.»

Gri Gri izjuta nožēlu, ka telegrammu nav parakstījis Vecais, pat ne Oskars, bet IJja, darbinieks, kuru Gri Gri ne visai ieredzēja. Varbūt Iļja gribēja taupīt naudu? Vai arī tur, Maskavā, ir apmierināti ar advokāta darbību izmeklēšanas un tiesas gaitā un neredz pamatu turpmāk atteikties no tā pakalpojumiem?

Gri Gri atlika tikai lauzīt galvu.

Ar Tamāras un Džanīnas starpniecību viņš sazinājās ar advokātu Pabrīni. Izrādījās, ka atļauja advokātam apmeklēt Kertneru cietumā nav anulēta. Tātad šī vēl spēkā esošā atļauja jāizmanto! Varbūt izdosies dabūt sprieduma norakstu? Advokātam tikai tad tiesības turpināt rūpes par notiesāto, ja rokās tam sprieduma noraksts.

Džanīna pārliecināja advokātu, ka viņa nākamās pūles tiks atalgotas, un Pabrīni apņēmās turpināt darbību Kertnera lietā — tikai aiz simpātijas pret savu bijušo aizstāvamo, kā pats teica.

Līdz tiesai Pabrīni ar Kertneru satikās bieži un satikās vienatnē, sarunājās bez lieciniekiem. Tagad viss bija izmainījies: satikšanās varēja notikt, tikai uzraugam klātesot.

Etjēns pirmo reizi ieradās satikšanās istabā. Divi pie pretējām sienām novietoti soli, pie trešās sienas, pretim ieejai, krēsls uzraugam.

Kad Fabrīni ienāca, Etjēns piecēlās un ceremoniāli pateicās par līdzjūtību un palīdzību izmeklēšanas un tiesas laikā. Etjēņu ļoti mulsināja novērotāja — resna un miegaina uzrauga klātiene; tas sēdēja uz cieta krēsla, atgāzies gluži kā mīkstā sēdeklī. Turpretim Fabrīni izturējās pret «trešo lieko» gluži kā pret nedzīvu priekšmetu; bija redzams profesionāls pieradums.

Pēc pieklājības vaicājumiem par veselību un labsajūtu Fabrīni sāka runāt lietišķi. Viņš saprotot, ka sinjors Kertners šādos apstākļos nevarot būt pret viņu vaļsirdīgs, — Fabrīni izteiksmīgi pamāja ar galvu uz «trešā liekā» pusi. Taču, kad Fabrīni izgādāšot iespēju satikties zem četrām acīm, sinjors Kertners katrā ziņā lai darot viņam zināmu sava radinieka vārdu un adresi, lai varētu tam aizrakstīt. Kompanjons Pagaņolo esot atteicies, un tagad vajadzīga kāda cita legāla persona, ko tieslietu ministrija uzskatītu par pilntiesīgu un kas uzņemtos visas rūpes par atbrīvošanu, rakstītu vēstules, gādātu naudu un pienesumus.

Fabrīni Kertneram sūrojās: viņam bijušas lielas nepatikšanas, sagādājot trūkstošos dokumentus. Ja varēja ticēt viņa vārdiem, tieslietu ministrijā notikusi šāda saruna.

—    Kāpēc jums tie dokumenti vajadzīgi? — kāds nodaļas priekšnieks jautājis.

—    Gribu iesniegt pārsūdzību.

—   Visus materiālus mēs jums nevaram dot. Daudz slepenu.

—    Slepenos es neprasu.

—    Kādu dokumentu tad jums trūkst, sinjor Fabrīni?

—   Man vajadzīgi atklāto tiesas sēžu protokoli.

;— Atnesiet un parādiet visu, kas jūsu rīcībā jau ir. Tad es varēšu noteikt, kādi dokumenti jums papildus vēl vajadzīgi.

Fabrīni aiznesis visus tiesas gaitas dokumentus, nodevis tos, taču otrā dienā, kad viņš ieradies, lai saņemtu papildu materiālus, viņam ne tikai nav iedoti nekādi jauni, bet nav atdoti arī vecie papīri.

—    Ir aizliegts izsniegt kādam Sevišķā tribunāla tiesas procesu materiālus, — nodaļas priekšnieks teicis.

—   Un vispār, sinjor Fabrīni, jūsu interese par Kertnera lietu izraisa bēdīgas pārdomas. Vai jūs pats neatrodat, ka šī interese ir aizdomīga?

Fabrīni pastāstīja arī, ka viņu pirmā tikšanās pēc tiesas esot aizkavējusies arī sakarā ar izdevumiem braucienam uz Kastelfranko. «Heirēkas» sekretāre atnākusi pie viņa mājās un atnesusi ceļa naudu. Taču Fabrīni no tās atteicies.

—    Padomājiet pats, sinjor Kertner, — kā tad es varu turpināt darboties jūsu lietā, ja man nav no jums vai

no jūsu uzticības personas oficiālas pilnvaras? Un vai es varēju ņemt no tās sinjorlnas naudu braucienam uz šejieni? Tā viegli var nokļūt nevalodās un radīt aizdomas slepenpolicijā! Aiz tiem pašiem apsvērumiem es nedrīkstēju braukt uz šejieni ari par saviem līdzekļiem. Neaizmirstiet, ka es jūs aizstāvēju tikai tāpēc, ka Milānas advokātu kolēģija mani iecēla šai aizstāvībai! Kā tad es varēju atbraukt uz šejieni, uz Kastelfranko? Es pieprasīju no varas iestādēm, lai braukšanai pa dzelzceļu man izsniedz dienesta brīvbiļeti. Un tikai pirms dažām dienām tieslietu ministrijā es to saņēmu.

Fabrīni parādīja dienesta brīvbiļeti, tad iesita sev pa pieri, izlamāja par aizmāršību, iebāza roku biezajā portfelī ar uztūkušiem sāniem un izņēma no tā kaut kādus «Heirēkas» kantora papīrus. Tie bija piedzīšanai nododamie rēķini un vekseļi, ko Kertneram vajadzēja parakstīt.

—   Tekošais rēķins Romas bankā un rēķins Lombardijas krājkasē tagad ir jūsu kompanjona vienpersoniskā rīcībā. Bet es ceru piedzīt naudu no firmas debitoriem, — Pabrīni Kertneru drošināja. — Domāju, ka puse no tās naudas būs jūsu… Vai patlaban nayda jums ir?

—   Vēl ir divisimt liras. Ļoti pieticīgi ēdot un tērējot piecas liras dienā, ar šo naudu var iztikt nedēļas piecas. Jo vairāk tādēļ, ka pasta izdevumi man nav paredzami.

Kertners pajokoja, ka cietums esot sagādājis ne vien ierobežojumus, bet arī priekšrocības. Piemēram, viņam esot tiesības sūtīt vēstules bez maksas. Tādu tiesību neesot pat Anglijas parlamenta deputātiem! Sādu priekšrocību baudot vienīgi Amerikas Savienoto Valstu kongresa locekļi: tiem uz aploksnes pastmarkas vietā tikai jāparakstoties.

Fabrīni atkal atgādināja, ka viņa rīcībā neesot sprieduma noraksta un ministrijā atteikušies to izsniegt — esot nepieciešams, lai viņu oficiāli pilnvarotu tāda persona, kas dziļi ieinteresēta par apsūdzētā likteni, piemēram, kāds tuvs radinieks. Kas tādu pilnvaru varētu dot?

Gluži tāpat viņam esot nepieciešama tuvu radinieku pilnvara aizstāvamā naudas lietu kārtošanai. Sajā jautājumā viņam nācies pastrīdēties ar kādu ietekmīgu personu tieslietu ministrijā. Kaut gan tas tur esot liels vīrs, Fabrīni tomēr nebaidījās ar viņu diskutēt kā līdzīgs ar līdzīgu. Izrādījies, ka viņi kādreiz mācījušies vienā ģimnāzijā, tikai paralēlās klasēs. Daudz gadu neesot redzējušies, gandrīz kopš skolas laikiem. Sākušās abpusējas sentimentālas atmiņas, ilgi un sapņaini abi raudzījušies pa logu uz Tibras krastmalu. Bet, tiklīdz atmiņas bijušas galā, ietekmīgā persona atkal sākusi runāt oficiālā tonī un pretojusies:

—   Ja tāda apsūdzība un tik ilgs ieslodzījums, tad aizstāvamam nav tiesību griezties ar vekseļiem pie firmām, ar kurām tam bijušas veikala darīšanas. Vai varbūt tu domā, ka tādas summas varētu ieskaitīt cietuma rēķinā?

Te Fabrīni izlocījies:

—    Nav runa par šo summu ieskaitīšanu Kertnera rēķinā cietuma kantorī, naudas viņam pilnīgi pietiek. Tomēr, lai vai uz kādu laiku un par kādu noziegumu Sevišķais tribunāls Kertneru būtu notiesājis, mēs nedrīkstam laupīt viņam godu. Un Kertneram ir parādi, kuri viņu nomāc un nomāks jo vairāk, jo ilgāks būs ieslodzījuma laiks.

Pēc šiem vārdiem ietekmīgā persona nopūtusies un teikusi:

—   Tikai tagad atcerējos, ka jau ģimnāzijā tu biji liels strīdnieks …

Tādā veidā Fabrīni esot dabūjis — tiesa, pagaidām tikai mutvārdu — atļauju un cerot uzlabot sava aizstāvamā finansiālo stāvokli.

—   Un tagad ņemiet savus rēķinus un vekseļus un parakstiet! …

Fabrīni pat neatskatījās uz «trešo lieko», un arī tas savukārt nelikās ne zinis par sarunu. Acis pievērtas, varētu pat domāt, ka viņš ir aizmidzis, ja ik pa brīdim nemeklētu kabatas lakatiņu un neslaucītu savu tuklo seju. Etjēns neviļus pavīpsnāja, pamanījis, ka miegainais uzraugs, it kā atdarina Fabrīni, jo arī tas vīstīja saujā lielu kabatas lakatu un ar tādām pašām lokveida kustībām slaucīja sviedrus.no apaļīgā ģīmja…

Ikdienišķā tonī Fabrīni nodeva sveicienu no kāda Altermana; viņš ļoti centīgi un skaidri izrunāja šo vācu uzvārdu. Ja Etjēns zinātu, cik pacietīgi Tamāra centās

vārdu «Altermann» iekalt atmiņa Džanīnai, lai ta savukārt nodotu šo paroli advokātam Fabrīni.

Izdzirdējis šo vācu uzvārdu, Etjēns tūdaļ saprata, ka tas ir sveiciens no Vecā.

Atskanēja zvana dimdieni, Etjēnam tie šķita griezīgi un satraucoši, gluži kā zvana skandieni uz stacijas perona pirms vilciena atiešanas: satikšanās tuvojās beigām.

Kerlners gribēja advokātam vēl ko vaicāt, bet tas pielika trekno pirkstu pie savas sievišķīgās mutītes par zīmi — nerunāt neko lieku. Un pats ar mājieniem, runājot «caur puķēm», lika saprast, ka visiem spēkiem jāpūlas panākt tikšanos bez «trešā liekā», zem četrām acīm. Vai tiešām Kertners nesaprot, cik tas svarīgi?

Fabrini ar mieru rakstīt cietuma direktoram vispadevīgāko uzticama pavalstnieka lūgumu, lai tas butu kaut vai ar fašistisku piegaršu, ja vien varētu iemantot cietuma priekšniecības uzticību. Lietas labā Fabrīni gatavs ziedot savu reputāciju Kastelfranko cietumsargu acīs. Viņš sagatavošot tādu lūgumu un nākamajā tikšanās reizē atnesīšot. Bet iesniegšot tikai pēc tam, kad aizstāvamais atzīšot to par derīgu. Nākamā tikšanās būšot līdzīga šai, toties trešajā, pēc lūguma iesniegšašanas, kad viņi, cerams, palikšot divi vien, viņi izstrādāšot tālākās rīcības plānu. Lūgumam jābūt tādam, lai tas patiktu ne tikai direktoram, bet arī tur, — un Fabrīni pacēla pirkstu pret netīriem plankumiem izraibinātajiem griestiem tik godbijīgi, it kā Itālijas visaugstākās varas iestādes atrastos cietuma otrajā stāvā …

Kertners piekrītot pamāja ar galvu. Pie velna visus aizspriedumus, ja tie var kļūt par šķērsli ceļā uz brīvību!

Uzraugs jau bija piecēlies no krēsla un ar visu stāju pauda nepacietību: laiks šķirties. Un tad Fabrīni ļoti skaļi un teatrāli lūdza sinjoru Kertneru vaļsirdīgi atzīties savos noziegumos, jo tas nākšot ne tikai par labu Itālijai, bet atvieglošot arī viņa paša likteni.

Kertners atbildēja ar klusēšanu …

Pēc tikšanās Etjēns vairākkārt atmiņā teikumu pēc teikuma pārcilāja visu sarunu ar Fabrīni. Viņš jutās tam ļoti pateicīgs un nelabprāt atcerējās advokāta misēkļus un kļūdas tiesā, viņa toreizējo vienaldzīgo rosību.

Advokāta šīsdienas stāstā viss izklausījās ticami.

Tiesa, atskaitot vienu sīkumu: nevarēja būt, ka viņš tikai nupat nejauši uzzinājis par savu skolas biedru, kurš ieņem augstu amatu tieslietu ministrijā. Droši vien ari augstskolā, juridiskajā fakultātē, viņi mācījās kopā, un arī vēlāk viņu ceļiem katrā ziņā vajadzēja krustoties. Bet kādēļ gan domāt par Fabrīni tik ļauni?

«Man ir nelāgs paradums — velti piesieties cilvēkam. Un Fabrīni taču pavisam maz ir piedzejojis…»

Bet vai viņi abi šodien tikšanās la/kā bija pietiekami piesardzīgi? Vai «trešais liekais» nenoprata viņu norunu? Un kā direktors uzņems Fabrīni lūgumu?

Tiklīdz Kertners atgriezās kamerā, visi tūdaļ sāka iztaujāt par tikšanos.

—       Un kas jūs uzmanīja un noklausījās? — jautāja viens'no kameras biedriem — Džovanni Roveda.

—       Netiku viņu ievērojis, — Etjēns bezrūpīgi atbildēja, taču tūdaļ attapās: viņš veltījis uzraugam pārāk maz, nepiedodami maz uzmanības!

Aizrāvies sarunā ar Fabrīni, kuru tik sen nebija saticis, viņš ma-z vēroja «trešā liekā» uzvedību. Tikai miglaini atcerējās, ka tas sēdēja klusi, zemu noļukušiem, drukniem pleciem. Pat viņa balsi Etjēns neatcerējās.

—    Tātad ir dežurējis Skelets.

—    Skelets?

—       Tā viņa iesauka. — Roveda pamāja ar galvu.

—    Resnvēderis ar dubultu zodu, nemitīgi svīst. Vai

tas?

—    Tas.

—   Jums laimējies. Skelets ir visnekaitīgākais.

Etjēns .iztaujāja kaimiņus v un uzzināja: satikšanās

uzmanīt norīko vienu no četriem cietuma jaunākajiem oficieriem. Kas tie ir, un kādi tie ir?

Pēc uzkrātajiem novērojumiem pirmais no četriem mazliet klibo ar kreiso kāju, un viņam nemitīgi raustās vaigs, liekas, viņš laiku pa laikam pamirkšķina. Un tikšanās laikā nepārtraukti skraida no viena gala uz otru kā ieslodzītais, kurš pēc ilgāka pārtraukuma izvests pastaigā. Viņš ir uzpūtīgs, izsaka piezīmes un nemitīgi rēgojas acu priekšā tiem, kas sēž viens otram pretī uz

soliem. Nekaunīgi iejaucas intīmās sarunās, smej un vaibstās. Ar prieku un iedvesmu raksta denunciācijas.

Otrs cietuma oficieris — maza auguma, no tādiem, ko Neapolē dēvē par «pičirillo», dzimis ligūrietis. Jā, jā, ligūrieti viegli pazīt no viņa īpatnējās izrunas. Varbūt tas nebija viņa tēvs, bet vecvectēvs, kurš sasaucās ar citiem jūrniekiem, kad laivas atradās tālu viena no otras, vai ari kliedza pret vēju, vai kliedza tik ska|i, lai sadzird masta galotnē vai blakus piestātnē ostā. Prasme runāt, pārvarot viļņu brāzmaino šalkoņu, kad mute plīst vējā, un pārspējot tirgoņu klaigas Dženovā, — šis ieradums veidojies gadu simteņos, un no tā tik vienkārši netiek vaļā pat visai cietzemīgi pēcnieki. Stāstīja, ka Ligūrijas dēls, kurš atradis klusu ostu cietumā, kādreiz esot brāļojies ar anarhistiem un tiekot uzskatīts par brīvdomigu. Sarunās neieklausoties, taču stingri vērojot, lai uzraugāmie nekā viens otram nenodod. Kriminālajiem gan par režīma pārkāpumiem viņš uzbrūkot bargi.

Trešais uzraugs, plikpauris ar sirmām ūsām, runājot basā, taču muti paverot tikai galējas nepieciešamības gadījumā. Taktisks, ja satikšanās noris noteikumu robežās. Ļoti patmīlīgs. Ilgi tur ļaunu prātu un atriebjas, ja pret viņu izturējušies bez pienācīgas cieņas.

Un ceturto Etjēns bija jau redzējis. Protams, tas bija viņš, kas tur, uzmetis kūkumu, miegaini dirnēja krēslā. Skelets esot miegains, neesot ziņkārīgs, viņam tāds izskats, it kā viņš būtu pārpūlējies un nu satikšanās laikā beidzot var atpūsties. Uz sīkiem noteikumu pārkāpumiem skatās caur pirkstiem.

Interesanti — kurš no tiem būs «trešais liekais» nākamajā tikšanās reizē ar advokātu?

50

Gri Gri bija ļoti norūpējies par Etjēna stāvokli. Drīz tas paliks pavisam bez naudas. Un politieslodzīto, turklāt, ja tam vāja veselība, fašistiskā cietuma režīms nogalina lēnā bada nāvē.

Kas varētu Kertneram palīdzēt? Spriežot pēc viņa austriešu dokumentiem, viņš ir neprecējies, ģimenes viņam nav.

Gri Gri saņēma norādījumu no Centra:

«Biežāk palīdziet Etjēnam materiālā ziņā, tomēr tā, lāi nerastos aizdomas par to, kas īsti viņam palīdz.

Vecais.»

No kā gan tādā gadījumā palīdzība var nākt? Tikai no Džaninas, jo vairāk tādēļ, ka Tamāra uztur ar viņu pastāvīgus sakarus.

Džanīna izturas naidīgi pret melnkrekliem un arī pret pašu duči] Viņa atceras, kas vainīgs viņas tēva bojā ejā. Sava loma te bijusi arī OVRA nelietīgajai provokācijai, kuras dēļ viņas tēvs zaudēja godu un dzīvību. Un viņas rūpes par bijušo šefu izskaidrojamas arī ar to, ka ’Kertners ir Paskuales rīcības upuris. Viņas patēvs neizturēja likteņa pārbaudījumus, kļuva par nodevēju un sagādāja Kertneram tik daudz ciešanu …

Kas būtu domājis, ka Džanīna izrādīsies tik spējīga aktrise? Pati.nezināja, ka viņai tāds talants.

Pirmoreiz viņa aizbrauca uz Kastelfranko un gāja audiencē pie cietuma direktora Džordano smalki uzcirtusies; viņa lūdza tēvišķīgu padomu.

Lieta tāda, ka starptautiskā patentu biroja «Heirēka» tagadējais šefs sinjors Pagaņolo atsacījies no sava bijušā kompanjona Kertnera kunga, kurš notiesāts par spiegošanu un sēžot direktora kunga kristīgajām rūpēm uzticētajā cietumā. Arī viņa pati pēc visa tā, kas noskaidrojies tiesā, nevarot Kertnera kungam simpatizēt. Taču šefs Pagaņolo uzskatot, ka Kertnera personiskās mantas, kas palikušas istabās pie kantora, esot jārealizē un par tām ieņemtā nauda jānosūta Kertneram. Jo citādi vēl kāds varot sinjoram Pagaņolo pārmest, ka viņš piesavinājies svešas mantas. Turklāt vēl līdz šai dienai gadoties norēķini par veciem darījumiem, vekseļiem, kur pēc likuma vajadzīgs Kertnera paraksts. Un Kertners arvien firmai izpalīdzot. Bet visi uzņēmumā ieguldītie Kertnera līdzekļi, tāpat līdzekļi, kas noguldīti viņa personiskajā rēķinā bankā, konfiscēti par labu valstij. Sī summa sīki aprēķināta apcietināšanas dienā 1936. gada 12. decembrī.

Džanīna uzticēdamās pateica direktora kungam, ka esot apspriedusies ar savu biktstēvu padri Lučāno — vai no dienesta pienākumiem izrietošā palīdzēšana

noziedznieka lietu kārtošanā nebūtu dievam netīkams darbs. Un padre Lučāno atbildējis, ka Džanīna tādā kārtā tikai pildot savu kristietes pienākumu.

Direktora kungs veikli izlikās par liberāli. Apburošās sinjorīnas vaļsirdiba un uzticība viņam glaimoja, un, kad audience beidzās, viņš pat piecēlās un pavadīja apmeklētāju līdz durvīm. Kopš tā laika Džanīna, labi zinādama, ka direktora kungs pats uzplēš un pārlasa visas ieslodzītajiem sūtītās vēstules, arvien pierakstīja viņam sveicienus, apsveica uz svētkiem, un tādā kārtā paciņu piesūtīšana atradās vislabvēlīgākajos apstākjos.

Pateicoties «Heirēkas» oficiālam pieprasījumam, Džanīnai bija atļauts sūtīt Kertneram paciņas ar naudu.

Spriedumā bija noteikts, ka konfiscējams viss Kertnera nekustamais īpašums, kāda, patiesību sakot, Kertneram nemaz nebija. Bet kustamo īpašumu viņam atstāja. Kaut kāds apģērbs cilvēkam vajadzīgs arī tādā gadījumā, ja viņš vēl būs dzīvs tajā dienā, kad saskaņā ar spriedumu būs jāizraida pār valsts robežām. Nevar taču vest viņu līdz robežai puspliku, jo vairāk tādēļ, ka atbrīvošanai jānotiek ziemas laikā — 1948. gada 12. decembrī.

No mantām, kas bija sarakstā, Džanīna vispirms pārdeva fotoaparātu «Kodak», piekabināmo laivas motoru «Cundap» un no perlamutra veidoto teātra tālskati. Sī nauda deva iespēju nosūtīt Kertneram paciņu vēl līdz tiesai uz Romas cietumu «Redžina čeli», turklāt pārskaitīt viņa tekošajā rēķinā cietuma veikalā 800 liru. Naudas vajadzēja pietikt mēnešiem četriem.

Bet Kertners cietumā saslima, daudz naudas aizgāja par dārgajiem medikamentiem un par plaušu slimību ārsta izsaukumiem. Pirmajā vēstulītē, ko Kertners sūtīja Džanīnai no Kastelfranko cietuma, viņš lūdza atsūtīt zivju eļļu — ārstēšanās kursam esot nepieciešami 3—4 litri. Viņš gan esot dzirdējis, ka sakarā ar importa ierobežojumiem zivju eļļa grūti dabūjama …

Vēstulītes labējā augšējā stūrī bija atzīmēts viņa cietumnieka numurs 2722. Bet apakšā bija uzspiests zīmogs, kas atgādināja, ka

«ieslodzītiem aizliegts piesūtīt produktus un dažādus priekšmetus, izņemot apakšveļu, zeķes un — atbrīvošanas gadījumā — virsdrēbes».

Džanīna tagad zināja visus Kastclfranko dcl Emilia cietuma pasta piegādes nosacījumus. Produktus, atskaitot ātri bojājošos, at|auts piesūtīt ieslodzītajam tikai uz Ziemas svētkiem un Lieldienām. Ieslodzītajam ir tiesības nosūtīt divas vēstules nedē|ā, bet pastu saņemt tas var bez ierobežojumiem. Saņemt grāmatas no radiniekiem aizliegts. Bet izdevniecības var sūtīt jauniznākušas grāmatas tieši uz cietumu, ja direkcija šīs grāmatas nav aizliegusi vispār. Taču izdevumi šādiem pasūtījumiem izdarāmi tikai no tām pašām 150 lirām, ko atļauts mēnesī iztērēt cietuma veikalā. Jādomā, ka šī summa tika noteikta tajos laikos, kad lirai bija lielāka vērtība. Tagad šī summa niecīga līdz nabadzībai.

Džanīnai sagātlāja rūpes Lieldienu paciņa. Viņa cerēja, ka zivju eļļu, ko viņai izdevās dabūt un nosūtīt, cietuma direktors neuzskatīs par Lieldienu paciņu un viņai izdosies uz Lieldienām nosūtīt kaut ko garšīgāku.

Varētu griezties pie cietuma administrācijas ar lūgumu at|aut piesūtīt paciņu kādos no fašistu svētkiem — tādu svētku gadā pavisam pieci. Bet komunisti, antifašisti atsacījās saņemt paciņas tādos svētkos, piemēram, Romas gājiena gadadienā. Arī Etjēns uzskatīja, ka šādi lūgumi būtu nemorāli.

27. martā Džanīna saņēma no cietuma otru vēstuli:

«…Ar kādu baudu es tagad izsmēķētu labu cigareti!

Lūdzu uzziniet, kādā izdevniecībā var iegādāties Kroko grāmatu par aviāciju (tagad autors jau ir akadēmiķis). Sī grāmata, kuras precīzu nosaukumu nezinu, iznākusi divos sējumos 1932. gadā.

Izrādās, ka paciņu svars nav stingri reglamentēts, to nosaka direkcija, ņemot vērā ieslodzītā uzvedību, bet ne mazāk par 4 kg. Man svētku paciņas svars noteikts 4 kg. (Džordano rokrakstā ar zilu zīmuli pierakstīts: līdz 5 kg.) Direkcija savlaicīgi man paziņos, kad paciņu varēs sūtīt.» (Ar tādu pašu zīmuli pierakstīts: «Paciņas sūtīšana atļauta, sūtiet uz Lieldienām.»)

Ar to pašu zīmuli tajā pašā direktora rokrakstā vēl bija pierakstīts:

«Pateicos sinjorai par laipno apsveikumu un apsveicu sinjoru no savas puses.»

Beidzot taču Etjēns saņēma ilgi gaidīto Lieldienu paciņu! Kastīte uzplēsta, vāks ar sūtītāja vārdu un uzvārdu nozudis, bet Etjēns tomēr zina, kas ir sūtītājs. Bet paciņa bagātīga! Kārbas ar cepumiem, šokolāde tāfelītēs, olu pulveris, olīvas eļļā, rieksti medū, cigaretes.

Bet kāpēc gan viss paciņas saturs tik šausmīgi sajaukts?

Uzraugs ar iesauku «Primo vienmēr taisnība» atzinās, ka viņš esot pārbaudījis paciņas saturu — cietumā esot tāds noteikums.

—    Paciņa ir bijusi barbara rokās! Lauzt, sadrumstalot? Jums nav tiesību!

—    Pēc likuma es visu varu samalt miltos.

— Tādu paciņu es nepieņemšu.

Jādomā, ka «Primo vienmēr taisnība» baidījās, ka jaunais ieslodzītais aizrakstīs par viņu sūdzību, tāpēc pasteidzās iesniegt ziņojumu pirmais. Viņš labi zināja nerakstīto likumu: taisnība tam, kurš apsūdz pirmais.

Direktors ar nepatiku uzlūkoja nesen atsūtīto notiesāto, paglaudīja savu pliko, krunkaino galvaskausu un lūdza pastāstīt, kas īsti noticis.

Jaunais ieslodzītais ar nožēlas pieskaņu balsī sacīja, ka esot dzirdējis daudz laba par Kastelfranko cietumu, tāpēc jo rūgtāka bijusi vilšanās, ko tam nācies piedzīvot jau pirmajās dienās. Uzraugs it kā tīšuprāt pūloties, lai Kertnera domas par šo cietumu noskaņotu uz ļauno pusi.

—    Kādas viņam tiesības lauzt un drumstalot sūtījuma saturu? Varbūt viņam netīras rokas? Jā, parādiet savas rokas! — Kertners spēji pagriezās pret uzraugu, un tas tik ļoti apmulsa, ka tūdaļ pastiepa rokas. — Nu, lūk, redziet… Un es pret netīrību esmu ļoti jūtīgs. Jūs meklējāt paciņā nelegālu sūtījumu, bet es tajā atradu netīrus mēslus.

—    Jums taisnība, — direktors negaidīti piekrita un bargi palūkojās uz «Primo vienmēr taisnība». — Cepumi, šokolāde un rieksti pārbaudot nav jālauž ar rokām, bet jāgraiza ar nazi.

Uzraugs paslepen paskatījās uz savām tīrajām rokām un noskaitās uz jauno ieslodzīto vēl vairāk. Tik muļķīgi un nevarīgi viņš tam paklausīja! Atriebības liesmiņa jau kvēloja viņa acīs ar duļķainajiem baltumiem. Un seja pauda: «Šķiet, ārzemnieks, svarīgs putns. Bet es viņam aplauzīšu spārnus.»

—    Es atsakos no tādas paciņas. Mans advokāts nosūtīs to tieslietu ministram, lai tas papriecājas! — Kertners māksldtā augstprātībā sacīja. — Un jūsu ziņojums ir caur un cauri melīgs… «Redžina čeli» cietumā man stāsļtīja par kādu uzraugu, kurš rakstījis denunciācijas par visiem no vietas. Un vai zināt, ar ko tas beidzās? — Kertners cieši nolūkojās uzraugā, jo jautājums bija adresēts viņam. — Beidzās ar to, ka viņš sajuka prātā. Uzrakstīja denunciāciju pats par sevi! Vai no tādas nelaimes jūs nebīstaties?

Kertners strauji pagriezās un patvaļīgi devās uz izeju, kur to gaidīja cietumsargs. Tajā brīdī viņš nožēloja, ka neredz,, kādu iespaidu atstājuši viņa vārdi. Tomēr bija pārliecināts, ka, tiklīdz aiz viņa aizvērsies durvis, direktors izteiks uzraugam rājienu…

57

Pirms Etjēns ķērās pie kārtējās vēstules Džanīnai, viņš sāka prātot, kā uzrunāt: «sinjorīna» vai «sinjora». Viņa ir līgava, iepazīstināja Kertneru ar savu līgavaini, interesantu jaunekli no bagātas ģimenes, izteiktu tumšmati, kurš arvien rūpīgi sasukā matus atpakaļ, atsegdams pazemo pieri. Tātad sinjorīna? Tomēr no cietuma administrācijas viedokļa būs solīdāk, ja viņa lietišķā sarakstīšanās būs adresēta sinjorai.

«Gentillissitna sinjora, man, kā Jūs zināt, ir ļoti laimējies; salīdzinājumā ār citiem ieslodzītajiem es esmu tīrais laimes luteklis,» 1937. gada 21. aprīlī Etjēns rakstīja. «Kāda laime, ka mani tiesāja tik steidzīgi un paguva pasludināt spriedumu nedēļu pirms 15. februāra! Man jālūdz dievs par steidzīgajiem izmeklētājiem, tiesnešiem un arī pr valdnieku ģimenes jaunlaulātajiem. Pēc jaunās amnestijas, kas pasludināta sakarā ar troņmantnieka dēla

piedzimšanu, man ieslodzījuma laiks saīsināts vēl par pieciem gadiem. Tādā kārtā man te vēl jāpavada seši gadi un astoņi mēneši, nevis divpadsmit gadu, kā Jums ziņoju pēc tiesas. Vai Jums neliekas, ka esmu spēris lielu soli uz priekšu?

Ja tas Jūs neapgrūtina,, atsūtiet man, lūdzu, čezares Bekarias grāmatu «Par noziegumiem un sodiem».

Lūgtu vēl vienu pakalpojumu: uzziniet — vai ir iznācis Kroko grāmatas par aviāciju otrais sējums? Jūs droši vien atceraties, ko rakstījāt man šai jautājumā pirms Lieldienām? Toreiz teicāt, ka grāmata drīz iznāks. Ja Jūsu atbilde būs pozitīva, lūgšu direktoru, lai atjauj šo grāmatu nopirkt.

Ar cienu Jūs sveicinot,

K. K.»

Džanīna nosūtīja paciņu ar nosacītu vērtību, bet pēc tam sadabūja vēl divas pudeles zivju e||as. Par visu to viņa sāka rūpēties pēc Kertnera vēstules saņemšanas, ko viņš bija rakstījis sestdien, 1937. gada 8. maijā.

«Jau vairākus mēnešus sāp krūtīs. S.āku baidīties, ka man slimas plaušas. Ārsts apgalvoja, ka nekā bīstama neesot, tomēr parakstīja obligāti dzert zivju eļļu divas ēdamkarotes dienā …

Ļoti neērti Jūs apgrūtināt, bet, kā noskaidrojies, slimību ap mums tūkstotis, bet veselība tikai viena.»

Nauda bija vajadzīga gan pārskaitīšanai uz cietumu, gan — ar ko pirkt Kertneram medikamentus un grāmatas. Cietuma direktors atļāva daiļajai apmeklētājai pašai maksāt izdevniecību rēķinus, nepasliktinot ieslodzītā vispārējo materiālo stāvokli un nesamazinot ari viņa cietuma budžetu.

1937.  gada 23. maijā Kertners lūdz savu bijušo sekretāri

«apmaksāt izdevniecībā un atsūtīt Sebastiāna Viskonti Praska grāmatu «Izšķirošais karš». Grāmata izdota Milānā 33. gadā. Jāsedz arī visi pasta izdevumi.»

1937. gada 11. jūnijā Kertners lūdz Džanīnu samaksāt izdevniecībā un segt pasta izdevumus par šādu grāmatu nosūtīšanu uz cietumu: Hēgela «Vēstures filozofija» un Reinaha «Reliģijas vēsture» «jebkurā no galvenajām Eiropas valodām»),Viņš ir dabūjis no cietuma direkcijas atļauju abonēt žurnālu «Austrumeiropa» (Austrumeiropas lietu institūta izdevums, Romā, Lukrēcija Kāra ielā 67) un žurnālu «Mūslaiku Austrumi» (izdod Austrumu institūts, kas atrodas turpat).

«Jūs saprotat, ar kādu nepacietību gaidīšu Jūsu atbildi.

K. K.»

1937. gada 15. septembrī Kertners lūdz atsūtīt viņam dažādus sīkumus (ziepes, matu suku, zeķes) un pie reizes jautā:

«Vai varētu no oktobra abonēt žurnālu «Ārzemju preses apskats»? Vai jāgaida jaunais —

1938.  gads?»

Cietuma direktora piezīme:

«Godājamā sinjora! Atsūtiet visu, ko ieslodzītais lūdz, tikai neabonējiet pieprasīto žurnālu, jo viņam nav tiesību to saņemt. Tādā kārtā Jūsu pūles būs veltīgas un es būšu spiests žurnālu konfiscēt.

Dzordano.»

Izdevumi par žurnāla abonēšanu, pateicoties Džordano piezīmei, atkrita. Bet Kertneram taču bija jāpērk cietuma veikalā kaut kas ēdams! Un, komplektējot paciņu, arī bija jāpērk ne tikai ziepes, suka un zeķes.

Ko vēl varēja pārdot no šefa mantām? Kad bija pagājušas dažas dienas pēc apcietināšanas, drēbnieks atnesa Kertnera pasūtīto uzvalku. Pēdējā pielaikošana jau bija notikusi, par uzvalku samaksāts, tas aizkavējies pie drēbnieka tikai tādēļ, ka pasūtītājs lūdzis pāršūt pogas. Nu ko, ļoti labi, ka uzvalks aizkavējies. Džanīna ierakstīja vēl vienu rindiņu mantu sarakstā atstātajā brīvajā vietā, jo virs policijas komisāra paraksta tur vēl bija pietiekami daudz brīvas vietas.

Uzvalku pārdeva komisijas veikalā, un Džanīnai atkal radās legāla iespēja savam bijušajam šefam palīdzēt.

Tieši tajās dienās Gri Gri saņēma no Centra šifrētu radiogrammu:

«Sekretāre ļoti bīstama, viņa daudz zina. Ziņojiet, kā uzvedas! Jābaidās, ka viņa var sapļāpāt daudz lieka, jo vairāk tādēļ, ka arestēts viņas patēvs.

Iļja.»

Tā nebija pirmā telegramma, kurā visai neuzticīgais un aizdomu pilnais darbabiedrs brīdināja Gri Gri par sekretāri.

Pirmā šifrētā telegramma šajā jautājumā pienāca jau drīz pēc Etjpna apcietināšanas:

«Sekretāre pārāk viegli tikusi vajā no OVRA aģentiem. Viņas labklājība aizdomīga. Ļoti iespējams, ka viņa atstāta brīvībā, lai būtu palīdzīga citu biedru arestēšanā. Kā tad viņai var uzticēties? Nedariet neko bez advokāta ziņas, bez viņa padoma!

Iļja .»

Visus pēdējos mēnešus Iļja tikai brīdināja' Gri Gri un darīja uzmanīgu, bet ar katru mēnesi šis Centrā augstā postenī ieceltais biedrs kļuva arvien piesardzīgāks un arvien bargāk brīdināja. «To nedariet!» «No tā labāk atturēties», «Ir mērķtiecīgi jautājuma izlemšanu atlikt uz vēlāku laiku …».

Velns parāvis, ir taču ne vien jāuzmanās, jābaidās, jāpiesargās, bet vajag arī kaut kā reāli Etjēnam palīdzēt! Gri Gri nejuta aiz Iļjas vārdiem un darbiem to dziļo, rūpju par Etjēna likteni, tās operatīvās lietišķības, kas arvien bija jūtama Vecā ieteikumos. Tas bija Iļjas pienākums — sagādāt Etjēnam nomaiņu, bet Iļja neizpildīja šo jau sen doto Vecā rīkojumu.

Iļjas aizdomas par sekretāri ir bez pamata. Viņš domā, ka OVRA sēž stulbeņi. Šis modrais biedrs neapjēdz: ja jau sekretāre patiešām sadarbotos ar OVRA, itālieši noteikti būtu inscenējuši viņas vajāšanu un darītu to tikai tādēļ, lai Kertnera draugi viņai uzticētos.

«Viņa jau daudzkārt būtu varējusi izmantot radušos apstākļus, lai mūs sakompromitētu,» Gri Gri prātoja. «Un pretizlūkošana tik ilgi vis nestaigātu mums apkārt, neķērusies klāt!»

Turklāt Iļja nezina un neņem vērā visus pārējos dzīves apstakļus, kas noteic Džanīnas tagadējo rīcību, — gan tēva bojā eju, gan patēva nāvi, gan ķildas ar līgavaini, kas izraisās politisku iemeslu dēļ. Brīdinošo telegrammu autors nav draugos ar psiholoģiju, viņš nezina nosacījumus, kādi jāpatur prātā gudriem izlūkiem savās slepenajās divkaujās ar pretinieku. Beidzot, vai tad Gri Gri nav tiesības uzticēties paša iespaidam par Džanīnu, kāpēc gan tam jāšaubās par viņas godīgumu, jāuzskata viņas rīcība par veiklu izlikšanos?

Gri Gri nosūtīja uz Centru telegrammu, kurā izteica lielas bažas par Etjēna likteni un lūdza spert iedarbīgākus soļus viņa stāvokļa atvieglošanai, piebilzdams, ka visu atbildību par sakarnieku izvēli uzņemoties viņš.

58

Liela kamera ar trim mūra sienām; visu ceturto sienu, kas vērsta pret gaiteni, veido dzelzs restes. Restotā siena ļoti ērta cietumsargiem: nekas nepaliek apslēpts viņu vērīgajām acīm, kameras dzīve — kā uz delnas.

Taču restes ļauj redzēt arī to, kas notiek gaitenī, un nav tādu cietuma noslēpumu, kas ātri vien nekļūtu zināmi ieslodzītajiem.

Kamera, kurā ievietoja Etjēnu, domāta astoņiem cilvēkiem, bet tajā iestūķētas trīspadsmit lāviņas. Te ieslodzīti nopelniem bagāti revolucionāri, nelokāmi cīnītāji pret fašismu — Džovanni Roveda, Kapriolo, Bjetollīni, Budičīni, Jori un citi.

Kad gar restēm veda politieslodzītos, tie ar žestiem vai saucieniem sveicināja Etjēna kameras biedrus. Cietumsargi uzmanīja, lai vedamie ar kameras biedriem neaprunātos. Vienīgi sargs Karuzo, ja dežurēja viens, nepārtrauca politisko ātrās savstarpējās sarunas.

Trīs lielas politieslodzīto' kameras tajā pašā gaitenī bija bāztin piebāztas pārsvarā ar gados jauniem puišiem, tie bija strādnieki no Milānas, no Redžo del

Einilia, Turinas, Modenas, Parmas Boloņas un Brešijas. Un nebija nekāds brīnums, ka jaunie demonstrēja savu cieņu pret Lombardijā un Pjemontā populārajiem komunistiskās pagrīdes vadoņiem.

Administrācija pūlējās atdalīt politisko jaunatni no vecajiem cietuma iemītniekiem. Lūk, kādēļ divas starpkameras šajā gaitenī stāvēja tukšas, kaut arī citās kamerās bija liela saspiestība …

Sākās ar to, ka kriminālie, kuri no rītiem iznēsāja maizi, aizstiepa atpakaļ gar restoto sienu maisus ar neaiztiktu maizi. Tajā rītā jaunie puiši daudzās kamerās bija sadumpojušies un izsludinājuši bada streiku, protestējuši pret katorgas režīmu un pret uztura pasliktināšanos.

Itālijas cietumos uzturu ieslodzītajiem apgādā uzņēmējs. Tas ieslodzītos arī apģērbj, apauj, lāpa viņu apģērbu un apavus. Tam pieder arī cietuma veikals, kurā var iegādāties kādus nekādus produktus tie, kam ir nauda cietuma rēķinā.

Līgumā par ieslodzīto apgādi ar uzturu tiek noteikts gan viras aizdars, gan makaronu kvalitāte. Kastelfranko cietumā jau vairākkārt bija gadījušies nemieri aiz tā iemesla, ka blēdīgais uzņēmējs neievēroja standartu. Pat vēl ]aunāk — vira smirdēja pēc puvušas gaļas. Turklāt bija pavisam šķidra. Etjēns atcerējās, ka Baltkrievijā par tādu mēdza sacīt: «Putraims putraimam ar koku dzenas pakaļ, ķerdams rokā.»

Reiz uzņēmējs bija atvedis tik melnus makaronus, ka cietumā izcēlies vispārējs sašutums. Tajā dienā cietumsargi baidījušies atvērt kameru durvis un neviena nav laiduši uz pastaigu. Lai ieslodzītos nomierinātu, uz cietumu aizplombētā maisiņā atvests tas makaronu paraugs, kas pieņemts, slēdzot apgādes līgumu. Tādā kārtā uzņēmējs pieķerts blēdībā, atvainojies, tomēr viņa grēku nožēlas nav pieticis ilgam laikam, jo izrādījies, ka viņa sirdsapziņa bojājās vēl ātrāk nekā viņa apgādātie produkti.

Maizes deva un bļodiņa zupas — tāds ir ieslodzītā dienas uzturs. Viņam nav tiesības prasīt pat krūzīti karsta vārīta ūdens — tikai aukstu ūdeni.

Svētdiena visiem katoļiem ir svinama diena, ari cietumniekiem. Svētdienas režīms atšķiras no darbdienas režīma: katrs papildus saņem divus trīs nemizotus kar-

tupeļus un 125 gramus gaļas bez kauliem; svētdienas buljons ir šīs gaļas novārījums. Bet jau kuro svētdienu gaļu deva sapuvušu, un maize kļuva arvien sliktāka.

Kad no rīta jaunajiem politiskajiem atnesa maizi, viņi to neņēma, bet palika sēžam uz lāviņām, sakrustojuši rokas. Un pusdienā viņi atteicās sniegt savas bļodiņas, lai smēlējs ar pavārnīcu ielietu tajās zupu. Puvušās gaļas zupā bija vairāk tārpu nekā rīsu graudu.

No smirdošās viras uznāca vēmiens, jau paceļot pie mutes pirmo karoti.

Jaunais komunists Bruno iesaucās: «Corazzata Potjomkin!» — viņš bija redzējis krievu filmu «Bruņu kuģis Potjomkins», kas kādreiz bija rādīta Milānas kinoteātros.

Ieslodzītie dauzīja ar katliņiem pret dzelzs restēm un sita ar ķebļiem. Daži sniedza savas bļodiņas, lai tās piepilda tikai tāpēc, lai saturu tūlīt izšļāktu caur restēm gaiteni.

Kad atskanēja pavēle «uz pastaigu», no kamerām , neviens neizgāja.

Nemieru izcelšanos Kastelfranko cietumā ietekmēja arī tur ienestā ziņa par Antonio Gramši nāvi. Sākumā laikraksti ziņoja, ka viņš smagi slims, un visā pasaulē atskanēja protesta balsis — sākot ar Romēnu Rolānu un beidzot ar Kenterberijas arhibīskapu. Musolini bija spiests piekrist, lai Gramši pārvieto — sākumā uz ārsta Kozumano klīniku Formijā, vēlāk uz klīniku «Kvisisana»' Romā. Bet diemžēl jau par vēlu! 1937. gada 27. aprīlī, ceturtajā dienā pēc atbrīvošanas, Gramši nomira. Valsts noziedznieks ar 7047. numuru bija izkļuvis ārpus restēm, bet nebija vairs ar ko dzīvot, nebija ar ko elpot.

Sēru dienā daudzi atcerējās ciniskos vārdus, ko cietuma ārsts .teicis Gramši: «Būdams fašists, es varu vēlēties tikai jūsu nāvi.» Etjēna kaimiņš atcerējās fotoattēlu: Musolīni sēž parlamentā valdības solos un, pielicis plaukstu pie auss, sasprindzināti klausās sava pretinieka runā. Kamerā atcerējās arī Gramši galavārdu tiesā, kur viņam piesprieda 20 gadus, 4 mēnešus un 5 dienas ieslodzījuma cietumā: «Jūs novedīsiet Itāliju pie katastrofas, bet mēs, komunisti, to izglābsim!»

«Bet ko es izvēlētos sev?» Etjēns nodomāja. «Nodzīvot brīvībā pēc desmit gadu ieslodzījuma tās nožēlo-

jamās trīs dienas vai nomirt cietumā? Tās bezcerīgās trīs dienas brīvībā laikam gan kļūtu par visnežēlīgākām mocībām. Tad jau labāk izlaist garu, nenoģērbjot cietumnieka drēbes …»

Nākamais ieslodzīto dumpošanās cēlonis varēja likties pavisam mazsvarīgs: pasta aploksnēm, ko sūtīja no Kasteif.ranko, cietuma administrācija mēdza uzspiest savu zīmogu, un tas bija nelikumīgi. Kāpēc darīt zināmu pastniekiem un tātad arī visam novadam, no kurienes nāk vēstule?

Beidzot — bija vēl viens apstāklis, kas veicināja cietuma dumpi: pienāca Pirmais Maijs.

Cietumsarga’ Karuzo ārieni nekādi nevarēja apzīmēt par pievilcīgu: dzēlīgas ogļmelnas acis — tik tuvu viena otrai, ka starp tām tik tikko atradis spraugu, kur iespiesties, plāns ērgļa deguns; spurainas uzacis; ass profils. Un tomēr tieši viņu Etjēns iepriekšējā vakarā riskējot lūdza, lai no rīta viņš pienāk pie restēm un dod zīmi, kad pulkstenis ir astoņi.

Pēc Maskavas, laika tad būs desmit. Etjēnam gribējās klusībā iedomāties to brīdi, kad skan Kremļa kuranti un pa Spasas torņa vārtiem izjāj tautas komisārs. Tūdaļ tas uzklausīs Pirmā Maija parādes komandiera ziņojumu, aizjās gar karavīru ierindu un apsveicināsies ar tiem. Etjēns pat atcerējās jocīgo diktora pārteikšanos kādā radiopārraidē par svētku norisi: «Pa Spasas torņa vārtiem izjāj tautas komisārs, jūs dzirdat viņa pakavu klaboņu.»

Svētkiem uzpostajā laukumā valda svinīgs, apvaldītu gaidu pilns klusums. Karaspēks stāv ciešos četrstūros. Karogu kāti, to zeltītās smailes vēl slejas nekustīgi. Kolonnu marša solis vēl nav piešalkojis ar vēju karogus, to zīds un samts vēl tikai viegli plīvo. Orķestris klusē, vēl nav atskanējuši pavēlošie vara šķindieni, pūtēju elpa vēl nesilda taures, iz'raisot dzīvu melodiju. Tomēr šajā saspringtajā klusumā jau jūtams pirmais maršs. Varenais mirklis nāk arvien tuvāk un tuvāk — tūdaļ sāksies parāde. Lai cik reižu Etjēns tādos brīžos bija stāvējis Sarkanajā laukumā, nepacietīgi lūkodamies uz Kremļa pulksteņa rādītājiem, viņu arvien pārņēma liela svinīguma gaidu radīts priecīgs saviļņojums …

Pirmā Maija bada streiks, neatlaidīgs un vienots,

izraisīja uztraukumu cietuma administrācijā, jo jaunajiem dumpiniekiem pievienojās arī citas kameras, pat kriminālie.

Izplatījās ziņa, ka direktors Džordano šajā jautājumā jau saņēmis pieprasījumu no ministrijas. Un 2. maijā viņš uzsāka sarunas ar politieslodzīto delegātiem. Delegācijā bija ievēlēti Roveda, Kapriolo, Bjetollīni un viens no nesen pienākušajiem — austrietis Konrāds Kertners. Viņš bija izpelnījies cieņu ar to, ka aizstāvēja tos, kam tika netaisni darīts pāri, un sadursmēs ar cietuma administrāciju nekad nepiekāpās. Viņš nedēvēja sevi par komunistu, taču visa Kertnera uzvedība liecināja, ka viņš ir pārliecināts revolucionārs.

Četrus ieslodzīto delegātus ieveda cietuma direktora kabinetā. Direktors bija satracināts un nepūlējās to slēpt. Visvairāk viņu kaitināja ieslodzītais ar numuru 2722, no jaunajiem. Spītīgs, strīdā nepiekāpīgs, un, ja uz viņu kliedz, arī viņš paceļ balsi, tā pasvītrodams, ka uz necieņu atbild ar necieņu.

Etjēns jau zināja, kāds liekulis ir šis Džordano: ar ieslodzīto radiniekiem un tuviniekiem tas prata būt labs, centās izlikties par humānistu. Bet pret ieslodzītajiem izturējās nežēlīgi un daudzus jau bija iedzinis kapā.

Gudrais Roveda direktoram teica:

—   Jūs pats esat vainīgs pie nemieriem, kas pārņēmuši cietumu. Jums ienāca prātā aplama doma — izdalīt īpašas kameras politieslodzīto jaunatnei. Mēs badojamies viņiem līdzi tikai aiz solidaritātes, bet nepavisam neuzskatām šādu pašaizsardzības līdzekli par pareizu. Mēs negribam, lai jaunatne tuvinātu savu bojā eju. Mēs tomēr nedomājam ieteikt viņiem padevību, arī mēs protestējam pret mūsu tiesību ierobežošanu. Bet, ja mēs sēdētu kamerās kopā ar jauniešiem, līdz bada streikam konflikts nebūtu nonācis un jaunieši nedumpotos tik anarhiski.

Sarunas beidzās bez rezultātiem.

Drīz pēc sarunas ar direktoru delegātus aizveda uz karceri. Etjēns dienu iepriekš bija pārvests uz lazareti. Viņš mocījās ar kāsu, tomēr aiz solidaritātes pret pārējiem trim delegātiem pieprasīja, lai arī viņu pārceļ karcerī. Pēc divām dienām visus četrus atveda atpakaļ

kamerā, bet delegātu sodīšana tikai nostiprināja jauno dumpinieku pozīcijas.

Nākamajā dienā visi politieslodzītie un daudzi kriminālie atkal atteicās no maizes, atteicās no zupas, kas šoreiz bija jau gandrīz ēdama, atteicās no pastaigas un turpināja sēdēt uz lāviņām demonstratīvi sakrustotām rokām.

Džordano atkal izsauca pie sevis delegātus un pēc ilgas strīdēšanās bija spiests padoties.

Viņš atzina par taisnīgu arī protestu pret vēstuļu apzīmogošanu: cietuma zīmogu uz aploksnēm vairs nespieda. Bet pati galvenā uzvara — direktors atjāva pārvest uz jauniešu kamerām trijus no četriem pie viņa nākušajiem delegātiem.

Etjēns gāja pa gaiteni ar sainīti rokā un segu padusē, sega — no tās pašas pelēcīgi brūnās vadmalas, no kādas šūdinātas cietumnieka drēbes.

Kādā kamerā liktenis viņu ievedis?

Ne visai garš puisis ar spulgām, melnām acīm stāvēja pie atvērtām kameras durvīm. Viņš jautāja tam, kas nāca pa gaiteni:

—   Vai tu esi austrietis no četrinieka?

—   Jā.

—    Nāc pie mums! Mēs tevi gaidām! — Puisis izķēra Etjēnam no rokām sainīti, ierāva viņu pašu kamerā, un tūdaļ viņiem aiz muguras dārdot aizkrita restotās durvis.

Bet pie kaimiņiem uz dzīvi pārnāca Kapriolo un Antonio Bjetollini.

Etjēns iegāja kamerā smaidīdams, viņu aplenca novājējuši, bet laimīgi jaunieši, to sejās mirdzēja izcīnītās uzvaras atblāzma.

Etjēns nolika segu uz neaizņemtas lāviņas un atraisīja savu nieka sainīti.

Ziepju gabaliņš. Alumīnija krūzīte. Zobu suka. Koka karote un koka dakšiņa; dakšiņai viens zars no sāna uzasināts un kalpo naža vietā. Bet bez šīs nabadzīgās cietumnieka mantības sainīti vēl ir dažas grāmatas — vesela bagātība!

Etjēns uzlūkoja caur sarauktām uzacīm visus, kas bija sapulcējušies ap viņu, un sacīja:

—    Dārgie draugi! Sevišķajam tribunālam un fašistu policijai esmu austrietis Konrāds Kertners. Tādam man

jāpaliek arī jūsu acīs. Neko par to nejautājiet, es nevarēšu patiesi atbildēt… Nu, bet, kas attiecas uz bada streiku, jaunie draugi, tas var laupīt jums spēkus. Nevar ziedot veselību pašā cīņas sākumā! Veselība jums vēl noderēs. Visspēcīgākais ierocis jātaupa izšķīrējai kaujai. Un slikts būs tas strēlnieks, kuram roka būs kļuvusi tik vāja, ka savu pēdējo lodi tas aizraidīs mērķim garām. Lai katrs jūsu šāviens ir trāpīgs!

59

Ceļā gar apelsīnu birzi bumbu bedres. Bumbas mestas pavisam nfcsen, putekļi vēl nav nogulušies. Pa ceļu, apbraucot bumbu bedres un līkumojot no vienas malas uz otru, traucās motocikls ar blakuskulbu. Abi, motociklists un pasažieris, bija interbrigādes kaujinieku tērpā.

Motocikls pabrauca garām kravas automobilim, kas vēl dega garām pagāztajiem ceļa rādītājiem uz Toledo, garām kokiem ar sašķaidītiem stumbriem un nokapātām galotnēm, garām apgāztiem divričiem un beigtam zirgam streņģēs.

Cauri motocikla tarkšķiem arvien skaidrāk bija sadzirdama cita motora rūkoņa. Pasažieris, kas sēdēja blakuskulbā, pirmais pamanīja lidmašīnu un ar žestu pavēlēja nogriezties no ceļa.

Abi metās zem panīkušajiem ceļmalas olīvkokiem un nokrita guļus zemē. Fiats nolaidās zemu un lidoja gar ceļu, raidīdams uz reto olīvkoku birzi blīvas ložmetēja kārtas. Viena lode izskrēja cauri pasažiera planšetei, divas trāpīja motociklistam mugurā.

Fiats aizlidoja, tālē pagaisa motora dūkoņa, pasažieris piefcēlās, palūkojās debesīs un uzsauca:

—    Avanti, Fernandes!

Bet Fernandess palika nekustīgi guļam. Pasažieris pacēla nogalināto, aizntesa pie motocikla, iecēla blakuskulbā, apsēdās viņa vietā, iedarbināja motoru un brauca tālāk, lēnām apbraukdams bumbu bedres.

Metās jau krēsla, kad mdtocikls ieripoja klostera pagalmā, kur bija iekārtojies Doniceti komandpunkts.

—    Kurt! — pasažieris pasauca garu interbrigādes

kareivi — tas sēdēja akmens žoga ēnā un darbojās ar izjauktu ložmetēju.

Kurts ieskatījās līdz nepazīšanai noputējušajā biedrā, pazina to, aši piecēlās un skrēja pie motocikla.

Divatā viņi pārnesa nogalināto ēnā, un pienākušais mūks apklāja to ar melnu līķautu.

Atbraucējs vāciski kaut ko Kurtam pavēlēja, sakārtoja cauršautās planšetes plecsiksnu un steidzīgi aizso|oja pār pagalmu, pa ceļam nopurinādams ar laiviņu putekļus no apģērba. Viņš piegāja pie sarga, kas stāvēja pie ieejas pagrabā, un vaicāja:

—   Vai biedrs Doniceti ir šeit?

Sargs apstiprinot pamāja ar galvu.

—    Pieteiciet! Apakšpulkvedis Ksanti.

—    Ejiet iekšā, jūs jau sen gaida.

Tiklīdz viņš nokāpa patumšajā pagrabā, no puskrēslas viņu kāds jau spāniski uzrunāja, un tā pati balss tūdaļ nepacietīgi jautāja krieviski:

—       Kāpēc tik vēlu, Hadži? Līdz kalnu pārejai tālu, un naktis īsas, pats zini …

—       Ar grūtībām atkūlos, Pavel Ivanovič. — Ksanti runāja ar kaukāziešu akcentu.

Viņš piegāja pie galda un lidzās lampai nolika apputējušo planšeti. Doniceti panāca gaismā. Plecos uzmesta ādas jaka. Viņš paņēma planšeti, ieraudzīja lodes izurbto caurumu un jautājot paskatījās atbraucējā.

—       Fašisti bombardē ceļu. Uzlidojums pēc uzlidojuma … Fernandess ir kritis …

Doniceti pacēla virs galvas «sikspārni» un apgaismoja pagrabu. Tas bija vīna pagrabs; gar sienu novietotas milzīgas vīna mucas. Uz grīdas sēdēja vairāki internacionālās brigādes kaujinieki, vīri zemnieku apģērbā, partizāņi.

Ksanti pamāja īsu sveicienu Cvetkovam, kurš, kā parasti, bija sapulcinājis ap sevi klausītājus un aizrautīgi stāstīja:

—       …saliecos deviņos līkumos, pielīdu pie balstiem, pierīkoju savu mielastiņu, rūpīgi piesēju ar bikforda aukliņu, piesmēķēju, un, tiklīdz parāpoju gabaliņu nostāk, uzreiz — bliukšl Nepaguvu pateikt ģenerālim Franko excuse me, kā teikt — pardon, laipni lūdzu! …

—    Klusumu, biedri, — Doniceti spāniski pavēlēja,

pārkliegdams balsu dunoņu un smieklus. Un pēc pauzes piebilda: — Noņemsim cepures. Fernandess kritis.

Visi piecēlās, noņēma cepures, vairākās valodās atskanēja: «Miers viņa pīšļiem!», «Nabaga Fernandess!», «Gods viņa piemiņai!».

Ksanti noslaucīja putekļus no pelēkajām lūpām, paņēma krūzi, piegāja pie vīna mucas, nepacietīgi atgrieza vaļā krānu — ne piliena. Cvetkovs līdzcietīgi uz viņu paskatījās -un ielēja viņam krūzē vīnu no lielas, salmiem appītas pudeles.

Doniceti izņēma no planšetes paketi, noplēsa lakas zīmogus, ātri pārskatīja papīrus un atlocīja lidostas plānu, kurā bija divi lodes caurumi.

Viņš izklāja plānu uz galda.

—    Biedri, redziet, no šejienes viņi uzlido Madridei. Šonakt bumbvedēji jāsadedzina. Tā ir mana pavēle un Madrides iedzīvotāju lūgums. Es naktī būšu kalnu pārejā, ko dēvē par «Sauso aku». Līdz turienei jūs pavadīšu.

Doniceti iepazīstināja spridzinātājus ar diversijas uzdevumu, rādīdams ar pirkstu attiecīgos punktus lidostas plānā:

—    …cisternas, angāri, un te ir taverna. Tā atvērta līdz vēlai naktij. Lieciet vērā, Ksanti, — tur var sanākt pāris desmit apmeklētāju i.. Te, te un te ir zenitlielgabali. No austrumu vārtiem turieties tālāk, tur ir komandantūra. Jusu izejas pozīcijas — apelsīnu birzs, Alfonsa kanāls. Rīkojieties vienlaikus — izkliedētās grupās. Pēc operācijas ejiet ārā uz veco ceļu.

—    Ar ko man jāiet? — Cvetkovs, kurš stāvēja blakus, jautāja.

—    Tavā grupā ir Kurts un Ludmils.

—    Un Bautisto gaida kalnu pārejā, — piebilda Ksanti.

Kalnu pāreja «Sausā aka» bija mēness gaismas pielieta, kad tur pa šauru taciņu zosu gājienā devās pāri spridzinātāji. Daži bija apģērbuši Franko zaldātu uniformu, divi gāja itāliešu zaldātu tērpā, vairāki interbrigādes kaujinieki bija nomaskējušies par spāņu zemniekiem. Ksanti, frankistu oficiera uniformā, pārbaudīja katra aizejošā uzkabi— vai tā negrab, pārbaudīja apavus.-

Vecs partizānis veda pavadā zirgēzeli ar uzsietu nastu.

—    Bautisto, — Ksanti to uzrunāja, — kur degļi?

—       Nerūpējieties, biedri apakšpulkvedi! Deg|i iesaiņoti atsevišķi no dinamīta.

Aiz Bautisto pa taciņu aizso]oja garais Kurts ar rokas ložmetēju plecā; pie jostas viņam bija piesiets katliņš, kas vizēja mēness gaismā.

Aiz Kurta nāca gans ar somu uz muguras un pātagu rokā; tas dzina nelielu avju baru. Galvā viņam liela salmenīca ar platām malām, seja nav redzama. Iedams garām komandierim, gans nopliukšķināja pātagu un nebēdnīgi uzsauca:

—    Nū-ū-ū, bērīši baltie!

—       Cvetkovs iet ciemos pats ar savu šašliku, — Ksanti iesmējās.

—       Tikai tu, Vasilij, nerotaļājies ar uguni un neaizraujies, — Doniceti vēl paguva uzsaukt aizejošajam Cvetkovam.

Atskanēja draiska atbilde:

—       Viss būs okctj, senjor Pavel Ivanovič! Good bye, kā teikt — uz redzīti…

Garām aizsoļoja vēl divi spāņu partizāņi, aiz tiem milzis bulgārs Ludmils ar kasku galvā.

—       Tā, Pavel Ivanovič, manējie visi… — Ksanti atvadoties teica. — Vienpadsmit.

—       Divpadsmit, Hadži, par divpadsmito skaitīsim Etjēnu.

60

Kertners ieņēma lāviņu kameras vidū. Kopš šīs dienas mūžam virs galvas viņam degs sešu sveču gaismas spuldzīte. Gulēšana nemierīgāka, toties pie blāvas gaismas tomēr var lasīt.

Par atrašanos Kertneram kaimiņos visvairāk priecājās laipns neliela auguma puisis — tas pats, kurš ierāva Kertneru kamerā. Vārdā Bruno, viņš dzimis Novarā, bet tiesāts Milānā, divdesmit seši gadi vecs. Arī viņa gulta ir kameras vidū, tikai ar galu pie pretējās sienas.

Bruno un Kertners apgūlās ar galvām kopā. Tā ērtāk klusām sarunāties; starp galvgaļiem tikai šaura eja.

Viņi runājās cauru nakti, un uz rīta pusi Etjēns par

jauno kaimiņu zināja daudz. Viņš izlasīja arī vēstules, ko Bruno bija saņēmis pēdējos mēnešos. Vēstules rakstījusi kaimiņu meitene, jo Bruno māte rakstīt neprotot, brālis karojot Āfrikā, un tēvs, vecais kalnracis Paolo, pēc raktuves iegruvuma k|uvis akls.

Izrādījās, ka divdesmit seši gadi vecais Bruno ir no jauniešiem kamerā pats vecākais. Un tomēr daži puiši iemesti cietumā jau pa otram lāgam, tos dēvē par «atgriezeniskiem zirdziņiem».

Nepatīkami, ka Etjēns jaunajam draugam, kurš viņam atvēris savu sirdi, nevar atbildēt ar tādu pašu atklātību. Cik reižu savas profesionālās apslēptības dēļ viņam nāksies nodarīt pāri ieslodzījuma biedriem? Viņi pret Kertneru izturas ar vislielāko vaļsirdību, bet viņš nevar atmaksāt ar to pašu.

Kamera dzīvo komūnā, Bruno ir naudas fondu galvenais rīkotājs. Viņš atbalsta tos ieslodzītos, kuriem cietuma rēķinā nav ne soldo. Pirmais fonds, vislielākais, p’aredzēts slimajiem, otrais — uzturam. Bez kaut jel kādu produktu iegādes cietuma veikalā izdzīvot grūti. Grūti pierast pie bada, turklāt vēl jauniem zēniem. Ikvienam ir tiesības pēc paša ieskatiem iztērēt savām vajadzībām dažas liras mēnesī, taču, ja kāds šai ziņā pārtērējis, tam nākamajā mēnesī dotāciju attiecīgi samazina.

Bruno parādīja Kertneram ar vasku pārklātu kartona gabalu — īpatnēju kameras ienākumu un izdevumu grāmatu. Ar tievu kniepadatu viņš iedur vaskā norunātas zīmes. Katram ieslodzītajam ir sava aile, un tajā atzīmēts, par kādu summu pēdējā mēnesī viņš produktus iegādājies.

Protams, dažas liras — tā ir gaužām niecīga summa. Pudelīte piena maksā 22 čentezimo, bet 2. kamerā uz katru ieslodzīto dienā no kopējā fonda iznāk 26 čentezimo.

Cigareti smēķē vairāki cilvēki — katrs ievelk pa divi dūmi —, un cigarete cauri. Un tad vēl no smēķa gala izloba pārpalikušo tabakas drumstalu. Kertners iemācīja katru sērkociņu ar adatu sašķelt divās un pat trijās daļās. Viņš sacīja, ka' esot bijis tādās vietās, kur nabagi arvien tā darot. Un tajās vietās taupot arī sāls ūdeni, kurā vārīti kartupeļi, lai izlietotu to vairākas

reizes; ari sāls tiem nabaga ļaudīm bijusi dārga manta.

Ar Kertnera ienākšanu'2. kamerā sākās cīņa pret negausīgiem pīpmaņiem; tāpēc arī pašam smēķēšana bija jāatmet. Smēķētāji to pašu nieka naudu, par kuru varētu nopirkt pudelīti piena, iztērēja par tabaku. Viņi ātrāk kļuva par distrofiķiem, biežāk slimoja, un pēc tam tos vēl nācās piebarot no sabiedriskā fonda.

Strīds par smēķēšanu vilkās ilgi. Un nesmēķētāji, pie kuriem tagad bija pieskaitāms arī Kertners, beidzot ņēma virsroku. Tas bija ļoti svarīgi, tāpēc ka tuvojās sals: biežā vēdināšana tabakas dūmu dēļ kameru vēl vairāk izdzisinātu.

No kopīgā fonda iedalīja līdzekļus arī grāmatu iegādei, taču dabūt tam atļauju uzreiz vis neizdevās.

Izsakot vispārēju vēlēšanos, Bruno griezās pie jaunpienākušā ar lūgumu uzsākt viņu kamerā politmācības. Kertners piekrita un izstrādāja dienas grafiku, prasot stingru disciplīnu.

Rītos, pēc piecelšanās, kad visi nomazgājušies un uzkopuši kameru, palika brīvas vēl 40 minūtes; nodarbības sākās 9 rītā.

Sākumā cietumsargi dirnēja pie restotās sienas, uzmanīgi ieklausīdamies, bet ļaunais sardlnietis «Primo vienmēr taisnība» glūnēja pie restēm stundām ilgi — vai tikai te nav iegansts denunciācijai? Bet klausītāji, sapulcējušies ap Kertneru, apsēdās kameras kaktā, tālāk no restotās sienas; turklāt viņi runāja ļoti klusi.

Kertners bija ienesis līdzi kamerā grāmatu, kurai uz vāka bija rakstīts «Ādams Smits. Politiskā ekonomija», bet titullapu greznoja cietuma direktora zīmogs «Atļauts». Istenibā tas bija «Kapitāla» pirmais sējums. Grāmatsietuvē kāds bija slepus pievācis kādam citam atņemtu Marksa «Kapitālu» un noglabājis. Vēlāk grāmatu iesēja citos vākos, ar svešu titullapu, kurai jau laikus bija uzspiests zīmogs. «Primo vienmēr taisnība» vairākas reizes bija grozījis rokās šo grāmatu, taču nekāda pārkāpuma neatrada. Līdzīgu grāmatas maskēšanu Kertners lika lietā arī turpmāk.

Un, kad Kertners noturēja mācības politekonomijā un sāka runāt par konkurenci, viņš pastāstīja par akciju sabiedrību «Poseidons» un «Neptūns» divcīņu, pro

tams, neminot to īstos nosaukumus. Tā sakot, dalījās savā pieredzē …

Mācību programma paplašinājās; viņi studēja dialektisko materiālismu, dažus Ļeņina darbus. Šo nodarbību ietekmē divi puiši atsacījās no saviem anarhistu uzskatiem.-

Izdevās sadabūt dažas grāmatas par Itālijas vēsturi, kultūru un mākslu. Tie, k>*s bija gājuši skolā pavisam trīs četras ziemas, vāji apjēdza Senās Romas mākslu un tikai skatīja ilustrācijas.

Kad gaiteni dežurēja uzraugs Karuzo, tas arvien ilgi stāvēja pie restotās sienas un klausījās Kertnera stāstījumā. Un, ja runa bija par mūziku, turklāt, ja gaitenī nebija klāt citu cietumsargu, Karuzo iesaistījās sarunā.

Dažkārt Bruno gulēja dziļā miegā, bet Etjēns zvilnēja ar vaļējām acīm vai staigāja turp un atpakaļ pa miega pārņemto kameru. Kādā no līdzīgām naktīm viņš piegāja pie restotās sienas un sāka ar Karuzo runāties. Karuzo viens bija nomodā, viņa pārinieks snauda.

Etjēns vaicāja, no kurienes cēlusies viņa iesauka, un uzraugs labprāt pastāstīja:

—    Tā pie mums, Sicīlijā, sauc pusaudžus, kas strādā raktuvēs… Zēnībā es pat nezināju, kas tas tāds — Enriko Karuzo …

Tas bija pirmais cietuma uzraugs, kuram Etjēns uzsmaidīja. Iesauka tam pielipusi uz visu mūžu, jo viņš esot kaislīgs mūzikas cienītājs; un, tā kā Etjēns arvien bija apmeklējis La Scalu, viņi sāka runāties par šo tēmu. Karuzo klusiņām citu pēc citas nodūca vairākas ārijas — visas no tenoru repertuāra. Viņa mīlulis esot Benjamino Džilji, nupat tas pirmoreiz nodziedājis Romas operteātrī Radamesa partiju «Aīdā». Piesardzīgi paskatījies uz aizmigušo pārinieku, Karuzo mēģināja klusām paņemt augšējo si bemol, noti, ar kuru beidzas Radamesa ārija pirmajā cēlienā. Bet tajā brīdī gaitenī atskanēja dimdoši soļi. Karuzo pielika pirkstu pie lūpām un pagāja nost no restotās sienas. Pa gaiteni soļoja nakts sardze ar pašu capo guardia priekšgalā. Sardze aizgāja, un Karuzo Sāka runāt par operu «Arlēziete»; tajā vispopulārākā esot otrā cēliena ārija «Federiko raudas». Daži kritiķi pārmetot Džilji: ārijas

noslēguma frāzē viņš dziedot tīru si, kāda partitūrā neesot. Kertners bija vienis prātis ar kritiķiem: tenors nedrīkst efekta dēļ likt klāt izdevīgas notis. Karuzo uztraucās un sāka ar 2722. ieslodzīto strīdēties. Minētās ārijas nobeigumā dramatiski spraigs kreščendo esot īsti vietā: «Tu tik daudz bēdu nesi man diemžēl!» — Federiko te izsakot savas dzīves apslēptās skumjas; kā tad varot prasīt, lai uz šā «diemžēl» dziedoņa balss noklust?!

—    Kāpēc tad komponists nav ierakstījis to noti? — 2722. ieslodzītais iebilda.

Un beidzās šī muzikālā diskusija visai negaidīti. Karuzo pačukstēja, ka rīt pastaigas laikā 2. kamerā notikšot kratīšana.

Divreiz mēnesi kamerā izdarīja rūpīgu kratīšanu un ieslodzītos izģērba kailus. Visgrūtāk bija noslēpt papīru un zīmuli. Kertners glabāja zīmuļa galiņu savā sausām kukurūzas lapām piebāztajā cisu maisā, bet Bruno rīkojās vēl gudrāk: dienu pirms kratīšanas, kad viņus izveda pastaigā, Bruno visu savu aizliegto mantību iznesa cietuma pagalmā un paslēpa šķirbās starp akmens plātnēm. Nākamajā dienā viņš visu ienesa atpakaļ kamerā …

Etjēns atgūlās uz cietā cisu maisa un ilgi nevarēja aizmigt. Brīžam viņam rēgojās, ka kratīšana jau sākusies un cietumsargi ārda vaļā viņa cisu maisu, rakņājas pa to, brīžam viņš redzēja sevi operteātrī, un blakus krēslā sēdēja Karuzo. Tas skaļi pauda savu sajūsmu: viņa iemīļotais tenors lieliski paņēma augšējo si bemol. «Bravo, brauissimo, Benjaminello!» Karuzo sajūsmā sauca, bet, kad viņa mīlulis dziedāja tālāk, Karuzo pa paradumam ņēmās tik skaļi šķindināt atslēgu saišķi, ka parterā visi sāka atskatīties un kāds paklusām iešņācās: «Netraucējiet klausīties! Beidziet taču' žvadzināt!»

61

Pusnakts klusumā bija dzirdama tikai cikāžu skaņā čirkstināšana, zāles čaukstoņa un pašu ātrā elpa. Viņi līda, cieši piekļaudamies zemei ar visu augumu, turklāt vilka līdzi dinamīta kārbas, bikforda auklas rituļus, somas ar granātām, ieročus, lielas pudeles ar benzīnu.

Debesis lēni taustīja starmešu gaismas kūlis. Kad tas noslīdēja zemāk, gaismas strēlē kļuva redzama antena virs lidostas namiņa. Gaisā raustījās vēja piepūstais melnbaltais konuss, rādot vēja virzienu.

Tādā brīdī vajadzēja nekustīgi ieplakt zālē vai ienirt glābējā ēnā zem tuvākās lidmašīnas spārna un nogaidīt.

Vēlu naktī nodārdēja sprādziens kaut kur skrejceļa galā, un liesma atspīdēja mākoņainajās debesīs.

Pēc minūtes lidlauka pretējā galā, aiz angāriem, ierunājās Ksanti grupa un uzliesmoja otrs ugunsgrēks.

Tad nāca Cvetkova kārta, žilbinošam uzliesmojumam sekoja grāviens — un blāzmoja trešais ugunsgrēks.

No nakts klusuma nekas nepalika pāri. Šāvieni, ložmetēju kārtas, granātu sprādzieni, skrejošu soļu dipoņa, sirēnas kaucieni, svilpieni, kliedzieni, vaidi, plīstošu stiklu šķindoņa — lidostas tavernai bija izgāzušies logi.

—    Atej iet pa veco ceļu, — Cvetkovs pavēlēja saviem palīgiem..— Gaidiet mani zem tiltiņa. Kanāla viņā krastā…

Cvetkovs bija nometies ceļos cietajā, garajā zālē un sēja kopā divas bikforda auklas. Neies taču stiept šos pārpalikušos galus un dinamīta atlikumu atpakaļ pār Kalnu, bet pamest žēl, tas nav Cvetkova raksturā. Pats īstais brīdis uzspert gaisā virs programmas vēl lieinkeli, citādi Cvetkovs nesniegs pats sev roku.

Ludmils pirmais nozuda tumsā.

—    Skrien arī tu, — Cvetkovs pavēlēja Kurtam, kurš palīdzēja viņam sasiet dinamīta saini. — Es panākšu…

Cvetkovs neslēpdamies visā augumā aizskrēja pie beinkeļa. Novietojis dinamītu, apmeta auklu ap propelleri un šasiju, paskrēja nost un uzrāva sērkociņu. Taču sardze pamanīja pa auklu skrejošo baigo liesmiņu un atklāja uz dedzinātāju uguni.

Kurts izdzirdēja šāvienus, pagriezās, paskatījās uz to pusi, kur atradās apgaismotais heinkelis, un metās atpakaļ. Kad viņš pieskrēja pie atmuguriski zālē pakritušā Cvetkova, liesmas Jau bija apņēmušas heinkeļa kabīni.

—    Bēdz pats, tūlīt ies gaisā … — Cvetkovs ar pūlēm

elsa, spiezdams rokas pie vēdera. — Schnell… Man lode zarnās. — Viņš ar mokām pavīpsnāja. — Aufwiedersehen, kā teikt, ardievu…

Kurts klusēdams pietupās, uzmanīgi pacēla Cvetkovu, tas dobji ievaidējās. Uzcēlis Cvetkovu plecos, Kurts, salīcis zem smagās nastas, grīļodamies steidzās prom no liesmojošā heinkeļa, kura blāzma apžilbināja sardzi.

Rītausmā Ksanti veda savu sarukušo nodaļu pa stāvu akmeņainu taku. Divi bija krituši sadursmē pie tavernas, bet, kad aizdegās angārs, fašisti notvēra smagi ievainoto Bautisto.

Cvetkovs ceļa sākumā ar kalstošām lūpām vēl lūdzas: «Dzert!» — bet kalnos nomira.

Viņu nesa uz provizoriski izveidotām nestuvēm — divas kārtiņas un teltene. Roka nedzīvi nokārusies, acis aizvērušās uz mūžiem, tās vairs neredzēja rītausmas miglas pielieto ieleju.

Pirmie lecošās saules stari nupat, nupat skars Gvadalkiviras likumu. Virs Tabladas aerodroma cēlās melnu dūmu vāli. Gaisos tie saplūda milzīgā netīrā mākonī, kas aizsedza pusi debess.

Ielejā nebija dzirdama nesēju smagā elpa, nebija dzirdama vēlāk arī dzelzs strīķēšanās pret akmeni. Klinšaino zemi drupināja ar dunčiem un ar durkli. Ludmils grāba šķembas no bedres ar kasku, Kurts ar katliņu.

Kalnu grēdas virsotnē, ceļā uz pāreju «Sausā aka», izauga kapa kopiņa.

62

Pats pirmais pavediens, ko izdevās aizšķetināt līdz Etjēnam cietuma kamerā, sāka vērpties fotoateljē «Momento».

Skarbekam kļuva zināms, ka pie viņa pasūtītais ģimenes'kopuzņēmums (seši foto, lielums 9X12 cm) domāts nosūtīšanai prombūtnē esošam ģimenes loceklim, kādam Renato Kastelfranko cietumā. Fotografējās Renato vecāki, jaunākais brālis, māšele un līgava, vārdā Orneila, — slaida, teicami veidotām krūtīm, lielām, zilām, sapņainām acīm.

Skarbeks lūdza Orncllu nofotografēties vēl ari atse

višķi, noknipsēja dažādās pozās. To viņš izdarīja pēc Ankas ieteikuma.

Ģimenes galva nenoturējās nepalielījies, ka Renato arestēts pēc tam, kad dažām visjaunākā izlaiduma «Kaproni-113» lidmašīnām atrasti defekti, kuru izcelsmei bijis skaidri redzams diversionāls raksturs. Tas bijis montāžas ceha komunistu darbs, jo tie uzzinājuši, ka viņu ražotās lidmašīnas tikšot nosūtītas frankistiem. Renato esot vēl jauns, cietumā viņam tikuši pilni divdesmit trīs gadi, bet esot jau kvalificēts meistars un pelnījis ļoti pieklājīgi. Kāzas ar Ornellu jau bijušas izsludinātas, bet divi nedēļas pirms kāzām līgavainim uzlikti roku dzelži. Labi vismaz, ka pārējie biedri, kas tai lietā tiesāti, neesot izpļāpājušies, centušies glābt Renato kā vien varēdami, žēlojuši viņu: Renato bijis pats jaunākais apsūdzēto būrī, turklāt viņu gaidot tāda līgava kā Ornella. Nevarot taču ļaut, lai tā izraud savas daiļās acis!

Bet māte paguva nosūdzēt fotogrāfam nākamo vedeklu: mērdējot sevi badā, rūpējoties par figūru. Nu, kas tā par itālieti, kura atsakās ēst spaghelti?

Vaļsirdīgā sarunā ar sirmo Turīnas strādnieku Skarbeks iedrošinājās pastāstīt par nelaimi, kas piemeklējusikādu viņam pazīstamu austrieti. Viņa paziņa — tāpat kā Renato — esot politieslodzītais un a'rī sēžot Kastelfranko del Emilia cietumā. Uzmanības novēršanai tas esot nodarbojies ar veikala lietām. Viņš esot vientuļš cilvēks, bez ģimenes, neefeot neviena, kas par viņu parūpētos. Ornella, kā rādās, tuvākajā laikā braukšot satikties ar Renato. Vai viņa neuzņemtos nodot ar Renato starpniecību austrietim sveicienu? Sveicienu no Vecā.

Pēc atgriešanās no Kastelfranko Ornella iegriezās «Momento» darbnīcā, pastāstīja par Kertneru pēdējos jaunumus, ko bija dzirdējusi no Renato.

Skarbeks priecājās, dzirdot, ka Renato un citi politieslodzītie runā par Kertneru ar dziļu cieņu. Visi jūsmo par viņa izturētibu, par viņa nepiekāpību konfliktos ar cietuma administrāciju, par viņa erudīciju, par gādigo izturēšanos pret pārējiem ieslodzītajiem. Viņam ir autoritāte arī kriminālo vidū,* ar viņu spiests rēķināties pat cietuma direktors.

Renato teicis, lai Ornella arī turpmāk veicot uzde

vumus, kas varētu nākt par labu Kertneram. Vislielākā palīdzība, kādu tam varot sniegt, esot zīmīšu nogāde — viņam un no viņa. Lai austrieša draugi kopā ar Ornellu apdomājot, kā tas visdrošāk izdarāms.

—   Apdomāsim un aizmirsīsim, — Skarbcks sacīja.

—    Ķīnieši mēdz teikt, ka sievas garā mēle ir kāpnes, pa kurām namā ienāk nelaime. Gribas domāt, ka apburošā Ornella nebūs tāda sieva.

Ieslodzītajam Renato cietumā nav slikta slava, viņš notiesāts tikai uz diviem gadiem, un pie viņa brauc tik skaista līgava, ka administrācija atjauj tiem satikties bez restēm, tikai «trešā liekā» klātienē.

Nodot zīmīti no rokas rokā bīstami, jo rokas parasti uzmana visvairāk. Taču pat Musolīni režīma laikā neiedrošinājās aizliegt senseno cietuma privilēģiju — satikšanās laikā cietuma uzraugi atļauj skūpstīties, turklāt divi lāgi — tiekoties un šķiroties.

Skarbeks sāka mēģinājumus ar nemirkstošu papīru un nenomazgājamu tinti. Anka palīdzēja. Vislabāk veicās ar vaskotu pauspapīru un ķīniešu tušu, kuru Skarbeks bija pārvedis no Austrumiem. Viņš turēja zirnīti mutē divas stundas, un papīrs siekalās neizšķīda. Bet pielīmēt papīra gabaliņu pie smaganām vislabāk ar amerikāņu košļājamo gumiju. Par to pārliecinājās Ornella, kad trenējoties staigāja ar papīra pikucīti mutē.

Bet kādā valodā zīmīti rakstīt?

Ja pieņemtu, ka zīmītes nodošana noritēs laimīgi un neradīsies nekādi sarežģījumi, tad ir priekšrocība krievu valodai, tādēļ ka, saņemot atbildi, būs pārliecība, ka zīmīte nav bijusi svešās rokās un ka tā tiešām ir paša Etjēna atbilde. Taču jebkuru — kaut vismazāko sarežģījumu gadījumā krievu valoda ir pilnīgi nepieļaujama, tā nekādā ziņā nedrīkst saistīties ar Kertneru.

Tātad paliek vācu un itāliešu valoda. Zēl, ka Anka itāliešu valodu nepārvalda pietiekami labi, tāpēc neriskēs vārdus rakstīt saīsināti, bet jāraksta taču ļoti sīkā rokrakstā uz maza papīra gabaliņa.

Anka uzrakstīja zīmīti savā kaligrāfiskajā rokrakstā. Ja notvers, lai OVRA domā, ka zīmīte nākusi no Austrijas.

Ornella zināja, ka valodas izvēlei ir nozīme tikai pēc

tam, kad zīmīte nodota Renato, kamēr viņš glabā to kamerā, un pēc tam, kad zīmīte nodota Kertneram. Par Ornellu nav jārūpējas — tikko draudēs kaut mazākās briesmas, viņa papīra pikucīti norīs.

Skarbeks vēlējās, lai zīmīte tomēr būtu rakstīta vāciski, un Ornella paklausīgi pamāja ar galvu.

Atlika tikai izsvērt skūpsta tehnisko pusi: kad nodot Renato papīra pikucīti — satikšanās sākumā vai beigās? Nu, zināms, ka beigās, tāpēc ka pikucītis Ornellai pielipināts pie smaganām, viņa pie tā jau pieradusi, bet Renato sāks to vijāt ar mēli, nepieradušam viņam būs grūti parunāt, viņa uzvedība zaudēs dabiskumu, viņš ne par ko citu vairs nespēs domāt kā vienīgi par šo negaidīto pacienājumu.

Un «trešais liekais» ne vienmēr izturas taktiski. Ja nu gadās, ka satikšanās iekrīt tādā dienā, kad dežurē klibiķis ar mirkšķinošo aci? Tas neļauj jaunajiem ļaudīm ne mazāko tuvību, un Ornella tādam gadījumam iemācījās no galvas zīmītes tulkojumu itāliski:

«Sekretāre gaida no Jums atklātni ar lūgumu steidzami pārdot uzvalku. Cerība arvien ir ar Jums. Vecais novēl nezaudēt dūšu.

Uzticamais draugs.»

Vēlāk Ornella stāstīja, ka zīmītes nodošana noritējusi lieliski. «Trešais liekais» viņu tikšanās reizē bijis miegainais, vienaldzīgais resnulis, kurš visu laiku snaudis; brīžam pat bijis bail, ka tikai resnulis nenoveļas no krēsla.

Par pašu intīmāko Ornella ar Renato sarunājušies ar skatieniem un mājieniem, bet skaļi runājuši par visādiem niekiem.

—    Es no mūsu pēdējās sarunas gandrīz neko neatceros, — Ornella atzinās. — Mēs sēdējām uz sola, cieši viens otram piespiedušies, ar sakļautiem elkoņiem, un mans plecs kaisa zem Renato stiprās rokas… Mani tik ļoti traucēja neatvairāmā doma, ka mirkļi skrien, skrien, skrien. Es visu laiku klusībā skaitīju, cik minūtes vēl atlikušas līdz tam brīdim, kad aiznesīšu uz lūpam viņa atvadu skūpstu. Doma, ka satikšanās nupat, nupat beigsies, neļāva to pienācīgi izbaudīt… Man šķiet, es tikai

klausījos viņa balsī, pali runāju maz. Bet atvadu skūpsts palīdz dzīvot līdz nākamajai tikšanās reizei…

Šķiršanās brīdī, kas mēmu sāpju pilns, visa dvēseles dzīve var izpausties kaislā, ilgā skūpstā. Un šajā mirklī Ornella paguva iebīdīt Renato mutē lipīgo slepeno pikucīti; visu tikšanās laiku viņa ik mirkli bija taustījusi to ar mēli.

’— Ilgi, ilgi pēc tam es stāvēju pie cietuma vārtiem,— Ornella nopūtās. — Stāvēju kā stabs, kā celms, neva rēju izkustēties no vietas.

Skarbeks nopētīja Ornellu ar profesionāla fotogrāfa skatienu — sinjorīna ar tik slaidu stāvu, ar tik garām, slaikām kājām būtu jānofotografē visā augumā un fotoattēls jāizliek skatlogā. Daudzi simti garāmgājēju ik dienas apstātos pie «Momento» vitrīnas, un visi bolītu acis uz tādu stabu, tādu celmu …

Atklātne Džanīnai ar lūgumu pārdot Kertnera personiskās mantas un aizsūtīt naudu pienāca no cietuma pēc piecām dienām — pierādījums, ka zīmīte nonākusi īstajās rokās. Divpusīgā operācija bija spīdoši izdevusies!

Nākamajā reizē ar Ornellas un Renato starpniecību nogādāja zīmīti, kurā Kertneram tika ieteikts uzmanīgi pārlasīt visas tam piesūtītā katoļu žurnāla lappuses, kuras beidzas ar skaitli seši.

Sajā reizē Skarbeka sakarniekiem nelaimējās. Satikšanās istabā dežurēja klibais ar raustīgo vaigu. Tas tūdaļ nosēdās starp abiem jauniešiem un ar labpatiku uzstājās restotās sienas lomā. Neļāva pat apkampties! Bet viņiem tik ļoti gribējās sakļaut pirkstus, un vēl vairāk tvīka ilgās viņu lūpas.

Kā te lai nodod zīmīti?

Tāds sarežģījums tomēr bija paredzēts. Ornellai izdevās pārstāstīt zīmītes saturu, pateicoties tam, ka nežēlīgais oficieris bija dienvidnieks no Kalabrijaš, bet abi jaunieši — ziemeļnieki, un viņi tīšām izmantoja savu īpatnējo pjemontiešu dialektu.

Ornella zīmītes saturu bija iekalusi galvā, bet Renato šādam eksperimentam nebija sagatavojies. Viņš taču nāca uz satikšanos ar mīļoto, nevis uz konspiratīvu sarunu! Lai Renato iegaumētu un atcerētos zīmītes saturu, nācās to nemanāmi iepīt sarunā un vairākas reizes atkārtot.

Ornella visu laiku paturēja prātā Skarbeka brīdinājumu: jebkuru sarežģījumu gadījumā — zīmīti norīt.

Zīmīte krievu valodā:

«Pavēlu parakstīt apžēlošanas lūgumu, tas paātrinās slimības gaitu. Pārvērst Tavu slimību par politisku lietu patlaban nav lietderīgi. Turpini noliegt sakarus ar mums. Cietuma administrāciju bez vajadzības nekaitini, lai neizraisītu represijas un lieki nepasliktinātu savu stāvokli. Atvaino par prickšniecisko toni.

Vecais.»

Arī šī zīmīte sasniedza adresātu, par ko Skarbeks pārliecinājās pēc dažām dienām, kad Ornella iegriezās fotoateljē «A'lomento».

Vai gan Skarbeks varēja iedomāties, cik vērtīgu atbildes sūtījumu atnesīs Rena,to līgava?

63

Kopā ar Renato kamerā sēdēja pavisam «svaigi» ieslodzītie — puiši no Specijas kuģu būvētavām, no Ansaldo rūpnīcas pie Dženovas, no Mirafjori rūpnīcas Turīnā, no Galileo rūpnīcas Florencē, no torpēdu rūpnīcas Fiumē, no «Kaproni» rūpnīcām un citiem uzņēmumiem, kas apgādāja Franko. Pastaigās ieslodzītie pastāstīja daudz ko tādu, ko, brīvībā būdams, Etjēns nekad nevarētu uzzināt.

Gados jauns komunists, kura lāviņa atradās kameras kaklā, līdzās Renato lāviņai, bija strādājis cehā, kur lidmašīnām uzstādīti jauni bumbu mešanas tēmēkļi; tie tikai nesen saņemti — atsūtīti itin kā prīmusi: uz iesaiņojuma kārbām bijušas spilgtas uzlīmes ar degoša prīmusa attēlu. Uzlīmes — zviedru, bet «prīmusi» — no Vācijas* no Ceisa rūpnīcas.

Jaunie tēmēkļi daudz precīzāki nekā vecie Galileo. Etjēns secināja, ka šis «prīmuss» ir aizgūts amerikāņa Sperri izgudrojums, par kuru, spriežot pēc slepenas sarakstīšanās, tik ļoti interesējās lords Biverbruks. Anglijas aviācijas rūpniecības ministrs Biverbruks gribēja apgādāt ar šiem precīzajiem bumbu mešanas tēmēkļiem angļu lidmašīnas. Viņš lūdza amerikāņus darīt zināmu

tēmēkļa tehnisko raksturojumu un atsūtīt rasējumus. Amerikāņi vilcinājās, negribēja atklāt savu noslēpumu. Un izrādās, ka tēmēšanas ierīces noslēpums jau ir vācu rokās! Jā, virējas ar šādiem «prīmusiem» neķēpājas, uz tiem neko neuzvārīsi…

Bez šifrētās vēstules par tēmēkļiem Etjēns nosūtīja vēl vienu ziņojumu: «Fiat»; «Kaproni» un «Brcda» aviorūpnīcas saņēmušas lielu un steidzamu pasūtījumu no Japānas.

Japāņi it sevišķi interesējoties par lidmašīnu darbību sala laikā. Kāda eļļa nebaidoties divdesmit grādu sala? Kā jāmaina visas vadības sistēmas eļļošana? Kāds režīms motora darbībā jāietur liela sala apstākļos? Kā pasargāt bumbu mešanas tēmēkli no apledošanas? Vai nav jāmaina degvielas sastāvs? Kā apsildīt kabīni? Kāds vajadzīgs pilota tērps, kas pasargātu no sala? Kā darbosies skābekļa maska zemas temperatūras vidē?

Centrā paši izdarīs secinājumu, kādam nolūkam japāņi pasūta lidmašīnas, kas nebaidās no divdesmit grādu sala, un kurā vietā japāņi tuvākajā nākotnē domā karot.

Kāda laime, ka Etjēns nav aizmirsis savu pēdējo šifru!

Jā, cietumā viņam ir jācīnās par savu eksistenci. Bet viņš tik ļoti noilgojies pēc īsta darba, viņam tik ļoti apnicis izšķiest visus dvēseles spēkus, visas prāta spējas, visu attapību vienīgi cīņai par eksistenci. Cik labi, ka radušās profesionālas rūpes un pūles, tās piepilda viņa nomācošo nīkšanu cietumā ar jaunu apslēptu saturu. Un jau tālu, tālu, kaut kur dziļplānā, atvirzījās visas sīkās bažas par kaut kādu tur uzvalku, ko sekretāre pamanījusies ierakstīt viņa personisko mantu sarakstā un kas jāpārdod.

Svarīgi, ka ziņas, ko Etjēnam sniedza jaunais ieroču meistars, pilnīgi svaigas: nupat pirms trim mēnešiem šis puisis montējis uz lidmašīnām «Kaproni-113» aparatūru un bruņojumu.

Etjēns cerēja svarīgo ziņojumu nosūtīt vistuvākajā laikā. Viņam tūdaļ uzlabojās garastāvoklis un labsajūta.

Pēc cītīgiem pūliņiem Etjēns beidzot bija galā ar šifrētu vēstuli un nepacietīgi gaidīja izdevību nosūtīt.

Nav aizmirstams tas laimīgais mirklis, kad Renato pastaigas laikā pienāca viņam klāt un pateica, ka rīt

likšoties ar Ornellu. Un nav zināms, kuru Ornelia ar savu apmeklējumu aplaimos vairāk — mīlošo līgavaini vai nepazīstamo ieslodzīto ar numuru 2722.

Renato devās uz satikšanos ar līgavu, bet Etjēns nemierīgi staigāja pa kameru. Viņš bija uztraukts vairāk nekā būtu uztraucies tādā gadījumā, ja pats ietu nodot slepeno papīra gabaliņu ar zīmējumu un shēmu.

Par apstiprinājumu, ka sūtījums nonācis īstajās rokās, Kertners saņēma atklātni no Šveices. Dīvaini, ka cietuma administrācija pretēji noteikumiem šo atklātni ieslodzītajam izsniedza. Nezināma korespondente bija izlietojusi visu viņai zināmo vācu laipnības vārdu krājumu, lai paziņotu: viņa jau esot nopirkusi brilles ar ceisa stikliem un cerot tās drīzumā nosūtīt.

Etjēns nekad nav valkājis brilles un ar tamlīdzīgu lūgumu ne pie viena nav griezies. Viņš uzminēja Ankas stilu un saprata, ka viņa informācija par optiskajiem tēmēkļiem līdz ar tehnisko raksturojumu un mikroskopisko zīmējumu nonākusi galā.

64

Skarbeks palielināja Ornellas fotogrāfiju un portretu izlika «Moniento» skatlogā. Uz garāmgājējiem lūkojās apburoša sinjorīna, ģērbusies augumam drosmīgi pieguļošā tērpā ar lielu izgriezumu. Tagad zināmā mērā bija attaisnojami Ornellas turpmākie ateljē apmeklējumi. Un nodošanai Renato «Momento» īpašnieks izgatavoja pusduci kabinetuzņēmumu — katru citādu, neviens nebija līdzīgs otram.

—   Jūs varētu pelnīt naudu.kā modelis, — Skarbeks sacīja, atklāti priecādamies par Ornellas skaistumu, — un tādā tonī, it kā tikai nupat būtu nonācis pie šā atklājuma. — Jums nav mazāk izredžu kā manai Ankai!

—    To es zinu, — Ornelia nenoliedza un uzsmaidīja Ankai, vēl jaunai neliela auguma sievietei, slimai ar reimatismu kopš ieslodzījuma Varšavas citadelē.

—   Viņš bieži jauc kāpostus ar zirņiem, — Anka nopūtās.

Orneliai mājās pie gultas sienu greznoja kādas slavenas kinozvaigznes krāsains fotoattēls — tā bija vai nu Greta Garbo, vai Lia de Puti. Aktrise bija nofoto

grafēta ļoti atklātā peldkostīmā un fotoattēls izraibināts bultiņām un skaitļiem, tāpēc vairāk līdzinājās anatomijas mācību grāmatas tabulai. Pēc speciālistu domām, šai zvaigznei esot ideāls augums. Viss viņas dievišķais daiļums un harmonija bija izteikts skaitļu valodā. Būdama augumā 166 cm gara, viņa varēja lepoties ar šādiem izciliem skaistuma izteicējiem: krūšu apmērs 90 cm, viduklis — 58 cm, gurni — 91 cm, kājas garums — 92 cm, apakšstilba garums — 40 cm, ikri — 33 cm.

Tikai dažos punktos meiča krāsainajā fotogrāfijā bija pārāka par Ornellu, turklāt starpība bija visai niecīga — divi trīs centimetri uz vienu vai otru pusi. Ornella atzinās Ankai, ka viņai jau sen piedāvāts fotografēties reklāmai, bet Renato bijis pretim, un no .fotografēšanās korsešu un krūšturu reklāmām viņa atteikusies pati. Naudu gan varētu nopelnīt tādu, ka no vienas reizes pietiktu četriem braucieniem pie Renato, tomēr no tādas fotografēšanās viņai esot kauns — labāk šo to piecietīšot.

Par spīti līgavaiņa traģēdijai, Ornella turpināja rūpēties par savu ārieni. Kaut arī augu darba dienu pavadījusi uz kājām — viņa strādāja par pārdevēju audumu veikalā —, Ornella tomēr atrada laiku un iespēju piedalīties airēšanas sacensībās. Viņa arī cietumā ienesa lecamo auklu un piespieda Renato vingrot.

Renato atklātnē rakstīja, ka Ornellas ģīmetnes esot piestiprinātas pie sienas blakus viņa cietumnieka lāviņai, par tām jūsmojot pat cietumsargi, pats sardzes priekšnieks jautājis, kas esot uzbildētā.

Bet vai tad tas vien svarīgi, ka līgavainim un līgavai draud briesmas? Konspirators Skarbeks domāja tikai par šo jautājuma pusi, bet visā jauno cilvēku darbībā bija vēl otra — ētiskā puse, un par to nemitīgi domāja Anka.

«Varbūt mēs laupām mīlētājiem jūtu tiešumu? Ielaužamies viņu intīmajā dzīvē. Pat viņu skūpsti tagad tiek saindēti ar konspiratīvām izdarībām.»

Jā, agrāk Renato gaidīja tikšanos ar priecīgu un bezrūpīgu saviļņojumu, bet tagad ļoti nervozēja, tāpēc ka viņam arvien bija jāveic grūts un bīstams uzdevums. Jo pirms atbildes nodošanas Ornellai viņam šī atbildes zīmīte vispirms jāsaņem no otrās kameras rudma-

tainā logu mazgātāja, tad jānoglabā drošā vietā līdz tai dienai, kad uzraugs vedīs Renato uz satikšanas istabu. Un pēc tam viens no viņiem abiem atstāja satikšanās istabu ar zīmīti mutē.

Vēlāk Ornella Ankai atzinās, ka jaunie slepenie pienākumi tikai sākumā tiem šķituši apgrūtinoši. Tagad katra tikšanās satraucot vēl vairāk, dziļāk iespiežoties atmiņā, skūpsti ieguvuši jaunu — drošāku izjūtu. Mīlošo siržu vienotībai un maigajām mīlas jūtām pievienojies abus saviļņojošais satraukums, lepnā apziņa, ka viņi kļuvuši par saskares punktu starp spēkiem cietumā un brīvībā esošajiem spēkiem, kas turpina kopīgu cīņu.

65

Etjēns vēlreiz pārlasīja ar Renato starpniecību saņemto zīmīti:

«Pavēlu parakstīt apžēlošanas lūgumu …»

Dodams šādu pavēli, Vecais bija iepazinies ar Gri Gri ziņojumu:

«Etjēns cietumā izturas varonīgi. Direkcija no viņa bīstas, pārējielieslodzītie viņu cienī. Pēc itāliešu draugu sniegtās informācijas, bijis gadījums, kad ieslodzītie izsludinājuši bada streiku un vadoņi par to sodīti ar piecpadsmit diennaktīm karcerī. Etjēns tajā laikā gulējis cietuma lazaretē. Taču no turienes griezies pie cietuma direktora un, solidarizējoties ar pārē jiem, pieprasījis, lai arī viņu nogādā karcerī.»

Pēc Renato kārtējās tikšanās ar Ornellu Etjēns saņēma jaunu zīmīti:

«Lūdzu apliecināt pavēles saņemšanu. Atgādini man, cik mēnešu Tev vēl atlicis, ko sēdēt. To es uzņemšu kā zīmi, ka pavēli esi saņēmis un pildīsi. Atteikšanās iesniegt apžēlošanas lūgumu daudz ko §abojās. Lūguma iesniegšanā nav nekādas mazdūšības un savas ādas glābšanas. Izskaidro to visiem kameras biedriem.

Vecais.-»

Centra pavēle sakrita ar jaunu izsaukumu uz cietuma direkciju sakarā ar to pašu apžēlošanas lūgumu. Kad cietuma direktors pirms divām nedēļām pirmoreiz izteica šādu priekšlikumu, ieslodzītais ar numuru 2722 atbildēja:

—    Apžēlošanas lūgumu var iesniegt tāds, kurš ir vainīgs un lūdz viņu apžēlot. Es sevi par vainīgu neatzīstu.

Šoreiz cietuma direktors atkal bija salkani pieklājīgs un laipns, atkal ieslodzīto ar numuru 2722 cienāja ar cigaretēm, atkal centās pierunāt:

—    Mēs jūs atbalstīsim. Mēs pat uzrakstīsim, ka jūs priekšzīmīgi uzvedaties. Kaut gan mēs abi zinām, ka tas nepavisam tā nav. Mēs jau vairākkārt ar jums esam ķildojušies.

—    Tātad jūs uzskatāt, ka mēs vairākkārt esam arī salīguši mieru? Nē, es ar jums mieru neesmu līdzis. Esmu ar jums mūžīgā ķildā — uz visiem atlikušajiem septiņiem gadiem, kas man jāpavada zem jūsu jumta.

—    Septiņi gadi var pārvērsties septiņos mēnešos. Vajadzīga tikai jūsu grēku nožēla, vaļsirdīga patiesība ziņās pašam par sevi, un jūs varat cerēt uz žēlastību.

—    Jo nejēdzīgāki likumi un jo nežēlīgāki tiesneši, jo vairāk notiesātajiem vajadzīga karaļa žēlastība. — Kertners ironiski paskatījās uz Viktora Emanuēla portretu, kas karājās pie sienas iepretim dučes portretam.

—    Tas notiek tādos brīžos, kad karalim kļūst neērti no savas despota reputācijas un tas vēlas, lai viņu dēvētu par žēlsirdīgu …

—    Numur 2722, es jums aizliedzu runāt necienīgi par karali! — Direktoram Džordano piesarka krunkainais pauris. — Vēl daži vārdi — un… — Viņš norādīja ar pirkstu uz durvīm.

—   Jūs mani nesapratāt. Žēlsirdība ir cildena īpašība, kas teicami papildina karaļa bardzību. Bet kāds tam sakars ar likumdošanu? Tikai haotiskas tiesas prakses dēļ karalis vai duče dāvā apžēlošanu tam, kuru tiesa atzinusi par noziedznieku. Man šķiet, ka arī jūsu Čezāres Bekario darbos kaut kas ir teikts par šo jautājumu.

—   Mēs, itāliešu juristi, cienām gudro Cezāri.

—    Bet es esmu pārliecināts, ka duče, — un Kertners ar nevērīgu galvas mājienu norādīja uz Musolīni port

retu, kas karājās iepretim karaļa portretam, — ir neuzmanīgi lasījis šā Milānas gudrā rakstus. Vai varbūt jūs domājat, ka Bekaria tikai tādēļ nav piedalījies fašistu gājienā qz Romu, ka dzīvojis astoņpadsmitajā gadsimtā? … Piedošana, apžēlošana — visai vēlami atribūti fašisma augstākajai varai. Taču ir labi, ja žēlsirdība kļūst par likumdevēja, tiesneša, cietumsarga cildenu īpašību, bet netiek diktēta no augšas pēc valdītāja iegribas vai kaprīzes. Jūs gribat pārliecināt paši sevi, mani un visus, ka Itālijā tikai divi spēj darīt labu — karalis un duče. Vai jūs nepiekrītat, ka man taisnība?

—   Man grūti jums piekrist, kaut gan no juridiskā viedokļa…

—    Un ko nozīmē — piedot noziegumu? — Kertners, iekaisis strīdā, pārtrauca. — Tas nozīmē atzīt, ka soda mērs nav bijis nepieciešams. Tas nozīmē iedvest īstiem noziedzniekiem cerību uz nesodāmību. Ja vieniem piedod, tad bargi sodīt citus — tā nav tik daudz taisnas tiesas prestiža sargāšana, cik sava spēka ļaunprātīga izmantošana… Jūs pierunājat mani iesniegt karalim un dučem lūgumu par apžēlošanu, kaut gan tajā pašā laikā droši vien uzskatāt, ka man tik bargs sods piespriests taisnīgi. Bet kā tik rūdītam noziedzniekam var dāvāt piedošanu, karaļa žēlastību?! Iznāk, ka jūs esat ar mieru atsevišķas personas labā ziedot sabiedrības drošību. Tāda apžēlošana tikai radīs un nostiprinās vispārēju iespaidu par nesodāmību, par haotisku tiesas teroru Itālijā …

Kertners bija aizrāvies ar savu runu un nepamanīja, ka direktors nospiež zvana pogu, nemanīja, ka aiz muguras atveras durvis, un sargs ir gatavs izvest ieslodzīto 272# no kabineta.

Cietuma direktors pamāja sargam, tas sagrāba Kertneru pie rokas virs elkoņa.

—   Man nenāca ne prātā, sinjor Džordano, ka jūs esat tik pieredzējis strīdnieks, — Kertners aiziedams vēl paguva izsacīt. — Visneapstrīdamāko argumentu jūs pataupījāt pašām beigām …

«Tiklīdz atzīšos, kādas valsts pavalstnieks esmu», iedams augšā pa kāpnēm, uz savu kameru, Etjens prātoja, «tiks sarīkots jauns tiesas process. Mani apsūdzēs patiesības slēpšanā pirmā procesa laikā. Varbūt tieši to divkosīgais Džordano grib panākt…»

Cietumsargi uzmanīgi novēroja tos politiskos* kuri zaudēja dūšu. Tos izolēja, pārcēla viennlcās, un, ja tie iesniedza apžēlošanas lūgumu, viņus diezgan drīz atbrīvoja. Taču komunisti tos vairs neuzskatīja par partijas biedriem. Bija stingrs partijas norādījums: lūgumus uz karaja un dučes vārda neiesniegt, tas pielīdzināms dezertēšanai, nodevībai, fašistiskā režīma atzīšanai. Katrs apžēlošanas lūgums palīdzēja OVRA aģentiem un melnkrekliem atdalīt nestabilos antifašistus, grēkus nožēlojošus gadījuma dumpiniekus no pārliecinātiem revolucionāriem, no visiem, kas nedomā izbeigt cīņu. Ikkatrs nožēlošanas akts — tā ir fašistu uzvara pār savu pretinieku.

Cilvēks bez mugurkaula, uzlūkodams savu parakstu zem apžēlošanas lūguma, domāja tā: «Kāpēc man nieka formalitātes dēļ jāatsakās no atbrīvošanas vai no ieslodzījuma termiņa samazināšanas?»

Bet ieslodzītais 7047, Antonio Gramši, to neuzskatīja par formalitāti. Politiskie Kastelfranko cietumā zināja, cik izturēti viņš noraidīja Musolīni piedāvājumu un neparakstīja apžēlošanas lūgumu. Gramši tādu lūgumu nosauca par politisku pašnāvību, sacīdams: ja viņam jāizvēloties viens vai otrs pašnāvības veids, tad viņš labprātāk vēloties, lai duče neuzstājas reizē bendes un žēlsirdīga brāļa lomā. Un Gramši taču atteicās no apžēlošanas, stāvēdams jau ar vienu kāju kapā, nomocījies aiz fašistiskā cietuma restēm jau desmit gadus!

Ja nu Kertnersv kaut arī nebūdams Itālijas komunistiskās partijas biedrs, tagad parakstītu apžēlošanas lūgumu, viņš iekšēji zaudētu tiesības uzskatīt sevi par šā kristālskaidrā cilvēka cīņas biedru, lai arī kā Etjēns taisnotos pats savās acīs, lai cik svarīgs arguments būtu viņa īpatnējais stāvoklis.

Nokļuvis kamerā, kur bija ieslodzīti politiskie, Kertners neuzdevās par komunistu. Bet sakarus ar ārpasauli, kurus viņš uzturēja ar Renato un tā līgavas starpniecību, taču nodrošināja komunisti. Vai gan tādos apstākļos Etjēns varēja izlikties par apolitisku veikalnieku, kas nokļuvis cietumā aiz pārpratuma un kam nav nekā kopīga ar antifašistiem?

Arī Vecā pēdējā pavēle nonāca pie Etjēna tikai ar komunistu palīdzību. Vecāki partijas biedri aizliedza Renato ķildoties ar cietumsargiem. Lika viņam uzvesties

rāmi, būt paklausīgam, pakļāvīgam, lai viņu uzteiktu pats sardzes priekšnieks, lai Renato nekādā gadījumā nezaudētu satikšanās tiesības. Viņš nedrīkst biedram austrietim sagādāt vilšanos!

Bet kurš gan rūpētos, kurš riskētu kaut kāda negodīga veikalnieka dēļ! Kurš gan Austrijas komersantam palīdzētu nodibināt un uzturēt sakarus ar ārpasauli (varbūt ar otru lādu pašu veikalnieku), ja Konrāds Kertners nebūtu izturējies kā nelokāms antifašists? Nu itin neviens!…

Ornella nākamajā reizē, kad dežurēja miegainais, slinkais uzraugs, pacietīgi sagaidīja izdevīgu mirkli, nemanot izvilka no ņiebura un iespieda Renato saujā mazu vīstoklīti. Tajā bija pudelīte ķīnas tušas, spalviņa, dažas košļājamās gumijas plāksnītes un sīkos gabaliņos sagriezts vaskots pauspapīrs; dažas zīmītes, ko Etjēns sūtīja iepriekš, bija izmirkušas un vietām nesalasāmas.

Tagad Etjēnam bija sagādāta iespēja nosūtīt Vecajam daudz izsmeļošāku vēstuli.

Viņš pārlaida bezmiega nakti, nemitīgi strīdoties ar sevi, diskutējot neklātienē ar Veco. Etjēns nebija aizmirsis, ka Bērziņš vispār neieredzēja referātus, bet atzina disputus. Viņš labprāt sarīkoja disputus savā pārvaldē un pats tajos aktīvi piedalījās.

Ak, ja Etjēns varētu sarunā izteikt Vecajam visus iebildumus, kas tagad jāietilpina nožēlojamā vaskota papīra gabaliņā! Zīmīte vispirms pabūs pie Renato, tad viņa līgavas mutē un tikai pēc tam nonāks kādam rokās. Ak, ja Etjēns varētu tagad parunāties ar Veco, ielūkojoties viņa zilpelēkajās acīs!

Atrasties tagad Krievijā, Maskavā, vecum vecajā netīrā šokolādes krāsā nokrāsotajā namā, pazīstamajā kabinetā… Etjēns labi atceras Vecā kabinetu. Kaktā ugunsdrošs seifs. Zilais aizkars aizvērts. Aiz tā — stratēģiskā karte. Rakstāmgalds, pie tā divi krēsli. Uz galda neviena papīrīša, tikai smaga tintnīca ar rakstāmpiederumiem …

Tieši tur, kabinetā, notika iepazīšanās ar Bērziņu, kad tas izsauca Maņēviču uz pirmo pārrunu. Bērziņš izturējās kā skolotājs, kaš uzmanīgi klausās skolnieka un uztver vissīkāko nedrošību tā atbildēs.

Taču Bērziņam laikam gan patika Maņēviča nedrošās

atbildes. Bērziņš saprata, ka šo nedrošību nosaka paaugstinātas prasības pret sevi. Un, lūk, nedrošība, kas toreiz, ka šķita pašam Maņēvičam, visu sabojāja, patiesībā — tiklīdz Bērziņš konstatēja tās izcelsmi — izraisīja viņā nevis šaubas, bet — gluži pretēji — pārliecību, ka viņš runā ar cilvēku, uz kuru var paļauties. Bērziņam nepalika apslēpta Maņēviča vaļsirdība. Jaunajā cilvēkā bija jūtams rāms garīgs spēks, ko radījis nenogurdināms revolucionāra temperaments, un inteliģenta cilvēka taktiskuma mīkstināta nelokāma griba. Tādu cilvēku varai piemīt maigums, un tas nākamajam izlūkam jau ir daudz, ļoti daudz.

Maņēvičs sēdēja krēslā pie lielā, tukšā rakstāmgalda un naivi domāja, ka vēl nekas nav izlemts, ka galvenā saruna vēl priekšā, ka vēl nav izpētīti visi anketas dati, un satraukumā nemanīja, ka Bērziņa jautājumu tonis un raksturs ir mainījies un, galvenais, ka tikko jaušami siltāks kļuvis viņa skatiens.

Pcc gadiem Vecais atzinās Etjēnam, ka tas viņam Iepaticies tieši tajā brīdī, kad visai nedroši atbildējis uz jautājumiem pirmajā sarunā. Jautājumu par Maņēviča pieņemšanu darbā Bērziņš izlēmis jau šīs sarunas laikā neatkarīgi no visiem un visādiem anketas datiem un biogrāfijas ziņām.

Bērziņš uzskatīja, ka bez pilnīgas un nešaubīgas uzticības izlūkam tas nevar šajā laukā darboties, un centās Maņēviču, tāpat kā citus, pieradināt pie patstāvības. Konspirācijas apstākļos kaut kur svešumā izlūkam nebūs pie kā griezties pēc padoma. Atbildot uz šo uzticēšanos, Maņēvičs (tagad jau Etjēns) un viņa darbabiedri izturējās pret Bērziņu ar bezgalīgu uzticību. Visstingrākā disciplīna pirmām kārtām balstās uz uzticību, nevis uz aklu paklausību un padevību priekšniecībai. Gadījās visādi, nācās vienam risināt ļoti grūtus uzdevumus, un Etjēns klusībā vienmēr sev jautāja: «Kā patlaban, būdams manā vietā, rīkotos Vecais?» Tā viņš vieglāk atrada pareizo lēmumu.

Bet tagad viņš nav vienis prātis ar Veco un ir nelaimīgs, ka nevar izpildīt pavēli — iesniegt apžēlošanas lūgumu.

«Vai nu pavēle patiešām ir nepareiza, vai arī man gluži vienkārši nav zināmi cēloņi, kas šādu pavēli izraisījuši. Un vai šajā pavēlē izpaužas pilnīga uzticēša

nās man? Kādēļ es pats nevaru izlemt, kā man šādā situācijā rīkoties? Un vai kāds nav Veco maldinājis — nav darījis tam zināmus visus apstākļus?»

Etjēns iztēlojās'Veco rājam savu padoto, kurš patlaban bija viņš pats. Kad Vecais kādu rāja, viņš izskatījās apmulsis, viņš it kā kaunējās par cilvēku, kuram jāizsaka rājiens. To darot, Vecais nekad nepacēla balsi, rājienu arvien izteica, stāvot kājās, nevis sēžot pie galda, un ar to it kā pasvītroja sarunas nopietnību. Uzbudinājuma mirkļos viņš pārlika no vienas vietas uz otru zīmuli, pārcilāja susināmo uz galda …

Taču, lai cik bargi Vecais kādu kritizēja, viņa asajā tonī nekad nebija jūtama vēlēšanās aizvainot, pazemot. Vainīgais nezaudēja ticību sev, saviem spēkiem. Vecais arvien palika skolotājs, kas pārliecināts, ka viņa priekšā ir spējīgs skolnieks; palika skolotājs, kas pārliecināts par skolnieka godīgumu un attapību un pārliecināts arī par to, ka mācība tam nāks tikai par labu. Turklāt Vecais prata klausīties, un tā vadītājam ļoti svarīga īpašība — prast uzklausīt padoto.

Vai Etjēnam šajā bezmiega nakti izdevās pārliecināt Veco par savu taisnību?…

Nākamajā dienā Kertners atsacījās no pastaigas, lai paliktu kamerā viens un sacerētu atbildi Vecajam, uzrakstītu to mazītiņiem burtiņiem uz sīka papīra gabaliņa. Pārliecināts par saviem sakarniekiem, viņš rakstīja krieviski.

Etjēns iemiga tikai uz rīta pusi. Redzēja draņķīgu sapni: viņš jau ir parakstījis apžēlošanas lūgumu un nolēmis pats to aiznest karalim Viktoram Emanuēlam. Etjēns pastaigājās kopā ar karali pa Savojas villas alejām, gar dīvaini apcirptām cipresēm. Karalis ģērbies impērijas pirmā maršala uniformā. Diemžēl naga cepure ar augsto virsu, zelta uzšuvēm bagātīgi_ rotāta, aizsedz Riekstkodim (karalim tāda iesauka tādēļ, ka nesamērīgi lielais apakšžoklis tam allaž iedrebas) visu seju. Etjēns nemitīgi pūlējās ieskatīties Riekstkoža izvairīgajās acīs — apžēlos vai neapžēlos? Taču nags seju aizsedz, un Etjēns redz tikai līko degunu un smago apakšžokli. Etjēns jau vairākkārt mēģinājis paskaidrot Viktoram Emanuēlam sava lūguma motīvus, taču tas stūrgalvīgi klusē, gurdi smaida un klusē. Mēdz sacīt, ka klusēšana esot karaļa talants, ko radījušas

vi 1.1 a nemitīgās bailes, bet Viktoram Emanuēlam šā bailīgā klusēšana pārvērtusies par valstisku gudrību. Pienāca karaliene Helēna un sāka runāt krieviski. Nu kā gan citādi, viņa taču ir Melnkaines karaļa meita, audzināta Pēterburgā, kur bijusi ķeizarienes galma dāma. Tiklīdz Etjēns sāka runāt ar karalieni krieviski, karalis lūdzēju tūdaj pārtrauca un sāka aizrautīgi stāstīt par savu senlaiku monētu kolekciju. Viktors Emanuēls ir pazīstams numismāts, sarakstījis grāmatu par senlaiku monētām. Interesanti, vai cietuma veikalā tās ņemtu pretī… Kādas muļķības izbadējies var sasapņot!…

«Sakarā ar apžēlošanas lūgumu:

1.  Seit ieslodzījumā atrodas pāri par 120 biedriem, ar kuriem kopā es dzīvoju un darbojos un kuri redz manī biedru partijas ideālu nozīmē. Mans paraksts zem lūguma atstās uz daudziem demoralizējošu ietekmi; cietuma direkcija to izmantos savos nolūkos; tas atbalsosies visā Itālijas kompartijā, jo te sēž biedri no visām provincēm. Nekādi paskaidrojumi nelīdzēs.

2.   Esmu pārliecināts, ka lūgums tiks noraidīts. Cietuma direktors dos negatīvu raksturojumu, jo zina par manu lomu politieslodzīto saliedēšanā cīņai par savām tiesībām. OVRA būs pret apžēlošanu, to man atklāti pateica oficieris, kurš bija klāt, kad es tikos ar advokātu Fabrīni. Advokāts, kurš aizstāvēja mani procesā, man neliekas pilnīgi uzticams. Apžēlošanas lūgums maksās daudz naudas, bet panākumus negūs.

3.  Manas domas: mūsu partijas biedram un Sarkanās Armijas komandierim neklājas rakstīt apžēlošanas lūgumu.

4.  Ja Vecais, iepazinies ar maniem argumentiem, atkārtos pavēli par parakstīšanu, tad es papūlēšos, lai mani pārsūta uz citu cietumu, un tur to papīru parakstīšu. Taču baidos, ka iznākums būs vienīgi tāds — es būšu spiests visus atlikušos gadus pavadīt ieslodzījumā viens, jo pēc tāda lūguma vairs nevarēšu ne dzīvot, ne

darboties kopā ar citiem ieslodzītajiem biedriem.

Dariet to visu zināmu Vecajam! Gaidīšu atbildi.

Ј .»

«Es varu uzdoties par austrieti, varu izlikties par komersantu, varu dzīvot dubultu dzīvi. JBet gods taču man ir tikai viens un arī pašcieņa tikai viena! Sarkanarmietim taču tiek dota tikai viena un tā pati josta gan šinelim, gan formas blūzei. Un nekāda cita josta viņam nav paredzēta …»

Tomēr, jo vairāk viņš domāja, jo skaidrāk redzēja, ka prātošana par sarkanarmieša vienīgo jostu — tie gan ir skaisti, bet nav visai gudri vārdi. Viņam nevajadzēja vēstulē, kas varbūt nonāks rokās Vecajam, iekarsumā argumentēt ar tādiem jēdzieniem kā partijas biedra un Sarkanās Armijas komandiera gods un pašcieņa. Tādēļ ka šeit — Kastelfranko cietumā nekāda partijas biedra un Sarkanās Armijas komandiera nav, bet ir bagāts austrietis Konrāds Kertners, kas notiesāts par fašistiskai valstij kaitīgu spiegošanu.

Taču, no otras puses, — ja apolitiskais komersants būtu cieši pieturējies pie savas «leģendas», viņš bez cietuma izolācijas nonāktu veļ arī morālā izolācijā no šeit ieslodzītajiem antifašistiem. Arī atbilde pie Vecā tagad nonāks tikai ar pagrīdnieku — komunistu palīdzību. Kā tad Etjēns lai kļūst viņu acīs par nodevēju un zaķapastalu?

Ne, viņš joprojām ir pārliecināts par savu taisnību! Lūk, kādēļ atbildes vēstulē Vecajam viņš, neraugoties uz tā pieprasījumu, nepateica, cik ilgi viņam vēl jāsēž.

Pirmoreiz mūžā viņš nespēja rīkoties pēc sava skolotāja padoma un izpildīt sava komandiera pavēli.

66                  /

Tikai vakar cietuma pagalmā Kertners pirmoreiz ieraudzīja šo zilacaino puisi ar gaišbrūniem matiem; viņi bija izvesti pastaigā vienā sektorā.

Un jau šodien puisis soļoja Kertneram aiz muguras un vaļsirdīgi stāstīja visu, kas ar viņu noticis. Viņš

tiesāts kā sabotieris un dezertieris, bet līdz tiesai strādājis par tehniķi motoristu Spānijas lidlaukos, kur gatavojis lidojumiem augstākās pilotāžas divvietīgos iznīcinātājus «Kaproni-113».

Viņš pastāstīja, ka šā gada martā republikāņu kareivji un partizāni izdarījuši pēkšņu uzbrukumu fašistu Talavera de la Reina lidlaukam, kas atrodas pie Taho upes, Sjerra de Gvadaramas kalnu nogāzē. Dzird, ka uzbrukumu vadījis slavens diversants, pēc tautības maķedonietis, bet pēc dienesta pakāpes — republikāņu armijas apakšpulkvedis.

—    Vai nezini, kā viņu sauc? -— Kertners paklusi jautāja un ar nepacietību gaidīja atbildi.

Bet puisis aiz muguras noliedzoši paklakšķināja mēli.

Un tomēr Kertners bija gandrīz pārliecināts, ka runa ir par Ksanli; aiz šīs iesaukas slēpās Hadži Umars Mamsurovs. Tik pārdrošs uzbrukums lidlaukam atgādina šā biedra «rokrakstu».

Kertners zināja, ka pagājušā gada novembra vidū Ksanti bija piekomandēts par anarhista Duruti padomnieku; Duruti vadīja vienību, kas bija pārsviesta no Katalonijas, lai sargātu Madridi. Redzams, ka Ksanti nav ilgi noturējies pie anarhistiem, ja atkal jau karo savā specialitātē. Paklīdušas baumas, ka uzbrukumā lidlaukam šis maķedonietis smagi ievainots. Tomēr neko tuvāk zilacainais puisis ar gaišbrūnajiem matiem nezināja pastāstīt.'Viņš atkal paklakšķināja mēli.

Bet vasaras nogalē sarkanie izdarījuši līdzīgu uzbrukumu Tabladas lidlaukam pie Seviļas. Viņi iebrukuši lidlaukā atsevišķās grupiņās — pa divi trīs vīri. No visa varēts secināt, ka tie bijuši labi informēti par lidlauka darbības kārtību, zinājuši tā plānu. Ap desmit spridzinātāju iezagušies lidlaukā no Alfonsa XIII navigācijas kanāla puses, no Gvadalkiviras krasta, bet otra diversantu grupa bijusi uzbrukumam koncentrēta apelsīnu birzī, netālu no lidlauka austrumu Vārtiem, komandantūrai pie paša deguna.

Toreiz sarkanajiem izdevies lidlaukā aizdedzināt septiņpadsmit lidmašīnas. Sadeguši arī smagie bumbvedēji un visjaunākā izlaiduma meseršmiti.

Sīs meseršmita jaunā izlaiduma lidmašīnas parādījušās pēc tam, kad krievi Spānijas debesīs sākuši pletēt ar divu tipu iznīcinātājiem. Pirmos spānieši iesaukuši

par cliatos, kas nozīme «strupdeguņi», bet otros — par rnosco — «muša».

«Kuri tad no mūsējiem ir «čatos»?» Etjēns pūlējās uzminēt. «Drīzāk gan «1-15» nekā «1-16»; ja skatās uz «1-15» no sāniem, tad var manīt, ka motors mazliet it kā sarauts uz augšu. Patiešām iznāk strupdeguņa profils …»

Puisim, kas te nemitīgi soļoja gar augstajiem cietuma mūriem, vēl tagad acu priekšā plaiksnījās tā baigā nakts lidlaukā, šaudīšana, eksplozijas, ugunsgrēki. Viņš redzēja, kā aizvilka kādu sirmu smagi ievainotu partizāni, tā pārinieks bija kritis. Vēlāk viņš dzirdēja, ka vecais vīrs aizvests uz Badahosu; fašisti tur ierakuši pakalnā krustu, pienaglojuši ievainoto pie krusta un aizdedzinājuši. Pirms nāves tomēr ļāvuši krustā sistajam iebaudīt svēto vakarēdienu, un tad kļuvis zināms, ka sirmgalvim jau tuvu pie septiņdesmit un ka viņa vārds Bautisto.

Etjēns lēni soļoja pa cietuma pagalmu, un sirds viņam tik ļoti dauzījās, it kā nupat būtu paziņots par jaunu amnestiju.

«Ja -nebijis manu šifrēto ziņojumu, varbūt šāds uzbrukums Tabladas lidlaukam nebūtu noticis?…»

67

Pienāca laiks iesniegt atestāciju kārtējās dienesta pakāpes piešķiršanai pulkvedim Maņēvičam, izdienas termiņš sen bija garām. Bērziņš vairākkārt Iļjam to atgādināja, bet Iļja nesteidzās. Atestēt darbinieku, kurš sēž fašistu cietumā?!

—    Protams, atestēt mani vai jūs būtu vieglāk. — Kad Bērziņš dusmojās, viņa zilpelēkās acis it kā bālēja un viņš ar visiem pieciem berzēja savu īsi apcirpto pakausi, taču balsi nepacēla. — Mēs nākam uz iestādi darbā. Katru dienu pie ieejas uzrādām caurlaidi. Atnāca — aizgāja, ieradās — izsteidzās… Atļausiet iet? Ejiet! Atļausiet ziņot, biedri korpusa komandier? Ziņojiet! Atļausiet pildīt pavēli? Pildiet, biedri pulkvedi! Saņēmis algu, saņēmis orderi uz istabu, saņēmis kārtējo dienesta pakāpi, saņēmis jaunu formas tērpu_____

Bet vai tad cietumnieka apģērbs var izmainīt mūsu

līdzšinējo priekšstatu par pulkvedi Maņēviču? Vai viņš sēž aiz restēm, vai nesēž — viņš karo ienaidnieka aizmugurē… Krievu armijā ir bijuši gadījumi, kad varoņi, kas no viņiem neatkarīgu apstākļu dēļ nokļuvuši gūstā, apbalvoti ar ordeņiem un paaugstināti dienesta pakāpē. Vai tad Maņēvičs patlaban nav gūstā? Viņš karoja pašās pirmajās līnijās, viņš atradās ienaidniekam tuvāk nekā jebkurš robežsargs Grodekovo vai Ņegorelojes robežpunktā!

Iļja pacietīgi gaidīja, kamēr Bērziņš beigs dusmoties, taču tas arvien vēl soļoja turp un atpakaļ pa kabinetu.

—   Ari mēs abi esam vainīgi, ka Maņēvičs tagad sēž pie Musolīni aiz restēm… Jā, jā, mūsu pienākums bija daudz ātrāk salūkot un aizsūtīt viņam maiņu. Jau toreiz, trīsdesmit sestā gada pavasari. Vajadzēja viņu izraut no turienes, kad viņam draudēja trieciens. Mēs ļāvām, lai viņu ielenc divas pretizlūkošanas organizācijas — spāniešu un itāliešu. Gadās panikas cēlēji, pārspīlētāji, aizdomu pilni zaķapastalās, kuriem ik uz soļa rēgojas vajātāji. Bet Maņēvičs… Kad es braucu uz Spāniju, jūs solījāt viņu nomainīt mēneša laikā. Cik jūsu mēnesī dienu — simts, divi simti?… Izrādās, ka vieglāk sameklēt atvietotāju priekšniekam nekā vienam no viņa padotajiem. Kaut kāds paradokss! Vai jums tā neliekas?

Kā vienmēr, Iļja noklausījās rājienu klusēdams un tikai šad tad goddevīgi nokāsējās dobjā balsī — pavisam citādā nekā nupat bija lasījis ziņojumu.

—   Maņēvičam virs galvas diedziņā karājās Damokla šķēps, — Bērziņš dusmojās, — bet jūs te kultivējāt pārmērīgu piesardzību. Un atkārtojāt savu iemīļoto «septiņreiz nomērī…». Septiņreiz nomērīt pirms nogriešanas arvien ir lietderīgi. Taču patiešām mērīt, nevis uz mērīšanu atsaukties! Piemēroties bīstamībai! Tu pamēģini piemērot sev otra risku, otra pašaizliedzību, otra drošsirdību, otra sāpes, otra ciešanas. Septiņkārt vispusīgi apdomā, apsver, pārbaudi, aprēķini, nevis septiņreiz mērc spalvu tintnīcā, pirms iedrošinies parakstīt vienkāršu papīreli. Kāpēc gan bailību saukt par apdomību, bet vilcināšanos, nespēju izšķirties — par piesardzību?

Iļja gļēvi kāsēja.

—    Izlūkam, — Bērziņš turpināja, nespēja Izšķir ties ir līdzīga nāvei. Tādi cilvēki labi zina tikai to, ko

tie nedrīkst darīt. Tādas, pēc Tolstoja apzīmējuma, «negatīvi ceļas īpašības» piemīt dažiem diplomātiem: nepārkāpt oficiālo protokolu, etiķeti, svešas ierašas, neskart netīkamus jautājumus. Viņi labi zina, ko nevajag darīt. Bet, lūk, kas tad būtu jādara, gudri riskējot un iedarbīgi piesargoties, — to izlemt jau ir grūtāk. Kur slēpjas jusu k|uda? Bērziņš spēcīgi pārbrauca ar visiem pieciem pirkstiem pār apcirpto pakausi. — Jūs spriežat no mūsu viedokļa. Bet pamēģiniet paskatīties no abvēra, OVRA vai Sыretй gйnйral viedok|a. Arī mūsu pretiniekiem netrūkst fantāzijas, un viņu domāšanā nav vienveidības, jo tā mums ikreiz atvieglotu uzdevumu atrisināšanu…

Ir priekšnieki, kas savos padotajos visaugstāk vērtē ašu izdarību — laikus pasniegt papīrus parakstam, ātri sagatavot «no augšas» pieprasīto izziņu. Arī kompetence mēdz būt dažāda: radoša un ārišķīga, kancelejiska. Bērziņš padotajos visaugstāk vērtē prasmi patstāvīgi domāt, spriest un tikai pēc tam bez aizķeršanās atbildēt uz jautājumiem un pieprasījumiem. Neskaišas, ja ar viņu strīdas, aizstāv savu viedokli — līdz tam brīdim, kad pienāk laiks pildīt pavēli. Ar vienaldzīgu cilvēku, kuram trūkst savas domas un sprieduma, nav par ko strīdēties, ar tādu vienmēr viegli norunāt, tam viss skaidrs, tas gaida vadošus norādījumus un ar acīm kāri rij priekšniecību.

—       Lai Maņēviču atestētu, — Iļja dobji nokāsējās,

—   man jāpamatojas uz kādu atsauksmi, jāpievieno viņa tiešā priekšnieka ieteikums.

—    Jūs esat viņa tiešais priekšnieks! Tad ari palūdziet no sevis to ieteikumu. Un, ja neticat pats sev, pārlasiet viņa pēdējos ziņojumus un sniedziet raksturojumu, pamatojoties uz šiem dokumentiem!

«Jo cilvēks godkārīgāks, jo mazāk tizticas citiem,» Bērziņš nodomāja. «Karjeristi ir visneuzticīgākie cilvēki …»

Bērziņš pētoši nolūkojās uz Iļju; seja viņam saspringti nogaidoša, kā arvien, kad tas ienāk šajā kabinetā.

Iļjam frizūra ir ar taisnu šķirtni pa vidu, viņa iesirmie, gludi saglaustie un spīdīgie mati ietver pieri un

deniņus taisnās līnijās, tāpēc viņa frizūra izskatās kā parūka; tajā laikā karavīru vidū modē bija nācis matu sasukā jums «kā Sapošņikovam».

—   Varbūt pieprasīt atsauksmes no mūsu biedriem Itālijā?

—   Jūs taču nesen pals lasījāt man priekšā Gri Gri vēstuli, kurā tas raksta, ka Etjēus izturoties varonīgi.

—   Gri Gri nav Maņēviča priekšnieks, un vēstule nav atsauksme, kādu prasa atestācija.

Pastāv divi ierēdņu tipi. Vieni stingri ievēro likumus, taču arvien rīkojas saskaņā ar veselo saprātu un darba interesēm. Citi — tiem pieskaitāms ari IJja — stingri ievēro tos pašus likumus, taču vienmēr meklē tajos kādus āķus, pieķeršanās punktus, ievēro nevis likuma garu, bet burtu, meklē ieganstu nedarīt to un to, neatļauj to un to — lai tikai netiktu apvainoti, ka nav bijuši pietiekami stingri, ka ir kādam kaut ko viegli pieļāvuši.

Iļjam arvien raksturīga piesardzība. Ja Bērziņš jautā kaut ko vienkāršu, Iļja jautājumu dzird ļoti labi. Turpretim, ja jautājums sarežģīts un ja tajā var saskatīt pārbaudi, acumirklīgu eksāmenu, tad Iļja, lai neiekristu, allaž pārjautā, gluži kā cilvēks ar vāju dzirdi, tādējādi iegūdams apdomas laiku atbildei.

Reiz Bērziņš dzirdēja, kā Iļja runāja pa tālruni ar kādu no darbiniekiem: «Varat sevi apsveikt, biedri, ar lielu panākumu!» Iļja nezināmajam biedram ļāva apsveikt pašam sevi ar panākumu, bet viņš to apsveikt vēl neiedrošinājās. Kāpēc gan bez apdoma dot vērtējumu, ja vēl nav zināms augstākās priekšniecības, varbūt paša korpusa komandiera viedoklis?

Iļja vispār ir skops uz pateicībām, apsveikumiem, prēmēšanu, uz savu darbinieku uzslavēšanu, ne visai rūpējas par to paaugstināšanu dienesta pakāpēs. Ja nu Maņēvičs patiešām iegūst brigādes komandiera dienesta pakāpi agrāk nekā viņš, Iļja?

Pie viņiem pārvaldē daudzus, daudzus gadus caurlaižu telpā dežurēja āķīgs staršina. Tas pat tiem darbiniekiem, kurus labi pazina personiski, arvien lika uzrādīt caurlaidi. Pēc sardzes dienesta noteikumiem tas varbūt ir pareizi, taču Bērziņu kaitināja šis pārmodrais staršina, kurš vispirms sasveicinājās, pat uzsauca: «Labrīt, biedri korpusa komandieri» — un pēc tam pie

prasīja uzrādīt caurlaidi. Bet no IIjas taču, liekas, var prasīt vairāk nekā no tāda staršinasl

Atšķirībā no Iļjas Bērziņš, ja jau kādam cilvēkam uzticējās, tad bija pret to vaļsirdīgs un sirsnīgi devīgs. Izlūkošanas darbā viss pamatojas uz pilnīgu uzticību tiem, kas šo uzticību izpelnījušies…

Iļja brīnījās šodien par Bērziņa asumu un iekaisumu sarunā par cietumā sēdošā pulkveža Maņēviča atestāciju. Kā gan viņš varēja zināt, ka gan Bērziņa sakaitums, gan audiences ilgums šajā jautājumā izskaidrojams ar gluži kd citu?

Bērziņš nožēloja, ka sarunā atļāvies dažus nevajadzīgi asus izteicienus. Nebija nekādas vajadzības teikt «iekalt jūsu spītīgajā paurī», lieki bija pārmest Iļjam par kluso, rāmo dzīvi: ir taču zināms, ka nav viņiem te nekāds kūrorts. Kas attiecas uz visu pārējo, Bērziņš uzskatīja, ka teicis taisnību.

«Savā laikā esmu bijis pārāk pielaidīgs pret Iļju, pārāk liberāls… Par maz, ja darbinieks ir cītīgs, labi informēts, piesardzīgs. Izlūkošana prasa vēl daudzas citas īpašības. Tā ir radoša darbība. Izlūkam katrā ziņā jābūt cilvēkam ar iztēli, temperamentu, saasinātu intuīciju. Un galvenais — tam nepieciešama iedzimta vai ieaudzināta patstāvība domāšanā, un ricībā. Varbūt kādā citā pārvaldē Iļja ar savu pedantiskumu un cītību izpildē varētu uzkalpoties līdz augstām dienesta pakāpēm. Bet mūsu pārvaldē viņam tomēr nav ko darīt…

Iļja ir cilvēks ar plūdlīniju, bez asiem stūriem domāšanā un uzvedībā. Pareizs, bet bāls biedrs. Nedara .rupjas kļūdas, nekad nav ticis un droši vien arī netiks sodīts. Kārtīgi maksā visas biedra naudas, kādas vien un kur vien jāmaķsā. Partijas tīrīšanu izgājis bez mazākā traipiņa, bez aizķeršanās. Viņam pat neuzdeva nekādus jautājumus, vienīgi parastos — viss skaidrs kā divreiz divi. Iļja strādā tik daudz gadu, viņam tik nevainojama anketa, tik sterili tīrs dienesta gaitas apraksts — un pēkšņi ne no šā, ne no tā atbrīvot cilvēku no,amata …»

Bērziņš nogrima domās, lūkodamies pa logu, un, kad atkal pagriezās, visai sveši paskatījās uz istabas vidū stāvošo Iļju.

—    Es pats uzrakstīšu atestāciju, — Bērziņš vēsi teica. — Un izdarīšu to tūlīt. Jūs esat brīvs.-

Tiklīdz Iļja izgāja no kabineta, godbijīgi aizvērdams aiz sevis durvis, Bērziņš bez labojumiem uzrakstīja pulkveža L. J. Maņēviča (Etjēna) atestāciju:

«Spējīgs, plaši izglītots un kulturāls komandieris. Labi attīstīts gribasspēks, raksturs stingrs. Darbā parādījis lielu iniciatīvu, zināšanas un uzdevumu izpratni.

Nokļuvis smagos apstākļos, izturējās varonīgi, parādot izcilu izturētību un vīrišķību. Tikpat vīrišķīgi turpina izturēties vēl arvien, pārvarot visādas grūtības un trūkumus.

Priekšzīmīgs komandieris boļševiks, pelna ieteikumu apbalvošanai pēc atgriešanās.

Ķomkors Bērziņš.»

Un piepeši viņam iešāvās prātā, ka pēc tam, kad Maņēvičs būs izpestīts no cietuma, kad viņš atgriezīsies Maskavā un pamatīgi paārstēsies, būtu labi paņemt viņu izlūkošanas pārvaldes aparātā — kaut vai uz gadu vai diviem. Lūk, lai ieceltu tādā amatā, brigādes komandiera dienesta pakāpe gan nepavisam nebūtu lieka. Bet pēc gada vai diviem varbūt var arī atpakaļ konspiratīvajā peklē.

Kā būtu, ja Iļjas vietā ieceltu Maņēviču? Viņš taču zina visus izlūku darbības noslēpumus, tik daudz gadu tiešā tuvumā novēro Hitlera un Musolīni gatavošanos lielam karam.

Kad bija atgriezies no Spānijas, pavārījies tur verdošajā katlā, Bērziņš uz daudziem veciem, izlūkošanas pārvaldē iesīkstējušiem paradumiem sāka lūkoties ar citām acīm un no jauna domās izdarīja visu darbinieku pārvērtēšanu. Ikvienam pārvaldes darbiniekam pašam reiz jāizbauda briesmas, jāiejūtas to ādā, kuri staigā gar bezdibeņa malu, kuri mēro kartes ne tikai ar cirkuli, bet ar soļiem pārmēra frontes ceļus, izšķīdušos zābakos bradā ienaidnieka aizmugurē, kuri dzird lielgabalu zalves ne tikai svinīgā apbedīšanā pie Kremļa sienas…

Labākie pārvaldes darbinieki rautin rāvās uz karstu operatīvu darbu. Nupat šorīt Bērziņa ilggadējā sekretāre, uzticamā un drosmīgā Nataša Zvonareva, jau kuro reizi lūdzās:

—    Laidiet mani, Pavel Ivanovič, uz Spāniju!

—   Nevaru, Nataša. Kaut gan esmu pārliecināts, ka tu mūsu biedriem Madridē palīdzētu.

—    Kas tad es galu galā esmu — pārvaldes inventārs, vai? — Nataša aizvainota iesaucās. Gan balss viņai kļuva valgana, gan acis izrādījās esam miklā vietā.

Bērziņš piecēlās, panācās ap milzīgo galdu un tēvišķīgi aplika roku Natašai ap pleciem.

—   Visi mēs esam revolūcijas inventārs. Un tu nekad nedrīksti to aizmirst…

Bērziņš pārlasīja atestāciju, iedeva Natašai, lūdza aiznest uz nodaļu Iļjam un atnest no turienes pulkveža Alaņēviča personisko lietu.

68

Kad Karuzo ieveda ieslodzīto 2722 satikšanās istabā, vedamo tur jau gaidīja. Advokāts Fabrīni piecēlās no sola, bet uzraugs palika sēžam pie tālākās sienas.

Kertners pamāja advokātam un paskatījās uz cietuma uzraugu. Kurš šodien «trešais liekais»?

Pietika viena skatiena, lai pārliecinātos: šodien nedežurē tas, kurš nemitīgi skraida pa istabu, tā ka acis sāk ņirbēt. Un ari seja uz krēsla sēdošajam stinga kā akmens. Bet nav ari tas, sirmūsainais un plikpaurainais. Un nav arī tas, kurš dežurēja pagājušajā reizē. Tātad, spriežot pēc izslēgšanas metodes, Etjēnam ir gods iepazīties ar Ligūrijā dzimušo.

Un Kertneru pārņēma nevaldāma runāšanas lēkme. It kā viņš te būtu atvests nevis no pārpildītas kopkameras, bet izrāvies no ilgstoša ieslodzījuma viennīcā, paguris no.klusēšanas.

Viņš sasveicinājās ar Fabrīni, tad garā un puķainā tirādē uzrunāja «trešo lieko», apšaudīja to ar visādiem tukšiem jautājumiem — par laiku, kāda šodien nedēļas diena, cik dienu jūlija mēnesī… Uzraugs uz jautājumiem paklausīgi atbildēja, un Etjēns uzmanīgi ieklausījās. Viņš pamanīja izbrīnu Fabrīni sejā: advokāts, izslējis lielās, apaļās ausis, nesapratnē klausījās sava aizstāvamā runas plūdos.

Zināms, Kertners šodien jums liekas ļoti savāds!

Bet… viņš jau bija paguvis ieklausīties: «trešais liekais» nav nekāds ligūrietis. Nu nekā tamlīdzīga! Stiepj patskaņus un «e» skaņu izrunā ļoti gari, kas drīzāk liek domāt, ka viņš ir milānietis. Un arī augums nav tāds, kā Etjēnam stāstīts. Vai tad tas kāds sīkais? Skaties tikai, kad celsies no krēsla, būs milzu tēviņš!

Tātad kameras biedri ir maldījušies, tātad cietumā eksistē vēl kāds viņiem nezināms piektais oficieris, kurš nāk dežurēt satikšanās istabā. Bet varbūt šis, kas te, taisni izslējies, sēž uz krēsla, ir jaunatnācējs? Atvieto kādu atvaļinājumā aizgājušo?

Fabrīni šodien pacilātā noskaņā un atļāvās izsacīt tādus jokus, kas tikai neattapīgam cilvēkam varēja likties nevainīgi. Viņš sacīja, ka tik tikko paguvis atbraukt uz satikšanos, jo Milānas vilciens nokavējies par divām stundām; Itālijā vilcieni atkal vairs nemākot braukt pēc saraksta.

—    Italijas saimnieciskais stāvoklis arvien kairāk uzlabojas, — viņš divdomīgi piezīmēja, — kaut gan nav vēl bezcerīgs…

Fabrīni izņēma no uzpūstā portfeļa cietuma direktoram sagatavoto vēstuli. Savstarpēja papīru nodošana aizliegta, tāpēc advokāts apgalvoja «trešajam liekajam», ka vēstulē neesot nekādu noslēpumu.

«Trešais liekais» iešķībi paskatījās, izlasīja, kam vēstule adresēta, un ar tādu pašu milāniešu sausumu izrunā sacīja:

. — . Sinjoram direktoram adresēto vēstuli viņš drīkst izlasīt. Atstāt vēstuli ieslodzītajam nav atļauts.

—    Tikai izlasīt, — Fabrīni teica.

Viņš sāka ar cietuma ierēdni jautri pļāpāt — sūrojās, ka esot izslāpis, ka patlaban neesot iespējas padzert stipru tēju, viņam ļoti garšojot tēja, īpaši šādās karstās, tveicīgās dienās. 2ēl, ka Itālijā tagad nereklamējot tējas dzeršanu. Viņam gan, tik lielam tējas cienītājam, vajadzētu dzīvot nevis Itālijā, bet Ķīnā, Anglijā vai sliktākā gadījumā — Krievijā.

Etjēns sāka lasīt vēstuli, bet nevarēja koncentrēties.

Kas gan ir šis uzraugs, kas tur sēž uz krēsla, kā olekti norijis?

Biezās restes aiztur gaismu, tāpēc istabā krēsla. Etjēns pārsēdās pie loga.

«Ļoti cienījamais direktora kungs!

Ieskatu par nepieciešamu darīt Jums zināmus manus iespaidus un manu viedokli Kertnera problēmas risinājumā, jo informēt Jūs — tas ir mans pienākums:

a)  panākt, lai Kertners atzītos, ar kādu valsti viņš saistīts, nebija nekādas iespējas. Acīmredzot viņš nolēmis klusēt līdz galam, saņēmis lādu pavēli un uzskata par pienākumu to pildīt, neņemot vērā savu veselības stāvokli;

b)  esmu pārliecināts, ka brīvā sarunā bez lieciniekiem Kertners atļautos sniegt man «pieturas punktus», pēc kuriem mēs varētu orientēties viņa īstās nacionalitātes noskaidrošanā;

c)  ja Kertners sniegs man «pieturas punktu» (piemēram, bagāts radinieks ārzemēs), tad visticamāk, ka viņš nosauks tādu cilvēku, kas atrodas ārpus mūsu ietekmes, un šis cilvēks kļūs mums par tādu pašu problēmu, kāda ir Kertners. Bet katrā ziņā ir jāmēģina kaut ko darīt, lai noskaidrotu, kādas un no kurienes Kertners saņems instrukcijas un pavēles;

d)   jāapsver, kādu politisku vai cita veida kompensāciju un no kā mļūsu valsts var pieprasīt un saņemt Kertnera apžēlošanas un atbrīvošanas gadījumā. Arī atbildei uz šo jautājumu nepieciešama tikšanās ar manu bijušo aizstāvamo zem četrām acīm.

Tas, augsti godājamais sinjor, īsumā ir viss, ko būtu iespējams noskaidrot, tiekoties bez lieciniekiem.

Ar dziļu cieņu B. Fabrini.»

Kertners pabeidza lasīt vēstuli ar lielu interesi un ieraudzīja Fabrini it kā jaunā gaismā. Nebūtu domājis, ka viņš tik veikls un tik viltīgi grib iemantot direktora uzticību. Izmeklēšanas laikā un tiesā advokāts ne brīdi nerīkojās tik attapīgi. Tādu vēstuli pilnīgi varētu sacerēt pretizlūkošanas aģents.

Bet Fabrini pa to laiku tērzēja ar «trešo lieko» par sauso vasaru, viņi abi nosūrojās par lietus trūkumu Lombardijā.

—       Jā, vai jūs zināt, kāpēc Itālijā tik sausa vasara? — Fabrīni ievaicājās, saņemdams vēstuli atpakaļ.

Kertners neziņā paraustīja plecus.

—    Tāpēc, ka visi itālieši ieņēmuši mutē ūdeni!

Un Fabrīni ar patiku, pat mazliet teatrāli pirmais pasmējās par savu šaubīgo joku. Bet pēc tam izteica kādu neķītru piezīmi par Klāru Petači, dučes mīļāko. Varbūt šie joki bija adresēti Kertneram, laitas, izlasījis viņa padevīgo, denunciācijai līdzīgo pielīdēja vēstuli, nesāktu šaubīties'par Fabrīni īstajiem politiskajiem uzskatiem?

Iepriekšējā reizē advokāts izturējās daudz piesardzīgāk. Tad viņš vairākkārt pielika pirkstu pie lūpām, brīdinot Kertneru būt uzmanīgākam. Bet tagad tik neizvēlīgs vārdos.

Mainījies noskaņojums? Toreiz baidījās no «trešā liekā»? Bet pirmajā tikšanās reizē taču sēdēja nekaitīgākais liecinieks no visiem!

Vai varbūt Fabrīni par šodienas liecinieku pārāk labās domās?

Tomēr Fabrīni šodienas izteikumos par režīmu un nekārtībām Itālijā jūtama tāda kā tīša neuzmanība, vēlēšanās izlikties par brīvdomi.

Bet kā acīs?

«Trešā liekā»? Nav jēgas. Tātad — Kertnera acīs?

Šodien Etjēns ļoti uzmanīgi vēroja gan Fabrīni, gan arī «trešo lieko», nenovērsdams no viņiem acis. Unkamerā atgriezās satraukts.

—       Nu, kurš no tiem četriem balodīšiem tev rēgojās priekšā satikšanās laikā?

—       No tiem četriem, kurus jūs pazīstat, — neviens. Kāds piektais.

Bruno uztrūkās no lāviņas.

—    Piektais? No kurienes tas radies?

Kertners tikai paraustīja plecus.

—    Un kā tas piektais izskatās?

—       Nekādu sevišķu pazīmju nav. Paliela auguma. Sēž krēslā, kā zobenu norijis… Kaut gan… Man šķita, ka brīžam viņš mazliet šķielē.

—       Un — ar kreiso aci? — rudmatainais logu mazgātājs no Bolonas dzīvi ievaicājās.

—    Jā.

—    Tas jau nav tikai piektais novērotājs, bet vesela

«piektā kolonna»! — Bruno iesaucās. — Tevi var apsveikt! Tu esi iepazinies ar pašu Brambillu! Tas skaitās par direktora palīgu, bet algu saņem no slepenpolicijas…

Kaimiņi kamerā sen jau bija iemiguši, bet Etjēns gulšņāja satrauktu domu pilns. Viņš pārcilāja atmiņā katru no divdesmit šīsdienas satikšanās minūtēm un bažījās aizvien vairāk.

Jā, bija kaut kas nedabisks «trešā liekā» uzvedībā. Kaut vai labvēlīgais smīns, ar kādu šķielējošais cietuma uzraugs uzņēma kārtējo advokāta divdomību. Sis smīns izteica daudz vairāk nekā visi advokāta smaidi, ko tas līmēja uz sava ģīmja visu divdesmit tikšanās minūšu laikā.

Vai var pieļaut domu, ka Fabrīni nezināja, kas ir Brambilla? Pats taču teica, ka jau daudz gadu braukājot darīšanās uz šo cietumu, lielījās, ka te visi viņam pazīstami!

Protams, tā bija tikai intuīcija, priekšnojauta, taču Etjēnam radās aizdomas, ka Fabrīni un greizacis labi viens otru pazīst. Šķielējošā uzrauga sejas izteiksmē bija kaut kas tāds, kas iezīmēja viņā līdzzinātāju; viņš visu laiku it kā vērtēja — labi vai slikti, vai advokāts savu lomu tēlo labi vai slikti.

Bet kādēļ Fabrīni šodien tik ļoti patika stāstīt politiskas anekdotes? Kertners uz tām nereaģēja, neielaidās sarunās par šaubīgām tēmām. Un kādēļ advokāts, būdams tik piesardzīgs, runāja aizliegtas lietas, neklusinot balsi? Kādēļ viņš riskēja?

Lūk, kur Fabrīni rīcības psiholoģiskā atslēga; viņš centās pārliecināt Kertneru, ka, neraugoties uz provokatorisko vēstuli, viņam var uzticēties…

69

Bērziņš negribēja skatīties Maņēviča-Etjēna personiskajā lietā pirms atestācijas nosūtīšanas. Viņam nebija vajadzības meklēt papīros apstiprinājumu savam cildinošajam raksturojumam.

Viņam vienkārši gribējās pabūt vienatnē ar Etjēnu un sīkāk iztaujāt: «Nu, ar ko tu nodarbojies pēdējos mēnešos, kamēr es biju Madridē? Ko esi paguvis

izdarīt? Kas tev sagādāja vislielākās bažas? Kas vai*nīgs un vai vispār ir vainīgs, ka tu iekriti?…»

Bērziņš atvēra aktu vākus un sāka no gala pāršķirstīt pulkveža Maņēviča personisko lietu.

Starp pēdējiem rūpīgi lietā ievietotajiem ziņojumiem uzmanību saistīja neliels čaulīšu papīra gabaliņš, ko Etjēnam nez kā bija izdevies atsūtīt.

«Dārgais un cienījamais Vecais! Sirsnīgi apsveicu Tevi SZSA deviņpadsmitajā gadadienā! Sveiciens visiem vecajiem biedriem!

Tavs E.»

Un, lūk, vēl zīmīte, nevienādi burtiņi, nenoteiktas līnijas, it kā Etjēns būtu rakstījis ar drebošu roku.

«Esmu lupatdraskās slims un šodien nespēju jēdzīgi domāt. Lūdzu Veco atrakstīt man dažusvārdus dūšas uzlabošanai. Sūtu viņam savus skumjos sveicienus.

Etjēns.»

«Re, kāds mums visiem liktenis,» Bērziņš rezignēti nodomāja. «Pat skumjie sveicieni draugam tiek numurēti un glabājas aktu vākos ar uzrakstu: «Pilnīgi slepeni», «Uzglabāt mūžīgi», «Vienā eksemplārā»… Tā, lūk.»

Zīmīte no lupatdraskās slimā pienākusi tad, kad Bērziņš atradās kaut kur Gvadaramas kalnos.

Jau šodien jānosūta uz Itāliju šifrēta atbilde!

«Kā gan tu, Jāni, atgriezies no Spānijas, tūlīt uzmanīgi nepārlasīji visu Etjēna personisko lietu, neizpētīji līdz pēdējam visus burtiņus un svītriņas, no sirds neparunājies ar tālo draugu? Protams, darbi kopš pirmās dienas, tiklīdz atkal pārkāpj izlūkošanas pārvaldes slieksni, apkrāva tevi pāri galvai, bet tas nav nekāds attaisnojums…»

Bērziņu pārņēma un vairs neatstāja siltas jūtas, domājot par Etjēnu.

Lapojot Maņēviča-Etjēna personisko lietu, skaidri iezīmējās Gri Gri seja. Lūk, kas ir patiesi norūpējies par biedra likteni!

Gri Gri ir izstrādājis vairākus variantus bēgšanai no

cietuma slimnīcas. Bērziņam visai lietpratīgs šķita tas plāns, kuru īstenojot Etjēna bēgšana no cietuma slimnīcas tiktu atklāta -tikai pēc divām stundām un bija izslēgti jebkādi upuri bēgšanas brīdī… Bet I|ja, kā redzams no lietai pievienotā vēstules noraksta, tikai atgādina nemierīgajam Gri Gri, ka tam esot jābūt piesardzīgākam. Un nekāda lietišķa ieteikuma, neviena padoma!

Starp vēstules rindām dzirdams Gri Gri dvēseles kliedziens:

«Jo galu galā man ir ne tikai jābaidās, bet pirmām kārtām kaut kas jādara! Zināms, ar prātu, bet jādara, nevis jāsēž pie cietuma vārtiem, gaidot labu laiku!…

Kāds Etjēns tomēr brašs zēns! Ne mazākās žēlošanās, pat ne mājiena uz to pusi. Viņa vietā no daudziem varētu sagaidīt ne vien žēlošanos, bet pat lamāšanos, un jāsaka, lamāšanos mēs esam pelnījuši…

Bez hirurģisku līdzekļu lietošanas Etjēnam draud_ palikšana slimnīcā līdz pilnīgam izveseļošanās brīdim…»

Tas nozīmē — jāpaliek cietubiā līdz ieslodzījuma termiņa notecēšanai.

Jau šodien Bērziņš nosūtīs Gri Gri šifrētu vēstuli, pateiksies viņam un Tamārai. Lai Gri Gri arī turpmāk neatturas dalīties ar Centru domās un plānos par Etjēna atbrīvošanu.

Spriežot pēc sarakstīšanās ar Gri Gri, I]ja ir izdarījis divas kļūdas: kaut gan viņam nav bijis nekādu reālu pierādījumu, tikai balstīšanās uz primitīvu loģiku, kādu varētu piedēvēt tikai stulbam pretiniekam, Iļja tomēr visu laiku ir brīdinājis, ka sekretāre esot bīstama, un ieteicis advokātu, kurš neliekas simpātisks ne Etjēnam, ne Gri Gri. Kādēļ tād neuzticēties to biedru spriedumam un intuīcijai, kuri atrodas tur uz vietas?

Bet Gri Gri raksta Iļjam:

«Mūsu laime, kā sekretāre ir uzticams cilvēks, viņa pierādījusi to darbībā. Uzskatu, ka

* Jūsu aizdomas nepamatotas.»

No diplomātam Gri Gri adresetas Etjēna zīmītes:

«Tava pēdējā zīmīte pie manis nenonāca. Sakarnieci pirms tikšanās ar līgavaini kratīja, un viņa bija spiesta zīmīti norit. Sveiciens Vecajam!

Ardievu.

Ј.»

Tātad skaidri redzams, ka Etjēnam cietumā radušies kaut kādi vairāk vai mazāk droši sakari… Kāpēc tad Iļja par to neko nav ziņojis? Vai uzskata, ka arī līgavai, kas norij zīmītes, nevar uzticēties?

Lapojot Maņēviča-Etjēna personisko lietu, Bērziņš sāka šaubīties par savas vecās pavēles pareizību apžēlošanas lūguma jautājumā. Bija jēga tādu lūgumu iesniegt pašā sākumā, tikko Kertners bija iemests cietumā. Un līdz ar tādu lūgumu vajadzēja spert veselu rindu citu organizatorisku so|u! Pat lieli kukuļi tādos gadījumos var palīdzēt. Bet tagad vairs nevar prasīt no Etjēna, lai tas ziedo visus cietumā radušos sakarus, bez kuriem viņš nevarētu ne dzīvot, ne strādāt; turklāt šie sakari ir vienīgie, nekādus citus sakarus ar viņu mēs neesam spējuši nodibināt.

Bērziņš izšķirstīja pulkveža Maņēviča personisko lietu, arvien dziļāk ielūkodamies pagātnē, atgriezdamies pie tām dienām, kad sarkanos komandierus vēl nesauca par pulkvežiem, majoriem, kapteiņiem, kad viņam, Bērziņam, vēl nebija pielipusi iesauka «Vecais».

Personiskā lieta norakstos glabāja visas izziņas un papīrīšus, kādi vien Maņēvičam pagājušajos gados izsniegti: par produktu papildu devu, kāda nākas lidotājam, par ceļazīmi uz pionieru nometni meitai Taņai, par malkas izsniegšanu no noliktavas, par jauna formas tērpa izsniegšanu. Bērziņa skatiens pakavējās pie vēstules Gausu pilsētiņas izpildkomitejai, kurā lūgts palīdzēt karavīra Ļ. J. Maņēviča vecākiem un izsniegt tiem pēc valsts takses astoņas plāksnes jumta skarda caurā jumta aizlāpīšanai. Turpat pievienota vietējo varas iestāžu izziņa par vecāku sociālo stāvokli:

«No mantības minētajiem pilsoņiem pieder veca māja un vecs šķūnis. Ar tirdzniecību nenodarbojas.»

Lapojot vākos iestiprinātos papīrus no beigām uz sākumu, Bērziņš uzdūrās Maņēviča jaunekļa anketai, tai pašai, kas gulēja toreiz uz galda, kad notika Bērziņa pirmā saruna ar nākamo izlūku.

Vairāk nekā likumsakarīgi, ka Maņēvičs toreiz tika pārcelts darbā uz izlūkošanas pārvaldi!

Vecākais brālis, Zaks Maņēvičs, kopš jaunības dienām piedalījies revolucionārā kustībā, KSDS(b)P biedrs. Ticis arestēts, ar māsas palīdzību izbēdzis no katorgas centrāles un dzīvojis emigrācijā. Tur ieguvis medicīnisko izglītību. Vēlāk Zaķa biedri pagrīdnieki aizveduši pie viņa uz Sveici jaunāko brāli Ļevu. Maņēviči dzimuši Baltkrievijas pilsētiņā Gausos, ģimene nabadzīga, tai nebijis līdzekļu zēna skološanai. Pēc Februāra revolūcijas brāļi atgriezušies Krievijā. Deviņpadsmit gadu vecais Ļevs Maņēvičs brīvprātīgi iestājies Sarkanajā Armijā, cīnījies par padomju varu Baku, pēc tam pret Kolčaku, bijis bruņu vilciena komisārs. KK(b)P biedrs kopš 1918. gada. Partijas biedra kartes numurs 123 915. Pēc pilsoņu kara mācījies kara akadēmijā. Akadēmiju beidzis ar izcilību un iestājies gaisa kara akadēmijas papildkursos komandējošam sastāvam.

Pirmajā sarunā Bērziņš Maņēvičam jautāja:

—    Ko jūs teiktu, ja jums piedāvātu pārnākt darbā pie mums? Nāksies arī pabraukāt pa pasauli…

Maņēvičs nesteidzās ar atbildi.

—   Valodas protat? — pa pusei it kā jautādams, Bērziņš turpināja.

—    Samārā mani iesauca pat par poliglotu. Pēc kāda gadījuma…

—    Pēc kāda tad?

—    Tas notika divdesmitajā gadā. Tolaik es strādāju par rajona politdaļas vadītāju. Ceļu čeka bija aizturējusi divas aizdomīgas personas — vīrieti un sievieti. Gribēja izkratīt — šie ceļ traci, pieprasa, lai ataicinot Francijas konsulu. Krieviski it kā saprot vāji. Lai ievērotu diplomātiju, čekisti aicināja palīgā. Es lūdzu, lai mani nestāda priekšā tam pārītim, klusēdams apsēdos maliņā un paklausījos. Pēc tam viens no čekistiem izņēma sievietei no rokām somiņu, atārdīja oderi un izvilka no turienes zelta plāksnes un dokumentus. Krievu, protams…

—    Kas tad tie bija?

—    Kolčaka pulkvedis ar sievu. Samāra viņiem bija konspiratīva satikšanās vieta, laidās uz ārzemēm. Čekisti viņus nekratīja velti. Dāmiņai pat papēžos atrada briljantus.

—    Kāpēc pievērsāt uzmanību somiņai?

—    Ak jā, atvainojiet, piemirsu pateikt… Es dzirdēju, ka pulkvedis franciski saka sievai, lai viņa noglabājot somiņu uzrocī. Tad es pamāju čekistam. Vēlāk mēs ar pulkvedi izrunājāmies vaļsirdīgi. «Es,» viņš teica, «tikko jūs ienācāt, tūlīt teicu sievai, ka šis slaidais tumšmatis čekists droši vien ir no aristokrātiem. Un kad jūs sākāt runāt franciski!…» Viņš nekādi negribēja ticēt, ka ar viņu runā boļševiks. Sākumā pat pārmeta, ka es esot pārbēdzis no savējiem, pēc tam gribēja atpirkties …

—    Lieliski, — Bērziņš iesmējās. — Varat uzskatīt, ka zināma pieredze izlūkošnas darbā jums jau ir…

Bērziņš pašķīra vēl vienu lappusi personiskajā lietā — lūk, raksturojumi, kas doti Maņēvičam jau pēc tam, kad Bērziņš ar viņu iepazinās:

«Ar teicamām prāta spējām. Ar lieliem panākumiem un viegli tiek galā ar visu mācību darbu, pieejot katra jautājuma izpētei saprātīgi, ar veselīgu kritiku un sistemātiski. Precīzs. Visai aktīvs. Ar lielām spējām nodot zināšanas citiem. Disciplinēts. Ar stingru un drošu raksturu; ļoti enerģisks, dažreiz pārlieku kaismīgs. Vesels, derīgs lidotāja darbam. Ir nakts lidojumu prakse. Iemantojis klausītāju autoritāti, imponē tiem ar savām zināšanām. Aktīvi piedalās sabiedriski politiskajā darbā.

Secinājums: Maņēvičs itin sekmīgi var pildīt lidotāja ierindas dienestu. Pēc prakses laika izbeigšanās, bez šaubām, būs labs atsevišķas aviācijas daļas komandieris un tikpat labs štāba priekšnieks.

Māc. daļas pr-ks Novickis.

«Apstiprinu.» Akadēmijas pr-ks Horkovs.»

Gaisa kara akadēmijas atestācijai pievienota eskadriļas komandiera vecākā lidotāja Verņigoroda atsauksme; viņa eskadriļā Maņēvičs bijis praksē no 1929. gada 15. maija līdz 1. oktobrim.-

«Pret darbu izturas augstākā mērā apzinīgi un ar ieinteresētību. Lido ļoti labprāt. Enerģisks, disciplinēts, ar labu iniciatīvu un attapību. Izturīgs. Bieži strādā ar pārslodzi. Savās zināšanās un pieredzē labi prot dalīties ar citiem.»

«Cik daudz uzslavu!» Bērziņš ar lepnumu nodomāja, aizvērdams Maņēviča personisko lietu. «Turklāt visas uzslavas pelnītas. Un tomēr mēs neprotam uztaustīt cilvēkā pašu galveno. Raksturojumā jāizcej rakstura vadošā līnija! Jo katram mums raksturā, gluži kā sarežģītā mašīnā, ir gan vadošie, gan vadāmie zobrati…»

Nevar sacīt, ka Bērziņa labākie līdzstrādnieki būtu raksturā līdzīgi. Tie visi ir ļoti, |oti dažādi cilvēki — viņa tuvākie palīgi: Davidovs, Ņikonovs, Stiga, Mamsurovs, Suhorukovs, Bortnovskis, Kņazs (Kirhenšleins), Ramzajs (Zorge), Etjēns, Alfrēds un Marija Tiltiņi, Anulovs, Vinarovs, Jānis Birkenelds, Basovs (Rihards), Grigorjevs, Skarbeks, Zvonareva un daudzi citi.

Tomēr viņu dabā ir arī kopīgas rakstura iezīmes, visiem viņiem tāds savāds dvēseles satvars, savāds asiņu strāvojums — viņi reti ir apmierināti ar sasniegto, visus arvien tirda svēts radošais nemiers, viņi nekad nepamazina prasīgumu pret sevi, tātad ari pret ciliem.

Un, kas attiecas uz Etjēnu, — viņš bieži uzņēmās ne tikai tādu nastu, ko spēja celt, bet arī mazliet smagāku. Tikai riskējot, drosmīgi izaicinot likteni, izdevās iegūt tehnisko atklājumu zelta graudus, izdarīt vērtīgus atn klājumus, kaldināt uzvaru nākamajā kaujas laukā pret fašistiem.

Tur, Spānijā, Bērziņš daudzkārt un ik dienas pārliecinājās, ka mūsu bruņojumā daudz kas pilnīgojams un jauninājams. Mēs atpaliekam no hitleriešu vērmahta, bet dažos bruņojuma veidos, īpaši aviācijā un zemūdens flotē, — arī no itāliešiem.

Pēdējās karaspēka parādes laikā Sarkanajā laukumā

Bērziņš bez jūsmības un pat ar bažām skatījās uz ložmetēju trijjūgiem. Pilsoņkara varoniskais arsenāls, kas sen jau kļuvis leģendārs… Pirmie ložmetēju trijjūgi Sarkanajā laukumā parādījās 1924. gada 7. novembrī. Kā dārdošs, auļojošs, ripojošs viesulis tie uzdrāzās visā bruģētā laukuma plašumā. Ar dzelzi apkalto riteņu riba, pakavu klakšķi, svilpj un ar šāvieniem līdzīgu troksni pliukšķ pātagas, zem pakaviem šķiļas dzirkstis. Zirgi trijjūgos izlasīti pēc spalvas krāsas: gan pelēki ābolaini, gan zeltainie Donas… Bet ir taču mums daudz vēl tādu, kas ložmetēju trijjūgus uzskata par bargu ieroci modernajā karā… Un lidmašīnām daudzām vēl lēna gaita. Parādes vajadzībām tās ir pat ērtākas, bet gaisa kaujām…

Jā, lai cik bēdīgi tas būtu, jāatzīstas, ka armijas tehniskajā bruņojumā mēs pagaidām atpaliekam no valstīm, kas noslēgušas «Dzelzs paktu». Sis secinājums attiecas uz vairākiem ieroču veidiem. Un nav tur nekā neticama, ja mūsu valsts, patiesību sakot, sarežģītas tehnikas apguvē sper pirmos soļus.

Amerikāņi, vācieši, angļi, zviedri par lielu naudu palīdzēja mums celt domnas un turbīnas, būvēt traktorus un automobiļus. Taču, ja šajās nozarēs kapitālisti, kaut arī par trīskāršu cenu, pārdod mums savu pieredzi, savu prasmi, tad kara rūpniecībā mēs nevaram cerēt pat uz vismazāko, kaut arī visdārgāk apmaksāto palīdzību.

Vai gan jābrīnās, ka mēs nule tikai mācāmies velmēt bruņu tēraudu, ja vēl pavisam nesen uzslējām pirmās teltis līgas stepē pie Magnēta kalna?

Uzrunādams saimnieciskos darbiniekus, Staļins teica: «Mēs esam atpalikuši no attīstītākajām valstīm par 50 līdz 100 gadiem. Mums jānoskrien šis attālums desmit gados. Vai nu mēs to izdarīsim, vai arī mūs samīs.»

Jā, mēs soļojam uz priekšu septiņjūdžu soļiem. Citādi nebūtu iespējami Ckalova, Gromova, Kokinaki lidojumi, nebūtu jaunu ledlaužu, Maskavas metro. Bet briesmas, ka mūs var samīt, ja mēs ātri neapbruņosim mūsu armiju ar moderniem ieročiem, — briesmas paliek. Nevar taču Staļins, neraugoties uz visiem industrializācijas panākumiem, nopietni domāt, ka simtgadējā atpalicība dažu pēdējo gadu laikā jau pārvarēta. Nu jau iet otrā

piecgade, kopš mēs pamatoti lepojamies ar savu siraujo virzīšanos uz priekšu. Taču derīgāk būs, ja biežāk sev atgādināsim, ka atpalicība vēl nav līdz galam pārvarēta. Var jau būt, ka presē publiski par to nav jāklaigā, bet mēs paši gan nedrīkstam to aizmirst.

Būtu netaisni un nebūtu augstsirdīgi, ja atpalicībā mēs vainotu savus kara speciālistus, konstruktorus un izgudrotājus. Pirmām kārtām jārunā par vispārējo tehnikas attīstības līmeni valstī. Vai var konstruēt teicamu tanku, ja mums kravas automobiļi vēl tikai mācās uzņemt īstu gaitu? Vai iespējams izgatavot ātrgaitas iznīcinātāju, ja mums vēl tik vāji attīstīta motoru ražošana?

Jā, tehnika šodien izšķir visu. Jā, kadri šodien izšķir visu. Nesen Bērziņam bija nācies apmeklēt aviācijas rūpnīcu, un tur viņš redzēja jaunu strādnieci pie virpas. Viņa strādāja basām kājām, tāpēc bija paklājusi uz grīdas rasējuma lapu un stāvēja uz tās. Un Bērziņam šķita, ka viņa savas nekulturālības dēļ samīda zem kāju pēdām, papēžiem, pirkstiem Viņas Augstību Precizitāti. Toreiz viņš strādnieci sakaunināja.

Kad mēs, pūtēju orķestrim spēlējot, caurām naktīm betonējām Dņepras spēkstacijas aizsprostu, mūrējām pamatus rūpnīcām Staļingradā, Harkovā un Kuzņeckā, bet pēc tam trīsdesmit grādu salā kailām rokām, stiklojām cehu jumtus, kad mūsu ledlauži izcirta Lielo Ziemeļu ceļu, kad stahanovieši uzstādīja akmeņogļu ieguves rekordus — mēs nemitīgi rūpējāmies par valsts aizsardzības spēju stiprināšanu.

Tomēr vienīgi tuvredzīgi stratēģi vai ļaundabīgi lielībnieki var domāt, ka karā ar fašismu uzvara būs panākama viegli, atnāks gandrīz vai pati no sevis.

Lai panāktu uzvaru nākamajā karā, pie visām labajām padomju kareivju īpašībām nepieciešama mūslaiku vai, godīgāk sakot, — mazāk novecojusi tehnika.

Neatlaidīga, koncentrēta un prasīga interese par jaunumiem kara tehnikā — lūk, ar ko, spriežot pēc viņa vēstulēm un ziņojumiem, šifrētiem un nešifrētiem, bijis aizņemts Etjēns visu pēdējo laiku. Viņš nav izšķiedis savu uzmanību operatīvai ikdienībai, sīkumiem, dažkārt pat ļoti saistošiem, bet veltījis visu savu enerģiju dažām vissvarīgākajām kara tehnikas problēmām.

Un ir vienkārši jābrīnās, kā Etjēns zina (divas

akadēmijas plus svešvalodu prasme?) vai uzmin (saasināta intuīcija?), kas patlaban Sarkanajai Armijai visvairāk nepieciešams, lai ne vien panāktu, bet arī apsteigtu savus nākamos pretiniekus.

Bērziņš aizvēra aktu vākus, uzrakstīja zīmīti Gri Gri un jau pēc tam, kad ienāca izsauktais šifrētājs, vēl pierakstīja:

«Dariet visu, lai atvieglotu Etjēna stāvokli! Meklējiet ceļus materiālam atbalstam, netaupiet līdzekļus! Informējiet mani par notikumu gaitu, apsolu palīdzēt.

Draudzībā

Vecais.»

70

Gri Gri sastādīja un nosūtīja uz Centru izziņu par Kastelfranko del Emilia cietumu. Viņš vēl nebija atsacījies no nodoma organizēt Etjēna bēgšanu.

Ģeogrāfija. Cietums ir bijušais robežcietoksnis, kas celts pāvesta Urbāna VIII valdīšanas laikā. Atrodas 13 kilometru attālumā no Modēnas, Boloņas virzienā, neaizbraucot 300 metrus līdz Kastelfranko del Emilia pilsētiņai (4—5 tūkstoši iedzīvotāju). Uz šosejas, ko šeit dēvē par valsts ceļu, dzīva kustība. Galvenajos virzienos no pilsētiņas labi ceļi. No cietokšņa līdz Šveices robežai pa ceļiem — 250 km. Cietums atrodas 200 metru attālumā no šosejas. Vieta klaja. Ziemeļaustrumu pusē tuvu pienāk dzelzceļš, dienvidaustrumos — lauki, dienvidrietumos — lauku josla un šoseja, bet ziemeļrietumos 150 metru atstatumā no cietuma atrodas lazarete.

Iekārtojums. Celtne gandrīz četrstūra veida, aizņem ap 3000 kvadrātmetru lielu platību. To apjož 3 metrus plats grāvis. Vasarā tajā ūdens maz, taču grāvi arvien iespējams piepildīt. Tūlīt aiz grāvja ir mura siena un 3—4 metri augsts un 8 metri plats valnis. Valnis nepārtraukts, un uz cietumu tam cauri ved tikai viena ieeja, pie kuras pienāk ceļš, kas savieno cietoksni ar šoseju. Cietuma ēka zema, tās jumts paceļas tikai mazliet pāri valnim. Skatoties uz cietumu

no šosejas, ēkas jumts aiz vaļņa, kas apjož cietuma ēku un pa kuru staigā sardze, tik tikko samanāms.. Sargi nemitīgi staigā pa valni. Pie cietuma vārtiem novietoti divi lielgabaliņi (sen atradinājušies šaut). Starp cietokšņa mūri un pašu cietuma ēku apļa veidā stiepjas iekšējā iela. Uz šo ielu no cietuma ēkas ved dažādu apkalpes noda|u durvis.

Cietuma ēka divstāvu, ar galvenajiem vārtiem to savieno galerija. Galerijas turpinājums — patumšs gaitenis, pa kuru var iziet tieši cietuma pagalmā. No galerijas var iziet arī uz apļveida ielu.

Kameru vienai daļai logi vērsti pret šo ielu, bet pārējām — pret cietuma iekšējo pagalmu, kas sadalīts atsevišķos sektoros — aizgaldos.

Darbs cietumā. Trīs darbnīcas: austuve, galdniecība, apavu darbnīca. No 450 ieslodzītajiem nestrādā tikai 80 politiskie. Cita veida atšķirības starp kriminālajiem un politiskajiem, starp ārzemniekiem un itāliešiem nav. Darbā norīko cietuma administrācija. Viena rāmu un klusu, sen ieslodzītu cilvēku grupa strādā ārpus cietokšņa uz lauka. Visiem mugurā svītrains, pelēki brūns cietumnieku apģērbs. Katru 20 cilvēku grupu apsargā 2 vai 3 konvojnieki.

Sardze. Agrāk stāvēja īļiaša karaspēka komanda. Tagad — visa sardze civila, algota, aptuveni 80 vīru. Ģimenes cilvēki dzīvo pilsētiņā un nāk tikai uz dežūru. Apmēram 25—27 cilvēki vienmēr atrodas ārpus cietokšņa.

Pastaigas. Agrāk apcietinātie pastaigājās visi vienā laikā. Pirms diviem gadiem pastaigas laikā izcēlies dumpis. Apcietinātie atbruņojuši sardzi un daļu konvojnieku nogalinājuši ar viņu pašu ieročiem. Kopš tā laika ņz pastaigu ved pa grupām. Sardzē, kas atrodas cietuma iekšienē, ir bez ieročiem (vismaz'nenēsā ieročus virs apģērba).

Bēgšanas gadījumi. Pēdējo gadu laikā bijuši trīs bēgšanas gadījumi. Divi izbēguši no kamerām, kuru logi vērsti uz ārpusi, pret valni. Pārzāģējuši restes un nolaidušies ar virvēm, savītām no palagu strēmelēm. Apļveida iela, apkārtējais mūris un valnis — vāji šķēršļi. Izvēlējušies tumšas naktis, bēgļi aizlaidušies. Trešais bēdzis no darba grupas uz lauka, taču drīz

dzelzceļa stacijā notverts, jo tam brīvē neviens nav palīdzējis.

Iekļūšana cietoksnī. Ieeja cietumā nav ierobežota administrācijai un sardzei, kā arī ārstam un garīdzniekam. Diezgan brīvi cietumā ienāk izejvielu piegādātāji cietuma darbnīcām, tur ražotās gatavās produkcijas pieņēmēji un pārtikas apgādātājs. Cietuma kancelejā (cietuma ēkā) var ienākt ari apmeklētāji, kas nāk pēc izziņām. Apmeklētāju iztaujāšana nenotiek, to uzvārdi netiek pierakstīti.

Secinājumi. Pamatojoties uz šīm — kaut ari redzami nepilnīgām ziņām, var izdarīt iepriekšēju secinājumu, ka bēgšana pilnīgi iespējama. Lūk, aptuvenie varianti.

1.  Lazarete atrodas ārpus cietuma un tiek vāji apsargāta, apcietinātajiem tur izdara operācijas, turpat novieto arī smagi slimos. Etjēns var simulēt apendicīta lēkmi (slimais kliedz aiz sāpēm, bet viņu pārbaudīt nav iespējams; viņš pieprasa operāciju kaut vai uz sava rēķina). Var simulēt arī citu slimību, ar kādu ievieto slimnīcā. Ja Etjēnu pavadīs konvojnieki (kaut vai divi), vajadzīgā brīdī var piebraukt automašīna, atņemt slimnieku un aizvest. Cietuma ārstu nav iespējams uzpirkt pat par lielu naudu (nesen apprecējis miljonāri) …

2.  Visi izejvielu piegādātāji dzīvo Boloņā vai Modenā. Kastelfranko pilsētiņā atrodas viņu pilnvarotie un sīkāki kalpotāji, kuriem atļauta ieeja cietoksnī. Ar kādu no tiem Etjēnam var iesūtīt uzvalku, lai viņš iznāk no cietuma kopā ar apgādātāju vai pat tā vietā.

3.   Ierasties cietuma kancelejā 4—5 cilvēkiem karabinieru uniformā, oficiera vadībā, uzrādīt viltotu dokumentu, ka Etjēns pārvedams uz citu vietu, — un aizvest viņu.

Jautājuma rūpīgākā izpētē var rasties arī citi varianti.»

71

Drīz pēc tam, kad pulkvedim Maņēvičam tika piešķirta brigādes komandiera dienesta pakāpe, Ingrīda ar Rēdera starpniecību nodeva Etjēna pirmo slepeno ziņojumu no cietuma.

Tajā bija stāstīts par optiskajiem tēmēkļiem, kādi uzstādīti jaunajos vācu un itāliešu bumbvedējos, aprakstīti šo tēmēkļu trūkumi un kļūmes. Ziņots bija arī, cik_«prīmusu» vācieši atsūtījuši Ziemeļitālijas aviorūpnīcām. Šifrētajam ziņojumam bija pievienoti tehniskie dati un miniatūras shēmas: kā bumbu mešanas tēmēklis piestiprināts blakus stūrmaņa sēdeklim, kā stūrmanis izdara aprēķinus, ņemot vērā lidojuma ātrumu un augstumu, no kāda met bumbas.

Reizē Etjēns brīdināja no dažām kļūdām, ko pielaiduši vācu konstruktori, un ieteica, kā no tām izvairīties.

Tāda gadījuma Bērziņš savā ilgajā pieredzē neatcerējās, ka izlūks, sēdēdams fašistu cietumā, turpinātu savu darbu — iegūtu un piegādātu visvērtīgākos un visjaunākos izlūkošanas datus.

Pēc šifrētā ziņojuma par «prīmusiem» Etjēnam izdevās nodot vēl divus svarīgus ziņojumus. Pirmais ziņojums — bumbu mešana naktī; tehniskais raksturojums: kara darbības laikā Abesīnijā izmantotas raķetes ar izpletņiem. Otrais ziņojums — bruņu tērauda recepte, ko Krupa rūpnīcas slepeni sūtījušas Ansaldo rūpnīcām. Padomju Krievijā vēl neprata kausēt tēraudu pēc tādas receptes; tā darīja tanku drošu pret vidēja kalibra šāviņiem.

Pagāja vēl apmēram mēnesis, un Bērziņam uz galda gulēja materiāli par negrimstošu kreiseri, ko būvēja ar vācu līdzdalību kuģu būvētavā pie Dženovas. Tehniskais apraksts vēstīja par ūdens necaurlaidīgām starpsienām, bruņu plātņu biezumu un klāja pārsegumu, par liftiem, kas piegādā lādiņus no kaujas tilpnes, kā arī par ierīcēm, kas sekmē kuģa stabilitāti.

Un, ja arī cietuma sardzei izdotos notvert kādu Etjēna sūtījumu, viņi saskatītu tajā tikai ieslodzītā vēstuli, kurā izteikti daudzi un dažādi lūgumi sakarā ar gaidāmo kārtējās paciņas piesūtīšanu — kādas markas cigaretes sūtāmas, kādas jāpērk zeķes, kādas šķirnes šokolāde, kādas grāmatas atsūtīt, kādas ziepes lētākas utt., utt. Bet pauspapīru ar mikroskopiskajiem zīmējumiem vai shēmu sakarnieks norītu.

Taču vissvarīgākais varbūt bija Etjēna no cietuma sūtītais ziņojums par to, ka Japāna Itālijas aviorūpnīcās steidzami pasūtījusi lielu daudzumu sala izturīgu lidmašīnu.

Skaidrs, ka japāņi pērk tādas lidmašīnas kara darbībai, kas paredzēta nevis Ķīnas dienvidos, ne arī kaut kur Filipīnu salās, bet gan Mandžūrijā, Mongolijā vai varbūt arī mūsu Tālajos Austrumos.

Etjēna signāli sasaucās ar Ramzaja ziņojumiem, un šī operatīvās izlūkošanas datu sakritība jo vairāk pārliecināja.

No brigādes komandiera Maņēviča saņemtais ziņojums bija valstiski svarīgs, un Bērziņš tūdaļ to darīja zināmu Ģenerālštāba priekšniekam.

Vēlāk, kad kārtējo reizi bija izsaukts Iļja, Bērziņš atļāvās sev prieku — pastāstīt viņam, cik augstu Ģenerālštāba priekšnieks novērtējis brigādes komandiera Maņēviča darbību.

—   Vai atļausiet šo Maņēviča šifrēto ziņojumu numurus papildus ierakstīt vina atestācijā?

—    Kālab?

—    Jūsu raksturojuma pastiprinājumam… — Kad Iļja runāja ar Bērziņu, viņa sejā iezīmējās saspringti gaidoša izteiksme, viņš it kā ieklausījās katrā savā vārdā. — Ņemot vērā, ka kārtējā dienesta pakāpe piešķirta personai, kas atrodas fašistu cietumā… Sakarā ar ārkārtējiem apstākļiem …

Bērziņš gribēja teikt Iļjam dažus siltus vārdus, bet tikai spēcīgi paberzēja pakausi, tad atmeļa ar roku. Un izteiksmīgi noskatījās pakaļ, kad tas izgāja no kabineta.

Atlika tikai pabrīnīties par rakstura stingrību, ar kādu Iļja saglabāja savu rakstura vājumu.

72

Kārtējā sūtījumā, ko Ornella nodeva ar Renato starpniecību, pienāca divas zīmītes.

Pirmā zīmīte:

«Tavu vēstuli Vecais saņēma, un viņa lēmums ir šāds: pārcelties uz citu vietu un tur nokārtot lūguma iesniegšanu. Tu esi izturējies varonīgi, tomēr uzdoties par politisko nevajadzēja. Tas apgrūtina Tavu atbrīvošanu. Tagad tiek

darīts viss, lai Tevi izpestītu. Nevajag padarīt veltīgus izlietotos pūliņus un monētas. Visas izredzes, ka operācija izdosies. Apsveicu ar kārtējās dienesta pakāpes piešķiršanu. Noraksts pareizs.

Iļja.»

Otrā zīmīte:

«Aļans dārgais! Gribu, lai Tu zinātu: es dzīvoju tikai ar cerību, ka redzēšu Tevi… Paldies vectēvam, ka ar sarunām par Tevi un ar savu rūpību viņš cenšas mani uzmundrināt un iedvest ticību, ka mēs tiksimies. Gan es, gan meita lūdzam Tevi darīt visu, ko ieteic mūsu Vecais. Dari to meitas dēļ…

Tava N.»

Etjēnam bija jāuzmin vairākas mīklas. Vai Vecais ir saņēmis pēdējo paskaidrojuma rakstu, ko viņš tam sūtīja no cietuma? Vai viņš zina visus lietas apstākļus? Kāpēc zīmīti parakstījis IJja? No kurienes radies tas «noraksts pareizs»? Un kur patlaban atrodas pats Vecais? Un tas nepavisam nav Vļecā garā, ka viņš, neuzticēdamies savai priekšnieka autoritātei, grieztos pie Nadjas, turklāt neiepazīstinot viņu ar visiem lietas apstākļiem, jo tas, kā redzams, nav izdarīts.

Savādi, ka Vecais atradis par vajadzīgu atgādināt par iztērētajām «monētām». Viņš taču tik bieži ir bāris Etjēnu par slimīgu atturību, par skopulību, kad runa bija par izdevumiem personiskām vajadzībām. Un kādēļ gan šīs «iztērētās monētas» nekādi nav ietekmējušas Etjēna stāvokli?

Vai Centrā saprot, ka gadījumā, ja Kertners iesniegs apžēlošanas lūgumu un tas tiks noraidīts, tad pārtrūks jebkādi sakari ar viņu un varbūt uz ilgiem gadiem? Un kā tur, Centrā, iedomājas viņa atbrīvošanu, ja viņš tiktu apžēlots? Apžēlošana var attiekties tikai uz ieslodzījuma termiņu. Bet tā sprieduma daļa, kur runāts par viņa izraidīšanu no Itālijas pēc soda izciešanas, taču paliek spēkā! Vai tad fašisti aizvedīs viņu līdz kādai robežai un tur palaidīs uz visām četrām debess pusēm? Tā taču vispār nedara!

Etjēns atkal atkārtoja savu atteikšanos lugt apžēlošanu, visi vecie argumenti paliekot spēkā.

«Ticiet man,» Etjēns centās pārliecināt biedrus Centrā, «mana griba dibinās uz prāta apsvērumiem, un viss, ko es daru, tiek darīts pēc ilgām, ilgām pārdomām.»

Apžēlošana var notikt tikai tādā gadījumā, ja pret to neiebilst neviens, kam bijusi kāda loma Etjēna apcietināšanā un notiesāšanā. Cietumā Etjēnam stāstīja par tādu gadījumu: kāda ieslodzītā radinieki savākuši pozitīvus parakstus no tribunāla priekšsēdētāja, no tribunāla locekļiem un citiem tiesas ierēdņiem. Bet kāds sīks ierēdnelis no slepenpolicijas, kuram nav iedots kukulis, noprotestējis, un lūgums par apžēlošanu noraidīts.

Etjēns ir pilnīgi pārliecināts, ka cietuma direktora Džordano padoms iesniegt lūgumu karalim un dučem ir provokācija. Viņš pirmais protestēs pret Kertnera atbrīvošanul Un pierunā parakstīt lūgumu tikai tāpēc, lai palielītos, cik veikli viņš savaldījis tādu dumpinieku. Lai Kertners diskreditētu sevi visu politisko acīs un zaudētu labo slavu. Tad Kertneram atlikušais laiks cietumā būtu jāpavada pazemotam, apspļaudītam, bez tiesībām politisko vidē saukties par biedru.

Etjēns noskaidroja visu, kam sakars ar pārcelšanu uz citu cietumu. Diemžēl biedrs Iļja nesaprot, ka iesniegums par pārcelšanu uz citu cietumu īstenībā nozīmē sūdzēšanos par cietuma direkciju. Un, ja iesniegums tiks noraidīts, tad apstākļi cietumā noteikti pasliktināsies. Visiespējamāk, ka tad viņu pārvedīs uz stingra režīma viennīcu.

Kertneram bija pastāstīts arī kāds anekdotisks gadījums: kāds ieslodzītais vēlējies, lai viņu pārceļ no «San Vittore» cietuma Milānā kaut kur uz dienvidiem, kur lielā nabadzībā dzīvojusi viņa ģimene un viņa sievai trūcis līdzekļu, lai braukātu pāri visai Itālijai uz satikšanos. Ieslodzītie zinājuši, ka Milānas cietuma direktoram patīk dzeja. Dienvidnieks lūdzis kameras kaimiņu, pašmāju dzejnieku, sacerēt garu lūgumu vārsmās. Un ritmizētais lūgums ticis apmierināts.

Bet Džordano, cik Etjēnam zināms, pret dzejas pantiem ir vienaldzīgs, un bez ticama motivējuma šeit par

pārcelšanu uz citu cietumu nav ko domāt. Jāsaka gan, ka motivējums viņam ir absolūti patiess: ziema neapkurināmajā cietumā viņa plaušām būs nāvējoša, glābt varētu vienīgi dienvidi. Jā, ja dabūtu no eskulapa tādu slēdzienu. Cietumu ārsti vispār labprāt ņem kukuļus. Un doties pie ārsta ar tukšu kabatu nav jēgas.

Visu apsverot, bija jāsecina, ka pārcelšana uz citu cietumu patlaban nav reāla, un kaut kur sirds dziļumos Etjēns par to pat priecājās, jo tā viņš tiek vaļā no lūguma sniegšanas karalim, kas pēc pārcelšanas būtu jādara.

«Pirms mēneša,» Etjēns 1937. gada 7. septembrī Gri Gri adresētajā vēstulē rakstīja, «es nosūtīju advokātam Fabrīni vēstuli, lūdzu viņu iesniegt ministrijā pieprasījumu par manis pārcelšanu. Līdz šim laikam nav nekādas atbildes. Cenšos noskaidrot, kādas ir pārcelšanas iespējas uz citu cietumu, taču bez palīdzības no ārienes nav ko cerēt uz panākumiem. Lai advokāts sameklē labu ārstu plaušu slimībās un atsūta to manis izmeklēšanai, iepriekš izprasot ministrijas atļauju. Ja Fabrīni tuvākajā laikā neatbildēs, ar viņu vairs nevarēs rēķināties. Domāju, ka patlaban lūguma iesniegšanai laiks ir neizdevīgs. Manu vārdu uz zīmītēm nerakstiet pat saīsinātu. Teikumu «cerība1 arvien ir ar jums» atšifrēju kā sveicienu no ģimenes. Nosūtiet manu sveicienu Vecajam, lai kur viņš atrastos! Ardievu.»

Etjēns bija pārliecināts, ka Maskavā Vecā nav. Arī agrāk gadījās, ka Vecais, atrazdamies tālos komandējumos, tomēr turpināja uzturēt ar Etjēnu sakarus, sūtīja tam savus.rīkojumus.

Bet Iļjas zīmīte, kaut arī tajā sacīts, ka «noraksts pareizs», arvien vairāk modināja Etjēnā neskaidru satraukumu un neticību. It īpaši dzēlīgais atgādinājums par «monētām». Vecais, kuru Etjēns pazīst daudzus gadus, nav tāds; Vecais, kuru Etjēns nevar aizmirst un mīl, nav tāds, nē, nepavisam nav tāds…

1 Nadežda — Maņēviča sievas vārds, (Tulk.)

Toskano jau vairākkārt bija ierunājies par kāzām, bet Džanīna katru reizi atrada ierunas. Kā vien varēdams viņš pūlējās iegūt Džanlnas pretmīlestību, pēc katras viņas atteikšanās arvien vairāk noskaitās un kļuva arvien drūmāks, tomēr nemitējās gaidīt, varbūt tādēļ, ka viņa kļuva arvien skaistāka, viņa skaidri zināja, ka kļūst arvien skaistāka, to viņai teica daudzi un ne tikai vīrieši, arī viņas ģimnāzijas laiku draudzenes, bet draudzenes, kā zināms, ne visai devīgi šķiež komplimentus. '

Jau vairākas reizes viņa bija gatava padoties Toskano uzstājībai. Viņš manīja, ka Džanīna svārstās, un tas uzturēja viņa neatlaidību un pacietību.

Pēc Paskuales un šefa aresta viņa sajutās nelaimīga, gluži vientuļa un jau bija gatava teikt Toskano jāvārdu. Taču tieši tajās dienās viņai nejauši gadījās būt svešās kāzās, un tad viņa saprata, ka nemīl Toskano. Būtu smags grēks iziet pie nemīlama vīra. Turklāt viņi pirms Toskano aizbraukšanas uz Spāniju saķildojās un pārtrauca sarakstīšanos. Un Džanīna vairākkārt pieķēra sevi pie domām, ka nemaz nebažījas par Toskano. Viņa bija pārliecināta, ka Toskano tur, Spānijā, nedzīvo kā mūks, tomēr nejuta ne mazāko greizsirdību.

Un vēl viens apstāklis darīja Džanīnu atturīgu — Toskano vecāki bija kļuvuši ļoti bagāti. Turīnā tiem piederēja viesnīca «Luksus», bet pilsētas nomalē — liela dārzniecība. Viesnīca «Luksus» no pārējām vidusmēra viesnīcām atšķīrās ar ziedu pārpilnību. Cauru gadu vestibilā, kāpņu telpās, gaiteņos, numuros — visur traukos bija svaigi ziedi. «Luksusa» kafejnīcā uz katra galdiņa smaržoja krāšņa buķete. Džanīnas māte jau daudzus gadus strādā dārzniecībā. Rokās viņai sen sacietējušas tulznas, augu dienu viņa neizlaiž no rokām stingrās .dārznieka grieznes. Pirksti viņai bieži un ilgi pūžņo no ievainojumiem, jo grūti izsargāties no dzeloņiem, kad jāapgraiza rožu krūmi, un arvien jābaidās no asins saindēšanās.

Ziedi! Kam gan tos nepasniedz! Un tagad vēl lefkojas, narcises, kallas un rozes klēpjiem un pušķiem sviež zem kājām apšaubāmajiem Abesīnijas un Spāni

jas kara varoņiem. Musolīni rīko arvien vairāk pompozu svētku, arvien biežāk tiek sviestas puķes zem kājām viņam un viņa ģenerāļiem. Puķes klēpjiem met zemē no lidmašīnām, izkaisot virs gājieniem un manifestācijām. Un vainagi, ziedi bērēm? Un sēru mesas, kad pagājušas četrdesmit dienas pēc nāves un kad pagājis gads?

Toskano vecākiem veikals zēla lieliski. Karš Spānijā ieilga, un viņi uzbūvēja vēl otru oranžēriju, apsildāmu ar karstu ūdeni.

Džanīnas precības varēja izskatīties kā aprēķina laulības. Savā laikā Toskano vecāki, lūpas sakniebuši, gan piekrita dēla laulībām ar savas dārza strādnieces meitu — tās, kura allažiņ staigāja ar apsietām rokām. Un jāšaubās, vai tagad viņu attieksme pret nākamo vedeklu būtu mainījusies uz labo pusi. Toskano nav vis nekāds nīkulis, bet skaists puisis — baltzobu smaids, zilganmelni mati ap pazemo pieri. Visi notaļ apgalvo, ka Toskano taisīs lielisku karjeru. Savā laikā viņš bija fašistiskajā bērnu organizācijā «Ballila», pusaudža gados iestājās avangardistos un tagad ekspedīcijas korpusa rindās aizbrauca uz Spāniju pie Franko.

Džanīna ir dzirdējusi, ka Toskano ievainots plecā, apbalvots ar augstu ordeni, saņēmis atvaļinājumu uz diviem mēnešiem un atbraucis mājās.

Zvans no Turīnas nebija negaidīts. Viņa mierīgā balsī pavaicāja Toskano, kā viņš jūtas, bet ar apbalvojumu neapsveica, kaut gan viņš šādu apsveikumu noteikti gaidīja. Tēvs viņam uzdāvinājis jaunu fiatu. Un arī par to Toskano nesaņēma nekādus sajūsmas vārdus. Tad viņš sacīja, ka kopā ar brāli un māšeli uz visu sestdienu un svētdienu došoties autoceļojumā. Nolēmuši aizbraukt uz Romu. Vai Džanīna viņiem nepiebiedrošoties?

Viņa padomāja un piekrita; brāļa un māšeles klātiene pasargās viņu no uzmācīgas intīmas izskaidrošanās. Turklāt viegli būs izraudzīt izdevīgu brīdi, lai pateiktu galīgu lēmumu.

Toskano gribēja nosēdināt Džanīnu sev blakus, bet viņa labprāt ļāva tur apsēsties viņa brālim Livio, bet pati iekārtojās a.izmugurē pie Toskano māšeles. Toskano sēdēja pie stūres drūms gan tad, kad viņi vizinājās pa

Romu, gan ari tad vēl, kad bija iebraukuši Marino pilsētiņā uz vīnogu ražas svētkiem.

Katru reizi, kad Toskano iepildīja mašīnā degvielu, viņš cienāja visu kompāniju ar kokakolu, un ikreiz atkārtoja reklāmas teicienu:

—    Ja Kristum, kad viņu pienagloja krustā, etiķī mērktā sūkļa vietā būtu pasnieguši glāzi kokakolas, viņš nomirtu dziļi apmierināts.

Un tikpat uzmācīgi viņš taujāja Džanīnai, kāpēc tā atsakās no spirdzinošā dzēriena.

Marino nomalēs visi ceļi pajūgu un ekipāžu aizsprostoti. Toskano atstāja savu debeszilo fiatiņu uz šosejas, kas veda uz pāvesta vasaras rezidenci. Pāvesta pils atrodas kalnā, bet patlaban, oktobra sākumā, pils ir tukša, pāvests aizbraucis uz Vatikānu.

Vai nu brālis bija nopratis pats, vai arī Toskano nemanot bija devis kādu zīmi — Livio ar māšeli aizgaja, un Toskano ar Džanīnu palika vieni.

Viņi pagājās pa galveno ieliņu, kas stāvus kāpa kalnā. No vīnogulāju apvītiem balkoniem nokarājās smagi vīnogu ķekari. Uz palodzēm rindām stāvēja resnvēderainas, salmiem appītas pudeles. Pie visām durvīm grozi ar vīnogām — zeltaini dzeltenām, zilganmēļām, blāvi zaļām.

Iela ļaužu pilna, ka neizspraukties. Pārdod rotaļlietiņas, saldumus, augļus, olīvas, visu ko. Vesels uz iesma cepts vepris; šķiet, aiz atņirgtajiem zobiem rīklē tam paslēpusies žāvēta mēle. Visā ielā garo cepešu un saldumu smārds: cep riekstus, kastaņus, vāra mandeles medū; lipīgo masu tūdaļ veido un sagriež četrstūrainos gabaliņos.

Skan dziesmas, populārākā no tām — «Marino». Plaukšķ plaukšķenes, svilpj svilpes, spiedz spiedzīgās stabulītes «ej prom, ej prom», dārd rotaļpistoļu šāvieni. Cits citu pārkliegdami, dažādās balsīs brēc gramofoni; turpat uz pārnēsājamām letēm pārdod modernas plates.

Uz ietves rit ķegļu spēle. Ja, palaižot akmens bumbu ripus pa asfaltu, vari trāpīt un apgāzt akmens pudeli, saņemsi laimestā pudeli šampanieša. Toskano reizi pēc reizes meta bumbu ilgi un cītīgi, līdz beidzot dabūja kāroto pudeli.

Tobrīd garām gāja kāzu procesija, un Toskano uz-

dāvāja šampanieti līgavainim. Līgava bija ģērbusies baltā atlasa tērpā līdz papēžiem, ar garu plīvuru, un Toskano ar skaudību nolūkojās pakaļ līgavainim.

Laukumā uz estrādes spēlē lauku orķestris. Instrumenti nomaskēti par darba rīkiem: vijole iestiprināta koka ietvarā un atgādina zāģi, taure nomaskēta tā, ka izskatās pēc liela āmura.

Muzikantiem galvā plakandibena salmenes, mugurā balti krekli ar baltiem punktiņiem izraibināta sarkana zīda kaklasaitēm, kas sasietas kā lentas. Dejo tautiskos tērpos. Meitenēm balti mežģīņu apmetņi, puišiem sarkanas zeķes, melnas kurpes un sarkaniem izšuvumiem apdarinātas un spožām pogām greznotas jakas.

Blakus estrādei apgāzta milzīga vīna muca, uz dibena uzraksts: «In vino veritas».

Uz ietvēm, uz ielas bruģa, turpat uz laukuma izvietoti galdiņi, visur dzer vīnu, bet piedzērušies nav redzami. Varbūt vienīgi tā sieva, kas pārdod ādas jostas, ir manāmi iereibusi. Jo pārāk nekautrīgi viņa grābj Toskano aiz rokām, piedāvādama savu preci. Vai varbūt viņa tikai ir pārāk vaļīga?

Redzot, cik ilgi Toskano meklē brīvu galdiņu nomaļākā vietā, Džanīna saprata, ka viņai neizvairīties no izskaidrošanās.

—    Varbūt atliksim?

Toskano noraidoši pakratīja skaisto galvu un saglauda matus, atsviezdams tos no šaurās pieres.

—    Ļoti lūdzu, Toskano, nespied mani dot solījumu, kas var būt neīsts! Es tik ļoti baidos no vientulības divatnē. Neapvainojies un nedusmo… Es reti krāsoju skropstas, bet, tiklīdz kādu rītu to izdaru, tajā dienā noteikti jāraud …

—    Tev vispār nevajag krāsot. Tev tik skaistas acis, ka …

—    Acis tev skaistākas nekā man. Zēl tikai, ka tu ar tām neredzi daudz ko, kas apkārt notiek. Izliecies, ka neredzi, negribi redzēt. Pat Spānijā nekā nesaskatīji…

—    Vai tu domā, ka sarkanie man atvērs acis? Vai tad tie spēj ko iemācīt? — Toskano iekaisis jautāja.

—   Nav no viņiem ko mācīties! Diezgan esmu bijis tev par muļķi, man pietiek!

—    Es gan. labāk palikšu vecās meitas un iešu elle nekā kopā ar tevi, tādu gudreli, paradīzē…

—    Ciet klusu, Džanīna, neuzdrīksties runāt tā, it kā tu…

—    Kad es būšu cienījama sinjora, — Džanīna viņu pārtrauca, — es aizšņorēšu sev korseti. Bet aizsiet sev muti? Tu esi pārāk lētticīgs, puisīt. Tu nemēģini uzzināt patiesību, bet centies visu attaisnot. Par katru cenu! Pat ziedojot patiesību. Jūsu avīzēs nemitīgi klaigā: «Ai, cik mēs laimīgi!», «Ai, cik mēs taisnīgi!», «Ai, cik mēs drosmīgi!». Vai tad no klaigāšanas kas mainās?…

—   Jā, mēs esam drosmīgi!

Toskano atkal, kā jau vairākkārt bija mēģinājis, sāka stāstīt par superarditi varoņdarbiem. Viņš bija komandējis vadu kaujās Universitātes pilsētiņā pie Madrides; viņa puiši drošsirdīgi kāvās pie Brunetes un Mansanaresas upes krastos.

Džanīna neklausījās un pārtrauca:

—    Nesen «Popoto d’Itālia» slejās es lasīju, ka kāda amerikāņu jauniešu kompānija Kalifornijā nolēmusi pārkāpt jo vairāk baušļu. Daži puiši un divas meičas pārkāpuši astoņus baušļus. Taču uzvarējusi šajā sacensībā kāda piecpadsmitgadīga meitene. Tā bijusi tik dūšīga, ka pārkāpusi visus desmit dieva baušļus. Tādiem Kalifornijas jauniešiem droši var uzģērbt jūsu melnos kreklus. Nākamie gangsteri un prostitūtas, viņiem tāda pati devīze kā fašistiem: «Sajā dzīvē viss atļauts!» Viņi jūsmo par visu to, ko katoļu ticība aizliedz.

—    Tavi sarkanie vispār ir bezdievji.

—    Un cik nevainīgu cilvēku nav nobendējuši dievticīgie fašisti Spānijā?

—    Daudz itāliešu tur nolika galvas. Bet mani dievs tomēr atstāja dzīvu.

—    Pēc tā, ko izdarīja ar Paskuali, man sirds sāp no neizraudātām asarām. Kāds gudrs cilvēks, kurš gan nelielījās, ka esot gudrs, sacīja: dzīvie aizdara acis mirušiem, bet mirušie atdara acis dzīvajiem. Tā arī Paskuale atdarīja man acis, un es daudz ko ieraudzīju.

—    Paskuale sapņoja, ka mēs salaulātos …

Toskano izteica tīru patiesību. Jau pēc notikušās

nelaimes Džanīna patēva kabatas portfelī atrada no laikraksta izgrieztu kādas Turīnas firmas sludinājumu: «Darinām līgavas pūru, gultas un galda veļu…»

\

Bet doma par Paskuali tikai vēl vairāk nocietināja Džanīnas sirdi, un viņa salti teica:

—    Tu apsolīji par kāzām nerunāt.

Toskano klusēdams dzēra zeltaino vīnu un kā hipnotizēts skatījās uz Džanīnas labo roku. Agrāk viņa valkāja tērauda gredzentiņu, un Toskano, baidīdamies dzirdēt galīgu noraidījumu, neuzdrošinājās vaicāt, kāpēc viņa to vairs nevalkā. Gribējās domāt, ka gredzentiņš noņemts tādēļ, ka no tā ap pirkstu paliek tumša svītra …

Tas notika pašā 1935. gada nogalē; cik Džanīna atceras — tas bija 18. novembrī; tajā dienā visās Itālijas pilsētās un ciemos sievietes svinīgi mainīja savus laulības un saderināšanās zelta gredzenus. Džanīna jau bija saderinājusies ar Toskano.

Viņa nesen bija iebraukusi no Turīnas Romā, dzīvoja lētā pansionātā pilsētas nomalē, mācījās mašīnrakstīšanas un stenogrāfijas kursos. Viņa atceras, kā avīžu puikas sauca: «Laikraksta «Messagero» speciālizdevums!» Speciālizdevumus dēvēja par «Messagero rosa», jo tos iespieda uz rožaina papīra un tajos publicēja tikai svarīgus paziņojumus. Tajās' dienās «Messagero rosa» iznāca bieži, laikraksts ziņoja par uzvarām Abesīnijā. Notika parādes, mītiņi, skanēja marši. Lai saliedētu tautu, duče aicināja itāliešus nest labprātīgus upurus, izvirzīja lozungu: «Mēs savilksim ciešāk jostas!» — un griezās pie Itālijas sievietēm ar aicinājumu nodot zelta gredzenus, apmainot tos pret tērauda gredzeniem.

Un daudzas kareivju mātes, sievas un māsas toreiz piedalījās fanātiķu gājienā. Arī Džanīna soļoja Romas sieviešu kolonnā, ik pa brīdim aptaustīdama zelta gredzentiņu pirkstā. Garās procesijas priekšgalā gāja Itālijas karaliene Helēna. Džanīna centās turēties karalienes tuvumā un labi redzēja tās skaisto, mazliet augstprātīgo seju. Procesija nonāca Venēcijas laukumā un apstājās pie baltajām marmora kāpēm. Karaliene uzkāpa pie Altare della Patria, kur apglabāts. Nezināmais kareivis, un nolika vainagu. Pūlis Džanīnu atspieda vēl tālāk no karalienes, pakāpties uz augšējām kāpnēm sākumā ļāva tikai kritušo karavīru atraitnēm un mātēm. Džanīna redzēja, kā Helēna pārmeta krustu, noskūpstīja savu zelta gredzenu, tad noskūpstīja otru

zelta gredzenu (kāds bijīgi čukstēja, ka tas esot Viktora Emanuēla gredzens) un ielika abus gredzenus traukā, kas bija novietots uz trijkāja blakus kapenei. Virs trauka cēlās biezi vīraka dūmi, to smarža reibināja, un Džanīnu pārņēma reliģiska ekstāze. Kāds no augstajiem priesteriem sarkanā tērpā, jādomā, kardināls, svētīja Helēnu un uzmauca tai pirkstā tērauda gredzenu. Un arī Džanīna, pārvarēdama pēkšņo reiboni, nokļuva uz marmora kāpju augšējā pakāpiena, drudžaini norāva no pirksta gredzentiņu, noskūpstīja, pacēla un ļāva tam iekrist traukā; vairs nebija redzams trauka dibens zem zelta gredzeniem, kas uz mūžiem bija šķīrušies no sieviešu pirkstiem un zaudējuši šo pirkstu siltumu. Kardināls vai arhibīskaps, vai nu kas tur bija, svētīja sinjorīnu, uzmauca tai pirkstā tērauda gredzentiņu, un viņa laimīga, nemanīdama pamatu zem kājām, noskrēja lejā pa baltajām kāpnēm. Un nacionālā himna skanēja ne vien ausīs — šķita, ka tā triecas cauri visai viņas būtnei — līdz matu galiem, līdz pašiem dvēseles dziļumiem. Karabinieru orķestris spēlēja bez mitas, un ceremonija izvērtās par vētrainu, jūsmīgu demonstrāciju.

Tagad Džanīnai likās, ka tas noticis nevis pirms diviem gadiem, bet kādā pavisam citā vēstures laikmetā. Viņa nesaprata, kāpēc radusies tāda sajūta, — varbūt viņa šajos nodzīvotajos gados ļoti pārvērtusiess…

Toskano vaicāja Džanīnai par viņas darbu, Džanīna atbildēja — ja pēc jaungada «Heirēkas» kantori slēgšot, viņai būšot jāmeklē darbs Turīnā. Un tūdaļ nožēloja, ka to pateikusi, jo Toskano nejuta līdzi viņas rūpēs, bet pat nopriecājās un sparīgi sāka pierādīt, ka viņai sen laiks atpūsties.

—    Tu runā tā, it kā tev būtu tiesības noteikt manu likteni.

—    Es jau sen jūtos beztiesīgs. Tā esi tu, kurai uz mani visas tiesības.

—    Tādā gadījumā man ir arī tiesības tevi vairs nemīlēt … Smaidīt tev bez sirds kvēles? Un pēc tam vientulībā nodoties dialogiem pašai ar sevi? Kādēļ tā noticis? Nezinu … Neviens trešais mūsu ceļā nav stājies.

Sajā mirklī Toskano zaudēja savaldību un sāka kliegt. Džanīna droši vien tādēļ viņu noraidot, ka tai

esot pārāk simpātisks bijušais saimnieks. Ļoti aizdomīgas esot Džanīnas rūpes, lai tās saimnieks cietumā justos kā lepnā pansionātā.

—    Sīks spiegs! — Toskano nicīgi nošņāca caur zobiem.

—    Viņš ir antifašists un slepeni cīnījās pret jūsu draugu Hitleru. — Pēdējiem spēkiem valdīdamās, viņa pūlējās runāt mierīgi, nepaceļot balsi. — Tu pazemojies līdz neticībai man, līdz netīrām aizdomām. Be't es nepazemošos līdz mēģinājumiem taisnoties tavās acīs. Kādreiz tu man ļoti patiki… Tad tu kļuvi arvien bagātāks un ātri sasmēlies visādas gudrības savā fašistu klubā. Tu kļuvi arvien gudrāks, arvien bagātāks un gudrāks, bet-es paliku tāda pati, kā biju… Laikam gan tāpēc mums grūti tagad rast kopīgu valodu. Varbūt atnest tev no klīnikas izziņu, ka esmu nevainīga? …

Toskano lūdza, lai viņa apklust: Džanīna neesot viņu pareizi sapratusi, viņš neesot gribējis to aizvainot…

—    Ja es iekaisu, tad tikai tādēļ, ka mīlu tevi, Džan… N

—    Es mīlu, tu mīli, viņš mīl, mēs mīlam, jūs…

—    Pietiek!

—    … jūs mīlat, viņi mīl…

—    Netici, ka mīlu? Zvēru pie mātes dzīvības! Pirms atgriešanās Spānijā gribu vēlreiz tev atzīties …

—    No tavas mutes vārds «mīlu» skan pārāk aptuveni … Bet ar šo vārdu var apzīmēt gan vissvētākās jūtas, gan pirktas mīlestības priekus. Jā, īsta līgavaiņa un līgavas mīla nedrīkst pārāk ilgi palikt bezmiesīga. Taču pat tuvībai bez sirsnības jābūt godprātīgai un kautrai. Pat tad, ja superarditi ir pārgulējis ar pērkamu meitu, viņam …

—    Gadās, ka nevainīga sinjorīna, — Toskano, vīna iekarsēts, iesaucās, — pieviļ tikpat kā pērkama meita …

Džanīna spēji uztrūkās no pītā krēsla, drebošām rokām kaut ko pameklēja somiņā, nekā neatrada, aizvēra somiņu un, katru vārdu uzsvērdama, sacīja:

—    Zēl, ka beigušās smaržas, ko tu man dāvināji. Citādi visu pudelīti būtu iešļākusi tev ģīmī. Un tās taču tik dārgas smaržas — «Vakars, kad dejoju ar princi»…

Džanīna viena spraucās cauri skaļai, līksmojošai drūzmai. Viņa gāja pret kalnu un pret kustības straumi, bet nemaz nejuta, ka tiek grūstīta, un arvien paātrināja soli, it kā ar to varētu gausināt sirds dauzīšanos.

74

Etjēns tikai vakar uzzināja, cik bēdīgas viņa naudas lietas. Kaut vai sludini Milānas tirdzniecības palātā, ka esi pilnīgi izputējis! Kaut vai ziņo Romas bankai, ka tev ir pilnīgs bankrots! Kādas valodas tas izraisītu biržā! Un kā brīnītos vācu baņķieri solīdaja un respektablajā «Deutsche Bank»\ Kāds jandāliņš izceltos «Svētā Gara Bankā»!… Jā, no svētā gara paēdis nebūsi. Iztērēta pēdējā lira, nopirkta pēdējā piena pudelīte.

Džanīna nekādi nespēj papildināt 2722. rēķinu cietuma veikalā, un viņai steidzami šai ziņā kaut kas jādara. Pēc konsultācijas ar Tamāru viņa ar komisijas veikala starpniecību pārdeva Kertnera uzvalku; ja gadījumā policija pārbaudītu, viņa var uzrādīt izrakstu no ienākumu un izdevumu grāmatas.

Tagad, kad Džanīna atkal tika pie naudas, viņa var nosūtīt paciņu.

Kā varētu izdabūt atļauju palielināt Ziemas svētku paciņas svaru? Džanīna atcerējās, līdz pašām Lieldienām nebūs iespējams neko cietumā iesūtīt, un nolēma riskēt. Viņa tīšuprāt sagatavoja pavieglāku paciņu — atļauto piecu kilogramu vietā tikai četrus.

Nododama paciņu cietuma kancelejā, Džanīna notēloja lielu sarūgtinājumu, ka ir «kļūdījusies» svarā.

—   Es katru dienu lūdzu dievu, tomēr ilgi nespēšu aizlūgt tādu grēku, ko esmu nodarījusi slimam cilvēkam!

Sardzes priekšnieks apžēlojās un atļāva sinjorīnai nodot 2722. numuram nelielu papildu paciņu.

—    Un kādu svaru? — Džanīna pat aizturēja elpu.

—    Ne vairāk kā trīs kilo!

Tā izdevās iesūtīt divi kilogrami virs noteiktā svara.

Džanīna atgriezās Milānā lieliskā garastāvoklī.

Šoreiz Džanīna bija pārspējusi pati sevi. Sūtījums bija vērtīgs, barības vielām bagāts. Etjēns tikai nobrī

nījās, ka sūtīts zobu pulveris, turklāt divās metāla kārbiņās.

Līdz šim zobu pulveri viņam nekad nesūtīja, par dažiem grašiem tas nopērkams cietuma veikalā. Kad jārēķinās ar katru gramu, ir žēl izlietot paciņas svaru tik neracionāli…

Etjēnam ne prātā nenāca, ka pie pēdējās paciņas komplektēšanas Džanīnai ir palīdzējusi Renato līgava, Etjēna uzticamā sakarniece.

Skarbekiem un Tamārai tas bija pārsteigums, ka meitenes pazīst viena otru, un iepazinušās viņas bija cietuma kancelejā jau toreiz, kad nodeva Lieldienu paciņas. Nu, vai nav jābrīnās, cik ātri sievietes, ja vien jūt savstarpēju simpātiju, izstāsta par sevi visu, visu?

Ornella toreiz jaunajai draudzenei teica:

—    Es tevi apskaužu, Džanīna. Līgavainis tev sveiks un vesels un Spānijā skumst pēc tevis. Tu kaut vai rudenī vari doties pie altāra! Bet man jācieš un jānoveco vienai bez Renato vēl divi gari gadi!…

—    Bet es apskaužu tevi,..

—    Par ko tad?!

Džanīna neatbildēja.

Abas bija aizrautīgas kino apmeklētājas, nepalaida garām nevienu jaunu filmu, abas gāja uz visu iebraukušu džezu vieskoncertiem.

Ornella vairāk interesējās par modes jaunumiem, ilgāk pakavējās pie modeļu nama skatlogiem, skrēja uz dāmu frizieru konkursiem un daudz laika ziedoja sportam; viņa aizrautīgi dzīvoja līdzi saviem favorītiem sacīkstēs, bija viena no tiem skatītājiem, ko Itālijā dēvē par «tifoso».

Bet Džanīna kārtīgi gāja baznīcā, ik dienas lūdza dievu, ik dienas paņēma rokā avīzi, interesējās par politiku, klausījās jaunumus pa radio.

Kaut kādā ziņā sinjorīnas bija līdzīgas viena otrai un tomēr pilnīgi pretējas.

Džanīna ātras dabas, taču, ja arī vārdos kaismīga, jūtās tomēr nosvērta. Labprāt izlamājas un tādā veidā ļauj izplūst sakaitumam dusmās, sašutumā. Varbūt tieši šie versmainie vārdi palidz viņai izvairīties no pārsteidzīgas rīcības?

Ornella atklātāka un tiešāka savu jūtu izpausmē, vaļsirdīgāka, vairāk atceras, ka ir skaista, nekautrējas no

sajūsmīgiem vīriešu skatieniem un uzņem tos kā pienācīgus. Bet Džanīna ir kautrīga, mulst, ja mana, ka viņai pievērš uzmanību, viņas brūnajos vaigos tūdaļ ieplūst sārtums.

Džanīna lamājas dažkārt pat neķītriem vārdiem, reizē lūgdamās, lai svētā dievmāte tai piedod, taču dara to pašaizsardzības nolūkā, aizstāvēdamās pret netaisnību, pret pārestību, bet Ornella dažkārt dara to aizrautīgi, ar patiku, ko nemaz necenšas slēpt. Vai varbūt tā ir izklaidēšanās pēc astoņu stundu ilgas klīrīgas pieklājības, pēc nogurdinoši izsmalcinātām manierēm, kādas jāiegaumē un jāpārvalda pirmšķirīga manufaktūras veikala pārdevējām? Ornella ir nenosvērta ne vien vārdos, bet arī žestos, tie var būt arī vulgāri. Arī gaita viņai mazliet vaļīga, viņa atklātāk šūpo gurnus, kaut gan droši var piesaukt par lieciniekiem visus divpadsmit apustuļus, ka Džanīnai augums itin nemaz nav sliktāks.

Abas jau ilgi staigā līgavās, taču vienu lūz to ir spieduši cietuma mūri, bet otra pati sevi nosodījusi uz pacietīgu gaidīšanu. Džanīnai likās: Ornella viņas vietā jau sen būtu ar Toskano apprecējusies …

Kā redzams, meiteņu pazīšanās bija padziļinājusies, jo Ziemas svētku paciņas viņas jau veda reizē. Satikās Milānā, kur Ornellai bija pārsēšanās.

Džanīna savu darījumu veica lieliski, papildināja barojošo vielu daudzumu par diviem kilogramiem un aizbrauca, bet Ornella palika: viņa dabūja atļauju satikties ar līgavaini — pēdējo reizi šajā gadā.

Un pēkšņi izrādījās — satikšanās atcelta! Kā tad tā? Viņa ar pūlēm krājusi naudu braucienam turp un atpakaļ! Ar lielām grūtībām izlūgusies no veikala vecākā pārdevēja atļauju neierasties darbā!

Cietumsargi nervozēja, bija rupji, piesējās par katru sīkumu. Iepriekšejā diena kāds kriminālais mēģinājis bēgt, cietumā tracis, meklēja zāģi, ar ko bēdzējs pārzāģējis restes. Taja pašā laikā ārkārtējs gadījums arī pie politiskajiem: tie gandrīz līdz nāvei piekāvuši pie viņiem ielikto provokatoru. Lūk, kāpēc visi tie aizliegumi un stingrība!

Ornella negāja prom no apmeklētāju uzgaidāmās istabas — sēdēs, kamēr tai ļaus satikties. Uz vakarpusi viņai beidzot paziņoja, ka satikšanās atļauta. Bet

diemžēl šoreiz satikšanās noritēšot caur divām restēm. Tā tikai vēl trūka, ka starp viņu un Renato rēgotos sarūsējuši stieņi!

—    Man viņam jānodod mātes svētība! — Ornella kliedza sardzes priekšniekam, taustīdama ar mēli paslēpto pikucīti, kas jau laikus bija piestiprināts ar košļājamo gumiju. — Man jāsvētī Renato ar krusta zīmi. Vai tad es lai krustītu savu līgavaini cauri divējām restēm? Mana nākamā vīramāte smagi slima. Necer vairs šai saulē savu dēlu redzēt…

Kaut arī tā nebija pieņemamā diena, Ornella tomēr panāca, ka direktors viņu pieņēma. Ja direktora kungs viņai neticot, lai sūtot uz satikšanos par novērotājiem ne tikai to vienu cietuma oficieri, bet visus, kas vien viņam padoti. Tikai — bez tām divām restēm!

Vēlāk Džanīnla, klausoties Ornellas stāstījumu, šajā vietā pašapmierināti iesmējās: visu to viņa bija paredzējusi! Ornella ir pārāk skaista, lai cietuma direktors tai atteiktu. Plikpaurainais daiļā dzimuma cienītājs patiešām bija žēlīgi ievērojis viņas lūgumu. Tomēr Ornellas neatlaidība viņam šķitusi aizdomīga — Džordano paliek Džordano! — un par satikšanās novērotāju viņš norīkojis klibiķi no Kalabrijas ar greizo ģīmi.

Klibiķis bijis sirdīgi noskaņots. Sākumā mēģinājis Ornellu pārmeklēt, bet tā nejāvusi sev pieskarties. Un tad tas, lai velns viņu galīgi parautu, pamanījis, ka sinjora kaut ko tur aiz vaiga. Tas jau nav cilvēks, bet dzinējsuns! Viņš sācis iztaujāt, kas sinjorai esot zem mēles, viņa atbildējusi: «stiklene». Viņš pieprasījis, lai šī stikleni izspļaujot, un tad viņai nācies rakstiņu norīt. Jau otro reizi klibā dzinējsuņa dēļ viņa bijusi spiesta norīt tik riebīgu kumosu!

Viņai ļoti gribējies todien redzēt Renato, taču pieticis attapības un gribasspēka atteikties no satikšanās. Tā taču tik un tā būtu noritējusi bez kāda iznākuma lietas labā. Bet, ja Ornellai izdotos to klibo nelieti, kā nākas, nosūdzēt, tad varbūt viņai laimēsies pēc divām svētdienām trešajā, nākamā gada sākumā, izmantot jau esošo satikšanās atļauju. Un var gadīties, ka pēc nedēļas viņai līdzi uz Kastelfranko brauks sinjora Fortūna un nākamajā tikšanās reizē Ornellai nebūs jāredz pretīgais mūlis, kurš ir jau sašķiebies — jo ir taču dievs šajā pasaulē! — bet nav vēl pavisam greizs.

Pikucītis viņai spiedies rīklē — vai varbūt viņai tā tikai licies? — un acīs spiedušās asaras.

—   Neieredzu tavas greizās pēdas! — Ornella klibiķim uzkliegusi, apdedzinādama saviem zilajiem acu zibeņiem …

Atceļā Ornella satikās Milānā ar Džanīnu un pastāstīja par savu neveiksmi ar zīmīti.

Džanīna pārsteigumā uz brīdi palika bez elpas un nespēja izsacīt ne vārda, kas ar viņu gadījās visai reti.

—    Ko tu uztraucies? — Ornella iesaucās. — Es taču zīmīti noriju. Neviens nepamanīja. Pēc Jaungada varēs nodot citu zīmīti…

—    Citu zīmīti, citu zīmīti… — Džanīna bija audekla bālumā. — Ja mēs abas neko neizdomāsim, otru zīmīti vairs nebūs kam sūtīt. Un var iznākt, ka šie Ziemas svētki manam šefam ir pēdējie.

75

Etjēns atcerējās senu paradumu: Jaungadu sagaidot, jāuzģērbj pēc iespējas vairāk jaunu apģērba gabalu, lai gads būtu laimīgs. Bet kādi gan viņam tagad var būt jauni apģērba gabali? Jā, paciņā, kas saņemta uz Ziemas svētkiem, ir atsūtīta jauna zobu suka. Un viņš nolēma, Jaungadu sagaidot, ar to tīrīt zobus.

Itāliešiem cits paradums: viņi lād, peļ un visādi lamā veco gadu, plēš, lauž, sadauza un izmet mēslos visādas nederīgas mantas. Jaungada naktī visus itāliešus pārņem iznīcības dēmons. Jau tagad droši vien visur izmet pa durvīm visādas dranskas un suķes, uz ietvēm, gājējiem zem kājām, mētājas visādas drazas, lēveri un lauskas.

Bet ko gan no savām vecajām mantām var izmest ieslodzītais? Kāds no kameras izmeta saliektu alumīnija karoti, otrs — saplacinātu krūzīti, trešs — cauru kā tīkls dvieli. Labi, atlikušo laiku Etjēns vēl lietos veco zobu suku, bet Jaungada naktī to izmetīs un atvērs jauno zobu pulvera kārbu.

Paradums ir paradums. Cietuma dzīve nav notikumiem tik bagāta, lai nepiedalītos tik nevainīgā rotaļā…

Bet Džanīnai Etjēna nodoms nebija zināms. Un viņai bija pamats nopietnam satraukumam.

Saiņodama Ziemas svētku paciņu, viņa ielika tajā ari «Momento» ateljē izgatavoto pulveri. Skarbeks rūpīgi atvēra divas zobu pulvera kārbiņas, apmainīja tajās pulveri ar citu — izskatā līdzīgu un atkal aizvākoja kārbiņas ciet, cerot, ka izdosies Kertneru brīdināt ar zīmīti, ko Ornella nodos ar Renato starpniecību.

Pēc visiem aprēķiniem bija domājams, ka Ziemas svētku paciņu Kertneram izsniegs ceturtajā vai piektajā dienā pēc Ornellas tikšanās ar Renato. Un nav iemesla bažām, jo Kertners par paciņas saturu būs laikus brīdināts.

Etjēns jau sen bija lūdzis iesūtīt viņam kādu reaktīvu, lai viņš varētu lasīt ar neredzamu tinti rakstītas vēstules. Viņš taču nevarēja ierīkot kamerā veselu laboratoriju, lai attīstītu slepenrakstu ar desmitprocentīgo dzelzs šķīdumu! Vai ari rakstīt slepenu vēstuli, lietojot kādu sarežģītu reaktīvu.

Skarbeka sūtītais «zobu pulveris» ir visērtākais sle-. penraksta attīstītājs. Taču Etjēns par to laikus jābrīdina, bet brīdinājums nelaimīgā kārtā kavējās.

Džanīna nervozēja, ne mirkli nespēdama nomierināties. Ja nu viņš pēkšņi iedomājas ar šo «ķīmiju» tīrīt zobus? Un ja pulveris ir indīgs? Ja viņš izplaucēs muti? Saindēsies?

Jā, nelaikā bija mēģinājis liēgt kriminālais, nelaikā viņš bija zāģējis restes, nelaikā pie politiskajiem bija ielikts provokators — viss, viss nelaikā …

Džanīna pierunāja Ornellu, lai tā neatliek satikšanos uz nākamā gada otro svētdienu, bet brauc jau nākamajā dienā.

Pavadot Ornellu uz Kastelfranko vilcienu, Džanīna apbēra to padomiem:

—    Koķetē ar sardzes priekšnieku! Un, ja neesi pārāk dievticīga, uzkrauj sev grēku uz sirdsapziņas un notēlo cietēju direktora priekšā.

—   Jā, jo vairāk tāpēc, ka tas nebūs mans vienīgais grēks. — Ornella bezrūpīgi iesmējās.

—    Vai atceries, Ornella, — Džanīna teica, kad uzrunātā jau stāvēja vagona tamburā, — atceries, es tev neatbildēju, kad tu jautāji, kādēļ es tevi apskaužu… Tev atlicis skumt vientulība pusotra gada, un pēc tam tu visu mūžu būsi kopā ar savu Renato. Bet es atnākšu uz tavām kāzām, jau būdama vecmeita …

Aizbraukusi uz cietumu, Ornella tūlīt devās pie direktora un nebija vīlusies: viņu pieņēma. Ornella neskopojās ar klibajam uzraugam adresētiem lamu vārdiem. Viņa samīdīja to dubļos un putekļos. Viņa nejaušot ap sevi grābstīties un bāzt pirkstus mutē, viņa lūdzot direktora kungu pasargāt no tā bezkauņas ar raustīgo ģīmi. Lai jau Renato labāk skatoties uz savu līgavu cauri divām restēm, nekā redzot viņu raudam aiz rupjas pārestības. Tieši tā būtu noticis viņreiz, ja viņa pati nebūtu atteikusies no ilgotās tikšanās!

Ornella bija atbraukusi dienu pirms Ziemas svētku sestdienas, neveiksmīgais bēglis jau sēdēja stingrā karcerī, vainīgais zāģis un virve bija atrasti, cietumā viss atkal bija kārtībā, direktoram noskaņojums uzlabojies. Viņš bija tik laipns, ka pats pavadīja apburošo lūdzēju līdz durvīm.

Galu galā — kam gan tīk bojāt sev svētkus un sākt jauno gadu, ķīvējoties ar skaistu meiteni? Visi sargi, tikai ne «Primo vienmēr taisnība», bija kļuvuši laipnāki, jo bija saņēmuši Ziemas svētku balvas un tencinājumus. Pēc itāliešu ticējuma aizejošā gada pēdējās dienās un stundās nevajag ne ar vienu ķildoties, nevajag pamest darbu pusceļā, nevajag aizņemties naudu — tās visas ir sliktas zīmes. Un kas šajā laikā izturas rupji un ceļ traci, var nokļūt grēcinieku pulkā. Par tevi iesniegs sūdzību vai nu tieslietu ministrijai, vai dievam tam kungam.

Šoreiz «trešais liekais» bija labsirdīgais uzraugs ligūrietis. Tas neklausījās, ko Ornella kliedz cauri divām restēm. Bet viņa veikli pa vārdam vien izkliedza līgavainim visu, kas bija vajadzīgs. Ligūrietim likās — viņa atgādina līgavainim, ka ik rītu jātīra zobi ar pulveri … Vai kaut ko tamlīdzīgu.

Brīdinājums pienāca laikā. Jaungada naktī Etjēns izmeta jau galīgi nodilušo zobu suku, bet pulveri joprojām lietoja veco. '

76

Etjēns pārcilāja dofliās pagājušos Jaungadus, tie bija iespiedušies atmiņā labāk nekā Pirmie Maiji vai Oktobra gadskārtu svinības. Un nebija grūti uzminēt, kādēļ tas tā: Jaungadu viņi ar Nadju ikreiz sagaidīja

citā vietā — vai nu mājās kopā ar draugiem, vai kara akadēmijas klubā, vai pie Starostiniem, vai v restorānā.

Un atkal viņš nogrima atmiņās… Pievakarē viņš bija iegājis Galvenajā telegrāfā, lai uzmestu telegrammu saviem vecīšiem uz Gausiem un nosūtītu ierakstītas vēstules. Pie lodziņiem drūzmējās daudz ļaužu, bija jāizstāv gara rinda. Kāds spra'ucās citiem priekšā, aizbildinādamies: «Man tikai jānopērk markas!»— «Nu, ļaujiet taču cilvēkam vēlreiz ielīst bez rindas, pēdējo reizīti vecajā gadā!» Etjēns izsmēja nekauņu ar karakula cepuri galvā.

Klubā tajā vecgada vakarā bija patiešām jautri. Visi drūzmējās ap čigānu ar papagaili. Papagailis izvilka aploksnes, kurās atradās iepriekš sagatavoti pareģojumi. Jaungada svinību rīcības komiteja bija noņēmusies vairākas dienas, tos sacerot. No istabas, kur šie pareģoņi sēdēja, ik pa brīdim atskanēja smieklu brāzmas.

Etjēns vēl šobaltdien atceras, kas bija rakstīts papīrītī, kuru papagailis bija izvilcis viņam: «Jūs esat dzimis zem Oriona zīmes. Jūs bieži nogrimstat domās. Nedariet to! Neapgrūtiniet sevi! Griezieties pasūtījumu birojā! Pirmajā gastronomā tukšus traukus nepieņem.» Tajā vakarā viņi ar Nadju gandrīz nokavēja Jaungada sagaidīšanu. Važoni neizdevās dabūt, viņi panāca kādu tramvaju, kurš uz brīdi aizkavējās pieturā, jo sniegs bija aizputinājis vagona numuru, un motorists gaidīja, kamēr pārmijnieks to noslauka. Dažādu dzīvi dzīvo Maskavas naksnīgie tramvaji! Kad brauc mājās fabrikas «Parīzes komūna» vakara maiņa — vagonā ož pēc ādām; ja tramvajs braucis tādā laikā, kad teātros beidzas izrādes, — no vagona ilgi neizvēdinās smaržu elpa. Bet šajā vecgada vakara vēlīnajā stundā tukšais, caurspīdīgais tramvaja vagons bija it kā dzidras gaismas caurausts. Ādas rokturi, pie kuriem vairs nebija kam pieķerties, vienādi šūpojās pagriezienos. Pāris pasažieru lūkojās pulksteņos. Konduktore līdzcietīgi pamāja ar galvu uz motorista pusi, sacīdama: «Nelaimējās mums ar Dmitriju Petroviču. Skumīga dežūra!» Nadja paguva apsveikt gan konduktori, gan Dmitriju Petroviču: «Daudz laimes'Jaunajā gadā!» — un tūdaļ jau Ļova un Nadja izkāpa, tramvaja vagons aizripoja galīgi tukšs ,..

Bet atpakaļ brauca pa piesnigušo Maskavu kamanās — jau uz rīta pusi. Toreiz vēl virs ielām nekarājās lieguma zīmes — slīpi pārsvītrota zirga galva: pajūgiem braukšana aizliegta. Etjēnam nāk prātā, ka toreiz važonim viņš iedeva dzeramnaudā nevis desmit vai divdesmit kapeikas, bet veselu pusrubli, jo bija taču Jaungads…

Viņš vairs neatceras, kāda gada sākums tas bija, laikam 1925., taču atceras, ka toziem Maskavas ielās parādījās pirmie taksometri reno un fiati. Tad viņš pirmoreiz dzirdēja nosaukumu «fiats». Būtu jau varēts svētku gadījumā iztērēt lieku rubuli un izvizināties automobilī, kā to darīja nepmaņi. Bet vai tad noķersi līkumainajās Maskavas ielās jel vienu no tiem trīsdesmit automobiļiem, kas bija izkaisīti starp desmittūkstoš važoņiem?

Atausa atmiņā: viņi īrēja tumšu istabu ar logu uz gaiteni necilā namā Devku šķērsielā. Dzīvokļa saimnieces — māsas, šuvējas, — abas strādāja Dailes teātra tērpu darbnīcā. Viņas bieži savā starpā ķildojās, lamājās, kāvās, un īrniekiem nācās ķildnieces izšķirt. Bet uz Jelohovas dievnamu māsas arvien gāja viena otrai zem rokas, klusas un cienīgas un arī tad, kad rīkoja tračus īrniekiem, darbojās kopīgi un saskanīgi. Arī ģērbās viņas vienādi, vienādi abām bija izteicieni, vienāda gaume. Un, ja arī kādreiz tām bijuši atšķirīgi raksturi, tie sen jau nivelējušies. Reiz gadījās — viņas tiktāl satracināja īrnieku, ka tas zaudēja savaldību un izrāva pistoli no maksts; saimnieces spiegdamas, krustus pret svētbildēm mezdamas, izskrēja no istabas. Istabu viņam bija izīrējušas ar nosacījumu, ka svētbildi no sienas nedrīkst noņemt. Zem svētbildes bija novietots finiera galdiņš. Uz tā Maņēvičs izklāja kartes, kad studēja topogrāfiju vai taktiku.

Nadjai nebija pieklājīga tērpa, nebija ko ģērbt, lai ietu uz Jaungada sagaidīšanas sarīkojumu. Zila ševiota drānu viņš tai bija uzdāvinājis jau sen, taču trūka naudas, ar ko samaksāt par šuvumu. Un, lūk, ziemas sākumā, kad dzīvokļa saimniecēm atveda malku, īrnieks viņām teica: «Jums tik un tā jāņem palīgā sētnieks. Tad labāk es jums saskaldīšu malku, bet jūs uz Jaungadi pašujiet Nadjai kleitu.» Kopš tās reizes īrnieks, pārnācis no akadēmijas, ķērās pie cirvja. Viņš saskal-

dlja visu atvesto malku, bet māsas saimnieces vēl ilgi stiepa klāt no šķūnīša gadiem skaldītāju nepieveiktus zarainus stumbeņus un klučus. Nebija viegli pārvērst šīs drausmīgās siekstas par malkas šķiliņām. Nadja stāvēja tuvumā, vēroja, kā Ļova mokās, un raudāja. Viņa ienīda jauno tērpu jau pirms tā piegriešanas, sadiegšanas, pielaikošanas, pašūšanas un uzģērbšanas …

Un tagad, lūk, nāk 1938. gads, otrais gads kopš viņš aiz restēm. Cik to vēl atlicis, tādu bēdīgu svētku viņa mūžā? …

Kamerā valdīja pacilāta noskaņa, tovakar tā bija skārusi visus ieslodzītos — gan politiskos, gan kriminālos. Vecajā gadā, svētā Silvestra dienā, deva svētku pusdienu, visi saņēma pa porcijai makaronu un pa ceturtdaļai litra vīna.

Katrs kameras iemītnieks, kurš bija saņēmis svētku paciņu, deva savu daļu svētku maltītei. Ikkatram tika arī pa pāris šokolādes konfekšu no Kertneram atsūtītās paciņas. Bet rudmatis logu mazgātājs visus pacienāja ar panettone — Ziemas svētku rausi. Cits .biedrs sadalīja pa gabalam slaveno torti «dzukato»: šādu torti cep tikai Florencē, pēc apveida tā atgādina garīdznieka platmali.

Visu ilgas un cerības traucās kaut kur ārpus cietuma mūriem un restēm pie savām ģimenēm, kur tuvinieki un mīļotie patlaban sagaidīja Jauno gadu. Etjēns atcerējās, ka Baltkrievijā vecgada vakaru dēvē par «devīgo vakaru». Kādā ziņā jaunais gads būs devīgs Etjēnam? Jauns gads slēdz jaunu derību — pilns jaunu domu prāts, pilns jaunu vēlmju, cerību, vai gudrs tu, naivs vai kāds. Vien tam, ko smiltājs sedzis auksts, sirds cerībā vairš neatplaukst.

Un Etjēnam sirdī plaukst cerība. Bet kuriem gan viņš sevi lai pieskaita — dzīvajiem vai arī tiem, «ko smiltājs sedzis auksts»?

Jaungada vakars Etjēnam vispirmām kārtām jau tādēļ vien bija svētki, ka viņš labi zināja: šajā vakarā visi viņa tuvinieki — gan Nadja ar Taņu, gan Starostinu ģimene — domās ir kopā ar viņu. Vēl nesen viņam cietumā bija nogādāts tuvinieku sveiciens:

«Mans dārgais, laimīgu Jauno gadu! Mēs ar meitu mīlam Tevi, gaidām un gaidīsim.

N.. T.»

Reizē ar sveicienu Etjēns saņēma apstiprinājumu, ka vļņa pēdējā šifrētā zīmīte nonākusi galā, un arī šis apstaklis ievērojami pacilāja viņa garastāvokli vecā gada vakarā.

Gribējās domāt, ka šodien, Jaungada naktī, viņu neaizmirsis arī Vecais.

77

Dienu pēc tam, kad Hitlers bija okupējis Austriju, 1938. gada 12. martā, Bruno parādīja Kertneram no trešās kameras slepeni saņemtu zīmīti:

«Strausa pilsētā epidēmija.»

Kertneram, Bruno un citiem politieslodzītajiem Austrijas okupācija nenāca negaidīti. Jau februāra vidū fašistiskajos laikrakstos parādījās ziņa, ka federālais kanclers Sušnigs izsaukts no Vīnes pie Hitlera; viņam iesniegts ultimāts: triju dienu laikā viņam savā kabinetā jāiekjauj nacistiski ministri. 9. martā Sušnigs vēl izteicies, ka vēlams plebiscīts bet vakar esesieši sagrābuši kancleru tieši viņa rezidencē Balhauza laukumā. Hitlers okupēja Austriju, nebrīdinot par to Itāliju, un Musolīni uzņēma anšlusu kā nepatīkamu pārsteigumu.

Politieslodzītie saprata, cik asiņainas sekas draud izraisīt Austrijas okupācija. Tomēr nevienam visā cietumā šī jaunā ziņa neizskanēja tik traģiski kā Konradam Kertneram. Bruno tūlīt saprata: viņš ir atnesis savam draugam ļaunu vēsti. Jo saskaņā ar Sevišķā tribunāla spriedumu Kertners pēc soda izciešanas ir izraidāms no Itālijas. Un jāšaubās, vai Kertneru izraidīs uz to valsti, kuru viņš izvēlēsies. Visticamāk, ka viņu izsūtīs uz Austriju, jo te viņš ieskaitīts kā Austrijas pavalstnieks. Bet pēc anšlusa izsūtīšana uz Austriju ir nāve.

16. martā Musolīni parlamentā teica: «Robežas ir svētas, par robežām nestrīdas, tās sargā.» Taču viņa patoss drīz noplaka, sašutums aprima, duče kļuva piekāpīgs, paklausīgs un ar anšlusu samierinājās.

Pēc marta notikumiem Vīnē Kertneru vairākkārt izsauca uz nopratināšanu dažādi OVRA ierēdņi, kas tādēļ vien atbrauca uz Kastelfranko. No Turīnas ieradās aqī De Leo, tas pats tiesību zinātņu doktors, kurš bija pie

dalījies pirmajā Kertnera pratināšanā. Pabeigdams jauno Kertnera pratināšanu, doktors sacīja:

—    Tagad jums nekas vairs nevar palīdzēt. Jūs esat neizdevīgi izvēlējies sev dzimteni. Austrija vairs neeksistē. Vismaz jums ne.

Pagāja vēl dažas dienas, un Kertneru izsauca cietuma direktors.

Tajā dienā dežurēja Karuzo, viņš pavadīja ieslodzīto 2722 uz kanceleju. Kamēr viņi gāja pa garajiem gaiteņiem, pa kāpnēm, pāri cietuma pagalmam, Karuzo paguva pavēstīt ieslodzītajam 2722 daudz muzikālu jaunumu. Nesen Milānas firma «Voče dol padrone» ierakstījusi platēs visu «Bohēmu» ar Džilji piedalīšanos. Sakiet, ko gribat, bet Džina Cinja «Aīdā» dzied labāk nekā Marija Kanilja. Džina Cinja ir labākā Aīda, kas jebkad dzirdēta La Scalā. Ieslodzītais 2722 bija tik neuzmanīgs, ka paslavēja kādu modē nākušu provinces dziedoni.

—    Jūs uzskatāt, ka šim tenoram laba balss! Var jau būt, var jau būt… — Karuzo indīgi pavīpsnāja.

—    Tikai, kolīdz tiek pāri lūpām, tā tūdaļ pagalam..,

Karuzo jūsmīgi izsacījās par krievu dziedoņa Saļapina pēdējām viesizrādēm, tad pēkšņi sazvērnieka tonī ieslodzītajam 2722 vaicāja:

—    Kāpēc Batistīni dziedāja līdz septiņdesmit gadu vecumam un balss viņam bija tāda pati kā jaunībā? — Karuzo apstājās pie panīkuša firziķu koka un, ieturējis pauzi, piebilda: — Tāpēc, ka viņš divdesmit sešas ziemas no vietas nodzīvoja Krievijā. Krievu salā saglabājas gan jaunība, gan laba balss. Bet ko es jums stāstu! — Viņš apvaldīja smaidu. — Jūs taču Krievijā nekad neesat bijis,un nezināt, kas tas ir — īsts krievu sals. Bet es esmu dzirdējis, ka Krievijā varot pat acis izsaldēt…

Ieslodzītais 2722 nepievienojās Karuzo prātojumiem par Krievijas tēmām, pāri visam pagalmam viņš soļoja klusēdams…

—    Jums droši vien zināms par notikumiem Vīnē? — Ar šādu jautājumu Kertneru saņēma Džordano.

—    Nesen, kad nomira Gabriels d’Anuncio, Gordonas prefekts sinjors Ripo pa tālruni ziņoja Musolīni: «Ar sāpēm daru jums zināmu labu jaunu vēsti…» Bet jūs ar prieku darāt man zināmu sliktu jaunu vēsti…

Džordano apvaicājās, kā ieslodzītais jūtoties, un Kertners sūdzējās par aukstumu un badu. Arā marta vidus, bet cietuma mūri izsaluši līdz pamatiem.

—    Nosauciet, lūdzu, savu īsto vārdu, pasakiet, lūdzu, kur esat dzimis, un visas jūsu nelaimes tūdaļ izbeigsies, — cietuma direktors laipni ieteica; viņa balss skanēja draudzīgi un līdzcietīgi.

—    Man nav ko teikt.

Kertners stāvēja izģindis, ar pūlēm valdīdams kāsu, slēpdams aiz muguras uztūkušās rokas ar apsaitētajiem pirkstiem, tomēr stāvēja ar paceltu galvu un skatījās uz Džordano ar mierīgu pašcieņu, labi zinādams, ka ieaicinājums šajā kabinetā un visa šī saruna neko labu viņam nesola.

Direktora seja bija vēsa un neizdibināma. Ak, ja Etjēns tagad varētu zināt, kas slēpjas zem plikā galvaskausa, ko sedz vaļīga āda; viss skausts krunkains un rievains, it kā kādreiz tas bijis prāvāks, bet pēc tam sarāvies.

—    Atceros, toreiz, tiklīdz jūs nonācāt pie manis, es devu jums padomu atvieglināt savu likteni. Tas bija tad, kad jūs vēl nebijāt rīkojis bada streiku, kad mēs vēl nebijām saķildojušies.

—    Man nav ko teikt.

—    Jūs atkal runājat nepatiesību. — Džordano balsī jau bija dzirdama metāliska pieskaņa. — Būsim vaļsirdīgi! No kā jūs bīstaties? Mūsu sarunu neviens nestenografē. Izmeklēšana sen pabeigta. Tā ir vīriešu saruna bez lieciniekiem, divatā.

—    Jūs maldāties, sinjor, liecinieks ir. Redziet, kur viņš! — Kertners pamāja ar zodu uz Musolīni portretu virs direktora galda. — Domāju, ka šis liecinieks nerunās manā labā. Tas ir apsūdzības liecinieks.

Džordano seja tūdaļ kļuva salta. Patiesību nav patīkami dzirdēt pat tad, ja saruna norit divatnē.

—    Mēs ar duči esam pārāk atšķirīgi cilvēki, — Kertners pavīpsnāja. — Vienīgais, kas dara mūs līdzīgus,— mēs abi esam lidotāji amatieri…

—    Slepenpolicists, kuram tas bija uzdots, pārbaudīja jūsu leģendu uz vietas, — Džordano vēsi pārtrauca.

—    Viņš bija Vīnē, Nībelungu ielā 11, tas ir blakus operteātrim. Jā, jūs esat tur īrējis istabu. Bet tad jums bija cits uzvārds. Saimniece lika jūs sveicināt. Viņa

stāstīja, ka jūs bieži esot apmeklējis teātri. Ka jūs divreiz nedē|ā braucis uz lidlauku, lidojis ar planieri. Vienmēr staigājis ar fotoaparātu. Saimniece vēl šobaltdien glabā jūsu uzņemtās ģīmetnes: kundze ar lūgsnu grāmatu rokā, kundze ar mazmeitiņu, kundze ar sunīti…

«Nav taupījuši līdzekļus un sūtījuši slepeno uz Vīni. Tātad OVRA ļaudīm ļoti svarīgi noskaidrot, kas es esmu. Kaut arī pēc notiesāšanas pagajuši jau piecpadsmit mēneši.»

—   Municipalitātes padomnieks Vīnē neatzīst jūsu pases datus. — Džordano atkal ielūkojās papīrā uz galda.

—    Tagad jūs esat cilvēks bez pilsoņa tiesībām, jūsu pase anulēta. Tādā kārtā mūsu jurisdikcija vairs neuzskata jūs par ārzemnieku. Neatkarīgi no ta, kas jūs īstenībā esat — krievs, serbs vai austrietis…

Kertners paraustīja plecus.

—   Vai tad ir tāda valsts, kas atzīsies, ka viņas pilsoni apsūdz spiegošanā? Šodien ir pārbiedēta visa Austrija, ne tikai tas policijas ierēdnis, pie kura jūs meklējāt ziņas par mani…

—    Visas valstis glābj savus aģentus apmaiņas -ceļā, — direktors pieklājīgi atgādināja.

Kertners neko neatbildēja, bet klusībā nodomāja: «Kad mūsējie uzskatīs, ka tas ir iespējams, apmainīs ari mani. Atzīs par savu un apmainīs. Bet kā tas ietekmēs Pazudušā Dēla un visu pārējo likteni — to, kuri sēž sakarā ar manu lietu?»

—   Jūs tagad esat cilvēks bez dzimtenes, — cietuma direktors salti teica; viņa sejas izteiksme kļuva cieta kā akmens.

—    Būtu visai dīvaini, ja Austrijā tagad kāds sāktu par mani rūpēties. Kas vairs domās par kādu tur ieslodzīto, ja bez vēsts pazudis pats prezidents un federālais kanclers! -

—   Jāatzīst, ka jūs turaties stingri. Pat humoru neesat zaudējis. Bet es baidos, ka tas ir karātavu humors. Un jums neizdosies apmulsināt mani ar to, ka visu laiku runājat dažādās valodās.

—   Mēs ar jums runājam dažādās valodās ari tad, kad es runāju itāliski, — Kertners pasmīnēja.

Kertners jutās nelāgi, vārdu divkauja ar cietuma direktoru bija ļoti viņu nogurdinājusi, un viņš arvien

vairāk sašuta par to, ka stāv blakus tukšam krēslam, bet Džordano neaicina viņu apsēsties.

Laikam gan neviens cits nevienā Itālijas cietumā tik bieži kā Džordano nelietoja vārdus prego un per favore, kas nozīmē «lūdzu» un «laipni lūdzu». Sādu nieku dēj Džordano bija izslavēts — ne jau ieslodzīto, tikai apmeklētāju vidū — par pieklājīgu un labsirdīgu cilvēku.

Ja Džordano patlaban spētu nolasīt viņa priekšā stāvošā ieslodzītā 2722 domas, viņš dzirdētu: «Veiklais liekuli, rūdītais divkosi, jo laipnāks tu esi, jo bīstamāks un jo piesardzīgākam jābūt pret tevi.»

—    Atvainojiet, lūdzu, bet jūs pats esat vainīgs, — it kā iztālēm atskanēja Džordano metāliskā balss.

—    Jums jau sen vajadzēja uzrakstīt man vaļsirdīgu atzīšanos, paziņot par savu stāvokli piederīgajiem, un jūsu liktenis būtu atvieglots. Acīmredzot jūsu valstī uzskata jūs par zaudētu. Pa ilgiem gadiem es neatceros otra tāda gadījuma, ka notiesātais tā būtu svešumā pamesls. Par jums man nav ienākuši nekādi paziņojumi, nekādi lūgumi. Visās valstīs līdzīgos gadījumos interesējas par saviem ārzemēs notiesātajiem pilsoņiem. Un, lūdzu, es dodu izziņas, palīdzu, cik manos spēkos. Bet jūsu labā neviens nav ne pirkstu pakustinājis… Tiesa, vēl ziemā bija ieradies kāds nepazīstams kungs, tas uzdevās par advokātu no Šveices. Taču viņam nebija formālas pilnvaras ne no tuviniekiem, ne no kādas Romā akreditētas sūtniecības. Nācās parādīt viņam durvis.

«Slepenpolicijas provokācija?» Etjēns paguva nodomāt. «Netīra Džordano fantāzija? Vai mūsējo mēģinājums sniegt man palīdzību? Bet arī tādā gadījumā pagaidām nav jārāda nekāda ieinteresētība.»

—    Par advokātu no Šveices dzirdu pirmoreiz. Bet lūdzu atļaut man tikties bez lieciniekiem ar sinjoru Fabrīni. Viņš mani aizstāvēja pēc Milānas advokātu kolēģijas nozīmējuma.

Cietuma direktora stingo seju neskāra ne mazākā smaida atēna, arī viņa acīs nepavīdēja nekāda izteiksme, kaut gan iekšēji viņš par ieslodzīto 2722 pilnā kaklā smējās. Cietuma direktors šajā brīdī atcerējās, ka bija pierunājis Fabrīni, ejot uz satikšanos ar Kertneru, ņemt līdzi zem direktora palīga maskas OVRA aģentu Brambillu. Džordano zināja, ka ieslodzītais

Brambillu nekad nav redzējis un nepazīst. Taču Fabrīni bija ļoti piesardzīgs, viņš jau vairākkārt bija pārliecinājies, ka viņa aizstāvamajam piemīt ārkārtēja vērība. Un tad radās doma — aģentu Brambillu pārģērbt un nosēdināt uz sola, lai tēlo «trešo lieko».

«Un tagad Kertners, palīdzību meklēdams, lūdz satikšanos ar mūsu ziņotāju Fabrīni!»

—   Es nevis lūdzu, es pieprasu satikšanos ar savu advokātu, — Kertners pa tam uzstājīgi turpināja.

—    Manā stāvoklī ikkatra vēršanās pie likumības ir ne tikai vietā, bet pat obligāta, kaut gan man nav nekādu ilūziju par mūslaiku tiesas taisnīgumu. Es gribu būt pārliecināts, ka mans advokāts ir darījis visu likumīgi iespējamo, lai atvieglotu manu likteni.

Kertners tīšuprāt runāja kā saskaities un dziļi apslēpa smīnu par savu lūgumu. Jo šis uzstājīgais lūgums tika izteikts tikai tālab, lai novērstu uzmanību, lai slēptu no Džordano savu neuzticēšanos advokātam.

—    Es jums atļauju tikfanos ar advokātu Fabrīni bez lieciniekiem, — Džordano svinīgi sacīja, un šajā mirklī viņa seja varēja likties labsirdīga; tā bija uzvarētāja augstsirdība; viņš allaž kļuva labsirdīgs, kad izdevās uzvarēt psiholoģiskā divkaujā vai kad viņš iedomājās, ka ir uzvarējis. — Vai jums yēl kas no manis būtu vajadzīgs? Lūdzu!

—    Nekas, vienīgi tikšanās ar manu advokātu.

—   Man šķiet, ka mūsu pazīšanās jau sākās ar ķildu, — Džordano atgādināja. — Vai atceraties paciņu? Toreiz jūs visai nelaipni izsacījāt savu neapmierinātību, ka paciņā viss esot aiztikts ar netīrām rokām… Es izteicu stingru aizrādījumu uzraugam…

Kertners atmeta ar roku.

—   Tas bija tik sen. Un nebija jau vērts man toreiz ķildoties ar to «Primo vienmēr taisnība». Ir daudz sliktāk, ja ar netīrām rokām lien cilvēkam dvēselē…

—    Par ko sūdzaties?

—    Par grāmatu trūkumu, par aukstumu un badu.

—   Lūdzu, atzīstieties, un jūsu liktenis tiks atvieglots.

—   Varbūt es arī atzītos, — Etjēns dziļi nopūtās,

—   tikai cita liecinieka klātbūtnē…

Karuzo gaidīja konvojējamo gaitenī un, tiklīdz viņi palika vieni, atkal sāka runāt par mūzikas tēmām. Taču

ieslodzītais 2722 soļoja drūms, nerunīgs un neko neatbildēja.

Kad viņi gāja pāri cietuma pagalmam, Karuzo, klusēšanas nogurdinā'ts, sāka klusiņām svilpot «Bandera rossa».

Kertners ieklausījās un beidzot iesmējās. Viņš atcerējās Jakova Ņikitiča Starostina stāstījumu, ko tam savukārt stāstījis kāds vecs boļševiks, kurš savā laikā bijis ieslodzīts Ņerčinskas katorgas cietumā: turienes žandarmi, tiklīdz piedzērušies, dziedājuši: «Viņš nomocīts nebrīvē smagā», «Dzird jau važas skanam» vai «Pa nezināmām taigas takām». Citas dziesmas katorgas žandarmi nebija dzirdējuši, bet revolucionārās iemācījušies no politiskajiem ieslodzītajiem, kurus cietumā uzraudzījuši.

78

Šodien Etjēns»cietuma veikaliņā iztērēja pēdējos čentezimo, nopirka ceturtdaļlitra piena. Tikpat bēdīgā stāvoklī bija arī viņa kameras kaimiņi.

Un visbēdīgākais — viņš nezināja, kad un cik naudas viņam atsūtīs un vai vispār atsūtīs. Visu pārdodamo Džanīna jau bija pārdevusi.

Zēl, ka apcietināšanas dienā viņš bija uzģērbis jauno angļu drānas uzvalku, melnu ar baltām svītriņām; iepriekšējā vakarā viņš ar to bija operā. Pēc «sirsnīgas sarunas» ar diviem melnkreklainajiem milžiem angļu drānas uzvalks bija notraipīts ar asinīm. Bet par tādu uzvalku viņš būtu paēdis mēnešus divus trīs…

Cik ilgam laikam tagad pietiktu tās naudas, ko viņš pārskaitīja uz Ankas vārda Šveices bankā, ja ņem vērā, ka cietuma veikalā nav atļauts tērēt pāri par piecām lirām dienā? Iznāk gluži astronomisks skaitlis. Rēķinot pēc tagadējā liras kursa, viņš varētu, diezgan labi ēzdams, kvernēt cietumā… astoņi tūkstoši mēnešu.

«Varētu droši sēdēt cietumā vēl septiņsimt septiņdesmit gadu,» Etjēns rūgti pavīpsnāja.

Cik lielu naudu viņam izdevās pēdējā laikā sapelnīt ar patentiem, ar «Poseidona» firmas akcijām, ar līdzdalību «Neptūna» firmas peļņā, ar starpniecību par

vēja dzinēju pārdošanu! Nopelnīt un paglābt kopīga! lietai…

Džanīnai vienmēr bija prātā, ka šefam cietuma rēķinā vairs nav ne soldo.

Viņa nāca pie slēdziena, ka visvieglāk un visātrāk var pārdot rakstāmmašīnu, visjaunāko «Undervud» modeli. Taču, lai pārdotu, tā vispirms jāremontē, jānomaina divi bojātie burti «r» un «m». Viņa atcerējās, ka šefs arvien zobojās: rakstāmmašīna reizē šļupstot un raustot valodu.

Džanīna attapās: derētu vēl ierakstīt sarakstā kaut ko no vērtīgām mantām, kas it kā piederētu Kertneram. Tas viņai ienāca prātā jau ceļā, nesot rakstāmmašīnu uz darbnīcu Buenosairesas ielā, un viņa no pusceļa griezās atpakaļ. Cik rindiņu vēl var ierakstīt saraksta tukšajā vietā no «kamieļvilnas segas» līdz policijas komisāra parakstam? Vienu vienīgu rindiņu! Un tā jāieraksta pirms remonta — ar bojātiem «r» un «m» burtiem; citādi pierakstījums var tikt pamanīts.

Viņa vaicāja Tamārai: ko vislabāk ierakstīt? Priekšmetam jābūt pēc iespējas vērtīgākam, ar to beidzas visa mantu izpārdošana, jo tā ir pēdējā rindiņa. Pēc dažām dienām jautājums tika izlemts: Džanīna ierakstīja sarakstā nutrijas ādas kažoku ar šķērētas ūdrādas apkakli; tādu kažoku Gri Gri jau bija nopircis.

Rakstāmmašīna nošļupstēja un noraustīja valodu pēdējo reizi, tad tika izremontēta un nolikta pārdošanai.

Džanīna devās uz laikraksta «Gazetta del popolo» redakcijas sludinājumu daļu. Sludinājumu vajadzēja rakstīt ļoti lakoniski, jāmaksā par katru vārdu. Sestdienā un svētdienā sludinājums maksā dārgāk nekā darbdienās. Ja sludinājumu ievieto trīs dienas no vietas — atlaide. Džanīna bija iemācījusies taupīt, viņa tagad mācēja skaitīt ne vien liras, bet arī čentezimo, kurus sen vairs neprata skaitīt viņas līgavainis Toskano. Varbūt pretēji visiem iedzimtības likumiem viņa šo merkantilismu un skopumu ir mantojusi no patēva Paskuales?

Uz cietumu adresētā vēstule, kā vienmēr, bija rakstīta vēsi, uzsvērti lietišķā tonī. Viņa justos sarūgtināta, ja Kertnera kungs šaubītos, ka rakstāmmašīna realizēta visizdevīgākā kārtā. No 1100 lirām, kas dabūtas par

«Undervudu», nācies atskaitīt 150 liru par remontu un sludinājumu laikrakstā.

1938. gada 18. februārī Etjēns nosūtīja atbildes vēstuli:

«Gentillissima sinjora, pateicos par 17. decembra vēstuli, kā arī par to, ka Jūs tik ātri pārdevāt manu rakstāmmašīnu. Lūdzu, pieņemiet 200 liru par pūlēm, ieturot tās no dabūtās summas. Man ļoti žēl, ka esmu spiests aprobežoties ar tik nelielu kompensāciju par tik lielām pūlēm. Nosaukt tik niecīgu summu mani spiež nevis taisnīguma izjūta, bet tikai galīgās bezizejas apstākji.

Ļoti vilinoši būtu saņemt uz Lieldienām tādu paciņu, kura kaut cik atgādinātu to, ko Jūs atsūtījāt uz Ziemas svētkiem. Tikai marmelādes kārbas vietā lūdzu sūtīt desu vai sieru, tie barojošāki. Šokolādi labāk sūtīt tāfelītēs, nevis konfektēs — daudz svara iet zudībā papīru dēļ. Viss pārējais Ziemas svētku paciņā bija lielisks. Produktus, protams, Jūs pirksiet par to naudu, kas dabūta par «Undervudu». No atlikušās summas, atskaitot 200 liras, kas jāpatur Jums, 300 liras ar bankas čeku ierakstītā vēstulē atsūtiet uz mana vārda. Pārējo naudu lūdzu paturēt pie sevis līdz maniem turpmākajiem pieprasījumiem.

Advokāts Fabrīni neko man nav ziņojis par brāļu Plazeti firmas bankrotu. Ir gan firma! Nekad nebūtu domājis, ka ari starp dvīņiem gadās blēži! Varbūt esat ko dzirdējusi par viņu vekseļiem? Tie nebija ierakstīti sarakstā apcietināšanas dienā, un, pēc visa spriežot, man ir tiesības pretendēt uz pusi no summām, kas saņemamas pēc piedziņai nodotajiem vekseļiem, ja vien dvīņi atmaksās kaut daļu no šā parāda.

Jūsu laipno atbildi gaidot, sveicinu Jūs un jau laikus apsveicu ar Lieldienu svētkiem.

Ar pateicību Ķ. Ķ.»

Saņēmusi vēstuli no cietuma, Džanīna parasti tūdaļ zvanīja Tamārai, un viņas satikās, lai vēstule pēc iespējas ātrāk nonāktu pie Gri Gri. Runājot šoreiz, Tamāra

tūlīt manīja, ka Džanīnai dreb balss un uz satikšanos viņa atnāca ar saraudātām acīm.

Sākumā Džanīna negribēja neko teikt, bet vēlāk meitenīgi skaļi un drudžaini noraudājās; mazliet nomierinājusies, viņa padevās Tamāras uzstājīgajai iztaujai un pastāstīja.

Noskaidrojās, ka Džanīna ir dziļi aizvainota. Kā gan Kertnera kungs varējis uzrakstīt par tām 200 lirām?! «Nelielu kompensāciju par tik lielām pūlēm…» Pat tad, ja šefs būtu nodomājis, ka viņa atlaista no darba un cieš trūkumu …

Tamāra pārsteigumā palika bez valodas. Mīļo meitenīt, tu taču esi tik sapratīga, no kurienes tad pēkšņi šis apburošais, gandrīz bērnišķīgais naivums?

Vai tad nav skaidrs, ka Kertners ar nolūku izrakstās par tām nelaimīgajām 200 lirām, lai radītu iespaidu, ka tās ir gluži lietišķas attiecības? Lai atgādinātu cenzoram, ka Kertnera adresāte šādus uzdevumus pilda aiz materiālas ieinteresētības. Citādi vēl kāds no cietuma administrācijas (un tātad arī no slepenpolicijas) var sākt turēt sinjorīnu Espozito aizdomās, ka tā simpatizē ieslodzītajam 2722, kurš notiesāts par spiegošanu. Aiz tādiem pašiem apsvērumiem Kertners lūdz pārskaitīt viņam tikai 300 liras — lai viņu lietišķā sarakstīšanās neizbeigtos.

Džanīna jau slaucīja asaru pilnās acis.

—   Tiklīdz es no rīta nokrāsoju skropstas, man tajā dienā noteikti iznāk raudāšana. Vai redzat? Krāsa tek pār vaigiem…

Asaras ātri nožuva, taču balss viņai vēl ilgi bija dreboša un valgana …

Džanīna iesniedza cietuma direktoram lūgumu atļaut nosūtīt pa-ciņu uz Lieldienām un lūgumam pievienoja no laikraksta izgriezto sludinājumu par rakstāmmašīnas pārdošanu. Atļauja tika saņemta, bet paciņas svars bija uzrādīts minimāls: 4 kilogrami. Ar pazīstamo zilo zīmuli bija pierakstīts, ka ieslodzītais 2722 uzvedoties slikti, neievērojot cietuma iekšējos noteikumus, tāpēc vispār neesot pelnījis, ka tam sūta paciņu; atļauja dota tikai sakarā ar viņa nelāgo veselības stāvokli.

1938. gada 8. aprīlī rakstītā vēstule no cietuma pienāca ar lieliem svītrojumiem — ar melnu tušu bija

izsvītroti veseli teikumi, un tikai vēstules beigas bija paglābušās no cenzora rokas.

«…Gribētos vēl daudz ko Jums uzrakstīt, bet negribas rakstīt tikai tālab, lai sagādātu izklaidēšanos cietuma direktoram vai cietuma cenzoram un papildinātu viņa arhīvu ar vēl vienu nenosūtītu vēstuli.»

Vēstulē bija gari prātojumi par sliktu laiku, kaut gan īstenībā viņš nezinot, cik pēdējā nedēļā bijis saulainu dienu, cik lietainu.

Ne Džanīna, ne arī Tamāra nesaprata, par ko te runa, bet Gri Gri tūlīt uzminēja, ka Etjēns ir sēdējis stingrā karcerī — bez dienas gaismas.

Līdz ar paciņu Kertneram nosūtīja arī Lieldienu atklātni. Skarbeks meistariski izgatavoja mazās Taņas Maņēvičas ģīmetni, līdzīgu salkanām svētku atklātnēm. Ģīmetni ierāmēja pūpolu zari, bet atklātnes augšējā stūri no pāršķilušās olas patlaban rāpās laukā brīnumainā kārtā jau krietni uzbarojies cālēns. Atklātni nosūtīja uz Bruno vārda, varēja nešaubīties, ka viņš šo mīklaino kartīti parādīs kaimiņam.

Nākamajā vēstulē Kertners caur puķēm ziņoja, ka meitas ģīmetni saņēmis. Vēstulē atkal bija cenzūras svītrojumi, tomēr to bija daudz mazāk.

«… zinu, ka lasīt to visu, ko es rakstu, nemaz nav tik interesanti,» Kertners rakstīja Džanīnai 1938. gada 12. maijā. «Bet es lūdzu Jūs būt augstsirdīgai un piedot. Mana pļāpība nav nekas cits kā vēlēšanās dot izeju savam sašutumam, kas tomēr nav traucējis mani pa šo laiku spert vēl vienu soli uz priekšu.

Man atlicis nosēdēt tieši 79 mēnešus, esmu nosēdējis jau 65 (protams, ja ņem vērā pagājušā gada 15. februāra amnestiju)… Cietumā laiks velkas ilgi, bezgala ilgi, jaukuma dzirkstis tajā iemet vienīgi Jūsu lietišķās vēstules; tās es negribot iemācos no galvas — tik bieži es tāspārlašu. Uz Lieldienām Jūs-atkal ieradāties kā glābējs eņģelis, kuram rokās bija četri kilogrami smaga paciņa. Toties — cik barojoša!

Mani sodīja ar paciņas svara samazinājumu, bet Jūs zaudējumu atsvērāt ar lielāku kaloriju daudzumu. Tencinu Jūs par katru kaloriju — lielu un mazu!

Pēc cietuma ārsta ieteikuma es vairs pavisam nesmēķēju, tāpēc cigaretes vairs nesūtiet. Nākamajā reizē tabakas tiesu varat izlietot pēc saviem ieskatiem vai arī palielināt šokolādes daudzumu. Mēs šeit dodam priekšroku markai «Pcrudžīno». Jūsu sūtītā šokolāde tika nogaršota jau pirmajā dienā, un sabiedriskā doma atzina to par teicamu.

Atsūtiet vēl gabaliņu ziepju «Gibs» — mazo.

Nav mēra pateicībai par Jūsu žēlsirdīgajām rūpēm. Lai debesis Jūs svētī!

К. К.»

Pēc šīs vēstules spriežot, Kertners jau bija iemācījies rakstīt no cenzora viedokļa gluži nevainojami, tomēr pateica pašu nepieciešamāko. Katra vēstule izklausījās kā direktora klātienē rakstīta.

Kad Tamāra skaļi lasīja šo vēstuli, Gri Gri pēc piezīmes, ka sabiedriskā doma atzinusi šokolādi par teicamu, smagi nopūtās.

—    Re, re, sabiedriskā doma… Visu viņš izdala…

—    Ko tad viņš lai dara? Lai ēd viens? Viņiem taču kamerā komūna. Ari itālieši droši vien saņem paciņas, un arī viņi dalās …

—    Iespējams, — Gri Gri vēlreiz nopūtās.

Tomēr pienāca diena, kad «Undervuds» bija apēsts līdz pēdējam burtam un Gri Gri kopā ar Tamāru un Džanīnu lauzīja galvu — ko darīt tālāk. Kas gan vasaras sākumā pirks dārgu kažoku, kad īstenībā tam jāguļ lombardā?

Satraukums pieauga, kad viņi uzzināja, ka Kertneram nav naudas pat medikamentu apmaksai. Pēdējā laikā viņš vairākkārt bija sēdējis karcerī, ari stingrajā, un viņa plaušām tas ļoti bīstami.

Džanīna, Tamāras samācīta, aizplīvurotā formā lūdza Kertneru uzvesties pakļāvīgāk. Vēstules tekstu uzmetot, Tamāra pūlējās pārtulkot itāliski krievu izteicienu «не лезть на рожон», kas nozīmē — neskriet ar pieri sienā, bet tas viņai neizdevās.

Gri Gri nomocījās, meklēdams iespēju Etjēnam palīdzēt, tomēr neko jēdzīgu neizdevās izdomāt.

Un tad Džanīna teica: viņa pārskaitīšot uz cietuma veikalu tās 200 liras, ko saņēmusi «kā nelielu kompensāciju par lielām pūlēm». Un ziņošot Kertneram, ka šī nauda viņai izmaksāta aiz pārskatīšanās.

Protams, tas bija zināms risks, varēja nokļūt saraksti cenzējošā policijas aģenta aizdomās. Džanīna tomēr riskēja, un pēc dažām dienām sardzes priekšnieks ieslodzītajam 2722 paziņoja, ka uz Kertnera vārda viņa personiskajā rēķinā ienākušas 200 liras no kādas tirdzniecības firmas Milānā.

79

Kertners cieta no aukstuma vairāk nekā viņa kameras biedri. Kā varētu sasildīties? Ak, ja viņš varētu uzaut otru pāri vilnas zeķu, ak, ja kamerā pēkšņi kā uz burvja mājienu parādītos «skaldino» — dzelzs trauks ar kvēlojošām oglēm! Rudens un ziemas saltajās dienās viņš bieži atcerējās Milānas kantori; tur pie viņa rakstāmgalda bija centrālās apkures baterijas. Tikai divas sekcijas, bet Itālijas ziemai bija pietiekami. Viņš tagad ar lielu patiku glaudītu ar pirkstiem karsto dzelzi. Vienīgais ātri dziestošais siltuma avots kamerā ir zupas bļodiņa. Var sildīt pirkstus, turot bļodiņu rokās, taču — jo ilgāk sildīsies, jo vatrāk atdzisīs zupa. Ja būtu nauda, varētu pirkt sveces: savs plīvojošs siltuma avots. Dažreiz Bruno izdevās atnest Kertneram karstu ūdeni no katla mājas; tas nederēja dzeršanai, bet varēja sagatavot vanniņu kājām.

Arī vissaltākajās dienās Kertners nepārtrauca nodarbības. 2. kamera mācījās kustoties! Skolnieki, tāpat kā skolotājs, ietinušies savās brūnsvītrainajās segās, nemitīgi staigāja virtenē pa kameru.

Arī avīžu jaunumi kļuva par nodarbības tēmām. Kertners referēja par starptautisko stāvokli, balstoties uz ziņām, ko izdevās smelties ilustrētajos fašistisko laikrakstu svētdienas izdevumos, un arī uz tām ziņām, kas ienāca no citām kamerām. Sevišķi daudz politiska rakstura jaunumu Kertneram ziņoja kriminālie.

1937.  gada 7. jūlijā japāņi iebruka Ķīnā. Ap saules

lēktu japāņu ordas, zobenus vēzējot, brāzās pār Marko Polo tiltu un triecās tālāk Ķīnas teritorijas iekšienē. To visu dēvēja par «Ķīnas incidentu». Un Ķertners tam veltīja nodarbību, dalījās savos iespaidos par Ķīnu.

Cietumsargs «Primo vienmēr taisnība» pienāca pie restēm un ar ļaunu prieku rādīja avīzi. Lieliem burtiem saliktie virsraksti kliedza par fašistu kārtējo uzvaru Spānijā. Sim Primo nav lielāka prieka kā paziņot ieslodzītajam 2722 sarūgtinošus jaunumus, sagādāt tam nepatiksmes, atriebties par seno pārestību. Bruno apgalvoja, ka neesot atriebīgāku un ļaundabīgāku cilvēku par sardīniešiem. Klīda baumas, ka cietumsarga «Primo vienmēr taisnība» dēls karojot Garibaldija vārdā nosauktajā bataljonā pie Luidži Longo; viņš nolādējis tēvu un aizgājis no mājām; pēc tam tēvs kļuvis vēl niknāks.

Kertners domāja ne vien par nelieti Primo, kurš šodien dežurē un saindē viņam dzīvi. Viņš domāja par visu cietumsargu slāni. Starp tiem pagadās arī ne visai slikti cilvēki, kāds ir Karuzo. Tomēr viss šis ar smagiem atslēgu saišķiem apkrāvies pūlis pastāv tikai tādēļ, lai sagandētu viņam un viņa biedriem dzīvi.

No visas periodiskās preses politiskajiem atļāva bez izgriezumiem lasīt tikai laikrakstu «Domenica del corriere» un «Tribūna illustrata» lustrētos svētdienas pielikumus, kā arī bērnu laikrakstu «Corriere di piccoli». Pārējās avīzes un žurnālus izskatīja cietuma cenzūra un dažus rakstus, bet citkārt pat veselas lappuses nozieda ar melnu krāsu.

Par Krieviju netīrās fašistu lapeles ieminējās reti. Par visu ievērojamo, kas tur notika, starp citu, arī par nozīmīgajiem lidojumiem, par Ziemeļpola sasniegšanu, rakstīja skopi.

Tomēr kādā no «Domenica del corriere» numuriem negaidot tika publicēti fragmenti no Papaņina dienasgrāmatas, ko tas bija rakstījis Ziemeļpolā, un pārdrukāta viņa radiogramma «Divsimt dienas uz ledus gabala». Kas zina, kāpēc fašistiskā avīze to bija iespiedusi? Vai arktiskās eksotikas dēļ? Vai ari atcerējās, kā krievi glāba Nobiles Ziemeļpola ekspedīciju?

Uz Etjēnu ļoti spēcīgu iespaidu atstāja ieraksti par četru ziemotāju cītīgajām ikdienas nodarbībām uz ledus gabala.

«24. jūnijā. Zeņa sāka mācīt man un Ernestam meteoroloģiju.»

«19. septembris. Pjotrs Petrovičs mācās angļu valodu. Viņš nolēmis veltīt šai valodai katru dienu vienu stundu.»

«Strādājam ne mazāk kā piecpadsmit stundas dienā, aizmiegam kā nosisti.»

«Ikkatra no šīm divsimt dienām bija nepārtrauktu zinātnisku novērojumu pilna. Strādājot 12, 16 stundas dienā, mēs nemanījām, kā aizritēja laiks.»

Etjēns jutās pat saviļņots, izlasot šos ierakstus. Tad lūk, kur ir pašaizsardzības līdzeklis! Darboties, strādāt, lai nemanītu, kā paiet laiks!

Kā gan polārpētnieks Siršovs varēja zināt, ka tieši viņš pārliecināja ieslodzīto 2722 par nepieciešamību mācīties valodas? Kas gan viņš, Etjēns, par revolucionāri! audzinātāju, ja, mācot citus, pats nemācās? Viņš cieši nolēma sekot sava tautieša — tālā un nepazīstamā Pjotra Petroviča paraugam, kurš, atrazdamies uz ledus gabala kaut kur pie Ziemeļpola, mācās angļu valodu.

Apbrīnojami skaidri Etjēns pēkšņi atcerējās, kā bija izpildījis anketu pirms daudziem gadiem, kad viņu pirmoreiz ieaicināja Izlūkošanas pārvaldē. Šķiet, viņš toreiz bija pārāk stingrs pret sevi, kad, atbildot uz jautājumu par valodu prasmi, anketā ierakstīja: «franču — brīvi, vācu — vājāk, angļu — vāji». Šodien viņš bez mazākās šaubīšanās varētu ierakstīt: «franču, vācu, itāliešu — brīvi, angļu — gandrīz brīvi, spāņu — vāji». Lūk, tādēļ viņš arī nolēma, kamēr atmiņa vēl klausa, ķerties pie spāņu valodas. Kāpēc gan palikt puspratējos, kāds viņš jutās savos braucienos pāri Pirenejiem uz Barselonu, uz Seviļu? Pat tad, ja viņam nekad vairs nenāksies būt Spānijā, valoda noderēs.

Nupat nesen Džanīnai bija izdevies pārdot vēl šo to no viņa mantām (tad vēl bija ko pārdot), un Etjēns cerēja, ka direkcija viņam atļaus pasūtīt vārdnīcu, gramatiku, kā arī Servantesa «Donu Kihotu» un «Paraugnoveles» — protams, spāņu valodā.

Direktors patiešām atļāva, un Etjēns ar lielu nepacietību gaidīja pienākam no Boloņas grāmatu tirgotavas spānisko sūtījumu. Kad gan ieradīsies viņu kamerā

ilgi gaidītais sarunu biedrs Migels Servantess de Saved ra?

Līdz galam piepildīt katru dienu ar nodarbībām’un mācībām — tā vieglāk pasargāt miesu un garu no postošās cietuma ietekmes, no nomācošajām likstām un grūtībām. Bruno šajā sakarībā piezīmēja: pat zīdtārpiņš ietinas kokonā, lai izdzīvotu nelabvēlīgā vidē.

1938.  gada aprīļa vidū cietuma uzraugs Primo pirmais paziņoja, ka spāņu fašisti pie Vinarosas aizsnieguši Vidusjūru un tādā kārtā pārgriezuši republikas teritoriju divās daļās. No tā paša uzrauga nāca ziņa, ka republikāņiem nav izdevies ieņemt Avilas pilsētu, viņu uzbrukums beidzies ar neveiksmi. Avīze šo brīnumu piedēvēja pilsētas aizstāvei svētajai Terēzei. Dienu no dienas bija gaidāma Malāgas krišana.

Ne vienu vien bezmiega nakti Etjēnam sagādāja vēstis no Spānijas. Taču ne mazāk satrauca arī ziņas par ievērojamu valstsvīru un karavadoņu arestiem Padomju Krievijā.

Ar smagu sirdi Etjēns izlasīja avīžu ziņu, ka tiesai nodots Tuhačevskis un liela militāru darbinieku grupa. Tuhačevskis sen bija Etjēna mīlulis. Viņš nekādi nevarēja samierināties ar domu, ka Tuhačevskis — tautas ienaidnieks, viņš negribēja ticēt šai ziņai. Tuhačevskis imperiālistiskā pasaules kara laikā bija vācu gūsta, vairākkārt mēģināja bēgt. Laikam tikai piektais bēgšanas mēģinājums bija sekmīgs — viņam izdevās atgriezties Dzimtenē un iestāties Sarkanajā Armijā. Šķiet, Tuhačevskis vācu gūstā bija mocījies divarpus gadu. Vai tiešām viņu tiesā par to, ka bijis gūstā?

Ja nu pēkšņi kāds apsūdz Etjēnu par to, ka viņš ir fašistu gūstā?

Taču par to negribējās domāt — jo vairak tādēļ, ka starp 2. kameru un Dzimteni vēl pletās ilgi jo ilgi ieslodzījuma gadi.

Augusta sākumā «Primo vienmēr taisnība» parādīja caur restēm avīzi, kur bija ziņots par japāņu uzbrukumu padomju robežai. Japāņi aiz Hasana ezera sagrābuši sopkas Zaozernaja un Bezimjannaja un pavirzījušies padomju teritorijā četri kilometri. Bet, kad japāņus pagalam sakāva, kad Japānas sūtnis Sigemicu Maskavā lūdza kauju izbeigt un sākt miera sarunas,— cietuma uzraugs to noklusēja.

Septembri Kertners un kopā ar viņu visa 2. kamera ar satraukumu uzzināja par nodevīgo Minhenes nolīgumu, sašuta par Cemberlena un Daladjē rīcību, un Kertners tad teica, ka viņu bailība būs par cēloni daudz lielākam upuru skaitam un izraisīs daudz lielāku asins izliešanu nekā jebkāda Hitlera cietsirdība.

—    Pareizi mēdz sacīt, ka muļķībai vēsturē neesot mazāka loma kā prātam.

1938.   gada rudenī Kertners nolasīja lekciju par internacionālismu, jo Musolīni bija sācis antisemītisma kampaņu. Septembra sākumā parādījās pirmie antisemītiskie likumi, izšķīlās žurnāls «Rases aizsardzība», nodibinājās institūts ar tādu pašu nosaukumu. Kertners savā lekcijā balstījās — pēc atmiņas — uz Maksima Gorkija cara laikos sarakstītajiem apcerējumiem un pierādīja, ka tas, kurš realizē diskrimināciju, pats sev nodara morālu ļaunumu. Protams, ļaunumu, ko rada antisemītisms vai melnās rases nicināšana, visvairāk izjūt li\ kas ir šīs diskriminācijas upuri. Bet vai tas itālietis, kurš uzskata sevi augstāku par arābu, ebreju vai etiopieti, nekļūs par savu zemisko aizspriedumu upuri? Pat tad, ja šis itālietis ir pats duče, kuram vienmēr taisnība…

Vēlāk Primo vaibstījās aiz restēm un bļāva: «Madride ir uz ceļiem!» Viņš aizraudamies stāstīja, ka Francijā ierīkotas nometnes internētajiem republikāņiem, avīzi vicinādams, rādīja, ka Anglija un Francija oficiāli atzinušas ģenerālisimusu Franko. Tas bija 1939. gada februāra beigās.

Visi nedēļas izdevumi ievietoja fotoattēlus: vācieši uz robežas lauž ceļu barjeras, gāž robežstabus. Fašistu iebrukums Čehoslovakijā Kertneru un viņa kameras biedrus satrieca.

80

Kertners saņēma no Modenas profesora zāles un lūdza, lai viņu pieņem cietuma ārsts. Viņam bija atsūtītas divdesmit ampulas, lai izietu zināmu ārstēšanās kursu.

Varēja manīt, ka cietuma ārstam nav nekādas patikas ar ieslodzīto 2722 tik ilgi noņemties. Un Etjēns

bija sašutis, ka viņu uz patālo lazareti veda, saslēgtu rokas dzelžos.

Injekcijas dūriens bija tik sāpīgs, it kā ārstam rokās būtu nevis injekcijas adata, bet īlens. Vai tas tikai sliktā garastāvokļa dēļ vai tikai tādēļ, ka Kertneram, kreklu noģērbušam, salst? Un blakus, kā parasti, klusēdams dirn Vēzis Vientuļnieks.

Cietuma ārsts, negribēdams pats sev atzīties, ka injekcijas viņš izdara slikti, nemākulīgi, arvien vairāk noskaitās un sāka pacientu uzrunāt ar «tu».

Katrā cietuma kamerā pie sienas ir piestiprināta tabula, kur uzskaitīti ieslodzīto uzvedības noteikumi; tur uzrādīts arī, kā ieslodzītajam jāuzrunā cietuma administratīvais personāls un kā personālam jāuzrunā ieslodzītais. Pirmajā gadījumā jālieto visaugstākā pieklājīgas uzrunas forma — «lei», bet otrā gadījumā — daudz demokrātiskāka forma — «voi». Forma «lei» prasa, lai pie uzrunājamā vērstos kā pie trešās personas. Piemēram, nevis «lūdzu jūs, sinjor ārst», bet gan «es lūdzu sinjoru ārstu». Vēlāk Musolīni, tēlodams derriokrātiju, uzbruka šai aristokrātiskajai uzrunas formai. Taču uzrunāt ieslodzīto ar «tu» — tas ir vispār pret noteikumiem.

Ieslodzītais 2722 piezīmēja:

—    Sinjors ārsts uzrunā mani pretēji noteikumiem.

Ārsts spītīgi turpināja uzrunāt ar «tu».

—    Es vēlreiz lūdzu sinjoru ārstu pieturēties pie noteikumiem. Citādi arī es būšu spiests pāriet uz «tu».

Viņi saķildojās, un ieslodzītais 2722 pieprasīja, lai viņu nekavējoties sūta atpakaļ uz kameru.

Nākamajā dienā vajadzēja izdarīt otru injekciju. Kā rīkoties? Iet atkal pie tā nekauņas, kurš neprot šļirci turēt rokās? Etjēns nolēma tā pakalpojumus vispār neizmantot. Bet ārsts bija atcerējies, ka ieslodzītajam vajadzīga injekcija, un atsūtīja pakaļ sargu. Ieslodzītais 2722 atteicās iet. Viņu izsauca sardzes priekšnieks. Tam priekšā uz galda bija ārsta sūdzība. Sardzes priekšnieks tomēr nesteidzās izdarīt secinājumus.

—    Varbūt jūs sinjoram ārstam atvainosieties?

—   Nē, es pieturējos pie jūsu noteikumiem. Jūs taču esat kārtības sargātājs. Kāpēc pārkāpt kārtību?

—    Tu, jūs, tu… Vai tad tam kāda nozīme? Teiksim, man ir kalpone. Es viņai saku «jūs», bet jebkurā brīdī

varu iespert ar kāju pa dibenu. Ja sinjors ārsts būtu jūs aizskāris ar darbību… Vienīgi pateicis «tu»…

—    Es prasu, lai tiktu ievēroti noteikumi…

—   Ja tikai viņš jūs labi ārstētu… Ar to tiek pausta ārsta cieņa pret pacientu.

—    Ja viņš būtu gados vecāks par mani, tad — cita lieta. Bet tagad — lai izturas saskaņā ar noteikumiem.

—    Nu tad saskaņā ar noteikumiem dabūsiet karceri.

Palicis viens, Etjēns atzina, ka darījis nepareizi, pārsteidzies un vieglprātīgi pārtraucis sākto ārstēšanās kursu. Varbūt aiz spītības viņš tomēr nebūtu gājis uz otro injekciju, bet tieši tajā dienā Renato saņēma Kertneram sūtītu zīmīti.

…Jādara viss, lai tuvākajās dienās nokļūtu lazaretē, kas atrodas atsevišķā ēkā ārpus cietuma mūra sienas. Jāizpēta, kā tur nostādīta ieslodzīto apsardze, un jāziņo paša apsvērumi par bēgšanas iespējām, ņemot vērā, ka no ārpuses tiks sniegta visa iespējamā palīdzība. Gri Gri bija atsūtījis arī pēdējo Vecā rīkojumu:

«…speciālas ārstēšanās nolūkos jāpārceļas uz privātu klīniku vai cietuma lazareti, no kurienēs varētu bēgt…»

Pēc dažām dienām sinjors ārsts saņēma no ieslodzītā 2722 pieklājīgu vēstuli ar atvainošanos. Sakarā ar veselības pasliktināšanos ieslodzītais lūdza neatliekami turpināt ārstēšanas kursu un visas atlikušās deviņpadsmit injekcijas izdarīt cietuma lazaretē. Lai cik grūti viņam sliktā veselības stāvokļa dēļ staigāt turp un atpakaļ, ieslēgtam rokas dzelžos, viņš ar mieru darīt arī to, ja tāds ir likums. Franču paruna pareizi mēdz sacīt, ka «pacietība esot nabago medicīna». Sinjors, būdams medicīnas darbinieks, protams, zina, ka cietums pat ļoti nosvērtus cilvēkus padara neiecietīgus un viegli uzbudināmus, kur nu vēl slimus.

Kastelfranko cietuma ārsts, slepenais ziņotājs, protams, nevarēja uzminēt cēloņus, kas 'pamudinājuši ieslodzīto 2722 kļūt tik pakļāvīgam. Jo tikai nupat pēc ārsta pieprasījuma viņš bija «nopelnījis» astoņas diennaktis karcera.

Abi — ārsts un pacients — izlikās, ka viss aizmirsts, nekādas ķildas nav bijis. Ārsts uzrakstīja izziņu par

ieslodzītā 2722 slikto veselības stāvokli un apliecināja, ka patlaban nebūtu ieteicams pārvest viņu uz karceri.

Izdarīt injekcijas viņš diemžēl arvien vēl nebija iemācījies: katrs dūriens joprojām līdzinājās sāpīgai operācijai.

Kad Etjēnu pārņēma ciešanas, viņš ilgojās redzēt pie savas gultas vistuvākos cilvēkus — Nāciju vai Zinu Starostinu, Jakova Ņikitiča sievu. Jā, ja kāda no tām abām izdarītu viņam injekcijas vai liktu kompreses, veseļošanās ietu uz priekšu daudz straujāk. Tiesa, Nadja jau sen vairs nestrādā šajā specialitātē, bet nevar taču feldšere aizmirst visu to, ko kādreiz pratusi.

Viņš cerēja, ka no Modenas atsūtītās zāles noņems sāpes krūtīs, palīdzēs pārvarēt Jaunā kāsa lēkmes, kad tik sāpīgi kašā rīklē, skrāpē, plēš, dīrā.

Etjēns ar savu profesionālo novērošanas spēju jau pēc dažām dienām bija izpētījis visus apstākļus: kā nostādīta lazaretes apsardze, kāda sargiem dienas sadale, kāds dežūru grafiks, cik resni dzelzs stieņi sarūsējušajām loga restēm, cik atslēgas šķir viņu no brīvības.

Laikam tāpēc, ka Etjēns bija nokļuvis cietuma lazaretē un viņu nodarbināja bēgšanas plāni, viņš daudz domāja par savu vecāko brāli.

81

To, ka arestanti izbēg no cietuma lazaretēm, Etjēns zināja jau no mazām dienām. Viņam bija deviņi gadi, kad vecākais brālis, notiesāts uz ilgāku laiku cariskajā katorgā, izbēga no Bobruiskas cietokšņa.

2aks Maņēvičs bija arestēts par hektogrāfa, proklamāciju un ieroču glabāšanu — sešpadsmit mārciņas dinamīta, brauniņš un patronas. To visu soda bataljona zaldāts Zaks Maņēvičs slēpa kazarmā.

Viņš sēdēja cietokšņa virssardzē. Kamerā bija trīsdesmit pieci cilvēki, notiesāti par sacelšanos soda bataljonā Bobruiskas cietoksnī 1905. gada 22. novembrī. Trīspadsmit cilvēkiem piespriests nāves sods, pārējiem — katorga vai ilgi gadi arestantu rotās.

Pēc sprieduma pasludināšanas grupa katordznieku sāka gatavot bēgšanu. Taču izrādījās, ka viens no notiesātajiem ir provokators. Kamerā izdarīja rūpīgu

kratīšanu un zem akmens grīdas atrada svārpstu, lauznīti un šņaucamo tabaku. Provokatoru kamerā vairs neatveda. Drīz noskaidrojās, ka par nodevību viņam piecpadsmit gadu katorgas vietā iedoti seši gadi arestantu rotās.

Maņēvičs un viņa biedri tomēr neatmeta domu par bēgšanu, taču bija skaidrs, ka no cietokšņa virssardzes vairs neizbēgt. No kāda «apzinīga» zaldātiņa Maņēvičs uzzināja, ka pirms dažiem gadiem viens uz nāvi notiesātais laimīgi izbēdzis no cietokšņa lazaretes. Bet kā veseli arestanti lai nokļūst lazaretē?

Trīs veikli izlikās par prātā jukušiem. Vēl divi nokļuva lazaretē pēc tam, kad bija dzēruši tējkannā sagatavotu mahorkas novārījumu un vēma ar zaļām putām uz lūpām. Vēl divus nosūtīja uz lazareti pēc tam, kad tie bija sadabūjuši šļirci un ieinjicējuši sev koka eļļu — viņiem uztūka limfas dziedzeri.

Simulanti lazaretē gaidīja Maņēviču, viņam bija sakars ar vietējo sociāldemokrātu (boļševiku) organizāciju.

Bet kā lai viņš nokļūst lazaretē? Pierunāja kādu notiesāto biedru iebelzt Maņēvičam pa galvu ar smagu krūzi, lai viņš paģībtu. Biedrs pārcentās, Maņēvičs nogāzās no kājām, applūdis asinīm, un ilgi viņu nevarēja dabūt pie samaņas. Žandarmi baidījās no provokācijas, baidījās, ka var izcelties kaušanās, un sacēla trauksmi, izsaucot visu sardzi pie ieročiem. Sardzes priekšniekam ziņoja, ka notiesātajam Maņēvičam smaga lēkme. Iz? sauca feldšeri, sanitārus ar nestuvēm — un Maņēviču nogādāja lazaretē. Tā septiņiem simulantiem pievienojās astotais.

Lazarete bija ceturtajā stāvā. Slimnieku palātas atradās cietokšņa vaļņa pusē. Logi aizrestoti, tāpēc ārējo sargu nav.

Divi žandarmi pilda iekšējās sardzes uzdevumus, vēl divi stāv pie ieejas ceturtā stāva gaitenī.

Arestantiem izdevās uzņemt sakarus ar žēlsirdīgo māsu un feldšeri. Abi tie bija revolūcijas līdzjutēji un apņēmās palīdzēt bēgšanas sagatavošanā. Tas bija svarīgi, jo medicīnas darbiniekus, ne ieejot lazaretes arestantu nodaļā, ne izejot no tās, nepārmeklēja.

Nosūtīja zīmīti vietējiem boļševikiem pagrīdniekiem, tie apsolīja palīdzēt. Vajadzēja dabūt veļu, jo arestan

tiem slimnieku halāti uzģērbti uz kailas miesas. Vajadzīgi apavi, jo slimnieki staigā nakts tupelēs. Turklāt nepieciešamas arī kādas nekādas virsdrēbes, mazliet naudas un, protams, vajadzīgas ari konspiratīvo dzīvokļu adreses, kur varētu paslēpties.

Notiesātie ilgi apspriedās, kamēr izstrādāja bēgšanas plānu. Nolēma ar dzelzs griežamo zāģi pārzāģēt restes, izlauzt tās, bet cietokšņa žandarmus iemidzināt ar opiju. Bēgt nāksies cauri palātai, kur guļ smagi slimie.

No pilsētas ilgi nenāca atbilde. Beidzot feldšeris atnesa paciņu: dzelzs griežamais zāģis, rotzāģis, tievas vīlītes, arī pudelīte opija.

Kā iemidzināt žandarmus, kas pilda iekšējās sardzes dienestu? Izmantoja to apstākli, ka žandarmiem vakariņās pienākas tas pats slimnīcas ēdiens, tikai vakariņo viņi pēc tam, kad slimnieki jau paēduši. Opija pudelītes saturu ielēja prosas biezputras traukā. Visi, kas bija sagatavojušies bēgt, valdīdami satraukumu, slepus vēroja žandarmus. Tie drīz sāka žāvāties, bet ap pusnakti jau dziļā miegā gulēja arestantu gultās.

Nedrīkstēja zaudēt laiku. No pilsētas saņemtajā zīmītē bija sacīts, ka kaujinieku vienība gaidīs bēgļus norunātajā vietā ap trijiem naktī.

Matrozis Petrovs Pavlovs, viens no nāviniekiem, sagatavoja instrumentus.

Viņš bez trokšņa izspieda divus stiklus un sāka zāģēt restes.

Kāds izbāza galvu pa radušos kaplodziņu, pārliecinājās, ka sardzes nav, un klusi divreiz iesvilpās.

Atskanēja atbildes svilpiens — palīdzība gaida.

Sasēja citu pie cita astoņus linaudekla palagus un nolaida balto virvi pa logu. Pirmais pa caurumu izlīda un laidās lejā Petrovs Pavlovs. Viņam bija sagādāta zaldāta blūze, bikses un zābaki, bet pārējie septiņi palika ar karbolu piesmakušajos slimnīcas halātos.

Pēc Petrova Pavlova izlīda pa caurumu un nolaidās lejā visi pārējie. Maņēvičs atstāja palātu priekšpēdējais.

Dedzīga tikšanas ar biedriem no kaujinieku vienības — apskāvieni, asaras, skūpsti. Viņus sagaidīja gan Petrova Pavlova līgava, gan Maņēviča māsa. Tās bija atnesušas saini ar veļu un drēbēm.

Ar pārģērbšanos nedrīkstēja vilcināties, bēgļiem

vajadzēja pēc iespējas drīzāk pazust no pilsētas. Diemžēl pasu visiem nepietika. Nolēma bēgt pa divi kopā. Katrs bēg|u pāris saņēma guberņas karti, kompasu un naudu.

Ceļš uz dzelzceļa staciju bēgļiem nederēja, nederēja arī lielceļi, viņiem bija jāklīst pa mežiem.

Tonakt no cietokšņa izbēga astoņi cilvēki, to vidū četri nāvinieki. Divus, no tiem arī Petrovu Pavlovu, notvēra (viņus nodeva matrožu tetovējumi uz rokām) un ieslodzīja atpakaļ cietoksnī. Bet seši, starp tiem arī Maņēvičs, izglābās.

Brālis un viņa biedrs ilgi klīda pa Lietuvas mežiem, kamēr pie Eidkūņiem nonāca pie Vācijas robežas. Vairākiem bēgļiem, tai skaitā arī Maņēvičam, apšaudes laikā izdevās izbēgt no žandarmiem un pārbēgt pāri robežai.

Bet vai Etjēns tagad spētu izturēt pat vēl daudz vieglākus pārbaudījumus?

Jo vairāk noskaidrojās apstākļi, visa lazaretes dienas kārtība, jo drūmāks kļuva Etjēns. Domās viņš jau bija atsacījies no bēgšanas. Tagad, kad viņš tik vārgs, ka, ātri ejot, paliek bez elpas, bēgšana var notikt tikai ar tādu nosacījumu, ka viņa aizvedēji lietos ieročus. Bet tādu bēgšanas variantu, kurā viņa dēļ jāupurē citu cilvēku dzīvības, Etjēns uzskatīja par nepieņemamu…

82

Bruno labi iegaumēja nodarbību, kurā Kertners runāja par cīņas taktiku un izturēšanos cietumā.

Kertners visus politieslodzītos pēc rakstura bezgalīgās dažādības iedalīja četrās galvenajās grupās.

1.  Tie, kuriem nav bijis pa spēkam ērkšķainais un kraujais revolucionārās cīņas ceļš, kurus cietums saliecis deviņos līkumos — tiktāl, ka viņi vairs nespēj izslieties taisni un pacelt galvu. Daži no tiem nokļuvuši Sevišķajā tribunālā aiz pārpratuma. Daži iesnieguši apžēlošanas lūgumu, bet tas noraidīts. Viņi bija nokāruši degunus un turējās savrup, pārējie politiskie negribēja ar viņiem saieties, baidījās uzticēt tiem cietuma dzīves noslēpumus un turēja tos aizdomās, uzskatīdami, ka viņu vidū var būt ziņu pienesēji cietuma administrācijai, tā dēvētie «mančuriani».

Runādams par šo tematu, Etjēns ar šausmām iedo

mājās sevi tāda cilvēka lomā, karš parakstījis apžēlošanas lūgumu. Nē, Vecais nepazīst šejienes apstākļus, citādi nebūtu devis tādu pavēli, un Etjēnam nebūtu jakļūst par pavēles neizpildītāju. .

Sādi ieslodzītie neatsakās no paciņām, ko atsūta uz fašistu svētkiem. Bet fašistiem ļoti patīk, ja politiskie pazemojas, lūdz atlaides.

Gadās, ka šie politiskie miroņi vārdos tēlo galējus revolucionārus, taču viņu vārdiem nav nekādas vērtības..Jau izmeklēšanas laikā šie cilvēki bija kļuvuši pakļāvīgi un pļāpīgi, bet tiesā, vēlēdamies mīkstināt draudošo sodu, sniedza «visvaļsirdīgākās» liecības un ne mazumu kaitēja citiem biedriem, ko tiesāja tajā pašā reizē, kaut arī nenoslīdēja līdz tiešai nodevībai un denunciācijai.

2.  Tie, kuri nav iesnieguši apžēlošanas lūgumu un cietumā ne ar ko savu godu nav aptraipījuši. Taču šīs kategorijas ieslodzītie no visa pārciestā ir tik šaušalīgi noguruši, tik ļoti izmocīti, ka vairs nedomā par tālāko cīņu. Viņu sapnis — ātrāk izciest sodu un atgriezties pie savas ģimenes, no kuras tos šķīrusi līdzdalība antifašistiskajā kustībā. Aizraušanās ar cīņu viņiem jau garām.

Kad nenosvērtu cilvēku diendienā nomāc cietuma sadzīves sīkumi, viņam drīz par itormu kļūst sīkas domiņas, šikas rūpītes, sīki prieciņi, un beigu beigās viņš arī pats kļūst sīks. Cilvēkam nav nemaz tik viegli pārvarēt mūžīgas nenoteiktības un nedrošības izjūtu, ko tam iepotē cietumā, un ir ļoti viegli pierast pie domas, ka cietuma mašinērijas priekšā viņš nav itin nekas.

Jā, ne jau visi, kas ilgi sēž, iznākot no cietuma, vēl būs revolucionāri. Patlaban grūti pateikt, kurš ir saglabājis garīgos spēkus cīņai pret fašismu un kurš ir salauzts, padevies. Tā tas ir ziemas mežā, kad grūti atšķirt dzīvus’kokus no nokaltušiem. Viss noskaidrosies pavasarī, kad vieni koki ietērpsies savās zaļajās drānās, bet citi uz mūžu paliks kaili

3.  Pie nākamās ieslodzīto kategorijas Kertners pieskaitīja visus, kas gatavi pārciest visas cietuma mokas, lai tikai saglabātu sevi cīņai pret fašismu. Būtu muļķīgi iet bojā cietumā kaut kā*da nieka ļaunuma dēļ, kaut kāda tukša iegansta dēļ un zaudēt iespēju atgriezties ierindā. Tā būtu vieglprātīga un nepiedodama spēku

izšķiešana! Raksturīgi, ka šos politieslodzītos soda ilgums nomāc mazāk nekā pārējos. Viņiem vairāk izturētibas. Tāds pagrīdnieks spēj pasacīt pats sev: «Es atrodos piespiedu konservācijā. Centrālā komiteja vēl var ar mani rēķināties. Es atrodos rezervē, krāju spēkus rītdienas cīņām.» Etjēns ar prieku nodomaja, ka gandrīz visi viņa kameras biedri pieskaitāmi tieši pie šādas politieslodzīto kategorijas.

Kertners lūdza visus padomāt par šādu jautājumu: vai revolucionārā enerģija var saglabāties un uzkrāties bezdarbības apstākļos, kad cilvēka aktivitāte neizpaužas nekādā veidā? Jo viņu nodarbības kamerā, lasīšana, diskusijas, savstarpēja izpalīdzība — tā ir tikai viena aktivitātes izpausmes forma. Nav pareizi domāt, ka spēku saglabāšana nākamajām cīņām pagrīdē nozīmētu izvairīšanos no visādām sadursmēm ar priekšniecību. Tā neviļus var padoties cietuma priekšniecībai un nonākt pie secinājuma, ka cīnīties ar to nav mērķtiecīgi, lāds secinājums būtu itin kā loģisks, taču noved visai bīstamā ceļā. Vai līdzīgi bezzobaini antifašisti nepārvērtīsies par tādiem, kas pielāgojas? Vai ir pārliecība, ka šādi komunisti līdz nākamajām sadursmēm un kaujām pret fašistisko režīmu nezaudēs savu cīņas degsmi?

Loģiski ]oti grūti noteikt to robežu, pie kuras jāapstājas samierinātībā ar cietuma īstenību. Fašistiskais režīms cenšas laupīt revolucionāriem viņu revolucionārismu. Nonivelēt personību. Pazemot cilvēka cieņu. Samīdīt dvēseli, lai tā neatdzīvotos. Lai cilvēks iznāktu no cietuma fiziski salauzis un garīgi iztukšots. Lai tas zaudētu ticību saviem spēkiem, zaudētu senāko enerģiju. Gadās ari tā, ka ieslodzītajam izdodas saglabāt savu pārliecību, ticību nākotnei, tomēr par cīnītāju viņu vairs" nevar saukt. Viņš iznāk pa cietuma vārtiem paguris, paguris uz visiem laikiem. Ieslodzītajam ik dienu jārisina grūts uzdevums: saglabāt sevi cīņai pret fašismu, neizšķiest spēkus sīkās sadursmēs ar cietuma uzraugiem, tomēr tajā pašā laikā neatkāpties no saviem principiem. Neskriet ar pieri sienā, vairīties no sadursmēm nieku dēļ. Taču, kad pienāk laiks, — cīnīties pār savām tiesībām un par savu cilvēcisko cieņu ar visiem saglabātajiem spēkiem!

Runājot par šādas kategorijas cīnītājiem, Kertneram gribējās nosaukt Renato, tomēr viņš to nedarīja.

4.  Pie pēdējās — ceturtās politieslodzīto kategorijas Kertners pieskaitīja visus, kuros dzīvs iedzimtais protesta un dumpības gars. Tie spriež — ja vispār spriež — apmēram tā: «Lai kur tevi liktenis ir aiznesis — cīnies, kliedz, cel traci, ārdies, kaujies!» Viņiem derdzas cietuma vienmuļais; miers, viņi vētraini reaģē uz katru — pat visniecīgāko personības aizskārumu. Viss šeit pazemo viņu pašcieņu. Viss aizskar un apspiež viņu tiesības.

Kertners atgādināja biedriem sīku atgadījumu, kas notika pastaiga:? laikā, kad to bija par piecām minūtēm saīsinājuši. Kāds politieslodzītais no 4. kameras sarīkoja īstu histēriju. «Kāpēc jūs tādam sīkumam piešķirat tik lielu nozīmi?» Kertners mēģināja viņu nomierināt. «Jūs esat zaudējis pusi mūža, bet bojājat sev veselību nieka piecu minūšu dēj, kas nozagtas' jūsu pastaigai.» — «Bet ir taču tā, jo cilvēks nabagāks, jo dārgāka viņam katra monēta, un ubagam pat pāris soldo — vesels kapitāls.»

Biedra iebildums bija savā ziņā pamatots, tomēr žēl, ka viņš tik izšķērdīgi tērē savu enerģiju un nervus, mēdz sašust un dusmoties par visādiem niekiem. Daži antifašisti par savu galveno uzdevumu uzskata ar spītīgu un ķildīgu raksturu un uļzvedību saindēt cietumsargiem un «prātīgajiem» (no viņu viedokļa) kameras biedriem dzīvi. Turklāt viņi labprāt apvaino «prātīgos», ka tie esot «pielāgojušies nelietībai». Nē, ne jau vienmēr vajag reaģēt uz cietuma uzrauga tīšu rupjību un netaktiskumu. Dažreiz ir gudrāk nepievērst tai uzmanību, neļaut sev būt aizvainojamam, atriebīgam un, ja uzrauga rīcība bijusi provokatoriska, izlikties, ka neesi to pamanījis. Provokācijai arvien iet līdzi aprēķins, ka tava atbilde uz to dos administrācijai formālu ieganstu represijām. Tāda rīcība raksturīga anarhistiem: celt traci par katru sīkumu, allaž protestēt.

Un te Kertners uzskatīja par vajadzīgu atgādināt biedriem bada streiku, ko pirms diviem gadiem bija pieteikuši gados jaunie komunisti. Fašistiskā cietuma režīms jau bez visa tā strādnieku šķiras jauno paaudzi mērdē badā, un tādos apstākļos pieteikt bada streiku nav pareizi. Toreiz jaunos atbalstīja viss cietums un pirmām kārtām vecie, nopelniem bagātie 6. kameras komunisti. Taču vēl šodien ir vērts padomāt — vai

streiku neizprovocēja? Der atcerēties ari, kādus upurus toreiz prasīja streikotāju uzvara, atcerēties, cik nežēlīgi karcerī tika piekauts Bjetolīni un citi biedri. Kertners sēdēja blakus karcerī. Vel šodien viņam skan ausīs Bjetolīni kliedzieni un vaidi. Viņu sita, piesietu pie dzelzs gultas; miesā griezās gan dzelzs stieņi, gan siksnas. Dzirdot Bjetolīni vaimanas, viss cietums sāka kliegt un dauzīt ar ķebļiem, sist ar metāla bļodiņām pret restēm. Tādos mirkļos klusēšana būtu nekrietna un nemorāliska. Vēlāk Bjetolīni pārvietoja uz «Fosano» katorgas cietumu Pjemontā…

Pārruna sen bija beigusies, strīdi apklusuši, kamera norimusi, taču Etjēnu neatstāja mokošas pārdomas par Kertnera uzvedību, kas arī brīžam ir bijusi neuzmanīga, nepietiekami apsvērta, nepieliekami tālredzīga.

Vai pirmajās dienās pēc ieslodzīšanas Kastelfranko cietumā viņam vajadzēja lepni atteikties no sabakstītās paciņas? Labi vēl, ka galu galā paciņu viņam atdeva. Bet ja «Primo vienmēr taisnība» būtu izmetis to mēslos? Kertners nebūtu varējis pacienāt, pabarot biedrus.

Vai arī, ja ņem notikumu ar ārstu. Ko Kertners sodīja, pārtraukdams injekciju kursu? Cietuma ārstu? Itin nemaz, tam vēl tika aiztaupītas pūles. Pirmām kārtām viņš nodarīja ļaunumu pats savai veselībai. Labi vēl, ka viņa slimības dēļ administrācija aizmirsa par tām astoņām dienām karcerī. Toreizējā veselības stāvoklī karceris viņam varēja kļūt liktenīgs. Un karcera dēļ direktors samazināja paciņas svaru — atkal zaudējums veselībai. Kāpēc sevi mānīt? Viņš tikai tādēļ dabūja visas divdesmit injekcijas, izņēma pilnu ārstēšanas kursu — tikai tādēļ, ka pienāca pavēle no Centra, ka viņam jāiet lazaretē, lai noskaidrotu, vai ir kāda iespēja no turienes bēgt, ja ir droša palīdzība no ārienes.

Diezgan daudz savu aplamību atcerējās todien Etjēns. Atklāti sakot, Kertneram bija jāatzīst, ka vairākkārt viņš nav bijis pietiekami izturēts, ir pārlieku iekaisis, rīkojies nenosvērti.

Ko var zināt, varbūt vislielāko labumu no nodarbībām

2.   kamerā guva pats Kertners. Uz daudziem saviem ātrumā spertajiem soļiem viņš paskatījās it kā ar citām acīm, daudz ko savā uzvedībā pārvērtēja un izdarīja secinājumus, kas noderēs nākotnē.

Sludinājums, ka tiek pārdots jauns kažoks ar šķērētas ūdrādas apkakli un iepogājamu'nutrijasādas oderi, laikrakstā «Gazetta del popolo» tika atkārtots trīs dienas no vietas. Nav viegli pārdot tik dārgu kažoku, turklāt tas derīgs tikai vīrietim, kas auguma lielāks par vidēju un nav pārāk resns. Nutrija dažam patīk, dažam nepatīk, bet apkakle patiks katram. Galvenais — nepalaist garām sezonu. Citādi pārāk vēlu tiks pārskaitīta nauda cietuma veikalam un var nokavēt arī Ziemas svētku paciņas sūtīšanu.

Paskops pircējs, kažoku apskatījis, iztaustījis, apošņājis un pielaikojis, sacīja:

—    Kā vēlaties, bet divus tūkstošus liru tas kažoks nav vērts.

Džanlna gandrīz iekliedzās: «Mēs taču paši pavisam nesen par to samaksājām divi tūkstoši astoņi simti. Un kaulējāmies vēl cītīgāk nekā jūs patlaban!»

Tāpat kā pēc rakstāmmašīnas pārdošanas, Džanina izgrieza no avīzes sludinājumu un pievienoja to padevīgam lūgumam uz cietuma direktora Džordano vārda. Un kā vēstules, tā lūgumus Džanlna arvien rakstīja uz vecām firmas «Heirēka» veidlapām, svītrojot vienu no abu firmas līdzīpašnieku uzvārdiem, lai tādējādi atgādinātu, ka «HeirCkai» nekāda Kertnera vairs nav, sinjorīna tikai likvidē viņa personiskās lietas, jo tas ir sinjorīnas dienesta pienākums.

Kad Džanlna paziņoja savam bijušajam šefam, ka sinjors Pagaņolo uzdevis viņai pārdot Kertnera atstāto kažoku, Etjēns tūda] saprata, ka tādā veidā kāds ir meklējis iespēju viņam palīdzēt, jo nekādu kažoku viņš nebija atstājis.

«Ļoti cienījamā sinjora,» Kertners 1938. gada

14.  septembri rakstīja, «šodien, vēstuļu nodošanas dienā, Jums atbildu. Manas itālisko pieklājības vārdu trūcīgās rezerves neļauj pilnā mērā izsacīt Jums savu pateicību par visu, ko darāt manis labā. Paiet gadi, bet manu itāliešu valodā rakstīto vēstuļu stils nemainās. Vienīgais vingrinājums šai ziņā ir vēstules Jums, ko laiku pa laikam rakstu. Spalva manās rokās arvien

ir smaga un inerta, bet vārdi neveikli un kokaini. Tie nespēj piešķirt manām domām skaidru un noteiktu izteiksmi, bet sniedz tikai bālu un miglainu šo domu ēnu. Atvainojiet, sinjora, ja šie atzinības vārdi ir pārāk skopi un monotoni, mana pateicība Jums, ticiet man, tomēr ir dziļa.

Esiet tik laipna un pārdodiet to kažoku, ja izdodas. Labi būtu nepalaist garām sezonu. Kādā stāvokli kažoks saglabājies? Vai nav saēdušas kodes? Un man kažoks absolūti nav vajadzīgs, ja ņem vērā, ka cietumā man vēl jāpavada daudz gadu. Tiklīdz Jūs darīsiet zināmu, ka kažoks pārdots, es Jums bez iebildumiem asignēšu likumīgo procentu par Jūsu pūliņiem. Nepūlieties ar pārdoto mantu sarakstu sūtīšanu, man šāds saraksts nav vajadzīgs. Teikšu atklāti, es tikai kā pa miglu atceros, kādas mantas man piederēja. Arī pirms aresta es nespēju paturēt atmiņā visus savus apģērba gabalus. Tāpēc neuzkraujiet sev liekas pūles, es ticu Jūsu labajai sirdij un godīgumam.

Jautājumā par juristiem (kaut velns viņus visus parautu!) atļaušos nepiekrist Jūsu domām. Atzīšos, sinjora, ka advokāti kļuvuši man jo sevišķi pretīgi. Tagad es skaidrāk saprotu, kādēļ rakstnieki arvien ir tēlojuši tos nelabus. Kaut vai, piemēram, Mandzoni romānā «Saderinātie» notēlotais advokāts: tas ir īsts tiesu āķis un viltnieks, ar iesauku Acekagarbulji (es sākumā neapjēdzu, ka šī iesauka nozīmē «Sāc pūst miglu acīs» jeb «Samudžini visu vienā varzā»!). Un, ja Dante advokātus nav nosūtījis ellē, tad tikai tāpēc, ka viņa laikmetā šie ļāunie gari vēl nebija tiktāl attīstījušies kā mūsu, dienās. Redzēsim, pie kā viņu melīgā darbība novedīs!

Vienmēr un bezgala Jums pateicīgais Jūsu mūžīgais parādnieks

K. K. »

No kāda apziņas'kakta pēkšņi izlēca krievu paruna: «Pēc Ziemas svētkiem čigāns pārdod kažoku.» Parakstījis vēstuli, Etjēns rūgti pasmīnēja, nodomādams:

«Bet Kertners savu kažoku pārdod vēl ātrāk — jau pirms Ziemas svētkiem.»

Viņš nevarēja Iedomāties, kāds izskatās tas izdomātais, mistiskais, citā pasaulē esošais kažoks. Bet, tā kā cietumā šogad jau kopš agra rudens bija |oti auksts un Kertners stipri cieta, nekādi nevarēdams sasildīties, apvaldīt kāsu, tad par kažoku viņš pasapņoja labprāt un ar patiku. Jā, ja to kažoku nepārdotu, bet kaut kādā ceļā nogādātu viņam kamerā! Ar to arī naktīs varētu segties. Jā, jā viņam būtu neredzams kažoks, ko neviens cietumsargs nevarētu noraut no pleciem, kliegdams, ka tas aizliegts!

Viņš atcerējās dienu, kad pirmoreiz mūžā uzģērba savu pirmo kažoku. Izrādās, ka kažoks daudz siltāks nekā šinelis, īpaši, ja šinelis ilgi valkāts un apdilis, jau bez uzkārsuma. Todien viņš mācījās pastaigāties lepnā kažokā. Nesteigdamies soļoja pa piesnigušām ielām, un sals viņu nemudināja kā agrāk. Diena bija visai salta, tāda, ka tramvaji brauca ar aizsalušiem logiem un grūti bija ar elpu atkausēt skatāmo caurumiņu. Jaunā kažoka apkakle bija no dvašas nosarmojusi. Tās lepno bebrādu klāja it kā sudrabaini putekšņi… Ja tikai padomā — šis kungu kažoks ir viņa ziemas apģērbs, kaut ari tam nav noteikts valkāšanas termiņš. Padusē viņam bija pasists paprāvs, rūpīgi sasiets vīstoklis: viņš nesa mājās no drēbnieku darbnīcas savu novilkto šineli; kopš šīs dienas viņam to vairs nebija atļauts uzģērbt.

Un, kad viņš pirmoreiz pārnāca mājās civilā apģērbā, mazā Taņa izbijās, sāka raudāt: tētim kaut kas noticis, viņa nekad vēl nebija redzējusi tēvu ar kaklasaiti, bez karavīra blūzes ar zilajām zīmotnēm, un kājās nevis zābaki, bet kurpes.

Arī no ierindas soļa, no militārās stājas viņam nācās atradināties pēc iespējas ātrāk. It kā nekad nebūtu bijis ierindas mācību abās akadēmijās, nebūtu bijis gatavošanās mēģinājumu parādēm Sarkanajā laukumā, nebūtu bijis arī parāžu, kurās viņš piedalījās…

«… Pēdējā nedēļā,» Etjēns rakstīja 1938. gada

11.   oktobrī, «šeit ir iestājies diezgan auksts laiks, kāds oktobrī parasti nemēdz būt, un es pat esmu saaukstējies. Patlaban gan laiks atkal

mazliet pielaidies. Taču brīdinājums, ko vietējais klimats šogad pasteidzies izdarīt diezgan agri, liek domāt par tuvo ziemu. Ir tāds iespaids, ka gaidāms liels sals. Tāpēc es Jūs lūgtu, ja vien tas ir Jūsu iespēju robežās, atsūtīt man divus adītus vilnas kreklus, apakšveļu, kā arī divus pārus vilnas zeķu. Nebaidieties sūtīt rupjas dzijas adījumus, gluži otrādi, jo rupjāka dzija, jo labāk. Ielieciet, lūdzu, sūtījumā arī vienu dvieli, jo kroņa dvielis praktiski nav lietojams, ielieciet dažus «Gibs» ziepju gabaliņus un zobu suku. Pagājušajā gadā sūtītā savu laiku jau nokalpojusi. Jau iepriekš pateicos un sūtu vislabākos novēlējumus.

K. K. »

15.   novembrī ieslodzītais 2722 nosūtīja vēstuli, kas sākās ar vārdiem: «Auksti, salstu nost.» Viņš rakstīja, ka rokas pārklājušās čūlām. Lielais pirksts pūžņojot, laikam būšot jānoņem nags. Kertners lūdza atsūtīt glicerīna ziepes — tās palīdzot pret apsaldējumiem. Lūdza sūtīt vilnas cimdus, jo kamerā ļoti salstot rokas. Vēstules beigās cietuma direktors bijis piezīmējis, ka ieslodzītajam 2722 atļauts atsūtīt cimdus, attiecīgais rīkojums jau dots.

29. novembrī Džanīna nosūtīja bandroli ar uzliktu vērtību un reizē ar paciņu nosūtīja arī īsu vēstulīti:

«Izmantojot cietuma direktora labvēlību, nosūtu vēl vienu pāri cimdu — palielākus, lai Jūs varētu uzmaukt uz savām pietūkušajām rokām.»

Itālijā cietumus vispār neapkurina — tajos nav ne krāšņu, ne dūmeņu, ne centrālās apkures bateriju,-nav nekā, kur siltuma ilgās varētu piedurt nosalušos pirkstus. Neviens dūms nepaceļas virs cietuma jumtiem saltajās ziemas dienās. Tikai kancelejā, lazaretē un, protams, direktora kabinetā ir redzama podiņu krāsns vai «skaldino», kurā žēlsirdīgi gruzd ogles. Vajag līdz pašām kaulu smadzenēm izsaldēties šajā ledainajā akmens maisā, lai saprastu, kas tās par mokām. Arī bads liek sevi vairāk izjust, ja salsti. Trīssimt gadu Kastelfranko mūri ir krājuši sevī Itālijas ziemu stindzinošo

drēgnumu, lai tagad apņemtu ieslodzītos ar savu salto elpu. Bet ko gan labu varēja gaidīt no cietokšņa dibinātāja pāvesta Urbāna VIII, ja šis labais tētiņš noraidīja Galileja mācību un pašu Galileju nolādēja?!

Zināms, Dienviditālijas cietumos, kaut kur Sicīlijā vai tās tuvumā, ieslodzītie ziemas mēnešos tik ļoti nesalst. Bet Itālijas ziemeļos barga ziema nes smagas ciešanas.

Šoreiz «Heirēkas» sekretāre lūdza cietuma direktoru sakarā ar ieslodzītā Konrādā Kertnera slikto veselības stāvokli atļaut viņai nosūtīt Ziemas svētku paciņu 7 kilogramu kopsvarā. Atļauja tika dota. Vai nu Kertnera uzvediba no administrācijas viedokļa bija kļuvusi labāka, vai arī veselība viņam bija sliktāka, vai arī direktors, atcerēdamies daiļo apmeklētāju, negribēja viņas acīs izskatīties kā ļauns ierēdnis. Džanīna lūgumā neskopojās ar vislaipnākiem sveicieniem un vislabākajiem novēlējumiem direktora kungam, kuru svētījot savās lūgšanās un kuram pateicoties par palīdzību, ko tas viņai sniedzot viņas dienesta pienākuma un reizē arī kristīga cilvēka pienākuma pildīšanā.

Etjēna 1939. gada 25. februāra vēstulē atkal ir daudz cenzora svītrojumu, taču izlasīt var, lūk, ko:

«…Ziema šeit, par laimi, gandrīz jau pagājusi. Jus nevarat iedomāties, kā, mani nomāc sals, kopš atrodos ieslodzījumā. Sals man sagādāja ciešanas jau Romā. Tomēr Romas temperatūru nekādā ziņā nevar saukt par zemu. Tad Jūs varat iedomāties, cik jutīgs esmu kļuvis pret aukstumu!

Es savā mūžā esmu piedzīvojis aukstumu. Ir gadījies būt salā pat līdz četrdesmit grādiem zem nulles. Taču jāsaka bez pārspīlējuma, nekad neesmu tā cietis kā šeit, kaut gan te temperatūra reti noslīd zemāk par 5—7 grādiem zem nulles. To acīmredzot nosaka dzīves apstākļi. Torrfēr labi, ka tagad līdz oktobrim esmu pasargāts no nosalšanas, un tas jau ir kaut kas. Gribētos zināt, cienījamā sinjora, vai esat atradusi jaunu darbu.

Jau iepriekš pateikdamies, ar vislabākajiem novēlējumiem

Ķ . k.»

1038.—1939. gada saltā ziema ļauni ietekmēja Kertnera veselību. Skarbeks un Gri Gri uzzināja no Ornellas, ka Etjēna slimība bieži saasinās, vairākas reizes viņš jau ir gulējis cietuma lazaretē.

1939.  gada 6. martā par savu slimību raksta arī Etjēns pats:

«Ārsts atkal parakstīja man zivju eļļu, bet es nejūtu nekādas uzlabošanās. Jau apmēram mēnesi sāp krūtis, un sāpes nepāriet, kaut gan lietoju šo nepatīkamo līdzekli jau vairāk nekā divus mēnešus. Noprotu, ka sākas dilonis.»

Taču ne jau vēstules saturs vien bija nozīmīgs. Džanlna pirmā pamanīja, ka vēstule rakstīta tādā kā savādā rokrakstā, varēja likties, ka tā rakstīta ar drebošu vecīgu roku. Vai Kertneram augoņu dēļ grūti noturēt pirkstos spalvaskātu? Vai ari viņš rakstījis, nenovelkot vilnas cimdus? Vai varbūt viņam tagad vispār mainījies rokraksts?

Bet iepriekšējā vēstulē bija rakstīts, ka Kertneram atkal izdara injekcijas, tomēr, nelūkojoties uz pilnā mērā atkārtotu kursu, sāpe zem lāpstiņām nepāriet, bet gluži otrādi — pastiprinās. Modenas profesors Simonīni izrakstījis recepti jaunām zāJēm. Kertners nelolo lielas cerības uz jaunā preparāta burvju spēku un vispār izsakās par savu veselību ļoti skeptiski.

Redzams, izdevumi par zālēm pamatīgi iztukšojuši jau bez visa tā nabadzīgo Kertnera budžetu.

«Iedomājieties, kādos apstākļos es patlaban dzīvoju,» Kertners rakstīja 1939. gada 22. martā. «Uzturam es nevaru tērēt pat vienu liru dienā un esmu spiests aprobežoties ar daudz mazāku devu…

Vai Canikelli grāmatu izdevniecības veikalā Boloņā ir dabūjama Mortara grāmata «Perspektīvas», un cik tā maksā? Jūs taču piekritīsiet, ka es savā tagadējā stāvoklī nekādā ziņā nedrīkstu zaudēt perspektīvu.

Gaidot atbildi, ar visu cieņu Jūs sveicina

K. K- »

84

No dienām krājās nedēļas, no nedēļām-— mēneši, no mēnešiem — gadi. Dažreiz nedēļa aizšalca kā viena diena, bet dažreiz vilkās tik ilgi, it kā tā nebūtu vis nedēļa, bet vesels mēnesis. Bet vai tad Etjēnam arī brīvē tā negadījās? Tikai sadzīves burzmā un drūzmā laika teces nevienmērība nav tik ļoti izjūtama.

Lai par ko Etjēns domāja, viņš, tāpat kā Bruno, kā visi citi, arvien rēķināja, cik jau nosēdēts un cik ilgi vēl jāpavada ieslodzījumā. Domās viņš arvien kavējās pie ieslodzījuma termiņa. Laika jautājums kļuva par galveno viņa eksistences pamatu, un nebija iespējams atturēties, lai ik dienas neparēķinātu, cik vēl atlicis sēdēt.

Kopš tā brīža, kad Kertneram izbeidzās telpas jautājums, laiks viņam šķita esam kaut kas materiāls.

Kādreiz viņš bija lasījis kādā Manna sacerējumā prātojumu par laika ātro trauksmainību un nekustibu, tikai neatcerējās, kurš no abiem brāļiem to bija rakstījis, Tomass vai Heinrihs. Laikam jau viņam taisnība, ka laiks tā nemitīgajā vienveidībā — kad viena diena līdzinās visām pārējām un visas pārējās vienai — pārvēršas par tukšumu. Visilgākais mūžs, ja tas apnicīgi vienmuļš un monotons, būs noļdzivots ka īss mūžs. Un kas ir nemitīgas ilgas? Tas nav nekas cits kā tukšā, nekam nederīgā, ātri skrejošā laika slimīga uztvere.

Nodzīvot, jo ātrāk nodzīvot mēnešus, gadus, bet pašam palikt dzīvam, nekļūt trulam un nezaudēt prātu!

Cik dienu jau nosēdēts — un cik vēl jāsēž? «Zvēra skaitlis» jau garām: viņš ir nosēdējis 666 dienas.

Pēc tam viņš atzīmēja, ka nosēdējis divus gadus kopš apcietināšanas dienas. Un tomēr vēl jāpavada cietumā milzīgi ilgs laiks, vēl izmisīgi un nelabojami tāla ir atbrīvēs diena. Un cietumā pavadītie gadi nekādi neatvieglo nomāktības sajūtu. Tagad viņš vēl skaidrāk iedomājās, cik bezgala mokoši būs visi nākamie cietuma gadi, tāpēc ka zināja, kādi bija pagājušie. Un viņš saprata, labi saprata, ka gadi — kā vieni, tā otri — ir vienādi, bet spēka, lai izciestu atlikušos gadus, paliek arvien mazāk. "

Kertners rēķināja arī sava drauga Bruno atlikušo laiku. Tam bija labākas izredzes. Bruno jau varēja

klusībā vai neskajā balsī atkārtot: «Bija vairāk nekā atlicis, bija sliktāk nekā ir.» Bruno bija pāri tam kritiskajam punktam, pēc kura retāk skaita, cik nosēdējis, bet biežāk aprēķina, cik vēl jāsēž. Aritmētika viņam sagādāja prieku, drīz viņš cietuma laiku mērīs tikai ar mēnešiem, bet pēc tam ar nedēļām un dienām. Kertners zināja ar precizitāti līdz vienai dienai, cik kuram no viņa kameras kaimiņiem vēl jāsēž, un dažus apskauda, bet tiem, kuri sēdēs vēl ilgāk par viņu, juta līdzi.

Bet 1939. gada pavasari atausa laimīga diena, kad visi Kertnera un Bruno aritmētiskie aprēķini aizlidoja pa gaisu, jo pasludināja jaunu amnestiju.

Parasti amnestijas bija saistītas ar kādām svinībām karaļa ģimenē. Tas sākās jau 1930. gada maijā, kad pasludināja amnestiju sakarā ar troņmantnieka laulībām. Lūk, kādēļ vecie ieslodzītie bija labi izpētījuši karaļa un viņa mantinieku ģimenes dzīvi. Kāpēc gan princese Marija vai princese Mafalde nevarētu dzemdei vel vienu atvasi? Kāpēc gan kādai no princesēm (ādā kārta neatvieglot ieslodzītajiem viņu likteni?

Šoreiz tomēr amnestija bija pasludināta sakara ar vēsturiskajām fašistu uzvarām Spānijā un Albānijā. Un amnestijai vajadzēja kalpot «visu karalim un dučem uzticīgās nācijas spēku konsolidācijai». Fašisms pūlējās saliedēt visus sabiedrības slāņus, imitēt fašisma pamatu nesatricināmību, tāpēc iaļku pa laikam izdarīja visādas atlaides un pat koķeteja ar saviem politiskajiem pretiniekiem. Necilvēcīgi gari ieslodzījuma termiņi, ko karaļa vārdā piespriež Sevišķais tribunāls, — un žēlsirdīgaiskaralis, kurš devīgi dāvā amnestijas, cenzdamies iegūt popularitāti uzticīgo pavalstnieku vidū. , -

Lai dzīvo jauna gadskaite! Pie velna novecojušās aritmētikas četras darbības!

Jaunā cietuma aritmētika rāda, ka Kertneru jāatbrīvo 1939. gada 12. decembrī.

Diemžēl jaunā amnestija daudz mazākā mērā skar Bruno soda termiņu. Pēc jaunās cietuma gadskaites iznāk, ka Bruno jāsēž cietumā par desmit mēnešiem ilgāk nekā Kertneram. Sajā brīdī Bruno jutās gan apbēdināts, ka sēdēs desmit mēnešus ilgāk nekā Kertners, taču reizē arī priecājās, ka viņa draugs par desmit mēnešiem agrāk kļūs brīvs.

Etjčns tūlīt aprēķināja, vai amnestija skar Pazudušo Dēlu un citus biedrus, kuri bija notiesāti reizē ar Kertneru. Kāda laime! Tie visi kļūs brīvi. Viņš vēlreiz ar prieku atcerējās, cik veikli izmeklēšanas laikā un tiesas procesā bija «gānījis» savus neattapīgos palīgus, tādā kārtā mazinādams viņu vainu un glābdams tos no lielāka soda.

Un visbeidzot — Renato pēc šīs amnestijas bija jāatbrīvo tūlīt.

Ar pēdējo «pastu», ko Etjēns saņēma ar Ornellas un Renato starpniecību, pienāca vēstulīte no meitas Taņečkas.

«…Mans mīļais tēti! Mēs ar māmiņu jau sen Tevi gaidām. Esam pārliecinātas, ka Tu drīz atgriezīsies. Es skolā mācos labi. Mājās mācos mūziku, tomēr mani panākumi nav visai lieli, jo mums nav klavieru. Es jau diezgan labi māku braukt ar velosipēdu. Man uzdāvināja mazu kodaku, un es fotografēšu visu, kas man iepatiksies. Mēs ar māmiņu drīz brauksim uz jūru. Man vēl ir daudz kas, ko Tev stāstīt, bet nav laika. Kad Tu atgriezīsies, mēs viens otram visu izstāstīsim. Māmiņa Tevi skūpsta. Visu labu, mīļais tēti. Sirsnīgi Tevi skūpstu.

Tava meila T.»

Skaidrs, ka meitenītei šo skolniecisko vēstulīti kāds diktējis; viņa rakstījusi uz vaskota papīra, rūpīgi izzīmēdama katru vācu burtiņu.

Kertners sirsnīgi atvadījās no sava uzticamā sakarnieka. Bet Ornellu viņam tā arī negadījās un laikam gan nekad vairs negadīsies redzēt. Beigās Renato uzdāvināja Kcrtneram viņas fotoattēlu. Kartītes otrpusē Kertners ieraudzīja spiedogu: «Turīnā. Fotoateljē «Momento»,» — un šis spiedogs Kertneram atklāja daudz vairāk nekā Ornellas līgavainim. Vai Renato līgava patiešām tāda skaistule, vai ari tā ir Skarbeka izsmalcinātā māksla?

Nē, šeit gan retušierim nav bijis ko darīt. Renato kādreiz bija sācis jūsmīgi aprakstīt Ornellas izskatu, un Etjēns toreiz nodomāja, ka mīlētāja pārmērīgās

jūsmibas pamatā ir viņa ilgā šķirtība no līgavas. Bet tagad, skatoties fotoattēlā, Etjēns saprata, ka Renato apraksts bijis tuvs īstenībai „..

Etjēns izjuta patiesu prieku par uzticamo Renato, par viņa līgavu Ornellu. Un tajā pašā laikā jutās apbēdināts, ka zaudē drošu sakarnieku, paliek uz pusgadu bez jebkādiem sakariem ar ārpasauli.

Etjēns no savas neciešamās pamestības un dvēseles saltās vientulības sūtīja Renato un viņa līgavai tēvišķu svētību: lai jaunie cilvēki ir laimīgi pēc ilgās šķirtības, lai nebeidz dāvāt viens otram laipnību, glāstus, maigumu, augstsirdību, kaislu mīlestību. Un, svētījis savus nesenos sakarniekus Renato un Ornellu, viņš domās novēlēja saulainu ģimenes laimi arī kādam citam pārim — Ingridai un viņas mīļotajam Fridriham Rēderam.

Centrā nevienam pat prātā neienāca par abu radistu intīmajam attiecībām. Savu noslēpumu Ingrida ir uzticējusi vienīgi Etjēnain, un viņš — Venera un visi amori tam liecinieki! — šo noslēpumu nav izpaudis. Kaut tikai viņa arvien butu piesardzīga, neaizmirstu, ka ir kaprīza dzīvokļu mainītāja, ļoti izvēlīga īrniece! Kaut titaji viņa jo biežāk mainītu adresi, jo, pēc Etjēna apsvērumiem, radiopelengācija bīstami ātri attīstās! Cik reižu šajā laikā, kamēr viņš atrodas Kastelfranko cietumā, Ingrīda ir mainījusi istabu? Varbūt Ingrīdai vēl laimēsies audzināt mazu vācietēnu, un tam būs tāds pats milža augums kā tēvam. Arī Ingrīda pati ir «tantiņ, nocel no zara zvirbuliti!» jeb «meita egles garumā» . ..

Pagāja mēneši, gadi, un laika gaitā arvien nesalasāmaki kļuva burti cietuma zīmoga, ko uzspieda uz vēstulēm no Kastelfranko del Emilia. Zīmogs jau bija nodilis, tik daudzreiz uz ieslodzīto vēstulēm to spiedis gan cietuma direktors, gan cietuma cenzors.

«…izņēmums ir vienīgi… apģērba gabali atbrīvošanas gadījumā.»

Kas' būtu domājis, ka šis uz visām vēstulēm uzspiežamais kroņa brīdinājums piepeši iegūs jēgu kā derīgs atgādinājums?

«Cienījamā sinjora,» Kerlners rakstīja 1939. gada 4. aprīli, «kādā no pēdējām vēstulēm es jau rakstīju par savu tiesisko stāvokli sakarā ar 1937. gada 15. februāra amnestiju un ari sakarā ar pēdējo amnestiju. Pēc provizoriskām ziņām man saskaņā ar 262. pantu atkārtoti uz pusi, tātad par trim gadiem, tiek samazināts ieslodzījuma laiks, turklāt tiek anulēts 81. pants, pēc kura esmu notiesāts uz vienu gadu. Šķiet, ka kopā man uzdāvinās vēl četrus gadus dzīves.»

Piezīme 1939. gada 6. aprīļa vēstulē:

«Vakar mani izsauca uz cietuma kanceleju, lai iepazīstinātu ar Sevišķā tribunāla paziņojumu sakarā ar neseno amnestiju. Kā jau mēs ar biedriem paredzējām, ieslodzījuma laiks man samazināts par četriem gadiem, tātad par manas atbrīvošanas dienu noteikts šā gada 12. decembris.

Paliek vēl manis izsūtīšana no valsts pēc atbrīvošanas (spriedumā vārds vārdā sacīts: «pēc pilnīgas soda izciešanas»). Būtu labi, ja varētu uzzināt, kāda ir izsūtīsanas kārtība, bet nezinu, pie kā griezties. Neaizsniedzamais advokāts uz manām vēstulēm neatbild, šķiet, apvainojies par to, ka es iedrošinājos apvainoties par viņa izturēšanos …

Cik maksā vispilnīgākās vārdnīcas: itāliešuspāņu, franču-spāņu un vācu-spāņu, kā arī vārdnīcas tulkojumiem no spāņu valodas uz minētajām valodām?

Vai Jums vēl arvien nekas nav zināms par Mortara grāmatu «Perspektīvas»? Vai pārdošanā ir Buonaiti grāmata «Kristietisms Āfrikas kolonijās»? Vai Mondradori izdevniecībā var nopirkt argentīnieša Huana Batista Alberti grāmatu «Kara noziegums», un cik tā maksā?

Pieņemiet, ļoti godājamā sinjora, manu visdziļāko pateicību. Novēlu Jums visu Jūsu ieceru piepildīšanos.

Džanīna pirmā uzzināja, ka jaunā amnestija attiecas ari uz Kertneru. Taiā pašā dienā viņa satikās ar Tamāru. Viņu abu prieka pilnību traucēja tikai neatlaidīgā doma, cik bēdīgā stāvoklī Kertners atrodas patlaban.

Ziemas svētku paciņas ieslodzītajiem priekšlaikus neizsniedz. Ja Kertneru izlaidīs no cietuma divas nedē-. |as pirms svētkiem, tad viņam domāto Ziemas svētku paciņu vairs nepieņems. Tātad visas cerības uz jau nosūtīto 1939. gada Lieldienu paciņu. Kaut jel Kertneram pietiktu spēka izturēt visas likstas un sagaidīt

1939.   gada 12. decembra dienu, kad nāks glābiņš — atbrīvē!

Džanīna teicās esam ļoti aizņemta un steidzami atvadījās no Tamāras. Taču viņa negāja vis uz kantori, bet uz Domu. Kā lai nepateicas svētajai Madonnai, kas bijusi tik žēlīga un augstsirdīga pret Kertnera kungu — dāvinājusi tam četrus dzīves gadus?!

85

Pienāca diena, kad Kertners, Bruno, rudmatis logu mazgātajs un citi biedri atvadījās no Renato. Viņš pasēdēs karantīnā, un tad jau drīz viņu cietuma kancelejā sagaidīs noilgojusies un laimīgā Ornella. Viņa, gluži kā trešais karabinieris, pavadīs Renato līdz Turīnai.

Uz brīvības sliekšņa Renato tiks rūpīgi pārmeklēts, tāpēc ar viņu nevarēs nosūtīt pat mikroskopisku zīmīti. Kas Etjēnam vissvarīgākais, kas būtu pasakāms vārdos? Viņš atgādina savējiem, ka advokāts Pabrīni, kurš svēti solījies beidzot atbraukt uz tikšanos, Kertneram liekas neuzticams.

Vietējie biedri Kertneram solījuši tuvākajās dienās visu noskaidrot. Ja Etjēns maldās un viņa aizdomas un antipātijas pret Pabrīni ir bez pamata, tad Etjēns noteikti ar advokāta starpniecību nosūtīs «dēla sveicienu Vecajam».

Turpretim, ja aizdomas par Fabrīni apstiprināsies, «dēla sveiciens Vecajam» netiks sūtīts; tas nozīmēs, ka ar Fabrīnisteidzami jāpārtrauc visas attiecības…

Pēc dažām dienām ieslodzītos, kā parasti, izveda pa-

staigā cietuma pagalmā. Kertners so|oja aiz drauga Bruno muguras. Bet Kertneram pakausi elpoja nepazīstams cietumnieks.

Pēkšņi Kertners izdzirda aiz muguras soļojošā svešinieka balsi:

—    Neskatieties atpakaļ… Jūs interesējāties par savu advokātu. Nu, par to resno mūli… Viņš ir saistīts ar Brambillu un vispār ar OVRA … Neticiet viņam! Te sēž viņa «krustdēli»… Boloņā viņam pat bija iesauka — «Vaļā mute». Lūdzu, neskatieties atpakaļ…

Brīdinājums Etjēnam nenāca gluži negaidīts — viņš jau sen kaut ko nojauta un centās uzminēt.

Tagad bija saprotams, kāpēc cietuma direktoram adresētās Fabrīni vēstules maniere un stils bija tik dabiski. Acīmredzot Fabrīni savā mūžā. bija rakstījis jau desmitiem denunciāciju.

Turpat pastaigā Etjēns nodomāja, ka viņam jāslēpj no cietuma administrācijas tas, ko viņš uzzinājis, tāpat kā līdz šim jāizrāda pilnīga uzticēšanās advokātam Fabrīni. Etjēnam jāturpina šī rotaļa «kaķis un pele», kamēr Fabrīni uzskata viņu ar muļķa pelēnu. Jāpatur noslēpumā viss, kas Etjēnam zināms, un jāturpina izlikties neattapīgam. Un ar paša melnkreklainā advokāta starpniecību jādara zināms Etlēna draugiem, kas īstenībā ir šis advokāts. Pēc tās neaizmirstamās pastaigas, pēc tiem nozīmīgajiem čukstiem pakausī Etjēnu visu laiku mocīja bažas, ka Tamāra vai Gri Gri varētu šim provokatoram uzticēties.

Varbūt arī noslēpumainā Šveices advokāta parādīšanās ir Fabrīni provokācija? Viņš taču nesāka sadarboties ar slepenpoliciju tikai pēc tiesas! Pilnīgi skaidrs, ka jau toreiz, kad Milānas advokātu kolēģija nozīmēja viņu par aizstāvi, Fabrīni jau bija šķielača aģenta kolēģis. Vienīgi nav saprotams, kāpēc Fabrīni, būdams pārliecināts par Kertnera uzticēšanos, tik ilgi vilcinās ar jaunu — pēc skaita trešo — tikšanos. Vai varbūt viņš izliekas, it kā gribētu atkratīties no «trešā liekā»?

Satikšanās telpā Fabrīni ieradās ar nokavēšanos. Viņš labu brīdi nevarēja atelsties, it kā ilgi būtu skrējis, un kāri kampa gaisu* ar mazo, sievišķīgo muti. Sažņaudzis rokā kabatas lakatu, viņš ašām lokveida kustībām slaucīja nosvīdušo seju un tuklo kaklu.

Viņš atkal bija nevaldāmi runīgs. Sāka plaši skaid-

rot, kāpēc tikšanās tik ilgi novilcināta. Stāstīja, ka reiz jau pirms mēneša atbraucis uz Kastelfranko, lai tiktos ar Kertneru bez lieciniekiem, kā beidzot bijis atļauts augstākās instancēs. Bet cietuma kancelejā kāds ierēdnis viņam pateicis:

— Tikšanās bez lieciniekiem varēs notikt tikai tādā gadījumā, ja jūs dosiet attiecīgu parakstu. Jums jāparaksta solījums, ka atstāstīsiet mums visu, ko jums teiks Kertners.

Viņam pasniegta parakstam tieslietu ministrijā jau iepriekš sagatavota solījuma veidlapa, bet viņš piedāvājumu ar sašutumu noraidījis:

—    Es nevaru izpaust profesionālu noslēpumu! Tas ir pretrunā ar maniem principiem!

Fabrīni pieprasījis izdarīt solījuma tekstā labojumu: viņš apņemas pēc tikšanās atstāstīt tikai to, kas, pēc viņa pārliecības, nevar pasliktināt viņa bijušā aizstāvamā Kertncra stāvokli.

Ierēdnis pateicis, ka viņam neesot tiesību tekstu grozīt.

—   Jūsu pienākums — darīt zināmu visu, kas var nākt par labu nācijai.

Fabrīni atteicies, piezvanījis uz Romu un sūdzējies kādam augstarn priekšniekam ministrijā, ka notiekot vardarbība pret advokatūru.

—    Kertners vairs nav apsūdzētais, — augstais priekšnieks pa tālruni teicis. — Viņš ir notiesāts, un mēs nepārkāpjam nekādu nosacījumu par profesionālo noslēpumu.

—    Bet man taču Kertners joprojām ir aizstāvamais. Viņš grib panākt lietas caurskatīšanu un gaida manu padomu. Man jāuzklausa visi viņa motīvi un jādod padoms pēc labākās sirdsapziņas. Lūk, kādēļ mans pienākums — glabāt profesionālo noslēpumu!

—    Jūs aizmirstat, ka Kertnera vaina jau pierādīta, — augstais priekšnieks iebildis. — Viņš ir noziedzies pret Itāliju, un jūs nedrīkstat to aizmirst, jums jārīkojas kā patriotam.

—    Advokātam jāpaliek advokātam neatkarīgi no likuma panta, pēc kāda aizstāvamais tiek saukts pie atbildības. Būdams patriots, es atbalstu Itālijas tiesu, bet aizstāvu visus saskaņā ar likumu, neatkarīgi no tā, par ko viņus tiesā.

Pēc Fabrini atstāsta, ar to vēl strīds nav beidzies. Fabrini iesniedzis ziņojumu advokātu kolēģijai un lūdzis aizstāvēt viņa profesionālo godu un reizē visu kolēģu godu. Advokātam taču ir tiesības tikties ar savu aizstāvamo brīvi, bez lieciniekiem! Ja Milānas advokātu kolēģija nebūtu palīdzējusi, Fabrīni tagad nesēdētu šajā tikšanās istabā.

Beidzis stāstīt, Fabrīni noslaucīja tuklo seju un vēsināja to, vēdinot ar kabatas lakatu.

Etjēns klausījās Fabrīni stāstā un tomēr to nedzirdēja. Vārdi slīdēja garām apziņai, un galvā bija tikai doma par to, lai Fabrīni, kad tas tuvākajā laikā tiksies ar Džanīnu, nenodarītu tai |aunu, tāpat Tamārai un pat Gri Gri. Viņš taču var sameistarot kādu provokāciju — kas viņu zina!

Fabrīni, protams, manīja, ka Kertners šodien jūtas nomākts un klusē — vai nu viņš slikti jūtas, vai viņu pārņēmusi apātija.

Kertners nejautāja par Šveices advokatu un pacietīgi gaidīja, kad Fabrīni pats sāks par to runāt. Tā ari notika. Fabrīni sāka skaidrot, kādēļ viņš nevarot talak nodarboties ar Kertnera lietu. Tā kā Itālijā neviens Kertnera radinieks nevarot viņu pilnvarot šīs lietas kārtošanai, tad vispareizākais eot — saņemt vēstuli no kāda pazīstama citas valsts advokāta, piemēram, Šveices. Tāds advokāts varētu rakstīt, ka rīkojas Kertnera radinieku uzdevumā.

Fabrīni bija sagatavojis paraugu vēstulei, kādu vajadzētu no ārzemēm atsūtīt.

«Cienījamais kolēģi Fabrīni!» Kertners lasīja. «Pie manis griezās Itālijas cietumā ieslodzītā Konrādā Kertnera kunga krusttēvs (brālēns) un lūdza parūpēties par krustdēla (brālēna) likteni, mēģinot rast ceļu tā atbrīvošanai. Radinieks no kāda bijušā ieslodzītā, kas izcietis sodu kopā ar Kertneru, uzzinājis, ka krustdēls (brālēns) esot slims un ka Jūs nodarbojoties ar viņa lietu kā aizstāvis. Viņš man pateica arī, ka Kertners notiesāts uz ilgiem gadiem — par spiegošanu. Ņemot vērā apsūdzības raksturu, krusttēvs (brālēns) vēlētos ar krustdēlu (brālēnu) likties, taču atturas braukt uz

Itāliju, baidīdamies no apcietināšanas un pratināšanas policijā. Es saprotu, ka radinieku piesardzībai ir zināms pamats, tāpēc esmu spiests līigt Jūs glabāt profesionālo noslēpumu par manu iejaukšanos šajā lietā, lai neizraisītu policijas iebilstību pret mani šeit, Šveicē.

Lūdzu man vispārīgos vilcienos aprakstīt Kertnera notiesāšanas būtību un paziņot, vai spriedums galīgs, vai arī ir iespēja pārsūdzēt.

Reizē lūdzu paziņot, vai ir iespējams ierosināt prasību, lai Kertners tiktu pārvietots uz citu cietumu. Krusttēvs (brālēns) apgalvo, ka krustdēls (brālēns) agrāk nekad par politiku neesot interesējies un viņa konflikti ar cietuma administrāciju acīmredzot izskaidrojami ar to, ka krustdēls (brālēns) sēž vienā kamerā ar politiskiem noziedzniekiem un tie viņu ietekmē. Krustdēla (brālēna) pārvietošana uz citu cietumu pasargātu viņu no nevēlamas un pat kaitīgas ietekmes.

Man nav zināmi Itālijas likumi, tāpēc ceru saņemt no Jums paskaidrojumus, kas dos man iespēju orientēties šajā lietā, un arī saņemt no Jums padomu, ko te varētu darīt.

Radinieks ir norūpējies par Kertnera veselības stāvokli. Ja ir kādas ziņas šajā jautājumā, lūdzu, esiet tik laipni, dariet to zināmu arī rhan, turklāt paziņojiet, vai Kcrtneram ir nauda uzturam un medikamentiem. Uzskatu par vēlamu darīt Jums zināmu, ka krusttēvs (brālēns) ir ar mieru segt visus Jūsu izdevumus; paziņojiet, cik liels avanss Jums vajadzīgs. Atbildi varat rakstit itāliešu valodā, es pratīšu pārtulkot, bet mani gan lūdzu atvainot, ja rakstīšu Jums vāciski, jo no vācu valodas itāliski tulkoju ne visai droši. Jau iepriekš pateikdamies …»

Etjēns lasīja ar mākslotu uzmanību, bet īstenībā — ar dziļu vienaldzību. Un tikpat vienaldzīgi piekrītot māja ar galvu, kad Fabrīni skaidroja: avanss viņam nepieciešams tāpēc, lai varas iestādes zinātu, ka viņš ir materiāli ieinteresēts un nenodarbojas ne ar kādu aizdomīgu filantropiju. Un Etjēns jau noteikti bija pār

liecināts, ka nekad vairs uz tikšanos ar Fabrīni nenāks, ka nekādu sarakstīšanos ar «Šveices advokātu»

neuzsāks.

Viņš bija tik ļoti noskaities, ka, pašam nemanot, jau vairākkārt izteica «sinjor Fabrīni», nevis «godājamais sinjor Fabrīni», kā pieklājas uzrunāt. Viņš atcerējas seno itāliešu sakāmvārdu, ko bija dzirdējis cietuma kamerā: «Sātans savus salātus pagatavo no trim daļām — no advokātu mēlēm, no notāru pirkstiem, bet trešo daļu liek klāt pēc paša'izvēles un garšas…»

Cik ļoti Etjēnam tagad bija vajadzīgs drošs pavediens, kas saistītu viņu ar ārpasauli, pavediens, ko līdz šim turēja savās rokās Renato un Ornella, pavediens, kuru nesataustītu ar saviem nagiem ne cenzors, ne «irēšais liekais»! Bet šis sapuvušais pavediens, kuru tur savās lielajās un netīrajās ķetnās Fabrīni, ir jāpārrauj Etjēnam pašam. Un tas jādara nekavējoties.

—   Vai vēlaties, lai kādam kaut ko pasaku? — Fabrīni jautāja.

—    Nē.

—   Varbūt kadu pasveicinat?

—    Nē.

Tikai šajā brīdī Etjēns atraisījās no smagās vienaldzības izjūtas, kādā atradās visu satikšanās laiku. Viņš -panāca to, ko gribēja: Fabrīni, pats to nenojauzdams, pārraus viņu saistības pavedienu.

Daudz sveicienu Etjēns savā izlūka mūžā bija sūtījis Vecajam. Tomēr vēl nekad sveiciena nesūtīšana nebija kalpojusi par paroli, par viskliedzošāko trauksmes signālu.

86

Bruno un Kertners gulēja ar galvām kopā. Un, kad abus tirdīja bezmiegs, viņi caurām naktīm jdusām

sarunājās.

Reiz Kertners pastāstīja, kā karojis par revolūciju. Citnakt stāstīja, kā cietis badu; viņš un viņa kareivji daudzas dienas pārlikuši tikai no sālītām zivīm. Bruno nekad vēl nebija dzirdējis šīs zivs nosaukumu: vobla. Un, kad iznāca runa par medībām, Kertners pastāstīja par drošsirdīgiem mežu ļaudīm, kuri izejot pret lāci

tikai ar mednieka pīķi rokā; nācās ilgi skaidrot, kāds izskatās šis ierocis.

Bruno sen noprata, ka Kertners stāsta par Krieviju,— kur gan citur mežos sastopainr lāči? Nebija grūti nojaust, ka Kertners tur dzīvojis.

Bruno tomēr nekad neko neteica par savu nojausmu, neiztaujāja un — galvenais — neļaunojās uz Kertneru par to, ka tas neizsaka visu līdz galam. Bruno bija pietiekami augstsirdīgs, lai tādēļ nekļūtu pret Kertneru mazāk atklāts un mazāk ar viņu runātos.

Kertners nekad neizrunāja krievu vārdus. Dažreiz viņš dungoja nepazīstamus, aizkustinošus meldiņus, bet vienmēr bez vārdiem. Bruno bija pārliecināts, ka tās ir krievu dziesmas, juta, ka ne jau prieka pēc biedrs tās dungo bez vārdiem.

Kādreiz vēlāk, jau pēc daudziem gadiem, kad Bruno lika mobilizēts un nosūtīts uz Krievijas fronti, kad viņš lidz nāvei sala Doņecas stepēs, Bruno tur izdzirda pazīstamu dziesmu. So meldiņu viņš kādreiz jau vairākkārt bija dzirdējis cietuma kamerā. Bruno pierakstīja un iemācījās dziesmas vārdus. Tie sākās tā: «Gan pa kalniem, gan pa lejām …»

Bruno pēkšņi tika izsaukts pie cietuma direktora. Kopš tā laika, kad Bruno bija Viens no bada streika organizatoriem, Džordano izturējās pret viņu nelabi. Tiklīdz Bruno ienāca kabinetā, Džordano vēsi jautāja:

—    Vai tev ģimenē kāds slimoja?

—    Mans tēvs ir neredzīgs. Vai tiešām ar viņu kas…

—    Nomirusi tava māte. Tas tev ir dieva sods. Ej atpakaļ uz kameru un uzvedies labāk!

Bruno atgriezās kamerā, kad tur patlaban norisa mācības; lai tās netraucētu, Bruno cieta klusu. Tikai vēlāk viņš pastāstīja biedriem savu bēdu vēsti. Tajās dienās Kertners izturējās pret viņu ar dziļu maigumu. Bruno vispār uzlūkoja Kertneru itin kā vecāko brāli, bet dažreiz Kertnera attieksmē pret Bruno bija kaut kas tēvišķīgs.

Kerlners laiku pa laikam saņēma zīmītes, vēstules. Tās pie viņa nonāca ļoti sarežģītā ceļā. Tas bija redzams jau no ,tā vien, cik saburzīti bija papīrīši, ko Kertners nepacietībā drebošiem pirkstiem naktīs,,slepus atlocīdams, gludināja.

Taču Bruno piedeva draugam noslēpumainību, jo bija

pārliecināts par viņa uzticību. Dažreiz bija nojaušams, ka Kertners staigā svarīgu jaunumu piebriedis, ka viņu nomoka neremdināta.s atklātības slāpes un tomēr viņš i;spiests klusēt. Retumis Kertneram gadījās pacilāts garastāvoklis. Viņš savā nodabā svinēja Oktobra revolūcijas gadadienu vai Sarkanās Armijas dienu februāra nogalē, neaizmirsa jel kā atzīmēt meitas Taņas dzimšanas dienu 21. oktobri un Nadjas dzimšanas dienu 28. janvārī. Bruno šīs dienas izjuta tikpat kā savējos svētkus.

Dažreiz iznāca laimīga sagadīšanās, kad krievu revolūcijas svētki vai Pirmais Maijs iekrita svētdienā. Tad tos varēja atzīmēt vismaz ar pieklājīgāku pusdienu. Pieci mazītiņi gaļas kumosiņi, uzdurti uz tieva skaliņa, un bļodiņa gaļas zupas. īsts mielasts! Var atcerēties pieņemšanu Kremlī, ko rīkoja karaspēka parādes dalībniekiem. Tādās svētdienās Kertners jutās jo sevišķi apmierināts, it kā būtu piekrāpis visu cietuma priekšniecību un reizē arī pašu duči.

Bruno zināja, ka tajās reizēs, kad Kertners atsakās no pastaigas, teikdams, ka nejūtas vesels, viņam jāpaliek kamerā pilnīgā vienatnē un paslepen no visiem kaut kas jāuzraksta. Tādos gadījumos Kertneram nekādi blakus apstākļi nelikās paf sliktiem un viņš ilgi mēdza uzturēties smirdošajā kaktā, kur atradās paraša.

Kādu nakti Bruno neviļus noskatījās, kā Kertners noglabā zīmīti veikli izveidotā slēpnī — ar māla lausku aizbāžamā šķirbā starp ķieģeļiem, pie pašas grīdas. Taču Bruno neko nejautāja.

Un varbūt visaugstākā viņu savstarpējās uzticības izpausme bija nevis atklātās sarunas, bet gan abpusēja klusēšana par jautājumiem, kur vārdi, pat visdraudzīgākie, lieki.

Bruno bija centīgs Kertnera skolnieks, tomēr tas nenozīmēja, ka vienmēr un visos jautājumos viņš Kertneram piekristu.

Kādreiz pastaigā Bruno pamanīja, cik ļoti viņa draugs pārvērtās sejā, ieraudzījis lidmašīnu.

—       Vai zini, Bruno… — Kertners domīgi sacīja.

—    Lidotājam grūtāk nekākalnracim sēdēt cietumā. Lidotājs vairāk skumst bez debess zilgmes, bez plašuma …

—   Vairāk nekā kalnracis? Neticu! — Bruno pārlie

cināti iebilda. — Tāpēc ka kalnracis, arī brīvībā būdams, skumst bez debess zilgmes, bez plašuma.

Vasarā, jau kopš maija, Kertners ar visām domām un jūtām kavējās Mongolijā. Viņš šķirstīja svētdienas žurnālīšus, meklēdams jel kādu informāciju par Halhingolu, iztaujāja, ko vien varēja, un vēlāk īsi atstāstīja kameras biedriem par turienes notikumiem. Bruno viegli varēja uzminētāka viņa kaimiņš un draugs ir cilvēks ar lielu militāru pieredzi un izpratni. Bruno tikai klausījās, iegaumēja katru sīkumu un klusēja.

Etjēns saprata, ka tur, Mongolijas smilšainajos klajumos, norisinās nopietna izlūkošana ar kauju, japāņi mēģina uztaustīt, ciktāl mēs esam gatavi karam pret viņiem. Šīs no dažādiem avotiem nākušās fragmentārās ziņas ne vienmēr izdevās sakausēt apskatā. Grūti bija, sēžot cietumā, atainot kauju norisi, pirmām kārtām Bamcaganas kauju. Taču Etjēns jau no telegrammām itāliešu presē varēja skaidri secināt, ka japāņu tanki nav izturējuši pārbaudi. Tajā pašā laikā bumbvedēji un zenitartilērija bija uz augsta līmeņa un kājnieki cīnījās neatlaidīgi un drosmīgi. Itāliešu korespondenti mēģināja aprēķināt, cik tur, abos Halhingolas upes krastos, ir padomju un mongoju divīziju un cik japāņu divīziju. Bet Etjēns labi zina, cik liela japāņu divīzija. Tā nav necik mazāka par mūsu strēlnieku korpusu: aptuveni divdesmit pieci tūkstoši zaldātu, vidējo komandieru un oficieru.

Pēc notikumiem pie Halhingolas un pēc neuzbrukšanas līguma noslēgšanas ar Hitleru vairs pārāk nepārsteidza ziņa, ka vācieši uzsākuši karadarbību. Augusta nogalē Dancigā ar pieklājības vizīti ieradās vācu kreiseris «Šlezviga Holšteina». To varēja pielīdzināt Trojas zirgam. «Šlezviga Holšteina» 1. septembrī pulksten 4 un 45 minūtēs no rīta ar savu lielgabalu grāvieniem pavēstīja par bandītisko uzbrukumu Polijai.

Un atkal pirmais šo laikraksta ziņu Kerlneram nolasīja ļaunais sardīnietis. Ne Kertners, ne «Primo vienmēr taisnība», ne kāds cits toreiz vēl nezināja, ka 1939. gada 1. septembris iespiedīsies cilvēces atmiņā un ieies tās kalendārā kā vismelnākā diena: bija sācies pasaules karš. 3. septembrī izbeidzās ultimāts; Anglija izrādījās .esam karastāvoklī no pulksten 11, Francija no pulksten 17.

Jau pēc dažām dienām pēc karadarbības sākuma Vācijas laika ziņas izklausījās visai savdabīgi. «Domenico del corriere» lasītājiem darīja zināmu, ka apvidū, kur karo 14. armija, laika apstākļi ļoti labi, kur karo

10.  armija — brīžam skaidrojas, bet, kur karo 8. armija, tur ir migla.

Pēc mēneša «Primo vienmēr taisnība» parādīja caur restēm Kertneram avīzi ar fotoattēlu: Hilters pieņem karaspēka parādi Varšavā. Garā ādas mētelī tas stāvēja, roku izstiepis, un labvēlīgi raudzījās uz garām drasējošiem kavalēristiem. Apkārt tam stāvēja ģenerāļi, daži kaskās, citi naga cepurēs. No laternu stabiem nokarājās karogi ar kāškrusta zīmi.

«Ka tikai Skarbekam nesākas kādi sarežģījumi! Viņam taču poļu pase,» Kertners arvien biežāk bažjjas. «Kaut tikai viņam nebūtu jāaizbrauc, kaut neaizvērtos fotoateljē «Momento»!»

Jā, diezgan daudz bēdīgu un pat traģisku jaunumu divos gados ir paziņojis šis ļaunais cietumsargs. Un cik grūti dažkārt bija pareizi novērtēt katru tādu ziņu, uzturēt jaunajos kameras biedros ticību un možumu, pareizi apgaismot pasaulē notiekošās paradības, dot tām revolucionāru, marksistisku novērtējumu.

Daudz asu strīdu norisinājās kamerā pa naktīm 1939. gada augusta nogalē, pēc tam kad PSRS un Vācija noslēdza neuzbrukšanas līgumu.

Bez strīdiem ar Bruno Etjēns tajās dienās izjuta stipru noslieci uz pārdomām vienatnē. Viņš paņēma cietuma bibliotēkā Hitlera «Mein Kampj» itāliešu valodā un uzmanīgi pārlasīja. Daudzas vietas šajā grāmatā satricināja viņa dvēseles mieru. It sevišķi palika prātā:

«Mēs izbeidzam mūžīgos vācu gājienus uz Eiropas dienvidiem un rietumiem un vēršam skatienu uz zemēm Austrumos … Un, kad mēs šodien runājam par jaunām teritorijām Eiropā, mums tūlīt nāk prātā tikai Krievija un tai pakļautās robežvalstis… Gigantiskā impērija Austrumos ir nobriedusi sabrukumam.»

Lasot Etjēns vairākkārt sev jautāja:

«Vai «Mein Ķampf» ir tulkota krieviski? Tā ir liela

kļūda, ja mūsu tauta to nav lasījusi. Tāpēc ka visiem mums jāzina, ar cik «nolādētu draugu» mēs esam noslēguši neuzbrukšanas līgumu. Uz desmit gadiem. Tātad mēs vēl neesam gatavi karam ar Hitleru. Tātad mēs gribam iegūt laiku.

Lūk, arī man, komunistam un Sarkanās Armijas virsniekam, šajā bargajā laikā nācās uzlikt masku, ietērpties austriešu komersanta ādā. Iespējams, ka šajos tuvā kara apstākļos arī Padomju valstij nācās izlikties, ka tā uzticas. Kaut tā būtu tikai izlikšanās, bet nebūtu patiešām īsta uzticēšanās …»

87

Agrāk, kad skaitīja gadus, mēnesis likās daudz Īsāks nekā tagad.

Vel pavisam, pavisam nesen līdz atbrīvošanai bija simt dienu, bet šodien — vairs tikai trīs mēneši. Zināms, ari trīs mēneši nav īss laiks, tomēr iedvesmo doma, ka tas varēja būt daudzkārt ilgāks.

Un pēc tam jau bija jāsāk skaitīt nedēļas. Tātad atnāks tāds laiks, kad mēra vienība būs diennakts?

Tagad Etjēns uz visu un uz visiem raudzījās it kā' ar citām acīm. Kaut kur sirds dziļumos viņš jau bija attālinājies no visa, kas te apkārt, no mazajām un šikajām cietuma dzīves rūpēm. Pēdējās dienās viņa kameras biedri dzīvoja Ziemas svētku paciņu gaidās un minējumos — ko atsūtīs? Etjēns nebija vienaldzīgs pret to, ko uz Ziemas svētkiem saņems citi. Bet viņš zināja, ka pats vairs paciņu nesaņems, taču nemaz par to neraizējās.

Cietuma direktors atkal izsauca ieslodzīto 2722.

Kertneram jau sen bija izveidojusies tāda gāita kā cilvēkam, kuram nav nekur jāsteidzas, kurš nesteidzas ne uz kādu saucienu pat tad, ja viņu aicina visaugstākā priekšniecība. Šāda gaita raksturīga cilvēkiem, kuri jau ilgi nosēdējuši cietumā un kuriem vēl ilgi jāsēž.

Taču šoreiz ieslodzīto 2722 pārņēma tāda steiga, kāda agrāk pie viņa nekad netika manīta; viņš gandrīz skriešus skrēja pa gaiteni, tā ka ari Karuzo nācās pielikt soli…

—    Ieslodzījuma laiks tuvojas beigām, — cietuma direktors salti teica, un viņa seja pauda neapmierinātību.

—    Jūs izsūtīs no Itālijas. Vai jums ir piemērots apģērbs?

—    Jā, ja jūsu noliktavās ir kārtība.

Cietuma direktors nikni pavēcināja ar roku gar seju, it kā izkliedēdams tabakas dūmus.

—    Nav runa par apģērbu, ar ko iziet pa cietuma vārtiem. Vajadzīgs pieklājīgs apģērbs, lai varētu aizbraukt līdz robežai, nepiesaistot skandalozu publikas uzmanību. Ja piemērota apģērba nav un ja radinieki nevar jums to piegādāt, cietuma administrācijai pēc likuma tāds apģērbs jums pie atbrīvošanas jāapgādā.

—    Mans uzvalks un lietus mētelis nevar piesaistīt skandalozu publikas uzmanību. Jo asins traipus, kā jums, bez šaubām, zināms, viegli var izmazgāt… Varbūt būšu atpalicis no modes, būs novecojies piegriezums … Bet jāsaka gan, ka uzvalks nebūs novecojis vairāk nekā tā īpašnieks.

Labi, ka Etjēnu arestēja nevis rudenī, bet ziemā, kad viņš jau staigāja lietus mētelī. Viņu jau neizsūtīs uz Tunisu vai Maroku, bet uz ziemeļiem. Un uz turieni braukt tikai uzvalkā… Sevišķi auksts decembri ir Alpos, Šveices ziemas viņš atceras no jaunības dienām, kad tur mācījās koledžā.

«Gadījumā, ja mani izsūta uz Sveici, ļoti noderētu tas noslēpumainais kažoks, ko Džanīna pārdeva,» Etjēns klusībā pavīpsnāja.

—    Vai direktora kungs nepateiktu, uz kādu robežu mani vedīs? Savā iesniegumā es minēju divas vēlamas robežas — Francijas vai Šveices. Man gluži vienalga, uz kurieni mani vedis. Lai tikai tur nebūtu fašistiskā režīma. — Kertners izteiksmīgi paskatījās uz cietuma direktora mundiera atloku, kur bija piesprausta fašista nozīmīte. — Uz robežas es lūgšu politisko patvērumu.

—    Bet ja Francija vai Šveice atteiks? — Džordano noglaudīja savu kailo pauri, it kā gribēdams izlīdzināt tur visas krunkas.

—    Tad lai apcietina. Bet sūtīt mani uz Vāciju vai Austriju — nozīmē sūtīt nāvē. Jūs ļoti labi to zināt.

—   Veltīgi tiepjaties, Kertner, — Džordano pasmīnēja,

—   veltīgi neatzīstaties, ka esat no Padomju Krievijas… Agrāk tam . vēl bija kāda nozīme. Bet tagad, pēc tam

kad Krievija noslēgusi ar Vāciju neuzbrukšanas un draudzības līgumu …

—    Sis līgums attiecas uz krieviem, uz mani tas nekādā ziņā neattiecas. Anšluss paliek anšluss. Mana Austrija joprojām paliek zem Hitlera zābaka, un Hitleram atmiņa nav slikta. Bet jūs tik ļoti gribat iegrūst mani viņa nagos …

Klusībā Kertners nodomāja: «Ja pēc mūsu līguma ar Vāciju, kas ir Itālijas sabiedrotā, manā liktenī nekas nav mainījies, ja mani arvien vēl neatbrīvo no cietuma, tas tikai pierāda, ka nekādas draudzības ar fašistiem mums nav, ka šis līgums ir tikai diplomātisks papīrs …»

Etjēns saprata: viņam draud nopietnas briesmas. Jā, būtu daudz vienkāršāk, ja robežas vietā būtu tikai iedomāta līnija vai balta svītra, kāda Romā ir uzvilkta pie svētā Pētera katedrāles; pārkāp šai svītrai — un tu ar vienu kāju jau stāvi Vatikānā, kaut arī otra vēl Itālijā.

Gri (iri ziņo, ka Kerlneru pēc atbrīvošanas ir gatavi uzņemt gan Šveicē, gan Francijā. Gri Gri zīmītē rakstīts:

«Mūsu slimnieks izies no slimnīcas pats ar savām kurpēm.»

Tādā veidā Etjēnam atgādināja, ka viņš joprojām uzskatāms par Austrijas pavalstnieku. Un tālāk zīmītē bija teikts:

«Mūsu slimniekam jau meklē sanatoriju Alpos, kā ari Nicā.»

No direktora kabineta viņš kamerā atgriezās ar lielu cerību, ka brīvība tuvu. Drīz, drīz viņš izies pa Kastelfranko del Emilia cietuma vārtiem; viņš zina, ka cietums atrodas uz dienvidaustrumiem no Milānas, starp Modēnu un Boloņu. Ja ce|š ies uz Francijas robežu, viņu vedis uz rietumiem, pie Mentonas būs jābrauc pa Svētā Ludviķa tiltu. Viņš atcerējās Zilo krastu, kur no ūdens izvilktās jahtas mijas ar moderniem automobiļiem. Gluži tāpat tur ''uzvalkos ģērbti cilvēki' ar kravatēm mijas ar puskailiem peldētājiem, kuriem viss apģērbs — tikai peldbiksītes kājās un krustiņš ap kaklu… Bet uz Šveices robežu jābrauc tieši uz zieme]iem, jā-

ce]as pāri Lago Madžore vai Ltigano ezeram vai ari jābrauc cauri kalniem pa Simplonas tuneli.

Viņš bēdājās, ka pirms aizbraukšanas nesatiksies ar Gri Gri un Tamāru, neredzēs Ingridu, Zigmundu un Anku Skarbekus, nevarēs pateikties par visu Džantnai.

Pēc atgriešanās kamerā Etjēns nekādi nespēja koncentrēties un domās arvien atgriezās pie sava apģērba. It kā apģērbs būtu pēdējais un vienīgais šķērslis ceļā uz brivibu!

Viņš ar pūlēm atcerējās, kā tieši bija ģērbies tiesas dienās, ko noģērba toreiz, kad bija jāvelk mugurā cietumnieka dungriņi, kādi īsti apģērba gabali gaida viņu noliktavā.

Prātā nāca kāda reize, kad dažas dienas pēc pārvešanas uz Kastelfranko viņu izveda pastaigā. Iepriekšējā vakarā bija nolijuši spēcīga lietus gāze. Cietuma pagalmiņā uz dziļāk iegulušām akmens plātnēm bija četrstūrainas zilas peļķes. Viņš ielūkojās vienā no tādām peļķēm un pirmoreiz ieraudzīja sevi cietumnieka apģērbā. Gan jaka, gan bikses, gan berete no tās pašas pelēkās vadmalas ar brūnajām svītrām, viss jau izskatījās kā apvalkāts. Pietiek uzģērbt šo nolādēto ietērpu, lai tūdaļ izskatītos pēc rūdīta katordznieka. Vai patiešām jau apģērbs vien spēj radīt aizdomīgu iespaidu par cilvēku? Drūma maskarāde; pat visnevainīgākais cilvēks izskatās pēc noziedznieka …

Vai viņš pa šiem gadiem nebūs atradinājies valkāt uzvalku? Pats par sevi saprotams, ka uzvalks viņa plecos karāsies kā uz pakaramā. Kaut jel ātrāk tas notiktu!

Sa'skaņā ar Itālijas likumiem piecas dienas pirms atbrīvošanas ieslodzīto pārvieto no kopkameras viennīcā. Varbūt tāpēc, lai brīvē aizejošam nesadod līdzi visādus uzdevumus,lai neizmanto viņu par sakarnieku?

Kertners jau laikus (jo vairāk tāpēc, ka cietuma direktors brīdināja: ārzemniekiem pirms atbrīvošanas jānosēž viennīcā nevis piecas, bet desmit dienas) sāka saņemt uzdevumus no saviem cietuma līdzgaitniekiem. Protams, tādā mērā, ko spēj veikt cilvēks, kurš gan vairs neskaitās apcietināts, tomēr konvoja pavadībā tiek’ izsūtīts pār robežu, piemēram, nodot lūgumu kaut vai kaimiņam vagonā vai garāmgājējam uz ielas, kuram, spriežot pēc izskata, var uzticēties.

Jo tuvāk atbrīvēs diena, jo grūtāk rakstīt vēstules. Arvien vairāk netīk atsegt cietuma administrācijai savu dzīvi, sūdzēties par slikto pašsajūtu, atzīties, ka ar veselību pavisam bēdīgi. Pēdējās vēstules sarāvās līdz pavisam īsiņām zīmītēm.

Arī nopietnu grāmatu vairs neizdodas izlasīt līdz galam, tā kļūst prātam arvien it kā nepieejamāka. Viņš sāka lasīt vieglāka satura grāmatas, tomēr arī tās nesaistīja uzmanību, bieži viņš attapās, ka nav uztvēris lasītā jēgu. Arī spāņu valodas mācīšanos turpināja bez bijušās centības.

2.  kamerā sen kopīgiem spēkiem bija izrēķinājuši, ka

3.  decembrī Kertneru pārvedīs uz viennīcu.

Pēdējā diena kopkamerā, pēdējais izsaukums uz pastaigu. Viņš vērīgi ielūkojās biedru sejās. Visās viena un tā pati izteiksme — skatās ar skaudību, un katrs klusībā sev jautā: «Vai tiešām arī man reiz atnāks tāda diena, vai tiešām arī es piedzīvošu tādu prieku?»

Pēdējā pastaiga viņš retāk nekā parasti skatījās uz zemi, neredzēja akmens plātnes un zālīti, kas spraucās augšup pa šķirbām, un pat kroplo firziķu kociņu šoreiz nemaz neievēroja. Viņš vairāk raudzījās debesīs, jau dzīvoja neaptveramā un tuvā plašuma nojausmā. Bez viņa te sazaļos kroplais firziķu kociņš pie cietokšņa mūra!

Pastaigas beigās viņš atvadījās no citu kameru biedriem. Jādomā, ka uz viennīcu viņu pārvedīs rīt no rīta.

—    Tātad pēdējā pastaiga?

—    Jā, pēdējā, — Kertners priecīgi atsaucās.

Visi noņēma pelēkbrūnās beretes atvadu sveicienam, viņš nekad vairs netiksies ar biedriem. Viņš tā arī nepaguva, līdz galam izstrīdēties par anarhisma cēloņiem ar ieslodzīto no 5. kameras, pinkaino gardeguni drēbnieku no Florences, iesauktu par Pinokio. Viņš nepaguva noturēt pēdējo mācību stundu dialektikā trim jaunajiem puišiem no Specijas, izskaidrot tiem likumu par kvantitātes pāreju kvalitātē; šai sakarībā viņš bija nodomājis izmantot klasisko piemēru ar Napoleona zaldātiem un Ēģiptes mamelukiem …

Te apkārt nebija neviena, ar ko Kertners būtu bijis pazīstams brīvē, ar ko sadarbojies. Un tomēr visi viņi, itāliešu antifašisti, komunisti, bija viņa cīņas biedri.

Personisko prieku saindē sāpīga līdzcietība pret šiem cilvēkiem. Ja tikai iedomājas, ka tad, kad viņš būs jau tālu, tālu prom no šiem drūmajiem mūriem, atslēgām un restēm, viņu šausmigā nīkšana turpināsies. Kertneru pārņēma neizsakāms maigums pret biedriem, kurus viņš te atstāj, bet pirmām kārtām visvairāk — pret Bruno.

Bruno precīzi izrēķinājis, cik ilgi viņam vēl jāsēž, kad Kertneru atbrīvos. Bruno ieslodzījuma termiņš izbeidzas 1940. gada 5. septembrī. Tātad viņam jāsēž vēl deviņi mēneši! Milzīgs laiks! Tāda laika sievietei pietiek, lai ieņemtu un jaunpiedzimušo pirmoreiz pabarotu ar krūti.

Pienāca brīdis, kad bija jāatvadās no kameras biedriem. Rudmatim logu mazgātājam Kertners uzdāvināja ziepju trauciņu un matu suku — parasti viņi sasukāja matus abi viens pēc otra.

Bruno klusēja, bet kamerā visi zināja: viņš fašistiem netic un baidās, ka Kertneru var aizturēt cietumā arī pēc termiņa.

Tāpēc jo lielāks bija prieks, kad 3. decembrī, pēc rita ūdens un maizes izsniegšanas, pie restotajām durvīm pienāca Karuzo un atskanēja ilgotais, sengaidītais un tomēr pārsteidzošais:

—    Divi tūkstoši septiņi simt, divdesmit otrais! Uz izeju — ar visām mantām!

«Ar visām mantām!»

Trīs moku gadus Etjēns bija gaidījis, kad viņam atskanēs šie vārdi. Un beidzot Karuzo tos izteica — Etjēnam šķita, ka arī Karuzo, tos sacīdams, ir mazliet satraukts.

—    Tikai tagad ir gals manām šaubām, — Bruno priecīgi pasmaidīja. — Tu esi uz brīvības sliekšņa. Desmit dienas, kuras tev nesīs dzīvi!

—   Tās desmit dienas vēl jānodzīvo, — Kertners dziļi ievilka elpu, taču tūdaļ nevaldāmi iesmējās.

Vairāk abi draugi neizsacīja ne vārda, klusēdami apkampās — abiem gribējās cieši piekļaut otru pie sirds, un abiem reizē — kaut arī viņi kautrējās no tā — sāka plūst asaras. Viņiem izdevās savaldīties tikai tad, kad abi sāka sparīgi runāt par kaut kādu galīgu nieku.

Aiziedams no kameras, Kertners šodien pirmo reizi kaimiņiem neteica vis «arrivederci», bet priecīgi iesaucās: «Addio!» — un viņam aizlūza balss.

88

Viennīca, kurā Kerlnerarn stingrā izolācijā bija ] jāpavada pēdējās desmit dienas, atradās otrajā stāvā, ļ

Parasti, iegājis kamerā, ieslodzītais tūdaļ steidzas pie loga — sak, kas man tuvākajos mēnešos vai varbūt gados tur būs redzams?

Bet šoreiz Etjēns bija vienaldzīgs pret logā redzamo ainavu, viņš gurdi apsēdās uz lāviņas.

Runājot atklāti un pilnīgi vaļsirdīgi, Etjēns bija pat apmierināts, ka pēdējās dienas jāpavada viēnnīcā. Labi, ļ ka viņu izcēla no kopkameras: tuvās brīves nojausmu labāk baudīt vienatnē. Būtu pārāk nežēlīgi un nenor| māli dzīvot laimīgam kopā ar tiem, kam vēl ilgi jācieš ieslodzījuma mokas. Un laimi grūtāk apslēpt nekā bēdas, jo laimes izjūta vispilnīgāk izpaužas, ja apkārt ir ļaudis. Tikai bēdas meklē vientulību.

Cik daudz pasaulē prieku, par kuriem nav ne jausmas tiem, kas visu laiku dzīvo brīvē!

Drīz viņam atkal radīsies nepieciešamība taupīt laiku un kaut kurp steigties. Šķiet, tomēr tas ir humāni, ka ieslodzītajiem neatstāj pulksteņus, citādi viņi ne brīdi nenovērstu skatienu no rādītājiem un nemitīgi sūrotos, ka laiks velkas pārāk lēni.

Atkal viņš drīkstēs uzrakstīt vēstuli, zīmīti, nebaidoties, ka aiz papīra lapas glūn saltās Džordano acis.

Cilvēkiem brīvē pat prātā neienāk, kāda laime — vienkārši tāpat vien staigāt pa zemes virsu, iet, kad un kur vien tev pašam tīkas, negaidot pavēles un neieklausoties tajās.

Cilvēki brīvē nenovērtē vēl kādu lielu tiesību — izvēles tiesību, kas vergam un ieslodzītajam pilnīgi liegta; no brīvu cilvēku vārdnīcas nav zudis vārds «vai», viņu rīcība nav pakļauta svešai uņ ļaunai varai.

Ļaudis brīvē nenovērtē iespēju gulēt tumsā — bez uzspiestās spuldzes virs galvas, viņi var iedegt un nodzēst gaismu, kad vien vēlas, bet cietumā elektriskā apgaismošana gan ir izgudrota, bet izslēdzējus vēl nav paguvuši konstruēt… Ak, šī cietuma lampas gaisma, kas griežas acīs! Un arī pati lampa, kā jau cietumniece, ir apvilkta ar dzelzs režģi.

Tiesības palikt vienam, lai uzraugs pa «spiončino» —

pa actiņu dzelzs durvīs — neglūnētu tev pašā dvēselē …

Vai gan mazums brīvē vēl citu — gandrīz jau aizmirstu prieku, un visi tie viņam drīz būs pieejami!

Desmit dienas viņam dotas, lai sagatavotos brīvai dzīvei, otrai piedzimšanai — 1939. gada 12. decembri…

Dažiem laimīgajiem, tiklīdz tie iznāk pār cietuma slieksni, ap kaklu metas tuvinieki un radi. Viņu pie cietuma vārtiem neviens negaida, sagaidīšana notiks tālu, tālu no Kastelfranko. Taču, ja apstākļi būs labvēlīgi, viņu ātri var pārsviest uz Maskavu.

Varbūt viņam laimēsies nokļūt tur uz Jaungadu? Taņečkai drīzumā sāksies ziemas brīvdienas, priekšnamā gaida slēpes. Uz Maskavas namu balkoniem jau novietotas sasietas eglītes. Tālredzīgāki tēvi eglītes iegādājas laikus un glabā uz balkoniem, lai siltumā tām jau pirms dedzināšanas nenobirtu skujas. Bet vecgada vakarā eglīti vairs nav domājams dabūt… Vispār gada nogale arvien nes līdzi daudz rūpju un skraidīšanu. Mūžīgā ķibele ar parakstīšanos uz laikrakstiem un žurnāliem. Pirmkārt, lieli izdevumi, un, otrkārt, nav nemaz tik viegli parakstīties uz to, ko tu vēlies, bet nez kāpēc viegli var parakstīties uz to, ko nemaz nav interesanti lasīt. Un tad nāk mūžīgie un bezgalīgie varianti — kur un ar ko kopā sagjaidīt Jauno gadu. Vistīkamāk nāk atmiņā tā reize, kad viņi lielā pulkā sagaidīja Jaungadu uz slēpēm. Sniegs gurkstēja tikskaņi, ka atbalsoja viss mežs, un viņi aizrautīgi smējās, un šampanieša pudeles aizbāznis izsprāga ar īstu šāviena troksni.

Viņš kāri pielāgoja brīvo dzīvi sev toreizējam, pilnīgi veselam, un nekādi nespēja pārvarēt pašapmānu. It kā viņš izietu pa cietuma vārtiem tāds, kāds pirms trim gadiem pa tiem iegāja, un varētu atstāt visas cietumā mantotās kaites, it kā šīs kaites nebūtu kļuvušas par neatņemamu viņa būtnes piederumu, it kā slimības būtu tikai piedeva pie cietuma režīma un viņš tās varētu aizmest prom reizē ar cietumnieka apģērbu.

Protams, viņu steidzīgi nogādās sanatorijā. Viņš iedomājās piesnigušo Arhangeļskoji, kur kādreiz kopā ar Nadju atpūtās. Aiz loga putenis, pie sliekšņa saputinātas milzu kupenas… Vieninieka kamerā viņš var atļauties padungot Vertinski.

Viņš izbaudīja lielu prieku, ka var vieninieka kamerā neslēpdamies pats ar sevi tērzēt krieviski, runāja dzeju krievu valodā, dungoja krievu dziesmas.

Viņš Joti cerēja, ka desmit diennaktis paies ātri, taču vientulība, no kuras bija atradinājies, rādija ilūziju, ka dzīve vispār ir apstājusies, un, kaut gan laiks vilkās lēni, kā jau cietuma laiks, Etjēns to nemaz nemanīja.

Pēkšņi atmiņā atplaiksnījās sena Maskavas laikrakstā lasīta ziņa, ka tvaikonis «Sverdlovska» Arktikā iesprūdis ledus blāķos un iesalis ledū. Un jūrnieki, spiesti pārziemot uz ledū iesalušā kuģa, bija atsūtījuši redakcijai jautru radiogrammu, ka viņi patlaban pārveidojot visu savu dzīvi 40 grādu leņķī. Pat lāviņām vienu galu pacēluši uz augšu, citādi nāktos gulēt gandrīz stāvus. Arī pusdienojot kopkajītē pie pagāzta galda, atsperdamies pret sienu, lai nenokristu no slīpi sagāztā krēsla. Visa dzīve esot sašķiebta uz vienas auss …

No kādiem atmiņas nostūriem uzpeldēja šī senā avīžu ziņa? Reiz viņš to jau atcerējās — tolaik, kad tikko bija ieslodzits, kad nācās krasi pārkārtot visu savu dzīvi.

Nu, un patlaban pārņēma tāda sajūta, it kā viņa dzīves kuģis, neiedomājamā leņķī iesalis laika ledū un trīs gadus nogulējis bez kustības, atkal izpeld brīvos ūdeņos. Trīs gadus Etjēns ir stāvējis salicis, un desmit dienās viņam mugura jāatstiepj taisni, pienācis laiks no jauna pierast pie normālas dzīves — nesašķiebtas, nepagāztas uz vienu pusi. Un tu nejutīsies kā normāls cilvēks, iekams neizdarīsi labojumus savā cietumnieka dzīvē, kas jau tik ierasta un ikdienišķa.

Viņš uzlika sev par pienākumu — atjaunot atmiņā visu, kas nepieciešams brīvam cilvēkam, visu, no kā viņš paguvis atradināties. Un tajā pašā reizē atlikušajās dienās pacensties aizmirst daudz no tā, ko bija derīgi zināt, atrodoties ieslodzījumā, bet kas brīvam cilvēkam tikai lieki noslogo atmiņu.

Atmiņa ir viena no visspilgtākajām cilvēka prāta izpausmēm; un prasme atcerēties, paturēt prātā, saasināta spēja iegaumēt, protams, ir liels ieguvums. Sēdot «Redžina celi» cietumā, viņš bija lasījis Petrarku un ielāgojis, ka redzētais iespiežoties stiprāk atmiņā nekā dzirdētais. Etjēns kopš jaunības lepojās ar savu atmiņu un sen jau uzskatīja to par profesionālu ieroci.

Šodien viņam pirmo reizi ienāca prātā doma: ja nu cilvēkam nebūtu spējas aizmirst, ja cilvēks būtu spiests paturēt atmiņā itin visu, ja atmiņa būtu pilnum pilna ar visu to, ko mēs, par laimi, aizmirstam? Prātā varētu sajukt ar tādu slogu!

Kas tad ir baigāk — zaudēt atmiņu vai zaudēt aizmiršanas spēju?

Cietumnieks, kuram tuvojas atbrīvošanas laiks, kļūst paklausīgāks, rāmāks, padevīgāks. Etjēņs netaisījās kļūt šai ziņā par izņēmumu, viņš taupīja nervus gaidāmajām pārbaudēm, centās neskaisties, nebūt spītīgs un kaprīzs.

Bet tad pēkšņi atgadījās kaut kas tāds, kas gandrīz izsita Etjēnu no sliedēm, lika viņam krietni panervozēt. «Vilka rīklē» aiz loga iekrita zvirbulēns ar lauztu spārnu un nekādi nespēja izrāpties ārā. Un Etjēns nekādi nespēja palīdzēt! Tajā naktī viņš ne acis neaizvēra, nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam. Samierināties ar to, ka zvirbulēns nomirs te, tāpat kā daudzi cilvēki, kas pārkāpj šā cietuma slieksni? Viņš izsauca uzraugu, pēc tam ieradās sardzes priekšnieks un pavēlēja atskrūvēt dzelzs slazdu. Sardzes priekšnieks zināja, ka ieslodzītais sēž pēdējās dienas, un varbūt uz šķiršanos gribēja izlikties atsaucīgs, kas, to lai zina. Sā vai tā, bet pusdzīvais putns tika palaists brīvībā. Etjēns cietuma uzturu saņem pēdējās dienas, viņš var atļauties daļu maizes izbarot putniem. Un tiešām: katru rītu tie salido pie viņa palodzes, it kā zinādami, ka te viņus gaida barotava. Bet varbūt putnus ir barojis jau viņa priekštecis? Kertners par to pavaicāja Vēzim Vientuļniekam, bet’tas, kā allaž, neko neatbildēja.

«Tā arī par mani nekā neuzzinās tas, kuru šajā kamerā ievietos pēc manis. Kas gan būs tas, kurš tad noliks galvu uz šā salmu drazām piebāztā spilvena? Un cik gadu mans pēctecis te mocīsies — ilgāk nekā es vai mazāk? Varbūt nelaimīgais, tāpat kā es, nonīks cietumā veselus trīs gadus? Vairāk nekā tūkstoš dienu! Cik reižu uzraugs nav glūnējis pa atslēgas caurumu, dārdinājis bultas, pagriežot ar sarūsējušas dzelzs džerkstoņu atslēgu, izklaudzinot ar dzelzs stieni restes — vai tās nav pušu —, bet es tikai sēdēju un sēdēju aiz atslēgas, ko viņš noslēdzis… No kā cēlies vārds «ieslodzītais»? Ieslodzītais… Ieslēgtais… Tas, kas sēž

ieslēgts, ieslogots,» Etjēns pēkšņi nodomāja. «Brīnums, ka man agrāk tas nebija ienācis prātā! Un cik atslēgu cietumsargiem būs jāatslēdz, lai izlaistu mani brīvē? Kameras atslēga — pirmā, gaiteņu restu atslēga — otrā, kāpņu telpas atslēga — trešā, atslēga durvīs, kas ved uz galeriju, — ceturtā un, beidzot, cietokšņa vārtu atslēga — piektā …»

Un kurš no cietumsargiem atnāks pie viņa kā prieka vēstnesis, kā brīves nesējs eņģelis?

Varbūt Vēzis Vientuļnieks? Drūmais, jau pavecais sicīlietis ar rudo bārdu. Viņš viegli var izlikties par kurlmēmu, jo nekad neielaižas sarunās ar ieslodzītajiem. Visā cietumā, pat starp ieslodzītajiem, laikam gan nav neviena tik drūma cilvēka, kāds ir šis uzraugs. Kad viņam radusies iesauka «Vēzis Vientuļnieks»? Varbūt jau sen, sen — pirms Musolīni režīma ir izgājis brīvē tas, kurš viņu tā iekristījis. Bet iesauka pāriet no vieniem ieslodzītajiem pie citiem un nekad vairs neatstās savu valkātāju. Vakar Etjēns lūdza Vēzim Vientuļniekam spogulīti — viņš pat neatbildēja …

«Cik ilgi es neesmu redzējis sevi spogulī? Visus ieslodzījuma gadus. Tikai daži acumirklīgi attēli, kas pavīdēja stiklos, kad mani veda uz cietuma kanceleju, un tad vēl gaistošie atspoguļojumi peļķēs. Vai es pašlaik esmu pazīstams pats ar sevi? Mēs visi slikti pazīstam sevi un vēl sliktāk spējam saskatīt sevi. no malas. Pat nepamanīsim savu dubultnieku, kad tas ies garām. Nepazīsim savu balsi, ja tā atskanēs gaitenī, aiz sienas; tāpat kā nepazīstam savu balsi, kad tā ierakstīta gramofona platē. Tāpat kā nevienam nav iespējams redzēt sevi aizmigušu …

Liekas, esmu iedzīvojies kūkumā, un pie tā vainīgs nelāgais ieradums soļot pa kameru ar noliektu galvu un uz muguras saņemtām rokām. Šķiet, esmu stipri nosirmojis. Kā raksta avīžu aprakstos: «Laiks apsudrabojis viņa galvu …» Vai tuvinieki mani pazīs? «Es tik daudzkārt redzu Tevi ienākam pa durvīm, ka ticu — Tu drīz patiešām pārnāksi,» Nadja rakstīja jau pirms diviem gadiem. Ar Nadju būs tik daudz ko runāt, ka visu neizrunāsim ne vienā dienā, ne vienā nedēļā. Bet kas gan zina, kā tas notiks! Ieslodzītais no 6. kameras, tās spiestuves burtlicis, kur iespieda «Unita», stāstīja, kā saticies ar ģimeni pēc divu gadu šķirtības. Pagājušas

tikai dažas minūtes, un viņš ar šausmām pārliecinājies, ka saruna izsīkusi, ka gan viņš, gan sieva sāk atkārtoties, stāsta vienu un to pašu. Un, tiklīdz viņš pieradis pie dzīves brīvībā, iejuties atkal ģimenē, atguvis vecās iemaņas pie burtenēm, viņu atkal sagrābuši melnkrekli.

Cilvēks atradinās no saviem vistuvākajiem, atradinās ne tikai no sliktā, bet ari no labā. Burtlicis stāstīja: kad pirmoreiz iznācis no cietuma, ilgi nevarējis aizmigt tumsā, ilgi nevarējis pierast pie mīkstas gultas, pie mīksta spilvena.

Interesanti būtu zināt, no kā es esmu atradinājies pa šiem gadiem. Varbūt vairs neprotu peldēt? Braukt ar divriteni? Skriet? Varbūt roka būs atradinājusies turēt lidmašīnas stūri, otu, rasējamo zīmuli? Tik daudz gadu rakstu cietumnieka stilā, neizsakot visu ko līdz galam, slēpjot, runājot caur puķēm, ar zemtekstiem un mājieniem. Vai iemācīšos atkal rakstīt, nedomājot par cietuma direktoru? Jo vairāk tāpēc, ka arī pirms cietuma tik daudzus gadus nācās rakstīt, loti uzmanoties!»

Tajā rītā viņš pamodās, drebot aiz sajūsmas, spožas laimes nojautā.

Pēdējā pamošanās kamerā. Pēdējais rīts cietumā. Pēdējais skatiens uz debesīm, ko pārsvītrojušas restes.

Iepriekšējā dienā Kertners biļja nodevis cietuma bibliotēkā visas grāmatas, arī tās, ko viņam bija sūtījuši no brīves spāt,iu valodā; no šīm grāmatām viņš vingrinoties tulkoja franciski, itāliski un vāciski.

Etjēns savāca savu sainīti. Viņš labi atcerējās, kā reiz Karuzo ienāca 2. kamerā un izsauca viņa kaimiņu ar visam mantām. «Pie sardzes priekšnieka?» kaimiņš apjucis jautāja. «Nē, ārā pa vārtiem,» Karuzo paskaidroja. Bet kaimiņš bija tik ļoti apmulsis, ka nekādi nespēja savākt savas nožēlojamās mantas, stumdīja turp un atpakaļ skapīti, tvarstīja b|odiņu, uzbužināja noplukušo spilvenu, bužināja sagulēto matraci, gribēdams padarīt to mīkstāku… Kālab?

Nu bija jāskaita stundas. Visilgākās no cietumā pavadītajām stundām. Ak dievs, viņam atlicis mocīties šajā akmens maisā vēl sešas septiņas stundas, — kur lai ņem pacietību un izturību, lai varētu nodzīvot šīs sešas septiņas stundas? Pirms nebūs iznēsāta maize un ūdens, neviens pie viņa neieradīsies.

«Cik ilgi es esmu nodzīvojis pēc Viduseiropas laika? Pēc tā dzīvoju visus pēdējos gadus Rietumeiropā un vēl trīs gadus cietumā. Kāds satraukums pārņem ikreiz, kad atgriezies no aizrobežas un uzgriez pulksteni pēc Maskavas laika — divas stundas uz priekšu! Tātad pie šā pēdējā komandējuma gadiem būs jāpieskaita vēl divas stundas…»

Viņš atšķīra Bībeli — tā atrodama visās kamerās kā obligāts inventārs — un mēģināja īsināt laiku ar lasīšanu, taču drīz aizvēra grāmatu.

Beidzot atnesa maizi un ūdeni! Šodien Etjēns nolēma izbarot zvirbuļu ciltij visu maizes devu — pašam cietumā pusdiena vairs nebūs jāēd.

Viņš sadrupināja maizi, izkaisīja drupačas uz palodzes — pēdējās brokastis spārnotajiem draugiem. Ritu viņi atlidos pie zināmā loga un velti gaidīs cienastu. Zvirbuļi visus šos gadus bija Etjēna mīluļi, šie mundrie putneji viņam patika daudz labāk nekā baloži. Viņam netika baloži, kas ari dažreiz ielaidās «vilka rīklē». Kurš gan ir izgudrojis pasaku par baložu labsirdīgumu? Baložu pāris gan labprāt mīlīgi padūdo, tas tiesa, bet vispār balodis ir kauslīgs, alkatīgs, rijīgs un nikns putns. Labi, k šodien baloži neatlido pie viņa loga, neaplaupa zvirbuļus un nedara tiem pāri.

Jau izbarota putniem visa maize līdz pēdējai druskai, bet ieslodzītā 2722 kamerā vēl neviens nerādās. Ko tas varētu nozīmēt?

Viņš atkal atšķīra Bībeli, taču vārdi nenonāca līdz apziņai.

Viņš skraidīja pa kameru, ieklausījās, apstājās, lai rimtu dauzīties sirds, un atkal ieklausījās, kaut gan nebija nekā, ko dzirdēt. Gaitenī un visā Vēža Vientuļnieka uzraugāmajā stāvā valdīja nospiedošs, nežēlīgs klusums.

Ikviena attāla skaņa, vismazākā cietuma dzīves atbalss izraisīja nervu trīsas.

Nupat, nupat atskanēs soļi, nodārdēs bultas, nodžerkstēs atslēga, atvērsies durvis, ienāks Vēzis Vientuļnieks, bet varbūt pats sardzes priekšnieks un uzsauks Kertneram zināmo baisi līksmo pavēli, un viņš paņems rokā savu niecīgo sainīti ar «mantām»…

Kas gan būtu domājis, ka pēdējā diena būs tik mokpilna? Gaidi kā eksāmenu, no kura atkarīga visa tava

dzīve. Sēdi un gaidi, ka tevi sauks uz pratināšanu, bet aiz sienas nemitīgi skan pirms tevis izsaukto pratināmo kliedzieni un vaidi. Sēdi pie operāciju telpas durvīm un gaidi, ka tevi guldīs uz galda un bez narkozes sāks griezt. Un šādās sasprindzinātās gaidās tev jāpavada ne tikai minūtes un ne tikai stundas, bel ilgum ilga diennakts.

Nikna izmisīgu skumju lēkme nerima.

Atkal soļi gaiteni, tūlīt nāks viņu saukt.

Tiešām atnāca, bet, it kā nekas nebūtu noticis, izsauca uz pastaigu. Viņš vēlreiz atvadīsies no nīkulīgās zālītes akmens plaisās, no firziķu kociņa cietuma pagalma stūri.

Viņš mēģināja ielūkoties cietuma uzraugu sejās — varbūt tur nolasīs savu likteni? Taču cietumsargu sejas bija kā vienmēr saltas un drūmas. Varbūt viņi paši nekā nezināja, vai varbūt ar profesionālu prasmi no ieslodzītā 2722 visu slēpa.

Viņš atgriezās kamerā un atkal ar trīsām un šausmām gaidīja. Tuvojās pusdienas laiks, nupat, nupat sāks iznēsāt ūdeņaino viru, kurai viņš vieglprātīgi nepataupīja ne riciņu maizes. Jo, ja atnesīs pusdienu, tas nozīmē, ka viņš nav svītrots no uzturamo saraksta un cietuma administrācija ari šodien vēl patur viņu ieslodzīto uzskaitē.

Vai viņš ir pareizi sekojis kalendāram, vai nav kļūdījies, skaitot dienas? Tā viņam jau divreiz ir gadījies, kad viņš vēl sēdēja «Redžina čeli» cietumā Romā.

Varbūt viņš te viennīcā nav vēl nosēdējis desmit dienas, bet tikai deviņas?

Nodārdēja bultas, pagriezās atslēga, atvērās kaplodziņš ar novērošanas caurumu, un Vēzis Vientuļnieks pastiepa roku pēc tukšās bļodiņas, kuru ieslodzītajam vajadzēja turēt jau gatavībā.

Kcrtnersautomātiski pasniedza bļodiņu, tikpat automātiski saņēma to atpakaļ pilnu. Viņš jautāja Vēzim Vientuļniekam, kāds šodien datums — vienpadsmitais vai divpadsmitais, bet tas tikai papurināja galvu, aizmiegdams acis, it kā aizvērtu reizē divus novērošanas caurumus durvīs, divus «spiončino».

Vairāk nebija neviena, kam jautāt, sardzes priekšnieks augu dienu uz izsaukumiem nerādījās…

Pagāja mūžība līdz vakara krēslai. Vēzis Vientuļ

nieks jau aizsoļoja pa gaiteni, pārbaudot restes ar dzelzs stieņa piesitienu. Stāsta, ka pārzāģētu resti tūlīt varot saklausīt, skaņa esot pavisam citāda — džerkstoša. Nu nē, dučem vienmēr taisnība, visas restes veselas. Gaiteņa tālajā galā Vēža Vientuļnieka ksilofons apklusa. Nākamajā rītā cits uzraugs klaudzinās ar dzelzs stieni pa sarūsējušajām restēm.

«Kā tad es tā kļūdījos dienu skaitīšanā? Laikam vainīga mana nepacietība. Tik bieži skaitīju un pārskaitīju dienas, un tomēr esmu kļūdījies. Šodien rītausmā pamodos nezin kādā dienā. Tā var te nodzīvot līdz martobrim… Dažreiz ieslodzītie mēģina piemānīt paši sevi. Tā arī es esmu pirms laika uzdāvinājis sev vienu brīves dienu. Kļūdījies pašā pēdējā dienu uzskaites posmā…»

CETURTĀ DAĻA

89

1940. gada 30. augusta rītā 2. kamerā ienāca cietuma uzraugs. Bruno ar prieka izbīli sagaidīja ilgoto saucienu. Savās ilgās viņš to bieži dzirdēja jau sen: «Divi tūkstoši trīssimt trīsdesmit ceturtais! Uz izeju ar visām mantām! Nekavēties, ātrāk!» Kādas gan viņam mantas! Zobu suka, karote, nobružāts Dantes sējumiņš, vācu-itāliešu vārdnīca. Bija vēl vilnas svīteris, bet visu, kas var noderēt citiem, aizejošais noteikti atstāj kamerā. Un Bruno atstāja vilnas svīteri rudmatim logu mazgātājam no Boloņas. Piecas dienas pirms ieslodzījuma termiņa izbeigšanās Bruno pārvietoja viennīcā. Viņš jau sen bija taupījis cietuma veikala talonus, lai pēdējās piecās dienās uzbarotos: ļoti negribējās, ka piederīgie ieraudzītu viņu tik novārgušu.

Logs viennīcai, kurā ievietoja Bruno, raudzījās uz cietuma pagalmu, tāpēc to neaizēnoja «vilka rīkle». Bruno stāvēja un raudzījās caur restēm uz ieslodzītajiem, kas skumjā virtenē atgriezās no pastaigas.

Bet pagalma blakus sektorā …

Bruno atrāvās no loga, it kā kāds būtu iesitis pa acīm. Neticēdams pats sev, viņš atkal piekļāva seju pie restēm un ieskatījās ieslodzītajā, kas lēni soļoja pa šauro pagalma nodalījumu, — Kertners!

«Uzticamais brāli, gudrais skolotāj, sirdij dārgais biedri, kaš ar tevi noticis?! Bet man šķirtībā tik ļoti palīdzēja prieks par tevi, brīvu! Cerēju, ka tu jau sen esi savējo vidū!»

Aizžņaudzās rīkle, ceļgalos iegula vājums, Bruno gandrīz saļima turpat pie loga. Derētu atlaisties uz lāviņas, bet tad draugu var zaudēt no redzes loka… Bruno ieķērās ar rokām restēs un gandrīz vai iekārās tajās, piespiedies ar pieri un vaigiem pie rūsas klātajiem stieņiem, atbalstījis zodu uz šaurās mūra palodzes.

«Mīļais un nelaimīgais draugs! Tātad visus šos mēnešus mēs ar tevi esam dzīvojuši zem viena jumta, elpojuši vienu mitrumu, strēbuši tārpaino viru no viena un tā paša smirdošā katla, vienā laikā esam klausījušies tālajās, tikko sadzirdamajās baznīcas zvanu skaņās, kad vējš pūta no Modenas puses. Un tā ir pagājis gandrīz gads. Tik garš māk likties tikai pēdējais ieslodzījuma gads…

Diemžēl man ir bijusi taisnība, kad es līdz pēdējam mirklim fašistiem neticēju. Un tomēr noticēju tiem neliešiem, kad tevi pārvietoja karantīnā, viennīcā! Kā gan es varēju noticēt, naivais!»

Bruno zināja, ka pagājušā gada decembrī Kertners aizturēts ilgāk par paredzētajām desmit dienām. Rudais logu mazgātājs toreiz bija saslimis un negribot sagaidīja Jaungadu cietuma lazaretē. Tur no sanitāra uzzinājis, ka pirms dažām dienām lazaretē gulējis ari Kertners, sūdzējies par sāpēm krūtīs un naktīs stipri kāsējis. Bruno toreiz secināja, ka Kertners cietumā aizkavējies saslimšanas dēļ. Vēlāk Kertnera pēdas nozuda, un Bruno bija pārliecināts, ka tas sen brīvibā. Bet lai Kertnera sodu pārvērstu par beztermiņa ieslodzījumu?!

Fašisti vēlreiz bija Bruno piekrāpuši. Ak, nelieši! Viņš nevarēja iedomāties, ka tie noies līdz tādam zemiskumam, — tik neģēlīgi apgriezt likumu otrādi!

Kur tad ir tava amnestija? Kur ir tava sirdsapziņa,' tu, viltīgā augstība, vecais meli Viktor Emanuēl, Itālijas un Albānijas karali un Abesīnijas ķeizar?!

Visas pēdējās dienas Bruno bija turējusi savā varā skaudra vēlēšanās jo ātrāk izkļūt brīvībā. Tagad šo vēlēšanos pēkšņi nomainīja apātija. Pārņēma tāds kā kokainums un gļēvums, gan miesīgs, gan garīgs. Viņš aiziet, bet vecākais brālis Kertners paliek šeit. Te jums nu bija amnestija, te jums nu ir likuma kalpi melnajos kreklos!

Pa to laiku Kertnera pastaiga tuvojās beigām. Cietumsargs viņu aizveda uz to pašu ieeju, pa kuru vakar šeit bija ienācis Bruno. Tātad Kertners sēž viennīcā kaut kur tepat kaimiņos.

Cik ļoti viņš šajos deviņos mēnešos pārvērties! Sakumpis, kaut arī neiet ar noliektu galvu. Un cik ļoti nosirmojis! Pat gaita pārmainījusies — solis kļuvis īsāks, vai?

Uz Vēzi Vientuļnieku nav ko cerēt, bet Bruno, par laimi, tajā pašā dienā izdevās nodibināt kontaktu ar kādu slaucītāju no kriminālajiem. Pareizi mēdz sacīt, ka tabaka esot cietuma zelts. Sākās ar to, ka Bruno pacienāja viņu ar cigareti, bet beidzās ar to, ka atdeva tam puspaciņas. Pasakaina bagātība!

Slaucītājs pateica, kur Kertners sēž, — izrādās, pavisam tuvu, aiz trim kamerām tajā pašā gaitenī. Tikai viņa kamera ir pretējā — ārējā pusē, ar logu uz brīvi, tātad to aizsedz «vilka rīkle».

Paldies dievam, ka slaucītājs ilgi bija cietis bez smēķa, tāpēc izrādījās pielaidīgs. Bruno ar kniepadatu uz avīzes strēmelītes uzdurstīja dažus teikumus un ar slaucītāja starpniecību nosūtīja zīmīti Kertneram.

Tajā pašā vakarā slaucītājs atnesa atbildi, tāpat ar kniepadatu uzdurstītu papīrītī.

Kertners rakstīja, ka viņam liegtas sarakstīšanās tiesības un liegts saņemt paciņas. Protestēdams viņš divas reizes pieteicis bada streiku un ilgu laiku neizgājis no kameras.

Nav grūti uzminēt, kādēļ Kertneram neļauj sarakstīties un neļauj saņemt paciņas: neviens nedrīkst zināt, kur viņš nonīkst, nelikumīgi ieslodzīts.

No rīta Bruno izdevās ar slaucītāja starpniecību nosūtīt Kertneram ceturtdaļlitra pudelīti piena un jaunu zīmīti. .Viņš jautāja: kā ar veselību, vai ir cerības uz atbrīvošanu?

Atbilde bija uzrakstīta ar zīmuli uz cigarešu kārbiņas gabala. Zīmīte bija rakstīta tā: viens vārds vāciski, otrs franciski, trešais spāniski. Kertners zināja, ka Bruno cietumā ir mācījies vācu valodu, lai lasītu Kautski, bet spāniski daudz ko iegaumēja, kad Kertners kamerā mācījās šo valodu.

«Esmu izsmēlis visas legālās atbrīvošanās iespējas. Uzrakstīju divpadsmit sūdzības. Zaudēju visas cerības. Atliek tikai cerēt uz palīdzību no ārienes.

Ķ. Ķ.»

Bruno ieslodzījuma laiks beidzās 4. septembrī, bet iepriekšējā dienā pie viņa viennīcā ienāca sardzes priekšnieks. Mazliet apmulsis viņš paziņoja, ka rīt

Bruno vēl nevarēšot izlaist no cietuma — neesot atsūtīti karabinieri, kuriem Bruno jāpavada līdz dzīves vietai, jo viņš pēc atbrīvošanas tiek nodots policijas uzraudzībā. Zvanīts no Milānas, no policijas kancelejas. Visi karabinieri kaut kur mobilizēti.

«Tātad tur ir jauns streiks,» Bruno noprata, un viņa noskaņojums tūdaļ uzlabojās.

Acīmredzot sardzes priekšnieks piecu gadu laikā bija labi iepazinis ieslodzītā 2334 raksturu un sagaidīja, ka pēc šada paziņojuma tas sarīkos traci. Taču viņam atbildēja pieklājīgs, paklausīgs, pat padevīgs cilvēks:

—   Vai zināt, sinjor! Es labprāt. Man nav iebildumu. Lai tie karabinieri atbrauc kaut vai pēc nedēļas. Jūs taču zināt, esmu puiša cilvēks, neesmu pat vēl saderinājies. Neviena sinjora un neviena sinjorīna pēc manis neilgojas. Varu bruņoties ar pacietību un‘pagaidīt. Jo vairāk tāpēc, ka jūtos noguris, labprāt atgūtu spēkus…

Bruno negribēja aiziet no cietuma, neizdarījis Kertnera labā kaut vai to mazumiņu, kas bija viņa spēkos.

Viņi sarakstījās katru dienu. Bruno nolēma, ka atlikušajās dienās sūtīs Kertneram pienu. Turklāt viņš nolēma atstāt Kertneram visu savu kapitālu, cik nu liels tas viņam cietuma rēķinā bija. Bruno sagatavoja pilnvaru-novēlējumu un, ievērodams visas formalitātes, nosūtīja uz cietuma kanceleju. Ieslodzītais var rīkoties ar viņa rēķinā noguldīto naudu pēc saviem ieskatiem. Bruno bija gatavs iziet no cietuma bez soldo kabatā, un visas liras, cik.to vēl bija 2334. rēķinā, tika pārskaitītas Kertneram, 2722. rēķinā.

Kriminālists slaucītājs pačukstēja ieslodzītajam 2334: sirmais arestants ir nobažījies, ka jūs vēl sēžat cietumā, kad jūsu termiņš jau cauri. Baidās, vai jūs, tāpat kā viņš, neesat paturēts pēc termiņa notecēšanas.

Cik pateicīgs jutās Bruno, ka Kertners atceras viņa atbrīvēs datumu — 4. septembri un bažījas par viņu! Bruno lūdza, lai slaucītājs pasaka sirmajam arestantam, ka viņš cietumā aizkavējies uz dažām dienām labprātīgi un pārraksta uz Kertnera numuru savu rēķinu cietuma veikalā.

«Ko vēl Tevis labā varētu izdarīt?»*Bruno nākamajā rītā aizsūtīja zīmīti. «Pēc dažām dienām es būšu brīvs.»

Otrā rītā slaucītājs atnesa vēstulīti, rakstītu sīksīciņiem burtiem svešā valodā; bija arī zīmīte itāliski. To

Kertners lūdza tūlīt pēc izlasīšanas iznīcināt. Tajā Kertners lūdza Bruno, lai viņš stājas sakaros ar sūtniecību, kuras darbinieki ziemā silti ģērbjas, lai nodod pievienoto vēstulīti un pastāsta par Kertnera stāvokli,— visas legālās iespējas viņš ir izmantojis, un viss bez sekmēm. Varbūt tagad, pēc anšlusa, Kertneram derētu «pārbraukt» no Austrijas uz citu valsti?

Itālisko zīmīti Bruno iznīcināja, bet nesaprotamajā valodā uz čaulīšu papīra rakstīto ielīmēja savā vācuitāliešu vārdnīcā.

Viņš zināja, ka, izejot no cietuma, tiks rūpīgi pārmeklēts, tāpēc ne mazāk rūpīgi uz to gatavojās. Divas blakus lapas vārdnīcā viņš meistariski salīmēja ar maizes mīkstumu. Uz čaulīšu papīra rakstītā vēstulīte glabājās starp vārdnīcas lapām gluži kā slepenā aploksnē. Cietumsargi ar vislielāko neuzticību raudzījās uz grāmatu iesējumiem, tiem pievērsa visciešāko uzmanību,tieši tāpēc Bruno — psiholoģisks gājiensi — nolēma noglabāt zīmīti starp lapām.

—    Ko jūs tur pētāt? — Bruno vaicāja, kad Ornellas ienīstais klibais uzraugs pēdējo reizi pārlūkoja un iztaustīja viņa mantību: bijušā ieslodzītā 2334 balsi nebija ne vēsts no bažām, vienīgi nogurums. «Vajag skatīties uz to, kas apslēpts man galvā!»

Pēc tādiem vārdiem klibais atkal nikni sāka plēst un postīt vārdnīcas iesējumu.

—    Kāpēc sinjoram tik ļoti nepatīk vācu-itāliešu vārdnīcā? — Bruno itin vientiesīgi jautāja. — Ja nu man iznāk tāds gadījums, ka jāparunājas ar Hitleru bez tulka? Man šķiet, ka tāda vārdnīca mūsu laikos nepieciešama katram Itālijas patriotam.

Klibais nolika pie malas gan Dantes sējumiņu, gan vācu-itāliešu vārdnīcu — viss kārtībā. Pēc tam iztaustīja visu Bruno apģērbu.

Beidzot četros no rīta kancelejā, kur notika kratīšana, atskanēja pavēle:

—    Uz izeju!

Atdeva jostu, kaklasaiti, kurpju auklas — tas viss piecus gadus bija liegts un glabājās aiz atslēgas. Kastelfranko cietumā vairākkārt bija nācies izņemt no cilpas pakārušos jostās, kurpju auklās, kaklasaitēs. Bruno par šiem tualetes piederumiem bija galīgi aizmirsis, atradinājies no tiem un vairs neprata tos lietot. .

Pirms visa tā saņemšanas viņam vēl lika parakstīt veidlapu, kurā bija sacīts: «Visas pie apcietināšanas atņemtās mantas atdotas atpakaļ īpašniekam nebojātas un pilnā kārtībā.»

Bruno jau grasījās parakstīt, tad atcerējās:

—    Bet kur mans medaljons ar zelta važiņu?

—    Jūs esat aizmirsis mūsu karagājienu uz Abesīniju, — klibais atgādināja. — Jūs esat aizmirsis dučes aicinājumu: «Zeltu — dzimtenei!»

—    Tā ir manas mirušās mātes dāvana. Kas tā par patvarību? Tūlīt atdodiet medaljonu!

—    Tātad sinjors atsakās ziedot dzimtenei?

—   Atsakos. Un, ja medaljonu neatdosiet, iesūdzēšu direktoru tiesā par zādzību.

Veidlapu Bruno parakstīja, taču izdarīja tajā atzīmi, ka viņam nozagts medaljons.

Un tā Bruno iznāca no cietuma, aizkavējies uz veselu nedēļu. Mugurā viņam tas pats apģērbs, kurā viņu atveda uz šejieni pirms pieciem gadiem. Šķiet, pa šo laiku viņš krietni novājējis, jo žakete vairs neguļ uz kauliem.

Pēc likuma tagad viņu jāaizved uz dzimteni, uz Novaru, un tur jāatbrīvo.

90

Karabinieri uzlika viņam roku dzelžus, izveda pa cietuma vārtiem un iesēdināja karietē; tā ripoja uz dzelzceļa staciju.

—    Nu kāpēc roku dzelži? — Bruno dusmojās. — Acīmredzot lai es neaizbēgtu? Uz kurieni tad? Atpakaļ uz cietumu?

Karabinieri brauca klusēdami, neielaižoties strīdā.

Cietuma jumts bija tikko redzams aiz cietokšņa mūra, kura stūros slējās tornīši; pie tiem rēgojās sargi. Bruno nekļūdīgi iedomājās, ka 2. kamera — viņu kopkamera — atrodas kreisajā spārnā, bet Kertners sēž pa labi, gandrīz pašā ēkas stūrī, kur sanāk kopā divi gaiteņi. Un vēl skaidrāk viņš cauri cietuma mūriem garā redzēja kroplo un nonīkušo firziķu kociņu. Tas aug sablīdušo putekļu kārtā, ko pāri cietokšņa mūrim cietuma pagalmā sanesuši vēji. Saknes ar pūlēm turas plānajā augsnes kārtā virs akmeņiem, tāpēc kociņš nenes augļus.

Stacijā uz perona viņiem pienāca klāt gara auguma vecene ar grozu rokā.

—    Ko jaunais cilvēks nodarījis? — viņa karabinierim valdonīgi vaicāja.

—    Politiskais.

Vecene pačamdīja savā grozā, izņēma prāvu vīnogu ķekaru un sniedza dzelžos saslēgtajam puisim. Bruno zināja, ka cietums atrodas «sarkanā rajonā», šeit antifašistiem daudz līdzjutēju.

Kad viņš pēdējo reizi ir ēdis vīnogas? Vīnogas, bija dabūjamas arī cietuma veikalā, bet neviens par tām netērēja savus soldo — bija daudz vajadzīgāki pirkumi.

Uz Milānu izbrauca agrā .rītā. Vilciens gāja ātri, vismaz Bruno tā šķita. Un, lūk, kā gadās: cilvēks nupat vēl ar visām savām domām ir vēries uz to pusi, no kurienes aizbraucis, tiecies pie tiem ļaudīm, no kuriem atvadījies, — un pēkšņi aiz kāda semafora kādā brīdī visas viņa domas vēršas uz to, kas viņu gaida pēc iebraukšanas Novarā pie tiem, ko viņš tur sastaps.

Mājās viņu gaida aklais tēvs un divi brāļi. Vecākais brālis Pjetro atgriezies no Abesīnijas. Abi ar sievu tie strādā tekstilfabrikā, aklo tēvu paņēmuši pie sevis. Arī jaunākais brālis Franko jau ir paguvis pakarot. (Kas to varēja paredzēt, kad mazuli kristīja, ka brālim Franko Spānijā parādīsies vārdabrālis ģenerālisimuss, kurš uz mūžu mūžiem sagandēs tam vārdu!) Franko pavisam nesen pārnācis no armijas un apprecējis Pjetro sievasmāsu. Tā nu iznāk, ka Bruno uzreiz iepazīsies ar divām svainēm.

«Varbūt viņām ir vēl trešā māsa?» Bruno klusībā pasmējās.

Vagons bija darbaļaužu stāvgrūdām pilns. Ari kupeja, kurā ieveda Bruno, bija strādnieku pilna. Viens no tiem bailīgi atvirzījās nostāk no arestanta. Varbūt kāds bīstams noziedznieks?

—       Nebīstieties no manis, — Bruno pačukstēja.

—    Esmu politiskais. Atgriežos mājās. Pēc pieciem gadiem.

Izraisījās dzīva saruna. Uzzinājuši, ka dzelžos saslēgtajam puisim nav ne soldo, strādnieki sameta, lai viņš nopērk pusdienas, lai vismaz paēd, kā cilvēkam pieklājas, lai iedzer vīnu.

Milānā karabinieri nogaidīja, kamēr braucēji izkāpj

un vagons paliek tukšs. Bruno labu brīdi vēl sēdēja kupejā. Un tomēr, kad arestantu izveda uz perona, viņu sagaidīja liels pūlis, atskanēja līdzjūtības saucieni.

Milānā jau gribēja Bruno palaist brīvībā, jo trūka karabinieru un policijas komisārs negribēja tos sūtīt uz Novaru.

—    Un ceļa nauda? Vai nu vediet paši, vai nopērciet man bijeti, — Bruno pieprasīja.

Pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr noskaidrojās, ka policijas komisāram nav tiesību izsniegt arestantam ne samaksātu biļeti, ne brīvbiļeti. Bruno atkal ieslēdza roku dzelžos — un karabinieri iekāpa viņam līdzi vilcienā.

Un beidzot pienāca brīdis, kad Novārās stacijas policijas iecirkni arestantam noņēma roku dzelžus, šoreiz jau pavisam, un vecākais karabinieris ar pārsteidzošu labsirdību sacīja:

Nu, un tagad — soļos, marši Staigā pats! Ko tu vēl kavejies? Vai baidies no mums šķirties? Esi pieradis, ka tevi vienmēr apsargā?

Bruno paņēma savu nabadzīgo sainīti un gāja prom pa tukšo peronu, ik pa brīdim atskatīdamies, klupdams. Viņš gāja, galvu atgāzis, neskatīdamies zem kājām. Cik šodien plaša debess, cik daudz var ietvert vienā skatienā, kad apvārsni no visām pusēm nenoslēdz augstie cietuma mūri!

Viņš iegāja uzgaidāmajā telpā un ieraudzīja tur abus brāļus un divas viņam nepazīstamas jaunas sievietes, vienu otrai līdzīgas. Visi pēc kārtas metās viņam ap kaklu, apskāva, bučoja. Viņš sajuta sev uz vaigiem asaras un nezināja, kam tās birušas — viņam, brāļiem vai svainēm.

—    Un kur tad jūs slēpjat trešo māsu? — viņš svainēm vaicāja.

Noskaidrojās, ka trešās māsas nav, un Bruno nopūtās. Līdz arestam viņam bija viena pazīstama meitene Milānā, bet pa šiem gadiem tā ne reizes viņam nav rakstījusi, un viņš ne reizi netika redzējis lo sapnī.

Jo tuvāk mājām, jo grūtāk iedomāties mājas bez mātes. Nabadzīte nav spējusi pārciest visas nelaimes, kādas tai uzbruka. Dēla apcietināšana.-Divu dēlu iesaukšana karā. Vīra aklums, ko tas dabūja pēc kontūzijas, kad viņu apbēra iegruvums šahtā.

Izrādījās, ka brāļi ar sievām jau veselu nedēļu katru dienu gājuši uz šo vilcienu. Viņi precīzi zinājuši, kurā datumā Albino tiks atbrīvots no cietuma,un nevarējuši saprast, kāpēc viņš nebrauc.

Jā, mājinieki viņu sauc par Albino, bet viņš piecos gados ir atradinājies no sava īstā vārda — tik cieši viņam pielipusi partijas iesauka — Bruno.

Blāvi deg laternas laukumā aiz stacijas ēkas. Albino galīgi atradinājies staigāt tumsā un iet ar izstieptām rokām, tāpat kā viņa aklais tēvs. Svaines paņēma Bruno zem rokas.

Viņš ieraudzīja tēvu, un tēvs, dēlu apskaudams, sajuta, cik ļoti tas novājējis…

Nākamajā rītā Albino izgāja pastaigāties. Ar lielu piepūli viņš aizkļuva lidz pakalnam, kas atradās kilometrus trīs no mājām. Vairākkārt viņš apstājās lēzenajā piekalnē, lai atpūstos. Tik ļoti gribējās pakāpties augstāk kalnos, no turienes vērās tik neaptveramas tāles!

Un cik ļoti viņam gribējās būt ļaudīs, cik sen viņš nebija redzējis sievietes! Viņš izcilāja un paturēja uz rokām visus kaimiņu bērnus.

Daži ciematā sagaidīja viņu laipni, bet citi vairījās, atturējās no sarunām: vairāki no tiem, kas bija runājušies ar Albino, izsaukti uz žandarmēriju. Pats viņš bija stingrā uzraudzībā. Viņam nebija tiesības naktī iziet no mājām. Nebija tiesības apmeklēt sabiedriskus sarīkojumus. Katru nedēļu bija jāreģistrējas policijas iecirknī.

Vai gan viņš būtu varējis iedomāties, ka brīvē gandrīz vai ik nakti sapņos rādīsiet cietums, ka viņš tik ļoti ilgosies pēc biedriem? Un ar vislielākajām skumjām un sāpēm viņš domāja par Kertneru. Un bieži stundām stāstīja par viņu tēvam.

Ne vienmēr Albino atrada īstos vārdus, lai raksturotu savu draugu un skolotāju Kertneru.

—    Bet es labi redzu tavu draugu, — aklais tēvs sacīja. — Cēla sirds, revolucionāra dvēsele un kareivja drosme. Tāds nekad nepavēl, bet visi viņam klausa. Pat vislielākie anarhisti…

Albino ar grūtībām dabūja darbu «Savoja Marķēti» aviācijas rūpnīcā. Tiklīdz vietējie melnkrekli uzzināja, ka Albino strādā aviācijas rūpnīcā, viņu tūlīt no turienes

padzina. Labi Jaudis ieteica iekārtoties kādā neliela darbnīcā. Un patiešām: tur viņu vairs netraucēja.

Pēc kāda laika pienāca pavēste no pasta: uz Aibino vārda pienākusi vērtsbandrole. Un kas gan tajā bija iekšā? No cietuma kancelejas bija atsūtīts Viņa medaljons ar zelta važiņu!

Pagāja divi mēneši, izsekošana pierima, viņš jau bija pieradis pie brīvas dzīves un tikai tad aizbrauca uz Milānu. Vajadzēja uzņemt sakarus ar uzticamiem partijas biedriem un ar viņu palīdzību izpildīt Kertnera uzdevumu…

Drīz Gri Gri saņēma vēstuli itāliešu valodā:

«Sevišķais tribunāls mani bija notiesājis par piederību komunistiskajai partijai un par komunistisku propagandu, un pieci gadi nosēdēju Kastelfranko cietumā (pie Modenas). Tur es iepazinos ar Sevišķā tribunāla notiesāto Konrādu Kertneru.

Kertnera izturēšanās tiesas procesā bijusi lieliska. Tas redzams no tiesas sprieduma, kas atrodas cietuma aktīs, jo Kertneram ir noraksts.

Visa viņa izturēšanās, viņa zināšanas un pieredze ļoti palīdzēja augt mūsu jaunajiem biedriem. Tiem ir daudz entuziasma, bet maz teorētisku zināšanu un nav rūdījuma. Biedri, kuriem bija laime iepazīt Konrādu Kertneru un atrasties kopā ar viņu vienā kamerā, guva lielu labumu kopīgajai lietai.

Kertners pēc amnestijas ir pilnā mērā nosēdējis spriedumā paredzēto soda laiku, bet viņu no cietuma neatbrīvo. Draud, ka neatbrīvošot vispār, ja viņš nesniegšot jaunas ziņas par savu tautību un pavalstniecību.

Ļoti ilgi Kertneru turēja stingrā izolācijā un |auni ar viņu apgājās. Paiet mēnesis pēc mēneša, bet mūsu nn|otais biedrs arvien vēl nav atbrīvots. 5ā gada 4. septembrī beidzās mans ieslodzījuma laiks. Pirms atbrīvošanas es biju uz piecām dienām izolēts. Tajās dienās man gadījās Kertneru ieraudzīt, un izrādījās, ka viņš jau gandrīz gadu tiek nelikumīgi turēts cietumā, turklāt viennīcā. Man gadījās iespēja ar

viņu sazināties, un uz manu jautājumu, vai es pēc atbrīvošanas nevaru viņam kaut kādā veidā pakalpot, viņš lūdza mani darīt Jums zināmu visu jau sacīto. Personiski es šo uzdevumu nevaru izpildīt, jo atrodos speciālā uzraudzībā un negribu, lai kāds nok|ūtu aizdomās vai iekristu nelaimē. So vēstuli nogādāt uzticēju antifašistiem.

Kertners darīja man zināmu, ka visi viņa legālie mēģinājumi panākt nelikumības izbeigšanu palikuši bez sekmēm. Legālā ce|ā viņš palīdzību nevar sagaidīt un lūdz tos, kam viņa liktenis nav vienaldzīgs, ieteikt viņam kādu jaunu līdzekli. Ja jauns līdzeklis neatrastos, viņš, kā jau disciplinēts karavīrs, pildīs iepriekšējo pavēli, kā jau pildījis to līdz šim. Ja tie, kas par viņu rūpējas, ieskatīs par nepieciešamu, lai viņš maina pavalstniecību, tad lai ar manu starpniecību viņam paziņo tās jaunās personas biogrāfiskos datus, par kādu viņam jākļūst. Ceru, ka ar uzticamu biedru palīdzību man izdosies tādu ziņu Kertneram nogādāt.

Tāds īsumā ir delikātais uzdevums, kāds man uzticēts. Mana un visu cietuma biedru karstākā vēlēšanās — panākt Kirtnera atbrīvošanu, neatstāt viņu tādā stāvokli, kādā viņš patlaban atrodas. Persona, kas nodos šo vēstuli, zina manu adresi. Es vienmēr esmu Jūsu rīcībā, lai sniegtu paskaidrojumus un rastu iespēju saistīties ar uzticamiem cilvēkiem, kas pazīst Kertneru. Lūdzu atvainot par šo īso un bēdīgo stāstu.

Ar komunistisku sveicienu Albino (Bruno).

Pievienoju Kertnera zīmīti cerībā, ka tā tiks nogādāta adresātam.»

«Tusenit, šīs zīmītes nogādātājs Bruno bija kopā ar mani ieslodzījumā vairākus gadus. Viņš ir uzticams puisis, un es uz viņu pilnīgi paļaujos. Bez šīs zīmītes es viņam uzdevu visu

pastāstīt, un Tu viņu, bez šaubām, sapratīsi.

Man arvien lielākas bažas par Vecā veselību.

Dažbrīd man liekas, ka viņu vairs neredzēšu.

Skūpstu māmiņu un Tevi, manu mīļo meitiņ.

Tavs tēvs.»

91

Iepriekšējā dienā bija ieskanējies tālrunis. Nepazīstams vīrietis ilgi atvainojās par traucējumu, bet pēc tam sacīja, ka vēloties satikt Džanīnu svarīga lietā. Turklāt piebilda, ka esot vecs paziņa.

—   Jūs mani neatceraties? — svešais sinjors nakamajā rītā, ienākot kantorī, vaicāja.

—    Tā kā neatceros… Var jau būt… Nē, nevaru atcerēties.

—    Nu kā tad tā, mēs taču esam veci paziņas. Es biju klāt kratīšanā. Nu, toreiz, kad kratīja jūsu saimnieku.

—    Jūs laikam gribējāt sacīt — bijušo saimnieku? Es jau trīs gadus strādāju pie sinjora Pagaņolo. Tas ir bijušais Kertnera kompanjons.

—    Tieši Kertners mani interesē. Un es jūs lūdzu man palīdzēt.

Viņš uzrādīja Džanīnai kādu papīru, un viņa paguva apjēgt, ka papīrs ir no Romas un ka tā uzrādītājs ir slepenpolicijas aģents. Viņa izlikās, ka papīra saturs tai vienaldzīgs, un tik ātri atdeva papīru atpaka], it kā tas būtu apsvilinājis pirkstus.

Valsts noziedznieks Konrāds Kertners esot iesniedzis apžēlošanas lūgumu. Atkal radusies nepieciešamība noskaidrot viņa īsto tautību. Un sinjorīnas pienākums — ziņot varas iestādēm visu, ko viņa zina par Kertnera personību. Iestāde, kurā esot tas gods kalpot viņas veca jam_ paziņam, arvien vēl paliekot aizdomās, ka bijušā «Heirēkas» līdzīpašnieka vārds un tautība — viltoti. Sinjorīna taču precīzi zinot, ar ko viņas bijušais saimnieks nodarbojies, viņa, bez šaubām, atceroties tos cilvēkus, ar kuriem viņam bijuši sakari, zinot, kad un uz kurieni viņš sūtījis vēstules un paketes, kad un no kā tās saņēmis. Kad Kertneru atbrīvošot, tad jau būšot par vēlu visu to skaidrot. Mēs riskējam tā arī palikt neziņā, kas ir bijis tas cilvēks, kurš apdraudējis valsts drošību, nācijas intereses, kurš vazājis aiz deguna pašu

ministru, ko iecēlis duče un ko augstajā amatā apstiprinājis karalis Viktors Emanuēls un svētījis Romas pāvests.

—       Lūdzu sinjorīnu teikt man visu pilnīgi vaļsirdīgi kā savam vecākajam brālim.

—       Kertners pēc tautības ir austrietis. Es par to esmu pārliecināta tikpat droši kā par to, ka mēs ar jums esam kristīgie.

—    Kā sinjorīna to zina?

—       Ne vienreiz vien tiku gājusi pie Austrijas konsula. Saņēmu tur bijušajam saimniekam pasi, nesu no turienes pasi uz kvesteru, lai pagarinātu pierakstīšanos dzīves vietā. Un Kertnera papīrus konsulātā arvien nokartoja ātri. Vairākas reizes konsuls man lika nodot Kertnera kungam sveicienus. Esmu pārliecināta, ka konsuls sen un labi pazina mānu bijušo šefu… Vai ar to jums pietiek?

—    Pieņemsim uz mirkli.

—       Ir vēl viena pazīme, kas mani pārliecināja, ka bijušais šefs ir austrietis.

—    Kāda pazīme?

—       Pirmajos mana dienesta mēnešos Kertnera kungs reti mani sauca par sinjorīnu. Viņš bieži kļūdījās un uzrunāja mani par «Frдulein»… Zinu vēl arī kādu citu pazīmi, — Džanīna piebilda, pāriedama uz sazvērnieciskiem čukstiem.

—       Es klausos, — vecais paziņa paliecās uz priekšu un arī čukstus izsacīja pēdējos vārdus.

—    Mans bijušais šefs bieži dungoja Strausa valšus.

Un Džanīna sāka bezrūpīgi un koķeti trallināt valsi

«Vīnes meža stāsti».

Vecais paziņa savaibstīja bargu ģīmi. Šķiet, nekaunīgā un viltīgā sinjorīna atļaujas viņu izsmiet. Piepeši bija zudusi visa viņa pieglaudīgā laipnība. Viņš sāka runāt pavisam salti:

—       Redzu, ka jūs gribat palikt vecajās pozīcijās un pieturaties pie vecās uzvedības līnijas. Iznāk, ka mūsu varoniskā ēra, kas sākās tūkstoš deviņsimt divdesmit otrajā gadā, nekā jums nav iemācījusi. Jūs diezgan labi aizstāvaties, neko man nepateicāt. Tikai pielūkojiet, sinjorīna Espozito, jūsu dosjē vēl nav noslēgts…

—    Dosjē? Pat dzirdējusi neesmu tādu vārdu…

—    …un jūs arvien vēl tur aizdomās.

—   Tādu apvainojumu svētā trīsvienība jums nepiedos.

Džanīna izskatījās mazliet nobijusies. Ar visu savu izskatu viņa it kā jautāja: «Vai tad es sava bijušā šefa dēļ gāzīšos briesmās?»

—    Pirms trim gadiem ar jums apgājās ļoti saudzīgi. Varēja būt daudz ļaunāk. Es pazinu kādu ļoti skaistu sinjoru, kura par līdzīgu pārkāpumu tika ietupināta uz pieciem gadiem cietumā… Nācās tai sinjorai atgādināt, ka nācijas intereses nedrīkst iztirgot pat par visskaistākajiem tērpiem, par visīstākajiem briljantiem.

—    Kā jūs iedrošināties man to teikt? — Džanīna uzsita ar delnu pret galdu. — Kurš gan cits, ja ne mans patēvs, jums palīdzēja pasargāt nācijas intereses? Un samaksāja ar dzīvību par savu mīkstčaullbu. It kā jūs nezinātu par tās iestādes nelietīgo krāpšanu, kurā jums ir tas gods kalpot. Bendes! Provokatori! Lai viņiem velni viņsaulē netaupa darvu!

—    Es jūsu vietā uzmanīgāk izvēlētos izteicienus…

—   Jums jau nagi niez par mani ziņot?

Vecais paziņa neatbildēja, ieskatījās piezīmju grāmatiņā un pieglaimīgi ievaicājās:

—    Vai sinjorīna neatceras — vai starp «Heirēkas» klientiem nebija kāds cilvēks ar uzvārdu Rēders? Vācietis, gara auguma, platiem pleciem, gaišmatis ar rudu piekrāsu, pierē tikko manāma rēta.

Džanīna atbildēja, ka no cilvēkiem, kas nākuši uz «Heirēku», viņa ar rētu atceroties tikai vienu — veco pastnieku Domeniko, bet tas esot neliela auguma, rēta viņam uz kakla, un tas, nabadziņš, laikam vairs neesot starp dzīvajiem…

Vecais paziņa izlikās nemanām sinjorīnas zobgalīgo toni un tādā pašā izmeklētāja nopietnībā jautāja:

—   Vai jūsu šefs bieži satikās ar ārzemniekiem?

—    Satikās. Viņš arī pats bieži brauca uz ārzemēm — uz Vāciju, Spāniju. Bet šeit, Milānā, Kertners satikās ar itāliešu komersantiem. Pa restorāniem viņam nelika staigāt. Viņš aizrāvās vienīgi ar operu, bieži gāja uz La Scalu. Dažas reizes brauca uz izrādēm Dženovā.

—    Dženovā? — vecais paziņa kļuva vērīgs.

—    Tas bija toreiz, kad «Karlo Feliče» operā dziedāja Džilji. Bijušais šefs ļoti lepojās, ka viņa dzimtā Vīne

devusi pasaulei tik daudz ģeniālu mūziķu. Sinjors droši vien zina, kādus mūziķus šefs domāja?

—    Es dodu priekšroku itāliešu mūzikai, — vecais paziņa īgni norūca un pēc īsa klusuma brīža jautāja:

—    Kertners saņēma korespondences no daudzām valstīm. Vai nāca arī no Krievijas?

—    Vēstuļu kaste mūsu birojā nekad netika aizslēgta. Parasti es pati izņēmu pastu. Bet vēstuļu no Krievijas nekad nav bijis.

—    Vai šoreiz sinjorīnu viņas labā atmiņa' neviļ?

—    Nē, jo mazais Livio, mana līgavaiņa brālis, krāja pastmarkas. Viņš daudzkārt man atgādināja, lai pievācu markas viņa kolekcijai. Visbiežāk man nācās nest viņam Vācijas, Austrijas un Spānijas markas. Pienaca tehniskie žurnāli no Berlīnes, Hamburgas, Prāgas.

—    No kādas pilsētas nāca Spānijas pasts? Vai tas nebija no republikāņiem?

—    Nē, no Burgosas, no Seviļas un arī no spāniešu Marokas. Jo «Heirēka» spāniešu presē publicēja reklāmas sludinājumus. Un vēlāk kāda no ģenerāļa Franko ministrijām nopirka kaut kādus patentus uz kaut kādām ierīcēm pie kaut kādām lidmašīnām. Zinu, ka «Heirēka» par patentiem saņēma lielu naudu. Visas summas ienāca caur banku. Sinjors viegli var pārbaudīt, kad un cik pesetu firma ir saņēmusi par saviem patentiem. «Heirēkai» bija tekoši rēķini Romas bankā un Lombardijas valsts kasē. Jūsu slepenajā iestādē to visu zina.

Vecais paziņa neapmierināti pačāpstināja lūpas, tad bez kāda sakara ar iepriekšējo jautājumu vaicāja:

—    Bet kāpēc sinjorīna ar Kertneru sarakstījās? Viņš ir svarīgs valsts noziedznieks! Jūs taču neesat nekāda maziņā, jums jāsaprot, cik tas vieglprātīgi. Ticiet man, vecam paziņam! Galu galā no tā var ciest jaunas itālietes — turklāt skaistas itālietes reputācija. — Vecais paziņa zibenīgi uzplāja sejai smaidu, taču tūdaļ pārbrauca ar roku pār ģīmi, smaidu it kā noslaucīja un turpināja daudz spalgākā balsī: — Godīgai sinjorīnai, īpaši vēl, ja tai ir līgavainis, nav jāinteresējas par citiem vīriešiem. To es jums saku kā vecākais brālis, īpaši vēl, ja šis vīrietis ir ārzemnieks un nodarbojas ar netīrām lietām.

—    Man nav bijis nekādu iemeslu sarakstīties ar

bijušo šefu, vienīgie tie, kas varas iestādēm jau zināmi. Sinjora Pagaņolo uzdevumā es izpārdevu apģērbu un citas viņa bijušā kompanjona mantas. Jūs bijāt klāt pie kratīšanas un redzējāt mantu sarakstu. Policijas komisārs pēc kratīšanas man ar varu to uzspieda. Vai esat aizmirsis, ka es negribēju ņemt? Un kā viņš uz mani b)āva! Pēc tam vēl pieprasīja, lai es parakstos par saņemšanu. Un tagad, pēc trim gadiem, nākat jūs un atkal uz mani bļaujat…

—   Ja es pacēlu balsi, tad tas notika neviļus. Ļoti žēl, sinjorīna, ka jūs…

—    Vai jūs varbūt gribat, lai mani notur par zagli?! — Džanīna nikni pārtrauca. — Kertnera kungs atskaita man solīdus procentus par katru pārdoto priekšmetu. Un vēl atsevišķi maksā par pārtikas-paciņu sūtīšanu. Uz Ziemas svētkiem un uz Lieldienām. Es domāju, ka Kristus svētki jāsajūt visiem cilvēkiem. Pat tiem, kas sēd cietumā. Vai varbūt jūs, sinjor, neejat baznīcā?

—    Es reti izlaižu pat svētdienas dievkalpojumus, bet augstos svētkos …

—    Tad lūk, augstos svētkos arī mūsu karalis uzskata par nepieciešamu uzlabot notiesātajiem uzturu, — Džanīna atkal viņu pārtrauca. — Tas ir kristīgas žēlsirdības akts! Mans bijušais šefs arī ir katolis.

—    Katolis?

—    Jā, kādreiz mums iznāca par to runa. Tiesa, baznīcā gan viņš negāja, vismaz es viņu baznīcā netiku redzējusi. Bet pret ticīgajiem viņš izturējās ar cieņu. Cienīja manas reliģiskās jūtas. Zināja noskaitīt daudzas lūgsnas. Nepalaida garām nevienu gadījumu, kur varēja noklausīties Verdi vai Mocarta «Rekviēmu». *Ave Maria» prata nodziedāt no sākuma līdz beigām. Vai jūs neatceraties, kas ir šīs lūgsnas autors? Liekas, Sūberts?

Vecais paziņa brīdi klusēja, nez kāpēc pavaicāja kaut ko par «Rekviēmu», domīgs kaut ko murmināja, it kā klusībā lūgtu dievu, tad izņēma zīmuli un kaut ko savā grāmatiņā pierakstīja.

—   Vai vēl daudzas bijušā šefa mantas nav pārdotas?

—    Visas vērtīgās mantas ir pārdotas. Palikuši sīkumi.

Viņa atnesa un parādīja sarakstu. Uz ta bija policijas komisāra paraksts un zīmogs.

—    Ar vislielāko gribu te nekas nav noslēpjams.

—    Par cik pārdevāt rakstāmmašīnu?

—    Tūkstotis un simts liras.

Tieši tāda summa savā laikā bija minēta viņas uz cietumu rakstītajā vēstulē.

Vecā paziņas sejā uz mirkli pavīdēja vilšanās, ko viņš nepaguva apslēpt. Viņš bija gribējis sinjorīnu pieķert, taču summa tika nosaukta pareizi.

—   Vai tikai jūs nedomājat, ka esmu nepareizi uzradījusi saņemto naudu?

—    Ko jūs, ko jūs… Vai tad es drīkstu domāt, ka tāda sinjorīna …

—    Kāpēc tad jūs piesienaties? — Džanīna centās izlikties ļoti sadusmota. — Mana komisijas nauda par rakstāmmašīnas pārdošanu bija tikai divsimt liras. Bet vai jūs zināt, cik ar to bija jānoķēpājas? Vai es te esmu salīgta par nesēju, lai stieptu ar rokām to velna mašīnu? Cilvēki jau sen iemācījušies taisīt portatīvas rakstāmmašīnas, bet mūsu kantorī bija vecs un smags «Undervuds». Tādu stiepjot, viegli var iedzīvoties brukā. Un paliksi uz mūžu bez bērnieml Divas reizes nācās ņemt taksometru. Nedomājiet, ka man par to maksāja atsevišķil Lika pagaidīt! Nedomājiet, ka tas austrietis ir kāds liels labdaris un mani aplaimoja. Kaut gan paši saprotiet, — Džanīna klusināja toni,

—   ka arī divisimt liras man ir liela nauda.

—    Drīz Kertners būs brīvs. Jādomā, ka pirms izsūtīšanas viņš parādīsies šeit. Ceru, ka viņš pateiksies sinjorīnai par to, ka viņa tik centīgi pildījusi savus pienākumus. Lai tad notiek pēc jūsu prāta: dēvēsim šos pienākumus par dienesta pienākumiem… — viņš ķiķināja.

—    Savas muļķīgās divdomības varat paturēt pie sevis. Vai jūs izmantojat gadījumu, ka nav neviena, kas varētu mani aizstāvēt? Ka mans līgavainis, kurš Spānijā bija ievainots un tika apbalvots ar ordeni, tagad atkal tur karo, komandē superarditi vadu? Esat gan labs «vecākais brālis»! Neapskaužu jūsu jaunāko māsu! Kādi gan citi pienākumi man var būt bez dienesta pienākumiem? — Tagad Džanīna patiešām noskaitās. Viņa

piespieda delnas pie tvīkstošajiem vaigiem, zinādama, ka ir nosarkusi. — Katra itāliete, kura iet baznīcā un sūdz grēkus, manā vietā darītu to pašu. Padre Lučano man ir mācījis, ka īstai katolietei žēlsirdība ir obligāta neatkarīgi ne no kādiem politiskiem uzskatiem. Un man jāsaka, ka es politikā neko daudz nesajēdzu. Jūs esat slikts katolis! īsts katolis nenodarītu pāri vientuļai sinjorīnai. Tas ir tikpat kā nozagt svētbildi…

Vecais paziņa jau bija gluži nelaimīgs, ka atļāvies tādu divdomību un velti sācis šādu sarunu. Tā tikai vēl trūka, ka sinjorīna tagad te laistu vaļā histēriju!

Taču viņa saņēmās un jau mierīgi turpināja:

—    Varat ticēt, man nav nekādas vēlēšanās tikties ar Kertneru, kad karalis viņu apžēlos. Ja vēl ņem vērā, ka viņš patiešām vainīgs un ka viņa parādīšanās Milānā izsauks nejēdzīgas aizdomas, līdzīgas tām, kādas atvedušas pie manis jūs. Jūsu atvainošanās par traucējumu nav ne divu soldo vērta.

—    Ko nozirnē — nav vēlēšanās tikties ar Kertneru? — svešais paziņa tūdaļ kļuva rosīgs. — Gluži otrādi, jums katrā ziņā vajag satikties! Un var gadīties, ka vaļsirdības vai vājuma brīdī — varat ticēt, ka dažreiz abi šie jēdzieni ir visai tuvi, — noziedznieks, jums uzticēdamies, var atklāt kaut ko mums abiem pavisam jaunu.

—    Zvēru pie krustā sistā tēla, ja uzzināšu par viņu kaut ko jaunu, ko nezinu patlaban un neesmu zinājusi agrāk, es jums to neslēpšu. Zvēru pie Kristu ērkšķu kroņa!

«Zvērests man neuzliek nekādus pienākumus,» Džanīna draiski nodomāja. «Es taču zinu par Kertneru itin visu un neko jaunu nevaru uzzināt. Kāda tad te var draudēt zvēresta laušana? …»

—    Lūk, tagad jūs runājat kā īsta patriote! — Vecais paziņa piespiesti pasmaidīja; labi gan, ka dievticīgā katoliete dod viņam zvērestu. — Man jo sevišķi patīkami dzirdēt tādus vārdus no skaistas sievietes lūpām.

Vecais paziņa vēlreiz atvainojās par traucējumu un atvadījās. Tikko bija aizvērušās durvis, Džanīna klusiņām, taču ar prieku iesmējās. Kad viņa tā smējās, šķita, ka viņa ir ar kaut ko aizrijusies.

Dažas dienas pirms soda termiņa izbeigšanās Etjēns nevarēja ne iedomāties, ka paliks dzīvs un nezaudēs prātu, ja viņu neatbrīvos likumā paredzētajā un amnestiju garantētajā laikā.

Bet viņu arvien vēl tur aizrestotajā krātiņā, un viņš arvien vēl ir dzīvs.

«Nolādu katru dienu!»

Kur rast spēku, lai izciestu ieslodzījumu viennīcā, ieslodzījumu, kura ilgums nav vairs izmērojams ne ar dienām, ne ar nedēļām — nekādi? Drīzāk jāaizmirst brīvības rēgs, kas nedzirdamiem soļiem pagājis garām viņa kamerai! Kas tad tas par brīvības eņģeli! Vecais cietumsargs! Atkal un atkal viņš, tāpat kā līdz šim, dārdina atslēgu bultas, trīsreiz dienā nobrauc ar dzelzs stieni pa visām restēm — vai nav pārzāģētas? — un pagriež slēdzenes džerkstošajās atslēgās, ar slepenpolicista aci lūr pa «spiončino» caurumu. Un nav tāda spēka, kas varētu šķirt uzraudzītāju no uzraugāmā.

Kāpēc viņu pārvietoja viennīcā un kāpēc neatbrīvo? Tāpēc, lai ieslodzītie neuzzinātu par rupjo likuma pārkāpumu. Pastaigās viņš tagad ir pilnīgā vientulībā, un ved viņu uz cietuma pagalmu pa tukšiem gaiteņiem un kāpņu telpām. Un viņš vairs neiet katru dienu pastaiga, bieži atsakās, ko agrāk nedarīja. Pēc pastaigas cietuma pagalmā vientulība kļūst vēl mokošāka.

Viņš jau pilnīgi ar šausmām gāja atpaka] viennīcā, truli lūkodamies apkārt, bet viennīcā viņu sagaidīja ar priekšmetiem, kurus jau riebās redzēt, skatiens negribēja pie tiem apstāties, tie vairs nerosināja jaunas domas, neradīja jaunus iespaidus.

Vienaldzīgi viņš raudzījās uz zirnekļa tīklu kaktā pie griestiem. «Zirneklis šajā kamerā ir galvenais, es esmu tikai muša, kas iekļuvusi viņa tīklā. Man izsūktas visas sulas, no manis pāri palicis tikai ārējais apvalks, tas esmu es, tas melnais plankumiņš viņa tiklā …»

Skaidrs, ka tuvākajā laikā viņu nedomā atbrīvot. Cik ‘ nodevīgs bijis nesenais prieks!

«Naivais zīdaini! Noticēji, ka fašisti ievēros likumu! Un tik ilgi jau nosēdēji. Liktos, bija jau laiks iepazīt pretinieku. Bruno bija taisnība, kad viņš tiem neticēja.» Viņš sadrebēja no pēkšņi uzplaiksnījušas domas: «Var-

būt viņi man anulējuši abas amnestijas, tad es te sēdēšu visus divpadsmit gadus?…»

Gaidīšanas plosīts, viņš pieprasīja tikšanos ar direktoru. Pēc izsaukumiem ilgi neviens no administrācijas nenāca, beidzot ieradās sardzes priekšnieks. Kertners atteicās ar sardzes priekšnieku runāt un prasīja tikšanos ar cietuma direktoru, piedraudot, ka pretējā gadījumā viņš uzsākšot bada streiku.

Direktora saltās acis nevēstīja neko labu. Viņš vienaldzīgi paglaudīja krunkaino galvvirsu un pateica, ka Kertners aizturēts pēc galvenā prokurora pieprasījuma. Nevarot izpildīt Sevišķā tribunāla sprieduma pēdējo punktu: neesot skaidrības, uz kādu valsti sodu izcietušais arestants izsūtāms. Konrādā lieta nosūtīta atpakaļ uz OVRA, un tālākais ieslodzītā liktenis vairs neesot atkarīgs ne no cietuma administrācijas, ne no tiesas, pat ne no tieslietu ministrijas, bet tikai no OVRA. Cietuma direktors esot spiests ieslodzīto 2722 sarūgtināt: personas, kas ļaunprātīgi kaitējušas fašistiskajam režīmam, slepenpolicija varot paturēt apcietinājumā bez termiņa.

—    Tas ir tikai tāpēc, ka Austrija atteicās atzīt jūs par savu pavalstnieku. Uz kurieni tad jūs lai izsūta, ja jūsu nacionalitāte arvien vēl nav noskaidrota? Bet palaist jūs uz visām četrām debess pusēm — tas būtu Sevišķā tribunāla sprieduma pārkāpums.

—    Iebāzt cietumā mana šaubīgā nacionalitāte Sevišķo tribunālu netraucēja. Bet atbrīvot pēc soda izciešanas — traucē.

Cietuma direktors nervozi pavēcināja roku gar seju — ta bija zīme, ka viņš tikko valda dusmas.

—    Domāju, ja Itālijai būtu kopīga robeža ar Krieviju, jautājums par jūsu izsūtīšanu tiktu izšķirts daudz vienkāršāk. — Džordano ļauni pasmīnēja. — Bet tagad… — Viņš atkal ar roku izkliedēja neesošos tabakas dūmus un salti piebilda: — Es jūs, Kertner, pazīstu gandrīz jau trīs gadus, sen jūs novēroju un esmu pārliecināts, ka esat ģimenes cilvēks. Tāpēc nesaprotu — kā gan jūs ta iegrūduši Kastelfranko cietumā un pametuši likteņa varā, kādēļ neviens par jums nerūpējas?

—    Jūs taču darāt visu, lai par ārzemnieku, kas sēž jūsu cietuma, neviens nevarētu rūpēties.

—    Jāsaka atklāti, — Džordano izlikās nedzirdam

Kertnera iebildumu, — ka Itālija gan par saviem nelaimē iekritušiem aģentiem rūpējas daudz vairāk.

—    Labprāt ticu, bet man ta vide parak sveša. Ja es būtu slepens aģents, par mani noteikti parūpētos. Jā, tas taču ir vēl viens pierādījums, ka es neesmu tas, par ko jūs mani uzskatāt.

Etjēns atgriezās kamerā ļoti nomākts un nākamajās dienās apzināti mēģināja aizmirst dienu skaitu — tik liels bija viņa izmisums. Bet viņš līdz šim bija tik ilgi un tik cītīgi turējis prātā galvas kalendāru un šis cietuma ieradums izrādījās tik spēcīgs, ka viņam diezgan ilgi neizdevās šo kalendāru atmest un iegrimt bezlaikā, kaut gan viennīcā nav nekā, kas palīdzētu turēt prātā laika statistiku, — ne avīžu, ne noplēšamā kalendāra lapiņu, ne teātra afišu.

Agrāk nevajadzīgo brīvā laika milzumu viņam palīdzēja izlietot nemitīgās nodarbības, kārā interese par notikumiem ārpasaulē. Bet tagad viņš nezināja, no kāda datuma viņu šķir visas piektdienas, otrdienas, svētdienas, visas klusās nedēļas, vasarsvētki un jaungadi, kad beigsies nomācošā un nekur liekamā cietuma laika plūdums un vai tas vispār jebkad beigsies.

Viņam bija atņemtas tiesības saņemt vēstules, naudu, paciņas, tiesības satikties. Viņam bija atstātas vienīgi tiesības uz atmiņām un izmisumu.

Sākumā viņš atmiņās kavējās pie nesen piedzīvotajiem notikumiem. Taču ar laiku arvien biežāk sāka atcerēties senākus gadus — jaunību, zēnību, bērnību. Un, jo senākus gadus viņš uzrada atmiņas krātuvē, jo vieglāk bija atrauties no īstenības, sajusties brīvam no cietuma mūriem, nedzirdēt smagos un vienmuļos cietumsarga soļus gaitenī. Sevišķi viegli un ātri skrēja laiks, atceroties pirmās tikšanās ar Nadju, pārcelšanos uz dzīvi Maskavā, dienas, kad istabiņā parādījās mazā Taņa. Viņš bija nemierā ar sevi — pārāk maz atsevišķu ainu saglabājies atmiņā par tālaika dzīvi. Vai tiešām tālākie gadi tās izspieduši un tām vairs nav palicis vietas viņa slepenībai atdotajā atmiņā?

Dīvaini un ērmīgi savijās atmiņas par īstenībā dzīvoto dzīvi un atmiņas par detaļām, kas nāca līdzi «leģendai» par Konrādu Kertrieru. Jo ilgāk viņš atradas cietumā, jo skaidrāk iezīmējās īstās atmiņas un arvien

vairāk izbālēja izdomātās — laikam iekšēji apzinoties, ka šī «leģenda» viņam nekad vairs nebūs vajadzīga.

Bet, jo mazāk jaunu iespaidu un ar tiem saistītu izjūtu ienāca viņa vientulīgajā kamerā, jo intensīvāk darbojās iztēle; tāpēc ka notiek tā: jo vairāk cilvēks pēc brīvības ilgojas, jo lielāka viņam tieksme mūžīgi par to domāt un sapņot.

Visvieglāk var nosist cietuma laiku, ja sāk sapņot. Katrs, kas nokļūst viennīcā, kāri nododas sapņošanai. Taču, ja ļauj sev pilnīgu vaļu, sapņo bez mitas un fantazē bez rimas, var nonākt līdz pašai apziņas robežai. Jo iestājas tāds brīdis, kad ieslodzītais jau par visu pasaulē ir izsapņojies, kad viņa smadzenes nemitīga un nerimtīgā iztēles darbībā galīgi iztukšotas,, kad iztēle ar savu tuvību, ar dzīvo, vilinošo un jauko ainu tiešamību, gandrīz vai taustāmibu izmocītās smadzenes nogurdina.

Brīžam arī viņš pats vairs nespēja apjēgt — vai tās bija atmiņas, kas pavīdēja atcerē, vai nakts murgu atspulgs? Pat miegā viņam pēdējā laikā rādījās kaut kādi blāvi, anēmiski, nespēcīgi verga sapņi…

Viņam jau sāka jukt sapņi (ja tā nebija fantāzija) ar īstenību, ar reāliem notikumiem. Arvien grūtāk bija cīnīties ar jūtu mānu. Līdzās nebija neviena, kas izkliedētu šaubas, kad tās parādījās.

Viņš manīja, ka arvien biežāk zūd robeža starp sapni miegā un īstenību pēc atmodas. Tādi «neprāta sapņi» iesākas miegā un turpinās pēc atmodas; posts, ja nogurdinātā apziņa vairs nespēj tos valdīt. Cilvēks var apdullināt sevi ar ilgu sapņiem līdz prāta aptumsumam un zaudēt kontroli pār šiem «neprāta sapņiem», un tad zūd iztēlē radušās gleznas ietvari, atmiņas ekscesi kļūst neatvairāmi, un tas jau ir ārprāta slieksnis.

«Neprāta sapņi» — cik daudzi ieslodzītie, nespēdami pretoties halucinācijām un murgiem, ir sajukuši prātā! Ilgu sapņi, ja tos nekas nebremzē, pāriet halucinācijās, un tad ieslodzīto no visām pusēm apstāj fantastiskas ainas un tēli.

Tikai tagad Etjēns izprata tā cietuma režīma jēgu, par ko kādreiz bija stāstījis vecākais brālis Zaks, — par režīmu, kāds bijis noteikts politieslodzītajiem cariskajā Krievijā. Brālis stāstīja, ka katorgas centrālē, vai nu Grodņā, vai Bobruiskā, atļauju strādāt fizisku darbu

devuši tikai kā balvu par «labu uzvedību». Itālijā politieslodzīto atbrīvē no jebkāda darba nav vis labums, bet papildu sods. Veselam cilvēkam gribas fiziski nogurt, darbs nes sev līdzi gan ēstgribu, gan,veselīgu miegu. Ir sava policejiska loģika bezdarbības atbalstīšanā cietumā: sak, lai, neko nedarīdami, padomā par savu pretvalstisko darbību…

Uzspiesto fizisko bezdarbību politieslodzītie centās atvietot ar kaut kādu vingrošanu. Nu, bet ko darīt, ja bīstamā bezdarbībā nokļūst psihe?

Cilvēks spēj apturēt apziņas darbību, tikai apspiežot intelektu ar rupju varu vai arī atsakoties no tā pavisam, liekot tam mirt. Tomēr blakus apziņai ir vēl arī zemapziņa, un tā intelekta iedarbībai pakļaujas visgrūtāk. Cilvēks, kas ieslodzīts viennīcā, nedrīkst pamest bezdarbībā savu prātu, jo tad zemapziņas vara kļūst sevišķi bīstama.

Kad apziņa tik ļoti iztukšota, tajā ielaužas tīrie nieki — un izbadējušās smadzenes aprij visu no vietas.

Etjēna domas sāka zaudēt tām piemītošo loģiku un skaidrību. Tikko radušās, tās sadrupa, saskaldījās, sadalījās gabalos, drumslās, pavīdējumos.

Ena — viņa vienīgais draugs. Abi viņi dzīvo vienā kamerā, par abiem viens cietumnieka apģērbs. «Ieradumi ēnai visi ir mani, bet, lūk, mjanieres pašai savas,» Etjēns nodomāja kaut kur uz miega un nomoda robežas. Bet vēlāk viņam sāka rēgoties, ka ēna no viņa atdalās un sāk dzīvot patstāvīgu dzīvi.

Etjēns attapās, ka arvien biežāk sāk strīdēties pats ar sevi un ka viņa personība uz ilgāku laiku it kā sadalās divās.

«Mans prāts jūk… Vai es kamera esmu viens, vai arī mēs esam divi — es un «viņš»? Savādi! Kā tad mēs divi esam nokļuvuši viennīcā?! Un arī strīds man ar savu dubultnieku ir ļoti savāds. Es bēdājos, ka gadi aiziet, un mēģinu «viņu» pārliecināt, ka atkal jāatsāk rakstīt sūdzības, lai izrautos brīvībā. Bet «viņš» iebilst, «viņš» uzskata, ka šā iemesla dēļ nav ko nervozēt un rakstīt sūdzības, jo laiks darbojoties mūsu labā. Restes arvien vairāk sarūsējot, un rūsa drīz saēdīšot tās pavisam. Gadsimtu ilgāk vai ma2>āk—rtam neesot nozīmes. Svarīgi, ka reiz visas kameras restes pārvērtīšoties rūsas pīšļos. A'lēs abi, es un «viņš», mierīgi, nesteigda

mies, neviena nekavēti, izkāpšot pa logu. Pirms došanās ceļā Vēzis Vientuļnieks atnesīšot mums pa porcijai ūdeņainās viras. Un, kas jau izklausās pavisam neticami, viņš beidzot pavēršot muti un novēlēšot mums laimīgu ceļu… Bet patiešām interesanti — par cik tievāki rūsas iedarbībā -triju gadu laikā kļuvuši restu stieņi? Tā droši vien pēdējos trijos gados vēl plānāka ir nodilusi arī bronzā veidotā apustuļa Pētera kājas pēda. Ja ieiet Svētā Pētera katedrālē Romā un dodas altāra virzienā, tad Pētera bronzas tēls atrodas pa labi, bet viņa kājas pēda, miljonu ticīgo nemitīgi skūpstīta, dažu gadsimtu laikā patiešām ir padilusi stipri vien plānāka …»

Bez tam Etjēnam svarīgi zināt, par cik šķībāks pagāzies Pizas tornis pa šo laiku, kamēr Kertners sēd cietumā. Tikai jāatceras, ka torņa nosvēršanās lielums ir nemainīgs: viens milimetrs gadā.

Vēlu naktī atskanēja bīdāmo bultu žvadzoņa un noskrapstēja atslēga. Kameras durvīs parādījās cietumsargs. Svešs, Etjēns nekad vēl nebija to redzējis.

«Pirmo reizi jūs redzu. Vai jūs dežurējat citā gaitenī?»

«Es neesmu cietumsargs.»

«Kas tad jūs esat?»

«Mans vārds Bonano. Esmu arhitekts. Es pielaidu to kļūdu aprēķinos pie torņa būves. Tas notika Pizā. Bet pie jums, sinjor, es atnācu, lai brīdinātu, ka mans tornis gāžas. Tas jau ir nosvēries sānis no vertikālās līnijas par pieciem metriem un piecpadsmit centimetriem. Un kuru katru mirkli var nogāzties pavisam. Neaizmirstiet, ka esmu jūs brīdinājis!»

Etjēns gribēja noskaidrot, cik tālu līdz Pizai no Kastelfranko un kādā veidā tornis gāžoties var aizsniegt šo cietumu, bet sinjors Bonano uz to neatbildēja; Etjēnu mierinot, viņš sacīja, ka savu kļūdu dēļ nevajagot krist izmisumā. Lūk, piemēram, ja viņš, Bonano, pie torņa būves nebūtu pielaidis kļūdu aprēķinos, viņš nekad nebūtu kļuvis slavens. Kas gan daudzinātu viņa vārdu, ja Carnpanile della Primaciale stāvētu taisni un negāztos? Bet tagad cilvēce jau astoto gadsimtu esot nobažījusies par Pizas torņa likteni. Un viņa tornis, «kaut arī gāžas, tomēr stāv», viņš esot dzirdējis

studentus dziedam šo dziesmiņu un arī pats dungojis līdzi…

Sinjors Bonano dziļdomīgi pacēla pirkstu un atvadoties paklanījās ar tādu galantumu, kādu neveikli mēģina atdarināt Džordano, kad pie viņa ierodas skaistas apmeklētājas ar lūgumu…

Pēc tam sinjors Bonano izgāja no kameras un ļoti veikli un prasmīgi noslēdza durvis gan ar bultām, gan ar atslēgu.

Aukstiem sviedriem noplūdis, Etjēns uztrūkās kājās, drebot nervu drudzī. Viņš aptvēra, ka tā bijusi kārtējā halucinācija, un, tiklīdz to saprata, tūdaļ nomierinājās, pat atguva humora izjūtu. Zēl, žēl, ka šis arhitekts Bonano nav būvējis Kastelfranko cietumu, varbūt tas būtu sagruvis ātrāk nekā Pizas tornis, kas gāžas gan, tomēr stāv.

Drudžainā fantāzija veidoja visādus bēgšanas plānus. Cik ļoti viņš bija iemanījies sevi krāpt, piemānīt ar visādiem neiespējamiem un saldiem sapņiem! Tie bija kā nelabojama dzērāja reibonis, kā domu narkomānija — neprātīgie glābšanās plāni, kas dzima kaut kur uz miega un nomoda robežas, uz veselā saprāta un gaisīga bezprāta robežas.

Cik ārkārtīgi viegli risinājās vēlamā, ilgotā bēgšana no cietuma! Sāks kaut vai ar to, ka Vēzis Vientuļnieks pats palīdzēs ieslodzītajam 2722 plēst strēmelēs palagus un pīt audekla virvi. Parasti gan Vēzis Vientuļnieks klusēja un nekad neatbildēja uz jautājumu, kāpēc viņš šodien uzģērbis krievu gorodovoja uniformu: pie naga cepures kokarde ar divgalvainu ērgli, revolveris oranža krāsas saitē, platas bikses, ar pudeļveida stulmzābakos iespīlētiem kājgaļiem… Etjēns laimīgi nolaižas pa audekla virvi. Tikko sasniedzis zemi, ierauga Veco. Tas dod zīmi māsai Amālijai, un tā piesteidzas ar civila apģērba klēpi. Cik patīkams pār.steigums! Etjēns aši nomet cietuma dungriņus. Amālija palīdz brālim pārģērbties un tūdaļ nozūd. Bet Etjēns ar Veco soļo pa cietuma iekšējo apļveida ielu'. Vecais bezrūpīgā mierā dodas uz vārtu pusi un pa ceļam stāsta, kā jaunībā bēdzis no nomctinājuma lrkutskas guberņā. «Vai mūs izlaidīs?» Etjēns satraukti jaūtā, kad viņi tuvojas vār-' tiem. «Teikšu, ka tu’ nāc man līdzi,» Vecais nomierina. Un patiešām, kad viņi iet laukā pa cietuma vārtiem,

Vecais tikai pasaka, norādot uz Etjēnu:«Kopā ar mani.» Dežurējošais kaprālis militāri izstiepjas un krieviski atbild: «Varat iet, biedri korpusa komandieri» Aiz cietuma vārtiem viņus gaida zirgi, taču tie nav važoņu rati, kādi redzami itāliešu pilsētās, bet īsts krievu trijjūgs. Etjēns un Vecais ielec ratos, kad zirgi jau sākuši rikšot. Viņi izbrauc uz šosejas un gar olīvkoku birzi pagriežas uz Modenas pusi. Zirgi auļo pilnā sparā, braucējs tos skubina, gluži orrnaniski uzsaukdams: «Ehe-heij! Neslinko!» Braucēja balss šķiet pazīstama, un, kad tas, turēdams stingri sastieptos grožus un mazliet atgāzies, beidzot paveras pret vedamajiem, Etjēns redz, ka tas ir viņa vecākais brālis. Kad gan Zaks un Amālija paguvuši sapazīties ar Veco? Trijjūgs auļo pa Modenas ielām. Trijjūgs auļo, trijjūgs lēkšo, pelni put zem pakaviem… Un pakaļ viņiem dzenas nevis karabinieri, nevis cietumsargi, bet cara gorodovoji. Tie svilpj savas svilpes, vicina oranžās auklās iekārtos revolverus un bļauj nelabā balsī: «Tu-riet ciet!» Bet pilsētiņas iedzīvotāji, par laimi, krieviski nesaprot, nepiegriež saucieniem ne mazāko vērību, trijjūgs nes bēgli arvien tālāk no cietuma uz Redžio del Emilia pusi, gorodovoji bezcerīgi atpaliek un drīz vairs nav redzami aiz ceļa putekļu mākoņiem…

Etjēns jau sen bija sapratis, ka pasaulē nekāds māns nav sliktāks par pašapmānu. Nedrīkst bēgt no esošā uz iedomāto, iluzoro, kur visam zūd pastāvība un līdzsvars — gan nojausmai, gan jūtām, gan sajūtām, gan domām un vārdiem.

Bija laiks, kad viņš visā nopietnībā gribēja simulēt ārprātu. Tagad viņš vairs neiedrošinātos uzsākt tik drausmīgu spēli, jo sāka baidīties, ka patiešām var sajukt prātā, un šīs bailes nereti viņu vajāja.

-«Lai nedod dievs zaudēt prātu!…»

Jā, pats svarīgākais — nezaudēt kontroli pār bēgošo, tumstošo apziņu, nezaudēt psihisko, garīgo līdzsvaru. Kā izvairīties no šīm baigajām briesmām?

Etjēns saprata, ka jāpiespiež sevi izdarīt pagriezienu realitātes virzienā un tādā kārtā atbrīvoties no nemitīgās iztēles, kas tik bieži robežo ar slimīgam, bīstamam ilūzijām.

Nelaime ir tā, ka viņš nav varējis pārvarēt savu apātiju, samierinājies ar to, ka smadzenes kļūst bezdarbīgas.

Pēc iespējas ātrāk jāatgriežas pie grāmatām, pie regulārām nodarbībām!

. Un nav jau galu galā svarīgi, vai darbs nesīs aug|us un kādi tie būs. Vajadzīgs smadzeņu vingrinājums, jo smadzenes ir atradinājušās no darba. Pati domāšana palīdzēs atveseļoties un pasargās no tikšanās ar dubultnieku vai sinjoru Bonano.

Pasargi dievs, cik nabadzīgu viņš padarījis savu dzīvi kamerā! Tā tikai šķiet, ka tavā dzīvē nekas nenotiek. Ja nesekosi kalendāram un paļausies cietuma dzīves vienmuļībai un stingumam, tad arī dvēsele tev drīz kļūs tikpat nekustīga, jūtas sastings un kļūs kokainas kā cietuma ikdienas ritms. Un drīz tu, pašam nemanot, jau tiktāl padosies šim šaurajam ritumam, ka sāksi atgriezties arvien pie tām pašām seklajām domām un sīkajām jūtām, pie vieniem un tiem pašiem bāliem un nabadzīgiem vārdiem.

Viņš jau zināja, ka savā rīcībā ir pieļāvis vairākas nopietnas kļūdas. Viņš nedrīkstēja atteikties no cietuma bibliotēkas grāmatām, lai cik mazvērtīgas tās bija. Nevajadzēja atteikties no pastaigām. It īpaši to nedrīkst darīt tagad, kad viņš dzīvo pusbadā, kad viņam nav pat divdesmit divu čentezimo, lai nopirktu mazo pudelīti piena, kad viņam nav cerību saņemt Ziemas svētku paciņu. Pietrūka naudas pat niebīgajai svētdienas avīželei, un viņš jau sen nezina, kas notiek pasaulē.

F.tjēns nupat nesen ievēroja, ka viņam sākušas trīcēt rokas un kājas. Varbūt arī galva? Viņš atcerējās kādu ieslodzīto, kuru pirms vairāk nekā trim gadiem bija sastapis «Redžina celi» cietuma pagalmā, — ar sirmu bārdu, pinkainiem matiem, zemes pelēku sejas krāsu un it kā iztukšotām acīm; tas ar pūlēm spēja valdīt klusas visa ķermeņa trīsas. Bet. tas cilvēks bija nosēdējis jau divpadsmit gadus! Vai Etjēns nesāk par agru tam līdzināties?

Varbūt tas nāk no bezmiega? Nu jau četras naktis, kopš viņš nav gulējis. Zudis gan miegs, gan ēstgriba. Viņš ēdienam nevarēja ne pieskarties, ik kumoss bija jānorij ar piespiešanos.

Viņš jau bija ievērojis, ka uzraugi uz viņu noskatās aizdomīgi. Vai tikai Vēzim Vientuļniekam nelikās, ka ieslodzītais 2722 grib nomērdēt sevi badā?

Viennīca bija atnesusi ciešanas, pareizinātas ar bezgalību. Gan dienā, kad apātija, šķiet, bija laupījusi visas domas un jūtas, gan ilgajās bezmiega naktīs viņš bieži atcerējās Bībeles teicienu: «Nāve, kur tavs dzelons?» Tagad viņu maz satrauca jautājums, cik ilgi viņš vēl nodzīvos — cik dienu, mēnešu vai gadu.

Viņš daudzkārt bija lasījis un pārlasījis Bībeli, kas atradās pie viņa kamerā, paņēma to rokās arī šodien.

Bībeli lasīja gandrīz visi ieslodzītie. Vieni tajā atrada atbalsi dvēselē saglabātajai ticībai. Citi, pieviltie un reliģijā vīlušies, nespēja, lasīt Bībeli nenoskaišoties. Bet Etjens Bībeles stāstos atrada vielu pārdomām un polemikai ar nezināmajiem senatnes filozofiem. Viņš ilgi un karsti diskutēja ar sirmbārdainajiem gudrajiem, nebaidīdamies no oponentu augstajiem tituliem: svētie apustuļi, pravieši.

Vakar'viņam bija licies, ka ne vien notrulis uztveres asums, bet sākusi izbalēt arī atmiņa. Ja novājināsies atmiņas spējas — viņš vairs nevarēs strādāt par profesionālu izlūku. Varbūt viņš turklāt ir atradinājies arī atri secināt, kļuvis neattapīgs, sasirdzis ar lēno domāšanu?

Viņš tik ļoti baidījās aizmirst pēdējo šifru, it kā tas viņam būtu jānodod kādam nomainītājam, it kā pretējā gadījumā viņš neizpildītu savu karavīra pienākumu. Viņam jāatceras šifrs tikpat labi kā krievu alfabēts vai kā arābu cipari, kā Gregora kalendārs.

Nopietni satraukts, viņš nolēma sevi pārbaudīt. Atšķīra Bībeli, iedziļinājās darbā un drīz, ar sevi apmierināts, pārliecinājās, ka atmiņas spējas nav mazinājušās. Varbūt tūkstoš gados pirmo reizi kāds bija iedomājies šifrēt Bībeles tekstu.

«Iesākumā dievs radīja debesi un zemi. Un zeme bija neiztaisīta un tukša, un tumsība klājās pār dzelmeņiem, un dieva gars lidinājās virs ūdeņiem. Un sacīja dievs: lai top gaisma. Un tapa gaisma. Un dievs redzēja gaismu labu esam; tad šķīra dievs gaismu no tumsības. Un dievs nosauca gaismu par dienu un tumsību par nakti. Un bija vakars, un bija rīts: pirmā diena…»

Beidzis darbu, Etjēns jutās nomocījies, paguris no pārpūles, sāpēja galva, tomēr viņš bija ar sevi apmierināts. Šifrs turpināja dzīvot viņa smadzenēs, kā iegravēts uz mūžiem. Visus cietuma gadus pēdējais šifrs bija glabājies kaut kur visdziļākajā apziņas kaktiņā,

nebija miris un neļāva tagad mirt arī savam saimniekam.

Šķietami bezjēdzīgais darbs palīdzēja Etjēnam uzmundrināties, jo viņš zināja, ka ir veicis to nevainojami. Ir vēl pulveris pulvera ragos! Vēl par agru nolikt ieročus!

Bet tas nozīmē, ka viņam nav tiesību būt apātiskam, vienaldzīgam pret dzīvi, ja viņš arī turpmāk grib saglabāt pašcieņu, viņam jāatgūst dvēseles dzīvums.

Lai nevis nolādēta, bet svētīta šī diena un visas nākamās dienas, kuras viņam lemts nodzīvot!

Pēc darba ar Bībeles tekstu viņš beidzot iemiga un gulēja ilgā, dziļā miegā, it kā nolēmis izgulēties par visām četrām negulētajām naktīm. Un, kad pamodās un piecēlās, pirmo reizi šajās pēdējās dienās sajuta, ka ir izsalcis.

Cietumā brīvību ierobežo iekšējās dzīves nosacījumi, bet gribasspēks kalpo vienīgi pretestības uzturēšanai. Tāpēc jo nepieļaujamāk, ka viņš bija zaudējis gribasspēku! Protams, dzīve, kas balstās vienīgi uz gribasspēku, ir ļoti šaura un nabadzīga, taču no viņa paša atkarīgs, lai tā nebūtu neauglīga.

Kā viņš varēja pieļaut, ka apziņu pārņem vienaldzība? Tā dvēsele var zaudēt jutības spējas un sirds var kļūt salta. Viņam jāsaņen visi spēki un jāpārvar morālā nevarība!

Ja jau viņam lemts nodzīvot līdz izmisumam, tad lai tas ir vētrains, pat trakojošs izmisums, tikai ne kluss, sastindzis, samierinājies, nespēcīgs.

Nesen viņš gribēja atmest kalendāru, aizmirst apriebušos, nolādēto dienu skaitu. Bet tagad strauji metās pie durvīm,'izsauca cietumsargu un prasīja, lai pie viņa steidzami ierodas sardzes priekšnieks; no tā viņš uzzināja, kāda šodien diena, un, draudot ar bada streiku, pieprasīja pagādāt papīru un tinti, lai varētu rakstīt lūgumus un iesniegumus prokuroram, tieslietu ministrijai, izmeklētājam un cilām instancēm.

Sardzes priekšnieks piekrita ieslodzītā 2722 prasībai. Tiklīdz aizvērās durvis, Etjēns pēc ilga pārtraukuma mēģināja uzsākt kaut ko līdzīgu vingrošanai, tad pakāpās uz ķebļa un novāca veco zirnekļa tīklu kameras kaktā.

Sākumā viņam līdzēja arī valodu mācības. Nez kāpēc viņam arvien bija prātā, ka spāņu valodā vārdi «gribēt»

un «mīlēt» ir identiski, tāpat ari vārdi «gaidīt» un «cerēt».

Gaidīt un cerēt!

Viņš uzlika sev par pienākumu katru dienu domāt, skaļi sarunāties un runāt dzejoļus dažādās valodās, katrā nedēļas dienā — citā valodā. Pirmdien kamerā bija dzirdama vācu valoda, viņš pēc atmiņas skandēja Heines un Rilkes dzeju; otrdien — angļu valoda; trešdien — franču; viņam izdevās sagrabināt atmiņā prāvu skaitu Igo, Beranžē, Ronsāra, Pola Verlēna vārsmu; ceturtdien skanēja spāņu valoda un vieninieka kameras viesis bija dons Kihots; piektdiena bija veltīta itāliešu valodai; sestdiena — krievu valodai. Un tikai svētdienās vieninieka kamerā dzīvoja internacionālists, kurš bez kavēkļiem ceļoja no vienas valsts uz otru un visur satikās ar slavenībām.

Reizē ar lingvistikas studijām Etjēns daudz laika veltīja dažādu sūdzību, pieprasījumu, lūgumu sacerēšanai. Viņš uzrakstīja un nosūtīja uz dažādām adresēm krietnu žūksni ruglu vārdu par fašistiskajām nelikumībām un tiesību mežonigo zaimošanu.

«Pēc tam kad mans ieslodzījuma laiks bija notecējis, es nodevu sardzes priekšniekam pret parakstu sūdzības nosūtīšanai šādām instancēm:

1.  Tieslietu ministrijai. Atbildes nav.

2.  Galvčnajai cietumu direkcijai. Atbildes nav.

3.  Sevišķā tribunāla prokuroram. Atbildes nav.

4.  Izmeklētājam Modenā. Atbilde: uzraudzība par spriedumu izpildi ir galvenā prokurora kompetencē.

5.  Apelācijas tiesas padomniekam Boloņā. Atbilde: jautājumu var izlemt tikai galvenais prokurors.

6.  Galvenajam prokuroram — ar pieprasījumu: kāpēc netiek pildits Sevišķā tribunāla spriedums (izsūtīšana no Itālijas pēc soda izciešanas), un kāpēc tieku turēts cietumā. Uzskaitīti visi iepriekšējie iesniegumi citām instancēm. Atbilde: lietu pieprasījusi OVRA, prokuratūra lietu aizsūtījusi uz turieni, jāgaida OVRA lēmums.

7.  Tieslietu ministrijai — ar pieprasījumu: uz kāda likuma pamata mani tur beztermiņa ieslodzījumā vieninieka kamerā. Atbildes nav.

8.  OVRA inspektoram. Tāds pats pieprasījums. Atbilde: slepenpolicijai nekādi paskaidrojumi nav jādod.

9.  Iekšlietu ministrijai — ar pieprasījumu: kādu pārkāpumu man papildus inkriminē, un kāpēc mani tur tādā stāvoklī. Atbildes nav.

10.  Izmeklētājam — iesniegta sūdzība tikšanās reizē. Es atgādināju kriminālkodeksa 481. pantu un pieprasīju paskaidrot, kāpēc šis pants tiek pārkāpts. Izmeklētājs uz mani kliedza, piesizdams kāju pret grīdu. Es izmeklētājam parādīju Musolīni runu Augstākajā tiesā. Sajā runā tiek apgalvots, ka cietuma administrācijai nekādos apstākļos nav tiesības pārkāpt likumus. Es prasīju rakstisku atbildi uz šo savu pieprasījumu. Izmeklētāja atbilde: spriedums manā lietā pamatojoties uz Slepenpolicijas nolikuma 286. pantu, un šajā pantā paredzētas tiesības lietot ārkārtējus līdzekļus.

11.  Prokuroram, kurš uzrauga likumu izpildi. Sūdzējos par izmeklētāja nejēdzīgo rīcību un par to, ka rupji pārkāpj likumu tic, kam izmeklētājs padots. Atbildes nav.

12.  Juristu biedrības viceprezidentam. Atgādināju Kriminologu kongresu Romā 1936. gada oktobrī, kur viceprezidents referēja par ietekmes līdzekļiem, kādus drīkst lietot slepenpolicija, un sacīja, ka maksimālais sods, kādu Itālijā drīkst lietot slepenpolicija bez tiesas sprieduma, — ir izsūtīšana. Es protestēju pret atsaukšanos uz 286. pantu, kuram nav nekāda sakara ar manu lietu. Apsūdzu viceprezidentu melos, jo viņš ir teicis kongresam nepatiesību, slēpdams melus zem juridiskas terminoloģijas. Atbildes nav.»

(No sūdzības Nacionālās juristu biedrības prezidentam; sūdzība daudzus gadus nogulējusi cietuma kancelejā bez virzības.)

Etjēna tagadne bija traģiska, viņš tomēr atkal centās pieradināties dzīvot tikai tagadnē, neizšķiežot garīgos spēkus veltīgiem sapņiem. Tagad viņš nežēlīgi atvairīja visas ilūzijas, jo pēc tām apkārtējā īstenība šķita vēl pelēcīgāka, tukšāka un bēdīgāka, pati atgriešanās īstenībā bija sāpīga un grūta. Jo, lai kāda bija īstenība, lai cik šausmīga bija cietuma ikdiena, Etjēns apzināti uzskatīja to par labāku nekā sapņi par neiespējamo, sapņi par gaisa pilīm, mirāžas ar pastaigām pa teiksmainām pļavām vai ar mielastiem pie bagātīgi klātiem galdiem.

Tad jau labāk nodoties savas tālās pagātnes atcerei, sākot ar agru bērnību un zēna gadiem, atcerēties un no jauna novērtēt savu uzvedību un līdzās dzīvojošo cilvēku rīcību. Uzmanīgi — ar šodienējām dzīves pieredzes mācīta cilvēka acīm pavērot sevi, kāds viņš bija tolaik.

Veselība Etjēnam nebija uzlabojusies, taču nebija arī tik slikta, lai ārsts tai pievērstu kāpinātu uzmanību: pārāk bieži tas sāka apvaicāties par Etjēna veselību un aizdomīgi skatījās acīs. Ak, liīk, kas! Ārsts grib pārliecināties, vai 2722. jau netaisās jukt prātā.

Etjēns klusībā pasmējās par cietuma ārstu, kuru bija mācījis «netutot» un kurš viņam atriebās ar denunciāciju, kas sagādāja desmit dienas karcerī.

Jūsu rūpes, cienījamais sinjor dakter, pārāk novēlojušās. Nevis ātrā, bet palēninātā medicīniskā palīdzība! Ārsta aizdomas jau pašas par sevi Etjēnam tagad šķita smieklīgas. ,

Ieslodzītais 2722 bija nodibinājis stingru sevis uzraudzību. Viņš atkal bija atguvis dvēseles dzīvīgumu. Viņš bija atradis sevī spēkus ciest tālāk un tālāk.

93

Uz muguras viņam kulīte, tā, ko dēvē «ar visām mantām».

Restēm krustots lodziņš arestantu ratos. Arestantu automobilī. Arestantu vagonā. Un tikai tajos īsajos brīžos, kad mainījās transporta līdzekļi, Etjēns guva svētītās tiesības skatīt pasauli visā tās godībā, veselumā un kopumā. Tad ainava nav rupji sadalīta kvadrātos, tad skatienam pavērušos panorāmu ar varu nesa-

svītro restes. Pat saules spulgs, kas īsu mirkli krita uz kameras akmens klona, bija sadalīts kvadrātos.

Tik ilgi meridiānu un paralēļu tīkls uz zemeslodes virsmas viņam bija tēlojies kā cietuma restu ēna!

Kertners savus līdzbraucējus apbēra ar jautājumiem.

Kas jauns pasaulē? Kur tagad liesmo kara ugunsgrēks? Kāda tagad valdība Anglijā? Kas ar Poliju? Nerimtīgā zinātkāre darīja viņu runīgu.

Izrādījās, ka drīz jau gads, kopš Itālija iesaistījusies karā pret Angliju un Franciju. Musolīni no sava palazzo balkona to paziņojis jau pagājušā gada 10. jūnijā.

Valdīdams un slēpdams uztraukumu, Etjēns ievaicājās par Padomju Savienību — vai neesot dzirdama kanonāde austruinos. Vai esot mierīgi uz Mongolijas robežām, pie Halhingolas upes? Sirms sinjors atbildēja, ka pēc tam, kad beidzies Krievijas karš ar Somiju, austrumos esot klusums. Tā Etjēns uzzināja par šo karu un ar pūlēm atturējās no iztaujas. Viņa vieninieka kamerā caur biezajiem cietuma mūriem nebija ieskanējusi ne mazākā atbalss no Krievijas kara ar Somiju…

Viņš'saprata, ka patlaban maina tikai cietuma adresi un viņu sagaida nevis brīvība, bet jauns ieslodzījums.

Pirmo reizi viņu ved arestantu vagonā. Viņu te ieveda pa šauru gaiteni, kuram abās pusēs mazas kupejas; to platība nav lielāka par kvadrātmetru. Tādā būri ievietots arī viņš.

Tikko vilciens sakustējās, Etjēns noprata, ka viņu ved uz dienvidiem. Varbūt šī pārvietošana nāks par labu? Ja tikai nevestu uz Sicīliju vai Ustiku, kur dveš nežēlīgā Āfrikas svelme! Bet elpot mīksto jūras gaisu slimajām plaušām veselīgi. Ne jau velti tik daudz diloņslimo brauc uz Pontijas arhipelāga salām, ne velti arī Maksims Gorkijs izvēlējās Kapri salu…

Pēc ilgās, piespiestās klusēšanas, pēc ieslodzījuma viennīcā Etjēns bija galīgi zaudējis balsi. Sākumā viņš runaja tik klusi, ka karabinieri arvien visu pārvaicāja. Taču drīz viņš saņēmās, kaut gan garastāvoklis vēl bija nelāgs; nav viegli ilgas stundas kratīties vilcienā, kad rokas ieslēgtas dzelžos. Turklāt kreisajai rokai dzelzs aproce uzvilkta nevērīgi; sāpīgi rīvē plaukstas pamatnes kauliņu.

Apdullināja daudzbalsīgais ielu troksnis, kamēr brauca pa pilsētu, pēc tam — nevaldāmi skaļā stacijas

kņada. Ilgus gadus Etjēnā bija krājies klusums, tagad viņam šķita, ka visi runā pārāk skaļi, visi kliedz.

Un tomēr zili sārtais, gaišais rīts un pēc tam garā pavasara diena nesa tik daudz negaidīta prieka, tik daudz ātri gaistošu sajūsmas brīžu!

Boloņā, ceļā uz staciju, viņš lūkojās pa arestantu automobiļa restoto lodziņu uz ielām un priecājās par katru pretimnācēju, pat par tiem, kas pavadīja arestantu furgonu ar vienaldzīgu vai nedraudzīgu skatienu.

Varbūt pa šo ielu, cīnīdamies ar aizdusu un slaucīdams lakatā sviedrus no izblīdušās sejas, ir staigājis Fabrīni? Seit, Boloņā, viņš ir sācis savu advokataprovokatora karjeru, šeit viņa netīrajās pēdās sākusi staigāt iesauka «Vaļā mute».

Gājēju apģērbs šķita pārāk kliedzošs, spilgts. Etjēns bija piemirsis, ka ne jau visa cilvēce ir ieģērbta pelēkbrūnajos arestantu dungriņos, ka ļaudis valkā krāsainus tērpus, lakatus, kreklus, platmales, šalles, zeķes. Viņš il ka ieskatījās citu cilvēku svētkos. Viņa acis kāri tvēra sen aizmirstās ielu ainavas — raibo pūli, spilgtās izkārtnes, daudzkrāsainos namus, priecīgās tramvaja vagonu un automobiļu krāsas.

Un arī brīvi — bez konvojniekiem staigājošo cilvēku sejas šķita tik īpatnējas! Varbūt tāpēc, ka Etjēns sen nebija redzējis sārtus vaigus, jautri spulgojošas acis, nav redzējis spītīgus matu cekulus, matu cirtas, sprogas, meiteņu pīnes?

Un cik daudz sieviešu dzīvo virs zemes!

Viņš bija laimīgs, atkal redzot dzīvu pasauli, kas pavērās viņa skatienam pieaugušā krāsu, skaņu un smaržu bagātībā.

Viņš jutīgi reaģēja uz aizmirstajām skaņām. Auto taure. Jautri velosipēdu zvaniņi. Mandolīnas trinkšķi. Tramvaja dārdi ielas pagriezienā. Ekipāžā iejūgta zirga skanīgā pakavu klaboņa. Pa vaļējām tratorijas durvīm dzird trauku šķindoņu. Pašā sirdī ieskan zīdaiņa raudas. Gāgina zosis; večiņa dzen tās pāri ielai. Dzirdami ceptu kastaņu, avīžu un saldējuma pārdevēju aicinošie saucieni. Laternas stabā iekārtajā skaļrunī tarkšķ militārs maršs; maršu nomaina tikpat tarkšķīga un aizsmakuša oratora histēriskā runa.

Vēlāk pa radio pārraidīja āriju no «Traviatas»; arī dziedone bija aizsmakusi un šļupstēja. Etjēnam ienāca

prātā slepenais raidītājs «Traviata». Nezin vai tas vēl rāda dzīvības zīmes? Vai Ingrīda vēl raida ēterā savus šifrētos ziņojumus un vai vēl tērzē pa radio ar savu Fridrihu Lielo?

Sen, sen pamestās, pa pusei aizmirstās pasaules atbalsis. Un, kaut gan ielas simfonijā nav nekā sevišķi melodiska, Etjēnam tā šajā rītā skanēja kā dievišķa harmonija.

Neaptverami milzīgā pasaule eksistē, taču to dzirdēt un redzēt spēj tikai cilvēks ar satricinātu dvēseli. Saule, debesis, ziedi, sievietes, bērni — lūk, šīs skaistās pasaules zīmes!

Bet vai bija vērts tik ilgi sēdēt akmens maisā, lai ieraudzītu un izdzirdētu šo pilnskanīgo un spilgto daudzveidību, ja atkal tevi iesloga četras mūra sienās ar mazu debess ielāpiņu «vilka rīklē»? Etjēns nedabūja izbaudīt brīvi, tikai pavērās tajā īsu mirkli. Vai tiešam viņš redz pasauli tikai tādēļ, lai redzēto aizmirstu uz visiem laikiem? Neredzēt, kā jauni stādiņi lūkos sniegt apkārtējai dabai savu pirmo ēnu?

Un tomēr — lai arī nekad vairs viņam nebūtu lemts ienirt dzīvajā dzīvē, viņš bija laimīgs, ka varēja atsaukt atmiņā pagājušo.

Jo tuvāk nāca Neapolei, jo biežāk ceļa biedri, kam bija tāds pats liktenis kā viņam, sāka minēt, ka viņus laikam gan vedot uz kādu salu. Visdrīzāk — uz Ventotcnes salu, ar kuru esot kuģu satiksme no Neapoles.

Divi dienas viņus noturēja Neapolē, «Karmines» cietumā. Sirmais ceļa biedrs, kuru visa grupa klusībā ar cieņu atzina par vecāko, atgādinaja, ka ari Antonio Gramši ceļā uz Palermo dažas dienas pavadījis «Karmines» cietumā.

Kad viņus, kopīgā važā sakaltus, arestantu automobilī veda cauri pilsētai, Etjēns sēdēja pie lodziņa, vērojot tuvo rītausmu. Nebija grūti uzminēt, ka viņus ved uz jūru, jo ielas gāja uz leju un šoferis bieži bremzēja, atlaizdams akseleratoru.

Viņus aizveda uz servizio rāpido — uz pasažieru kuģu piestātni. No šejienes iet kuteris uz tuvējām salām Pročidu un Iskju, atiet kuģi uz Kapri un tālākajām arhipelāga salām.

Ne vien pilsēta, bet arī līcis, pakalni austrumos, karaļpils jumts, no kura Neapole redzama kā uz delnas,—

viss bija pelēkas krēslas tīts, viss jaušamās rītausmas gaidās.

Parasti arestantus atveda agrāk, dažas stundas pirms tvaikoņa atiešanas, kad piestātnē vēl tukšs un kluss. Pasažieriem nebūt nav jāzina, ka tilpnēs sēž un žvadzina važas arestanti.

Karabinieri atļāva izkāpt no autofurgona, un arestanti apsēdās piestātnes malā uz akmeņiem.

Raugoties uz jūru, grūti iedomāties, ka parasti šis Neapoles līcis ir debeszils. Patlaban jūra pelēcīgi zaļgana, vietām brūna, bet zem zemajiem, svina pelēkajiem mākoņiem — melna.

Apcietinātos ik brīdi apšļāc viļņu šļakatas un putas. Vētra jau iešūpojusies pavisam nopietni, ar baltām, pret akmeņiem plīstošām viļņu grēdām tā šķir krastu no jūras. Nerimtīgā dārdoņa apdullina, sarunāties nav iespējams — jākliedz pilnā balsī.

Neviens akmens, ne olis krastā patlaban nepaliek mierā. Tic kustas, grozās, šļūkā, trinas cits gar citu, visi ir kustībā. Vējš notrauc putas no viļņu galotnēm, kad tic brūk, un tajos mirkļos redzams, no kuras puses pūš vējš. Droši vien no turienes nāk ari vētra, jo piekrastes viļņu virziens nesakrīt ar vēja virzienu.

Kad jūra rāma, izskatās, ka apvāršņa līnija ir daudz tālāk; tagad, kad redzamība slikta, apvārsnis pievirzījies tuvāk.

Pagāja stunda, atausa rīts, vētra pieņēmās spēkā. Tagad, kad viļņi šķīda pret piekrastes klinšu bluķiem, putas krita atpakaļ uz nākamā viļņa virsotnes. Tagad viļņi kā rotaļādamies svaidīja prāvus akmeņus. Tie vairs nebija oļi, bet kluči arbūza lielumā. Šķita, ka pat milzīgie klinšu bluķi sadreb zem viļņu triecieniem.

Lūkodamies uz vētraino jūru, Etjēns atcerējās, ka Nadja nepanes kuģa šūpošanos, saslimst ar jūras slimību, un viņu pārņēma bažas. It kā viņai, nevis pašam šodien jābrauc ar sagrabējušo vājas vilkmes kuģēli. It kā viņa pēdās pa tikpat vētrainu jūru būtu jābrauc ari Nadjai.

Kad viņš pēdējo reizi ir sēdējis tik tuvu pie vētrainas jūras, apburts un rēkoņas apdullināts? Tas bija Simeīzā, toreiz viņi abi ar Nadju atpūtās kara sanatorijā.

Tagad viņu neviens nedzird, viņš var kliegt visu, kas ienāk prātā. Pēkšņi viņu sagrāba kaisla vēlēšanās

runāt, kliegt, dziedāt krieviski. Viņš runājās ar vētraino jūru un debesīm. Kad vēl gadīsies izdevība pilnā balsī izkliegt ilgotos un liegtos vārdus?

«Bij vētra reiz. Es vēros skauzdams, kā viļņu pūlis nerimtīgs…» Viņš.gribēja turpināt, bet nevarēja atcerēties … Norunāja šīs divas rindas no «Oņegina» vēlreiz, cerēdams, ka ieskrējienā atausīs atmiņā arī pārējās. Tomēr, lai cik pūlējās, — velti, tās nenāca prātā. Sarūgtināts atkal un atkal skaļi atkārtoja: «Bij vētra reiz. Es vēros skauzdams…» — kamēr elpu aizcirta nevaldāms kāss.

Līcī, viļņu svaidīts, enkura ķēdē nemitīgi raustījās zvejnieku šoneris. Skatoties uz šoneri, Etjens izjuta gluži fiziskas sāpes — it kā šoneris būtu piesiets nevis enkura ķēdē, bet pie tās važas, kas bija izvērta cauri viņa roku dzelžiem. Šoneris pūlējās, taču nespēja norauties no savas katorgas .vietas.

Visus pēdējos gadus cietuma mūri bija slēpuši Etjēnu no vētras, no pērkona un zibeņiem, no lielus gāzēm un ūdens plūdiem, no aukas. Un tagad viņu sajūsmināja nevaldāmais stihijas spēks, pār kuru nebija varas ne karabinieru kaprālim, ne cietuma direktoram, ne fašisma aizsardzības Sevišķā tribunāla priekšsēdētājam, ne pašam dučem. Un nav spēka, kas varētu tagad liegt Etjēnam šo sajūsmu baudīt! Tāda stihija pielīdzina tiesībās jebkuru direktoru ar jebkuru dzelžos ieslēgto cilvēku. Tāda pati stihija reiz darīja tiesības vienlīdzīgus visus senās Pompejas iedzīvotājus, apberot tos ar Vezuva vulkāniskajiem pelniem.

Jutekļi sakāpināti līdz pēdējai robežai. Viņam par maz parastās gaisa devas — viņš ieelpo svaigā vēja brāzmas! Viņu apšļāc viļņu šļakatas? Nē, viņš trauc pa vētraino jūru nezināmā tālē, trauc uz nākamību! Gan kaujā ir savs baudījums, gan tad, ja bezdibenis tumst pie kājām jau, gan okeānā, kad bangas brāž un viļņi rēc, gan tad, ja smilšu vētrai jānāk vai mēri veikt tev paredzēts!…

Rīta gaisma pieņēmās, pie apvāršņa kļuva redzams ' Vezuvs, bet piestātnē — turpat blakus — dēlis ar tvaikoņu kustības sarakstu.

Visi seši arestanti, karabinieru pavadīti, piegāja pie dēļa. No šejienes, no «servizio rāpido», tvaikoņi atiet trīsreiz nedēļā. Pirmdienās tiešais reiss uz Ventotenes

salu, attālums — 62,5 jūdzes. Tvaikonis atrodas ceļā 5 stundas 10 minūtes. Otrdienās tvaikonis iet pa maršrutu Neapole — Pročida — Iskja — Santo Andželo — Forio — Santo Stefano — Ventotene. Reisa ilgums — 8 stundas 15 minūtes. Piektdienās maršruts tāds pats kā otrdienās, tikai bez iegriešanās Santo Andželo salā; reisa ilgums samazinās par 40 minūtēm.

Šodien piektdiena, tātad pilnīgi skaidrs, ka uz Santo Andželo viņus nevedīs.

Četri jaunie puiši, kas saslēgti otrajā važā, ilgi noturēti cietumā, un tagad viņus izsūta bez kādas tiesa:?. Notverti, kad mēģinājuši bēgt pār robežu, lai nokļūtu pie Spānijas republikāņiem. Viņi vēl nav sasnieguši karadienestā iesaucamo vecumu, zvērestu nav lauzuši, gluži vienkārši nav gribējuši «brīvprātīgi» karot Franko pusē. Un īstenībā viņus nav par ko tiesāt. Puiši sakās skaidri zinot, ka viņus izsūtīšot uz Ventotenes salu; viņi pārliecināti, ka arī pārējos arestantus gaidot tas pats ceļš.

Het Etjēns šaubījās; tad jau viņus visus varēja nosūtīt uz Ventotenes salu pirmdien ar tiešo reisu. Kāpēc tad viņus četras diennaktis turēja «Karmines» cietumā?

Vienīgais mazais prieciņš, kāds četru dienu laikā gadījās Etjēnam šajā cietumā, — sirmais arestantu vecākais uzdāvināja viņam jaunāko laikraksta «Popolo d’Italia» numuru.

…Amerikāņi paziņojuši Itālijas sūtnim Kolonnas princim, ka jūras atašejs atzīts par rpersona non grata» un pieprasījuši, lai to nekavējoties atsauc.

…Dienvidslāvijā gāzts princis Pavels, tur iecelta valdība ar angļu orientāciju. 3. aprīlī Belgrada pasludināta par atklātu pilsētu, bet 6. aprīlī pulksten 5 un 15 minūtēs no rīta sākusies tās bombardēšana. Nacisti lidojuši virs pašiem jumtiem un bez žēlastības iznīcinājuši pilsētu. 8. aprīlī iestājies klusums. Tāds klusums, ko patiešām var dēvēt par kapa klusumu. Drupas, septiņpadsmit tūkstoši nogalināto. Šausmas pārņēmušas ne vien cilvēkus, bet arī dzīvniekus. Plēsīgi zvēri izlauzušies no zooloģiskā darza būriem un skraidījuši pa ielām.

…Berlīnē Sarlotenburgas operteātrī dzied Džilji. Ienākumus par koncertiem viņš nodod Sarkanajam Krustam…

Gandrīz pusotra gada Etjēns ir bijis neziņā par to,

kas notiek kara plosītajā pasaulē, vakar viņš pirmoreiz lasīja avīzi. Un šorīt, sēžot krastmalā uz akmens bluķa, uzzināja daudz citu jaunumu. Tos pastāstīja tas pats sirmais arestants, komunistiskās partijas veterāns, kurš bija atgādinājis Etjēnam, ka «Karmines» cietumā sēdējis arī Gramši.

Pa to laiku rīts ausa arvien gaišāks, jau kļuva redzama visa piekraste aiz piestātnes. Iepretim pacēlās brūns sešstāvu nams. Logi aizdarīti ar slēģiem. Kopš vakara visi glābušies no dienas karstuma, bet šodien karstuma nebūs.

Krastmala bruģēta sīkiem diabaza gabaliņiem, gar ūdens malu augsts ķieģeļu parapets ar betonētu virsu. Bulvāris apstādīts platānām. Aiz parapeta ūdens sēklē izmētāti lieli akmens bluķi, kas pasargā mūri no vētrainām viļņu brāzmām.

Pasažieru šodien pavisam maz. Tuvojās tvaikoņa atiešanas brīdis, bet arestanti arvien vēl sēdēja krastmalā un gaidīja. Kaprālis jau vairākas reizes bija skrējis uz piestātni, kaut ko tur skaidroja, atgriezās uztraukts un atkal aizskrēja.

Kamēr viņi tā kvernēja krastmalā, sirmais kaimiņš Etjēnam pastāstīja, ka arī Antonio Gramši piedzīvojis ļoti smagu pārbraucienu no Palermo uz Ustiku. Trīs reizes viņš vests atpakaļ uz Piilermo cietumu, jo tvaikonis nespējis pārvarēt vētru un tikai ceturtajā brauciena novedis Gramši galā viņa ieslodzījuma vietā.

Karabinieru kaprālis jau stāvēja pie kuģa trapa un strīdējās ar kapteini. Visi vārdi nebija saklausāmi, taču varēja iedomāties, cik sparīgi viņi viens uz otru kliedz, ja pat vētras duna nespēja galīgi apslāpēt viņu balsis un šis un tas no karstā strīdiņa bija sadzirdams pat krastmalā. Kaprālis pienāca pie arestantiem un paskaidroja: tvaikonis pie tās salas, uz kuru viņiem jābrauc, nepiestājot, bet no salas izsūtītā laiva šādā vētrā nevarēšot piestāt pie kuģa, viļņošanās esot lielāka par sešām ballēm.

Sēdēdami uz akmens bluķiem, arestanti noskatījās, kā viņu kuģis izcēla enkuru, atgāja no piestātnes un drosmīgi devās vētrainajā jūrā.

Atceļā no ostas visi brauca mulsā noskaņā un nespēja uzminēt: uz labu vai uz ļaunu, ka tvaikoņa kapteinis atteicās ņemt viņus līdzi.

Visi bija ļoti izsalkuši, sirmais vecākais smagi nopūtās un atgādināja, ka vietējās tratorijās gatavojot spaghetti «al dente», kas nozīmē — «uz zoba», jo Neapolē makaronus gatavojot mazliet cietākus nekā citur. Bet otrs kaimiņš negaidīti un gluži nevietā arestantu automobilī sāka dziedāt «Atvadas no Neapoles».

Nu jau Etjēns bez sevišķas intereses vēroja ielu dzīvi rīta stundā. Autofurgons apstājās pie luksofora, palaižot garām tramvaju, un Etjēns ieraudzīja virs ieejas kādā namā izkārtni: pansija «Bon sйjour», kas tulkojumā no franču valodas nozīmē — laba mājvieta.

Jā, ir tādi laimīgie, kas var atbraukt uz Neapoli, apmesties pansijā «Bon sйjour», apmeklēt gleznu galeriju Neapoles karaļa pilī un vakaros iet uz operu.

Krustojumā uz ietves viņš ieraudzīja apaļu tornīti. Tas taču reklāmu stabs! Aplīmēts saulē izbalējušām afišām, to skrandas nokarājās tornītim visapkārt. Etjēns paguva izlasīt lieliem burtiem salikto vārdu «Toska» un atcerējās, ka Neapolē dzimis Enriko Karuzo un tieši šeit tas sācis savu fantastisko karjeru.

Bet, tiklīdz automobili grambā pasvieda uz augšu un važa, kas sasaistīja braucējus, nožvadzot paraustījās, Etjēns aizmirsa Enriko Karuzo ,un atcerējās tā vārdabrāli, veco Kastelfranko cietumsargu.

Kas gan uzraudzīs Etjēnu šodien Neapoles cietumā? Varbūt tas būs pēdējais cietumsargs viņa mūžā? Varbūt viņu ved uz brīvu nometināšanu? Atdos atpakaļ vārdu un uzvārdu? Aizmirsīs viņa 2722. numuru, un ausīs vairs neskanēs cietuma bultu, atslēgu, aizbīdņu un restu džerkstošā rūsas simfonija?!

Nomocīts viņš izkāpa no arestantu automobiļa. Ne jau brauciens pats par sevi viņu bija nogurdinājis, nedz arī veltīgā gaidīšana piestātnē. Viņš bija atradinājies uzņemt tik daudz iespaidu, saņemt tik lielu daudzumu jaunu ziņu. v

94

Etjēnam pamatīgi bija uztūkušas plaukstu pamatnes, un viņš centās cik iespējams mazāk kustināt rokas. Bet viņa kaimiņi, jau pieredzējuši roku dzelžu nēsātāji, bija iemanījušies ar slēgtām rokām uzraut

sērkociņu, satīt smēķi, lobīt apelsīnus, apsaitēt kājas, sasiet kurpju auklas. Kāda ielasmeita pat veikli uzkrāsoja lūpas un skropstas…

Tomēr riebīgs daikts tie roku dzelži! Ja laiks auksts, no roku dzelžiem salst vēl vairāk, ja karsts — dzelzs sakaist un neatdziest līdz vakaram. Dzelzs un miesas temperatūras starpība arvien atgādina, ka rokas tev saslēgtas dzelžos. Itāliski roku dzelžus sauc par «manjetti». Acīm redzama radniecība ar vārdu «manšetes» — aproces. Etjēns pasmīnēja: lūk, kādē] viņš visu mūžu nav varējis ciest pārāk cietinātas aproces…

Uz staciju viņus veda naktī. Bija paklīdušas baumas, ka arestantu vagoni gaidot šķirotavas stacijā. Divi karabinieri turēja katrs savā galā garo važu, kas bija izvērta cauri visu soļojošo arestantu roku dzelžiem. Gāja, dungodami dziesmas, jautri sakliegdamies un lamādamies. Raibajā virtenē bija vairākas prostitūtas, kas vairījušās no reģistrācijas un medicīniskās apskates. Tās spaidu kārtā izsūta no Neapoles uz viņu dzimšanas vietām, kur nodos vietējās policijas uzraudzībā.

Divus arestantu vagonus piekabināja preču vilcienam. Tas aizvilkās tikai līdz Paradizio stacijai. Tur gan politiskos, gan kriminālos, gan prostitūtas sēdināja autoinobi|os, lai vestu uz Foritniju.

Tajā brīdī nez no kurienes uzradās bļaustīgs oficieris im sāka kliegt uz kaprāli. No skaļās sarunas atsevišķiem vārdiem Kertners noprata, ka Formijā ir «smirdošs blusu pilns cietums ar kopējām kamerām» un ārzemnieku nevajag uz turieni vest.

Kertners palika viens. Kaprālis noīrēja važoni un veda Etjēnu uz vietējo policijas iecirkni.

Etjēns bija aizmirsis vagonā maizes riku, ko izsniedza ceļam, un jutās ļoti izsalcis. Varbūt no svaigā jūras gaisa? Vai no rīta pastaigas pa Neapoli?

Viņš pavaicāja kaprālim, kur beigsies maršruts, uz kurieni viņu ved. Bet kaprālis — zaķapastala vai burta kalps? — tikai noplātīja rokas: viņam neesot tiesību teikt. Etjēns pasmīnēja: senatnē viss bija daudz vienkāršāk un ērtāk, katrā ziņā — konvojniekiem. Ja atceras kaut vai Dodžu pili'Venēcijā. Notiesātos aizveda pa apjumto Nopūtu Tiltu pāri kanālam — no pils uz cietumu otrā krastā. Jāsaka gan, ka ar tiem, ko izsūtīja

uz tāliem novadiem, netrūka ķēpas ari viduslaiku sardzes vīriem.

—    Es atsūtīšu apkalpotāju, pasūtiet sev ēdienu, —kaprālis teica, kad bija piebraukuši pie policijas iecirkņa.

Karabinieru kaprālim bija nodots glabāšanā viss Kertnera kapitāls: kāds anonīms labvēlis no kriminālajiem nesen bija pārskaitījis cietumā uz 2722. rēķina piecpadsmit liras.

Kaprālis noņēma Kertneram roku dzelžus un izgāja.

«Cik liru man tur vēl palicis?» Kertners minēja. «Vai pusdienai pietiks?» Aploksne ar naudu glabājās kaprāļa dienesta somā.

Galds, ķeblis, pie sienas Musolīni portrets, obligātie lozungi: «Ticēt, cīnīties, uzvarēt!» un «Dučem vienmēr taisnība».

Drīz apkalpotāja atnesa tasīti kafijas un pēc izskata garšīgu biezeni māla bļodā. Vai sinjors nevēloties nomazgāt rokas? Viņš ar prieku piekrita.

—    No dzelžiem rokas kļūst jo netīrākas.

—    Ja tikai rokas nav jāaptraipa ar asinīm. — Apkalpotāja nopūtās.

—    Uz manām rokām tas neattiecas. Man ir cita lieta… Mēs, lūk, sagājām ragos ar viņu. — Kertners pamāja uz portretu. — Saprotiet, es neesmu pārliecināts, ka viņam vienmēr taisnība.

—   Vīrs domā tāpat.

Viņa sēdēja, atbalstījusi zodu uz saliktajām rokām, un klusēdama noraudzījās, cik kāri arestants ēd viņas «minestrinu» — sīkos kumosiņos sagrieztu mājās ceptu maizi, pārlietu ar pupu mērci.

Kertners pateica kaprālim, lai apkalpotājai samaksā, bet ta aizvainojās: viņa esot pacienājusi ar pašas pusdienu! Etjēns izteiksmīgi viņā paskatījās. «Es labi zinu, ka jūs mani pacienājāt. Tomēr jums pašai draudēs mazāk nepatikšanu, ja es par pusdienu samaksāšu…»

Jā, labak gan ņemt naudu; politisko noziedznieku viņa nedrīkst cienāt bez maksas.

Kad Etjēns iekāpa važoņa ratos, viņš ieraudzīja sev pie kajam groziņu ar āboliem un vīnogām. Kaprālis pateica, ka groziņu atnesusi apkalpotāja izdodamās sīknaudas vietā.

Etjēns atlaidās ratu sēdeklī, galīgi aizmirsis, ka pa

saulē ir putek|i. Aizmirsis, ka putekļi dažkārt ir kodīgi un izraisa stipru kāsu. Putekļus sacēla pretimbraucošais automobilis. Etjēns sen nebija redzējis tik lielu ātrumu, ar kādu tas traucās, — kilometri 75—80 stundā,

ne mazāk…

Taisni brīnums, cik rāma pa trim dienām kļuvusi jūra! Mazliet ņirb sīkiem vilnīšiem, bet krāsas košas.

Zvejnieku laivas, pārlaidušas vētru kraslā, atkal ielaistas ūdenī. Kur gan vēl tik spilgti izkrāso laivas kā Itālijā? Starp baltajām burām dažas dzeltenas, gaišzilas un viena pat koši sarkana. Vienai laivai uz borta sarkana bulta; acīmredzot īpašnieks vēlējies pasvītrot laivas ātro gaitu.

Vētra ienesusi izmaiņas kuģu braucienu sarakstā; satiksme ar salām bijusi pārtraukta, tāpēc piestātnē saradies daudz pasažieru. Kertners priecājās, ieraugot savus bijušos ceļa biedrus — arestantus.

Pienāca Etjēna kārta doties augšā pa trapu. Bet ko lai dara ar groziņu? Pašam uz rokām dzelži, kaprālis nest atsakās — viņam neesot atļauts; paldies, ka vecais zvejnieks, kas brauca ar to pašu tvaikoni, paķēra groziņu un uznesa tilpnē.

Tvaikonis, kurā uzņēma ieslodzītos, pārpildīts. Uz glābšanas riņķa Etjēns izlasa kuģa nosaukumu; «Santa Lučia».

Sirmais komunists — viņš te jau bijis — pastāsta, ka daudzi piederīgie braucot izsūtītos apmeklēt, pavadīt kopā ar tiem Lieldienas. So ļoti seno humāno ieradumu fašisti nav iedrošinājušies likvidēt: piederīgiem atļauts izsūtītos apmeklēt divreiz gadā. Trūcīgiem valdība pat izsniedzot ceļa naudu, bet vietējai administrācijai uzlikts par pienākumu atbraucējus apgādāt ar mītnēm. Lūk, kāpēc uz kuģa tik daudz sieviešu ar bērniem!

No Formijas līdz Ventotenei tuvāk nekā no Neapoles un biļetes lētākas; jādomā, ar to arī izskaidrojams lielais pasažieru pieplūdums.

Nav viegli nokāpt pa trapu tilpnē, ja rokas saslēgtas dzelžos un kuģi šūpo vilnis.

Pie kāpnītēm stāvēja plikpauris ar svētuļa ģīmi un viltīgām acīm. Tas veda Melus grozus ar augļiem un visiem, kas kāpa lejā uz tilpni, vaicāja: «Uz kurieni jūs ved?» It kā viņi zinātu atbildēt!

Uz klāja, virs arestantu galvām, skanēja ģitāras, mandolīnas, dziedātāju balsis, dunēja dejotāju soļi.

Garšu kairinošas smaržas ieplūda arī šeit, tilpnē.

Etjēnam līdzās novietojās vecie paziņas — četri jaunieši dezertieri un sirmais komunists. Izrādījās, ka vecais sinjors trimdā uz Ventotenes salas pavadījis jau vairākus gadus un tagad brauc uz turieni pa otram lāgam. Redzams, viņš gribēja Etjēnu iedrošināt, sacīdams, ka režīms salā neesot pārāk stingrs, senāk dažiem izsūtītajiem ļāvuši pat īrēt atsevišķas istabas, lai nebūtu jādzīvo kopējās kazarmās. Ja trimdinieki dzīvojuši kopā ar savām ģimenēm, uz nakti tikusi ieslēgta arī ģimene. Bet augstāka ranga izsūtītajiem likti klāt īpaši konvojnieki.

Trīsreiz dienā taure aicinot uz pārbaudi visus tos, kuriem atļauts staigāt pa salu.

Ābolu un vīnogu groziņu ātri iztukšoja.

Etjēns ceļa biedrus devīgi pamieloja. Kāds savukārt pamieloja viņu ar «macarella» sieru; šo slaveno kazas piena sieru gatavojot M'andragones ciemā, kuram viņi šodien braukuši cauri.

Iekaucās tvaikoņa sirēna, dzinējs aiz šķērssienas samazināja apgriezienus, piestātne tuvu, mašīnists palēnināja gaitu.

Virs galvas nodunēja matrožu soļi, bija dzirdami pavēles saucieni, mašīna deva atpakaļgaitu, uz klāja sacēlās kņada, burzma. Kāds kaut ko bļautin bļāva kādam, kas gaidīja piestātnē; izmeta trapu, un brīvie pasažieri sāka nokāpt krastā.

Tilpnes trapa augšgalā parādījās kaprālis. Nekāpdams lejā, tas sāka pa vienam izsaukt ieslodzītos.

Etjēns gaidīja izsaukumu, bet vārds Kertners neizskanēja.

Tātad viņu Ventotenē neizsēdinās?

Viņš palika ar kriminālajiem, kurus veda tālāk. Uz kurieni?

Tiklīdz «Santa Lučia» atgāja no piestātnes, kaprālis atļāva iznākt uz tukšā klāja. v

Viņi bija palikuši tikai trīs — nebrīvie pasažieri.

Etjēns tagad jau drošāk uzrāpās augšā pa stāvajām kāpnītēm, kas svaidīt svaidījās.

Viņš gribēja pamāt atvadas sirmajam sinjoram un četriem puišiem, kuri ciešā pulciņā stāvēja piestātnē,

bet roku dzelži neveicina līdzīgas kustības. Turpat lidzās piestātnē stāvēja pie saviem groziem plikpaurainais vīrs ar svētuļa ģīmi; tas familiāri sarunājās ar arestantiem. Ieraudzījis Etjēnu uz klāja, viņš jautri uzsauca, pārkliegdams viļņu čalas:

—    Negarlaikojies bez manis! Uz drīzu redzēšanos!

Etjēna priekšā pacēlās līčiem un līcīšiem izrobots

krasts, bagāts dabiskām un mākslīgām alām, iedobtām vulkāniskajā tufā.

Pa kreisi pie zvejnieku laivu piestātnes stāvēja kuteris; aiz rupja linaudekla buras laivas pakaļgalā redzams motors.

Piestātne jau tukša, pasažieri kāpj pa šaurajām ieliņām kalnup — dažu pavada konvojnieks, dažs konvojē citus, pārējie paši vien…

Un tad Etjēna kaimiņš norādīja uz klinšainu salu, ko no Vcntotenes šķīra ap divi kilometri plats juras šaurums. >

Viņš dobji sacīja:

—    Santo Stefano, sātana sala.

Etjēns nekad nebija sirdzis ar jūras slimību, bet šajā mirklī sajuta reibstam galvu. _

Draudīgs baigums bija šaja klintī, kas slējās gaisos no jūras dzelmes; pašā klints virsotnē spīgoja balta un apaļa trīsstāvu celtne ergāstqlo, kas nozīmē — katorgas cietums, mūža spaidu darbu cietums. Vai varbūt t;ī ir salas traģiskā un ļaunā slava, kas lej pār to tik drūmu gaismu?

Redzes atmiņā atplaiksnī pils uz klinšainās Ifas salas, cietoksnis, kurā bija ieslodzīts Dantess, vēlākais grāfs Montē Kristo. Taču Santo Stefano sala ir vēl vientulīgāka, vēl vairāk nošķirta no dzīves.

«Santa Lučia» palēnināja gaitu un apstājās ap divi simti metru attālumā no klinšainā krasta.

Etjēns tikai pēc brīža pamanīja, ka uz kuģi iras laiva.

Tā nāk, lai aizvestu viņu un vēl divus tādus pašus nelaimīgos.

Nelīganie, plosītie viļņi svaidīja laivu, bet airētāji bija neatlaidīgi. Pieairēties kuģim gluži klāt bīstami.

Tas, kurš sēdēja pie stūres, notvēra «Santa Lučia» matroža mesto galu, lai viļņi laivu neaizsviestu atpakaļ. Bet, lai nesadragātu laivu pret tvaikoņa bortu, tās

priekšgalā stāvēja viens no airētājiem un, virtuozi balansēdams, atgrūdās nost ikreiz, kad nāca draudošāks viļņa trieciens. Laivas priekšgalā piestiprinātā vecā auto riepa mazināja triecienus. Laiva šūpojās viļņos, bet pa to laiku jau nolaida virvju kāpnes.

Kad laiva nebija tālāk par metru no borta, pirmais veikli ielēca kaprālis. Taču viņš lēca, balansēdams ar rokām, bet Etjēnam un viņa ceļa biedriem nāksies lēkt, saslēgtiem dzelžos.

Etjēns no pēdējā virvju kāpšļa lēca tā, lai iekristu laivā starp abiem soliem. Inerce viņu meta gluži kā kravas saini, un viņš ievēlās laivā uz sāniem, nespēdams atbalstīties ar rokām pret solu.

«Santa Lučia» matrozis uzvilka augšā galu, citi uzvilka virvju kāpnes; noskanēja sirēnas atvadu pūtiens. Laivinieki sēdās pie airiem. Stūres vīrs uzsauca karabinieriem, lai tie ar katliņiem smeļot no laivas ūdeni. Etjēns sākumā nodomāja, ka laivai ir sūce, bet tad redzēja, ka udeni laivā iešļāc viļņi.

Laiva nepiedienīgi skaista, baltāka par putām. Kaut gan šādai laivai vairāk piederētos melna krāsa, kā Barona laivai, kurš pārvadāja nomirēju dvēseles.

Ļoti grūti piestāt klinšainajam krastam, tas viss verd baltās putās. Viļņu atgriezeniskais spēks nes laivu atpakaļ jūrā, grūž nost no salas, it kā neļaujot Etjēnu izsēdināt.

«Un ja nu vispār neizdotos piestāt pie šā krasta — ne tagad, ne vēlāk?» pazibēja draiska doma. «Kur tad mani liktu?»

Bet airētāji savu darbu prata, stūresvīrs aprēķināja vēja virzienu un piestāja pie tiem akmeņiem, kur vilnis, sašķīzdams pret citiem, jau bija zaudējis spēku.

Etjēns atkal tikpat neveikli izlēca no laivas priekšgala uz jūras apskalotā akmens, kurš varbūt nekad nenožūs sauss. Ar saslēgtām rokām viņš lēca no akmens uz akmens, kamēr sajuta zem kājām sausu pamatu.

Stāva taka izklāta akmens plātnēm. Abpus takas aug pieticīgas agaves, tām pietiek pat ar šauru plaisu klintī.

Taka līkumo, met cilpas, taču, lai vai uz kuru pusi Etjēns pagriežas, brāzmainais vējš pūš viņam sejā, spiež ieraut galvu plecos un stipri piemiegt acis.

Vai vējš šeit tik stiprs? Vai Etjēns kļuvis vārgs? Vai ari cietuma mūros atradinājies no vējaina laika?

Ļoti grūti kāpt stāvā kalnā, ja rokas saslēgtas dzelžos un tevi moka smaga aizdusa.

Etjēns pastāvēja, atvilkdams elpu, un atskatījās. «Santa Lučia» jau bija tikko saredzama nemierīgajā tālē, neizskatījās lielāka par balto laivu.

Aiz nelielā jūras šauruma pacēlās Ventotenes sala. Stāvajā krastā izbērta raibu mājiņu riekšava. Tā ir baltdzeltensārtu krāsu mozaīka, tikai slēģi visām mājiņām zaļi. Vislepnākā, vislielākā ēka — policijas iecirknis ar cietumu.

Etjēns aši atrāva skatienu no Ventotenes un paraudzījās uz augšu, kurp veda līkumotā taka. Baltā trīsstāvu cietuma ēka tik tuvu, ka redzamas restes kvadrātveida logos. Fasādes taisnā siena desmit, divpadsmit metrus augsta.

Taka viņus noveda pie dzelzs vārtiem mūra arkā. Arkas augšgalā iekalts uzraksts: «Atstāj cerības tu, kas šeit ienāc.»

PIEKTĀ DAĻA

95

Galveno ieeju uzmana apaļi torņi. Cietumā var iekļūt, ejot cauri trejiem vārtiem. Kertners gāja līdzi kaprālim pa kreisi, uz cietuma kantori, kur kaprālis nodeva paketi ar jaunatvestā dokumentiem un aploksni ar naudu. Diemžēl aploksnē bija vairs tikai dažas vissīkākās monētas. Kantorī kaprālim izsniedza kvltējumu, ka arestants atvests un viņa 32 čentezimo saņemti. Karabinieris noņēma Kertneram roku dzelžus un aiznesa.

Tomēr ne visai ilgi Konrāds Kertners dabūja dzīvot ar savu vārdu. Kopā ar trim Kastelfranko cietumā aizvadītajiem dzīvos gadiem viņš tur bija atstājis ari savu 2722. numuru. Te viņam atkal atņems vārdu un uzvārdu. Kādu numuru to vietā viņam iedos tagad? Etjēns zināja, ka tiem notiesātajiem, kam piespriesti dažādi ierobežota ilguma sodi, Sarīto Stefano cietumā piešķir numurus, kas sākas ar pieci tūkstoši, bet tiem, kas ieslodzīti uz mūžu, — sākot ar tūkstoti.

Cilvēks, kam lemta mūža katorga, saņem numuru uz mūžiem. Vārds nogrims Letā, bet numurs tiks iekalts kapakmenī.

Kertners saņēma 1055. numuru. Un, kamēr viņš sēdēja kantorī, kamēr viņam noņēma pirkstu nospiedumus, noliktavas pārzinis jau apzīmēja ar 1055. numuru visas mantas, ko viņam izsniegs. No līdzšinējā ietērpa viņam atstāja tikai smagos saišu zābakus, kuri vēl bija slapji no laivā sagāztā jūras ūdens. Veļa, zeķes, gultas veļa, svītraina pelēkbrūna vasaras jaka un tādas pašas bikses; tāda'pati berete ar cietu apmali un «casacca», no tāda paša pelēkbrūna linaudekla šūdināts krekls, lidzīgs «tolstojiešu» kreklam. Vai tikai šim «casacca» nav kāda sakarība ar vārdu «kazaki»? Citādi — no kurienes gan itāliešu valodā varēja rasties šāds vārds?…

Viņš iznāca no noliktavas, kas, tāpat kā kantoris,

atradās cietokšņa ārējās apkārtsienas iekšpusē, un izgāja cauri otrajiem vārtiem. Pakavveidīgā trijstāvu ergāstolo iekšpusē ir sektoros sadalīts pagalms tāpat kā Kastelfranko cietumā, bet pagalma centrā — baznīciņa.

Santo Stefano aprija saule var sacensties ar jūlija sauli Lombardijā, Itālijas ziemeļos.

«Vai tiešām gan es pats, gan mana ēna līdz mūža beigām nodzīvosim konvoja uzraudzībā?» Etjēns ar rūgtumu nodomāja. «Mēs esam nešķirami. Brīžam es kā piekalts sekoju savai ēnai, brīžam tā seko man…»

Viņu pārģērba, iedeva numuru, un konvojnieks katordznieku 1055 veda uz pirti.

Ērtības labad pirmie divi cipari parasti netika lietoti, un konvojnieks viņu jau dēvēja par Cinkvanto Cirikve, par piecdesmit piekto.

—    Paklau, Cinkvanto Cinkve, ko tu esi nodarījis, ka nokļuvi šeit? — konvojnieks labsirdīgi vaicāja, kad viņi gāja pāri pagalmam.

—    Nositu bagātu sinjoru, viņas staļļapuisi un nozagu divus jājamos zirgus. Tas bija Romā, Borgēzu pilī, gaišā dienas laikā.

Konvojnieks pat atrāvās nost. Viņa izbīlis Etjēnu uzjautrināja. Tad konvojnieks paprata: Cinkvanto Cinkve joko. Bet Etjēns bija apmierināts ar savu joku. Par spīti visam, viņš vēl prata smieties!

Viņiem pretim nāca cits cietumsargs. Etjēna konvojnieks parādīja tam četrus pirkstus, tas pamāja ar galvu par zīmi, ka sapratis: viņi dodas uz ceturto sekciju.

Jau kantorī sardzes priekšnieks paziņoja, ka saskaņā ar katorgas cietuma li,kumu katrs jaunpienākušais tiek ievietots uz desmit dienām karantīnā ceturtajā sekcijā. Par sevišķi smagu pārkāpumu katordznieku soda ar stingro karceri — bez gultas maisa, bez guļampiederumiem, maize un ūdens, reizi nedēļā zupa. Bet parastajā karantīnas karcerī ieslodzītajam tiesības saņemt gultas maisu, segu un divreiz nedēļā zupu. Un, tā kā desmit dienās iekrīt vismaz viena svētdiena, tad zupu dod arī trešo reizi. Ūdeni atnes divreiz dienā.

Likās, Etjēnam jau bija atņemts viss — kustības brīvība, tiesības elpot tīru gaisu ilgāk par četrdesmit minūtēm diennaktī, atņemta iespēja paēst tā, lai būtu

remdēts izsalkums,, bet izrādās, ka var atņemt vēl kaut ko un ieslodzīt tumšā karcerī, kur tev laupīta gaisma.

Četri kvadrātmetri tumsas.

Un nav brīnums, ka jau pirmajā naktī Etjēns sapnī redzēja sauli. Viņam bija tik Joti nosalusi gan miesa, gan dvēsele, ka viņš sajuta skaudras ilgas pēc saules gaismas.

Bet kāpēc katordznieku — bez kāda pārkāpuma — jau atbraukšanas dienā grūž tumšajā kamerā? To dara iebiedēšanas nolūkā. Apspiest dumpības noskaņu, ja tāda vēl saglabājusies! Padarīt jaunpienākušo rāmu, padevīgu, paklausīgu, lai tas neceltu tračus, netraucētu cietuma kārtību un būtu apmierināts ar kameru, kādā nonāks pēc karcera, — jo viss taču relatīvs.

Virs durvīm aizrestots lodziņš. Četri dzelzs stieņi šķērsu un četri krustām gareniski; šķērsējie stieņi iekalti gareniskajos. Tātad lodziņš veidojas no divdesmit pieciem pustumsas kvadrātiņiem. Kad karcera ārējas di‘|u durvis atvērtas, tad cauri iekšējām — restotajām durvīm redzama da|a gaiteņa un aizrestots logs uz cietuma pagalmu.

Zem liesā gultas maisa — režģis, diezgan parets, ar caurumu vidū. Stingrā karcerī ieslodzītais guļ kails un piesiets pie lāviņas, un dzelzs restes griežas miesā. Zem cauruma novieto parašu.

Salti, drebulīgi. Iemūrēto cilvēku pārņem miegains nespēks. Etjēnam ne prātā nebija nācis, cik briesmīgs spīdzināšanas līdzeklis var būt klusums. Kastelfranko cietumā klusums nebija tik apdullinošs un nomācošs kā šeit, ceturtās sekcijas drēgnajā puspagrabā.

Kurlmēma dzīve, nekādu dzirdes'' iespaidu. Mēma, melna nakts. Tik dziļu klusumu viņš vēl nekad nebija dzirdējis. Šķita, šeit ir mirusi pat atbalss.

Arī viennīcā pie Vēža Vientuļnieka bija klusums. Tomēr Etjēns tur dzirdēja putnu balsis, spārnu sitienus, brīžam bija sadzirdama tāla ratu rīboņa vai kāds neskaidrs uzsauciens.

Bet te tikai reizi diennaktī, vēlu vakarā, karceri ieskan tikko sadzirdama baznīcas zvana dimdoņa. Zvans karājas pagalmā un ar tumsas iestāšanos vēstī vakaru — beigusies vēl viena diena.

Etjēns nebija domājis, ka pārvietošanu no viena cietuma uz otru izjutīs kā jaunu arestu. Varbūt šī izjūta

izskaidrojama ar to, ka ceļā no Kastelfranko viņš kāri saguvis visādus iespaidus?

Paretam pavērās novērošanas actiņa ar dzelzi apkaltajās durvis. No rīta ieradās apkopējs — neliela auguma, jau pavecāks, ar sirmu bārdeli. Tas uzslaucīja kameru, piekopa un aiziedams klusējot pasniedza mazu sīki aprakstītu papīra lapiņu.

«Esmu politiskais, šeit jau septiņpadsmito gadu. Sanlo Stefano cietumā ir vēl divi politiskie. Ieskatu par savu pienākumu brīdināt, ka Jūsu dokumentos ierakstītas astoņas dienas karcerī, ko Jūs neesat atsēdējis slimības dēļ. Turklāt Jums jāsēž vēl desmit dienas karcerī tāpēc, ka esat jaunais. Tātad astoņpadsmit dienas no vietas karcerī, tas ir necilvēcīgi. Izsauciet ārst sūdzieties, prasiet, lai sodā izdara pārtraukumu! Ārsta apgaitas laikā sūdzieties par asām reimatisma sāpēm. Vai izsauciet ārstu uz karceri!

Džuzepe Marjāni.»

Kamēr Etjēns lasīja zīmīti, apkopējs stāvēja un gaidīja, tad zīmīti atņēma, saplēsa sīkos gabaliņos un iemeta parašā: acīmredzot tāds bijis norādījums.

—    Es pats lasīt neprotu, — apkopējs beidzot ierunājās, — bet sinjors Marjāni zīniti man nolasīja… Tātad arī jūs esat politiskais?

Etjēns pamāja ar galvu.

—    Tagad ergāstolo mūros jūs būsiet četri? Es nekādi nevāru saprast. Man piesprieda divdesmit gadu katorgā, bet jums vispār beztermiņa katorga. Un es taču biju bandīts! Dzīvoju zili zaļi! Uzsilu gaisā daudzus tūkstošus liru! Uzdzīvoju ar skaistām sievietēm! Bet ko jūs dzīvē labu esat redzējuši?

Šķiet, pat necerēdams uz atbildi, apkopējs atmeta ar roku un izgāja no kameras.

Nepazīstamā Džuzepes Marjāni vēstule Etjēnu gan sarūgtināja, taču reizē arī iepriecināja. Sarūgtināja ar ziņu, ka viņam papildus draud astoņas tumšas un drēgnas bada dienas karcerī. «Tās man dāvina tas zirgu dakteris, kurš nemācēja injekcijas adatu iedurt.» Tomēr no vēstules palika arī silts iespaids, no tās dvesa nezināmu cilvēku līdzjūtība. Un jāsaka, vēstule vairāk iepriecināja nekā sarūgtināja.

«Tikai trīs politiskie, varbūt starp viņiem nav neviena komunista. Lūk, kur es savā laikā būtu varējis iesniegt apžēlošanas lūgumu, ja Vecais liktu to darit! Vismaz savējie mani te nenicinātu, un es nenodarītu nekādu Jaunumu itāliešu komunistiem. Bet tagad, paldies dievam, nekādus apžēlošanas lūgumus vispār vairs nepieņem.»

Izsalkums aptumšoja apziņu. Etjēns aizvēra acis, un atkal, jau otro, piekto, divdesmito reizi, apkalpotāja Paradizio stacijas policijas iecirknī gādīgi cienāja viņu ar «minestrīnu». KādēJ viņš tik bieži atceras to apkalpotāju? Vai tādēļ, ka «minestrīna» bija pirmais ēdiens, ko šajos cietuma gados viņam pasniedza sievietes roka? Vai arī tādēļ, ka apkalpotāja dalījās ar viņu savā nabadzīgajā pusdienas tiesā un tas notika policijas iecirknī? Bet ko gan tā apkalpotāja viņam atgādināja, kad sēdēja, atbalstījusi zodu uz saliktajām rokām? Nu, protams, Zinu, Jakova Ņikitiča sievu! Tā taču Zinās Starostinas iemīļotā poza. Zina allaž tā sēdēja, kad mieloja izsalkušo Ļovu un ar prieku raudzījās, kā viņš ēd.

Pievakarē atvērās atkal durvis un kamerā ienāca kapelāns. Vienrocis, labsirdīgas acis. Viņa vārds esot Andželo Konte.

Vai kristietim neesot vajadzīga kāda palīdzība šajā viņam tik smagajā dienā. Vai viņš nevēloties izsūdzēt grēkus vai kopīgi lūgt dievu.

Etjēns atzinās, ka esot neticīgs, taču izturoties ar cieņu pret ticīgajiem un garīdzniekiem, kas rūpējas par savu draudzi.

Kāpēc kapelāns atnācis pie viņa sutanā? Bet tūdaļ jau tas noskaidrojās: kapelāns izņēma no sutanas apakšas divas olas, siera gabalu un maizes riku.

—   Tas taču «parmidžane»! — Etjēns kāri grauza cieto, smaržīgo sieru, kas bija līdzīgs Šveices sieram.

Kapelāns pateica, ka olas cietas un ka Cinkvanto Cinkve varot ēst lēnām un nemest visu laiku acis uz durvīm. Neviens tagad neiedrošināšoties ienākt kamerā. Jo varbūt tieši šajā brīdī ieslodzītais sūdz grēkus.

Kamēr Etjēns ēda, kapelāns, sēdēdams uz viņa lāviņas, stāstīja par Santo Stefano salu.

Līdztekus savam dvēseļu gana darbam, kurā kapelāns pūloties atvieglot cilvēkiem ciešanas un palīdzēt tiem

tuvināties dievam, viņam esot vēl viena nodarbība: viņš pētot Pontijas arhipelāga vēsturi un ģeogrāfiju…

Saliņa, uz kuras viņi patlaban atrodoties, arhipelāgā vismazākā. Esot interesanti doties tai apkārt laivā, brauciens divu kilometru garumā. Vulkāna izvirdumā kādreiz no jūras dziļumiem paceltā klints esot tikai trešdaļu kvadrātkilometra liela. Kādreiz te zem jūras dzelincņiem bijis vulkāns, Ventotenes un Santo Stefano saliņas ir bijušā vulkāna virsotne, sašķelta divās daļās. Vakar «Santa Lučia» braukusi tieši pāri krāterim.

Etjēns bija tik izsalcis, ka viņam trīsēja rokas. Viņa pēdējā maltīte bija uz kuģa — āboli un vīnogas no groziņa un šķēlīte siera.

—    Ka sala ir pavisam neliela, — Etjēns runāja ar pilnu muti, — to var secināt no karcera apmēriem. Atliek pateikties karalim, ka viņš atvēlējis man šos trīs kvadrātmetrus no savas zemes platības. Un vēl es no valsts saņemšu divus kvadrātmetrus vietējā kapsētā.

Kapelāns noliedzoši pašūpoja galvu.

—    Vienīgi cietums un direktora māja te atrodas uz Valsts zemes. Bet visa sala, tātad arī kapsēta, ir privātīpašums. Sala pieder Taljerčo dzimtai — trim brāļiem un divām māsām. Dominika, viena no brāļu Taljerčo sievām, ir uzņēmēja Fortunato Verdes māsa; šis uzņēmējs ir noslēdzis līgumu ar valsti Un baro un apģērbj šeit visus ieslodzītos. Tiesa, sinjors Cinkvanto Cinkve pagaidam šo uzņēmēju vēl nevar novērtēt, jo viņa uzturā ir tikai ūdens un maize …

Taljerčo dzimta Santo Stefano salu mantojusi no brāļiem Vallinoto, Frančesko un Nikolo; tie salu nopirkuši no Ferdinada Otrā par 345 dukātiem. Priekš pusotra gadsimta uzbūvēts cietums, un sala ieguvusi nelabu slavu. Bet valsts jau pusotra gadsimta maksājot Taljerčo dzimtai nomu.

Kapelāns saistījis savu dzīvi ar salu jau sen, viņš katordzniekiem žēlsirdīgi palīdzot, mācot viņus lasīt un rakstīt, tāpat arī aritmētiku, ticības mācību, ģeogrāfiju un, protams, vēsturi. Viņš viens pats mācot visās piecās katordznieku skolas klasēs. Nu, un, ja ru-* nājot par cietuma administrāciju un visiem cietumsargiem, — tos Santo Stefano salā saistot priekšrocības: šeit smago apstākļu dēļ trīs dienesta gadi tiekot

pielīdzināti, pieciem, un tiem cilvēkiem, kas nokalpo līdz pensijai, šāda priekšrocība ļoti svarīga.

Kamēr Cinkvanto Cinkve ēda, kapelāns vēl paguva pastāstīt, ka viņš labiekārtojot vietējo kapsētu un esot nodomājis virs ieejas iecirst uzrakstu: «Šeit sākas dieva tiesa». Vai sinjorain patīkot šāda doma? Cinkvanto Cinkve atzina, ka uzraksts labs, taču ieteica to papildināt. Lai uzrakstu iedalot divos teikumos. Ieejas kreisajā pusē piederētos uzraksts «Seit beidzas cilvēku tiesa», bet labajā pusē — «Un sākas dieva tiesa».

Kapelāns nogrima dziļās domās un pirms aiziešanas atkārtoja:

—    Seit beidzas cilvēku tiesa un sākas dieva tiesa … Nav slikta doma. Paldies, mans dēls.

Kapelāns savā.ca un noglabāja kabatā olu čaumalas, bet drupanas nebija jāvāc: to nebija. Viņš solīja apmeklēt vēl un izteica nožēlu, ka Cinkvanto Cinkve nokļuvis karcerī tieši klusajā nedēļā un viņam nākšoties te pavadīt Lieldienas, kas vispār esot pretēji dieva gribai.

Cinkvanto Cinkve pastāstīja, ka bez šīm desmit karantīnas dienām viņš esot palicis parādā Kastelfranko cietuma administrācijai astoņas dienas karcerī. Domājis, ka sods anulēts, jo tajā laikā gulējis cietuma lazaretē.

Kapelāns pašūpoja galvu: viņam līdzi dodamos dokumentus laikam gan kārtojis slikts kristietis, ļauns cilvēks.

Cinkvanto Cinkve pavaicāja, vai šeit esot ieslodzīts Džuzepe Marjāni, un saņēma apstiprinošu atbildi. Taču iztaujāt kaut ko tuvāk par šo svešo sinjoru, kurš parādīja viņam, draudzīgu līdzjūtību, Etjēns neiedrošinājās.

Marjāni padoms līdzēja. Pēc Cinkvanto Cinkves sūdzībām par akūtu reimatisma lēkmi cietuma ārsts deva norādījumu neatstāt ieslodzīto karcerī uz otru soda laiku un atlikt vccā soda izciešanu līdz tam brīdim, kad Cinkvanto Cinkve būs atveseļojies.

Klusās sestdienas rītā karcerī ienāca sardzes priekšnieks.

—    Rīt Lieldienas, vispārējas piedošanas diena. Es atļauju jums pāriet uz trīsdesmit sesto kameru, kur jūs jau gaida. Bet atlikušās piecas dienas karcerī atsēdēsiet vēlāk. Tāds ir kapelāna lūgums.

—    Ja sakarā ar Lieldienām administrācija grib būt žēlsirdīga un atceļ man karceri pavisam, tad šādu žēlsirdības aktu es pieņemšu ar pateicību. Bet soda atlikšana uz laiku ir tikai ubaga dāvana, un to es nepieņemšu.

Sardzes priekšnieks atradās visai kutelīgā stāvoklī. Sarunas beigās viņš atzinās, ka prasība atbrīvot Cinkvanto Cinkvi no karcera nākusi ne tikai no kapelāna puses. Par ieslodzījumu kļuvis zināms visiem ergāstolo ieslodzītajiem.

No apkopēja ar sirmo bārdeli Etjēns uzzināja, ka katordznieki sašutuši, lamājot cietuma priekšniecību vispēdējiem vārdiem: esot sagandēts viss Lieldienu svētku prieks, ja kristīga dvēsele cieš mokas karcerī. Ieslodzītajiem esot kauns par administrāciju, kas uzņemoties tādu grēku. Kā gan tad lai ticot sauksmēm par morāli un taisnīgumu?! Un turēt ieslodzīto pie maizes un ūdens tādā dienā, kad Kristus augšāmcēlies, — tā jau ir nepiedienīga cietsirdība.

Sardzes priekšnieks atnāca vēlreiz, atkal mēģināja Cinkvanto Cinkvi pierunāt, bet tas palika pie sava un atteicās atstāt karceri.

Etjēns bija paguvis vispusīgi apsvērt sardzes priekšnieka piedāvājumu un tikai izlikāļs, ka ietiepjas, spītējas sev par ļaunu. No visiem viedokļiem atstāt tagad karceri bija neizdevīgi. Pirmkārt — kur garantija, ka viņam neliks tūlīt pēc piecām atlikušajām karantīnas dienām nosēdēt bez pārtraukuma arī tās vecās astoņas soda dienas? Un tas būs ļoti grūti. Otrkārt — maz ticams, ka Lieldienās viņu turēs karcerī tikai pie ūdens un maizes. Un, ja svētku dienās viņam dos kaut vai zupu, tad taču pats dievs ir licis viņam nodirnēt visas Lieldienas karcerī, lai tālāka bada ciešana soda laikā vairs nebūtu tik mokoša.

Viņš nebija maldījies savos paredzējumos. Lieldienās viņam patiešām pieļāva visādus atvieglojumus, lai visi zinātu, cik cietuma direktors žēlsirdīgs. Un, pateicoties savai viltībiņai, jaunpienākušais pārcieta karceri bez bada ģīboņiem un reiboņa lēkmēm.

Viņu izveda no karcera tufnšā, lietainā dienā, tomēr, no gaismas atradis, viņš tik ļoti miedza acis, it kā tās žilbinātu spoža saule.

Viņš lēni uzkāpa trešajā stāvā un apstājās pie 36. kameras durvīm. Etjēnam šķita pavīdam kaut kas pazīstams gaitenī dežurējošā cietumsarga sejā.

—    Nepazīstat? — cietumsargs jautāja.

—    Nevaru atcerēties.

—    Es taču brīdināju sinjoru, lai negarlaikojas bez manis. Uzzināju, ka jūs sūta uz šejieni, tāpēc uzsaucu: «Uz drīzu redzēšanos!» — kad jūs stāvējāt uz klāja. Tikai nedomāju gan, ka sinjors brauc pie mums ciemos uz visu mūžu …

Jaunais paziņa paguva pastāstīt, ka bijis atvaļinājumā un atvedis no ciema augļus, varot par lētu cenu tos pagādāt.

Cinkvanto Cinkve pateicās, sacīdams, ka nevarot piedāvājumu izmantot, jo esot nabags kā baznīcas žurka. Cietumsargs solījās atnest augļus tāpat bez maksas, gan jau kādreiz norēķināšoties. Viņa vārds esot Pjero, Ik'I iesauka «Apustulis Pēteris» — to apliecinādams, viņš pažvadzināja atslēgu saišķi. Etjēns ieskatījās ciešāk svētulīgajā ģīmi — patiešām, cietumsargs bija līdzīgs paradīzes vārtu slēdzējam, kādu to attēlo visās glezniņās un svētbildēs.

Kameras ārējās durvis ir koka, ar dzelzi apkaltas, ar lodziņu, kurā tikko var iebāzt zupas bļodiņu; siena gandrīz metru bieza, tad nāk otras durvis: dzelzs restes.

Vai kamera patiešām tik gaiša, vai pēc karcera tā tikai šķiet? Un -vai šeit ir daudz sausāks? Viņam pienākas divas segas un ar jūras zālēm piebāzts spilvens.

Viņš pakāpās uz ķebļa un piekļāvās pie «vilka rīkles» aizsegtā loga. Augšējā atstarpē bez debess ielāpiņa redzama arī jūras svītra, tā blāvi zilst tepat blakus.

Viņam pat likās, ka sadzird neredzamas laivās duļļu čikstus. Varbūt patiešām kaut kur gar krastu iras laiva? Nē, tā bija ierūsējusi eņģe vai bulta, kas tur džerkstēja.

Ilgi, ļoti ilgi viņš stāvēja uz ķebļa, nenovērsdams skatieni* no jūras, kas pletās līdz apvārsnim. Vienīgi acis Etjēnam ir brīvībā, un viņš ilgi lūkojās uz kaijām, uz jūru ar baltajām viļņu krēpēm, uz tvaikoņa dūmu grīstiti zilpelēkajā tālē…

Gri Gri bija paradis rītos jau agri iegriezties kafejnīcā «Grēko» pie Spānijas laukuma. Šajā kafejnīcā kādreiz mēdzis sēdēt Gogolis. Šodien Gri Gri nepaguva aiziet līdz savam galdiņam un pasūtīt tasīti kafijas, kad no vispārējām satrauktajām sarunām noprata, ka Hitlers un līdz ar to arī Musolīni pieteikuši karu Padomju Savienībai.

Kafejnīcā šķita trūkstam gaisa. Gri Gri aizmirsa par brokastīm un izgāja uz via Condotti.

Kāpēc nedzird avīžu pārdevējus? Vai visas avīzes jau būtu izpārdotas? Vai arī iznāks ar nokavēšanos?

Jo ātrāk jātiek vēstniecībā, sarežģījumi ar katru stundu pieaugs. Un kā tad tirdzniecības pārstāvības personāls Milānā? Droši vien jau kravā ceļa somas. Labi, ka Tamāra ir atvaļinājumā Krimā. Taču jau nākamajā mirklī Gri Gri nodomāja, ka Tamāras klātbūtne tagad ļoti noderētu: viņa varētu satikties ar Džanīnu un atstāt tai naudu Etjēnam. Bet varbūt viņas vairs nepagūtu satikties? Un kā Džanīna vēlāk paskaidrotu, no kurienes radusies nauda?

Bet nav ko lauzīt galvu. Tamāras nav, naudas nav, un kaut ko Etjēnam nosūtīt neizdosies.

Gri Gri šķērsoja Spānijas laukumu un uzkāpa pa platajām kāpnēm, kas veda uz Četru Strūklaku ielu. Kaut arī bija agra stunda, kāpnēs drūzmējās tik daudz ļaužu, ka grūti izspraukties cauri. Iecienītākā mākslinieku apmetne — te viņi satiekas, te salīgst modeļus, te rāda un pārdod savas gleznas. Patlaban arī šeit pūlis kaismīgi apsprieda pēdējo jaunumu: karš ar krieviem!

Šaurā, bezgala garā Četru Strūklaku iela ved uz staciju. Krustojumā ar via Nazionale Gri Gri nogriezās pa kreisi — īsākais ceļš uz vēstniecību.

Laukumā Gri Gri aizspraucās pie avīzes «Messagero» pārdevēja. Šodien viņa alvotā rīkle atpūtās — virsraksti pirmajā lappusē kliedza paši par sevi. Pie stazione Termini bija mītiņš, gaisā vēzēja itāliešu un vācu karogus.

Soļojot pa Gaetas ielu uz vēstniecību, Gri Gri nodomāja: «Ja vēstniecība jau bloķēta, tad labāk nesteigties un pakavēties pilsētā. Ierasties vēstniecībā īsi pirms , aizbraukšanas. Varbūt es esmu vienīgais padomju

pilsonis, kas palicis ārpus žoga? Varbūt tur, vēstniecībā, nav pat redzējuši šodienas avīzes un nevar tās nopirkt?»

Pie vēstniecības liels un trokšņains pūlis. Fašisti izkliedz pretpadomju lozungus. Kā jau Gri Gri domājis, karabinieri neviena no vēstniecības ēkas neizlaiž un nejauj ari ieiet. Uz skaidrās zilās debess fona gaisā kūp dūmu strūkliņa virs dūmeņa: nav grūti uzminēt, ka vēstniecībā kuras kamīns, dedzina papīrus.

Gri Gri devās pie tālruņa automāta. Velti, visi vēstniecības tālruņi atvienoti. Viņš iegāja telegrāfā — sakari ar Maskavu pārtraukti.

Gri Gri zināja, ka sestdienās padomju kolonijas bērnus aizved ar autobusu uz jūrmalu. Stāvēdams pūlī pie vēstniecības nama, Gri Gri ievēroja, ka autobuss nav atgriezies: garāžā trūka vietas, un autobuss parasti stāvēja vārtu nojumē; tagad autobusa tur nebija. Varēja iedomāties, cik vecāki uztraukušies, gaidot bērnus!

Gri Gri dzīvoja privātā dzīvoklī, tāpat kā daudzi vēstniecības darbinieki, tehniskie eksperti, tirdzniecības resoru pārstāvji un korespondenti.

Zināms, nekavējoties pazust no savas istabas un pārvākties uz vēstniecības vai konsulāta namu būtu drošāk. Bet vai izdosies tur iekļūt? Jo viņam.taču nav diplomātā pases. Un ko var zināt, kas viņu vēl sagaida fašistiskās kara psiļiozes pārņemtajā pilsētā!

Labi vēl, ka viņš īrē istabu pieklājīgā ģimenē un no dzīvokļa saimniekiem nav jābaidās.

Iznācis no telegrāfa ēkas, viņš nolēma iegriezties majas uz via Palestro, blakus krievu pareizticīgo baznīcai.

Tuvodamies mājai, viņš jau iztālēm ieraudzīja karabinieri. Savādi — agrāk karabinieris te nerēgojās. Labi, ka tā ir stūra ēka, bez parādes ieejas tai vēl ieeja no sētas. Gri Gri iegriezās šķērsielā, izgāja cauri blakus nama pagalmam un iegāja savā istabā caur saimnieku terasi.

Dzīvokļa saimnieki, vidējas turības cilvēki, vēsti par karu ar Krieviju uzņēma kā lielu nelaimi un pret savu īrnieku izturējās ar patiesu līdzjūtību. Saimniece bija tādās domās, ka īrniekam labāk lieki uz ielas nerādīties, un atnesa viņam pusdienas no tratorijas mājās.

Pusdienas l.aikā piezvanīja vēstniecības sekretārs. , Viņš zvanīja no automāta un pateica, ka Gri Gri varot pārvākties uz vēstniecību, vēl esot brīvi daži dīvāni; aizbraukšanas diena — 24. jūnijs. Padomju pilsoņu saraksts, to, kuriem nav diplomāta pases, bet kuri tiek evakuēti, atrodoties pie karabinieru leitnanta, kas dežurējot pie ieejas. Viņš ielaižot saskaņā ar sarakstu.

Pievakarē saimniece atnesa avīžu speciālizdevumus. Gri Gri uzzināja visus dienas notikumus. Krievu vēstnieks sinjors Gorelkins no rīta atradies ārpus pilsētas, tāpēc tūlīt pēc izsaukuma nav ieradies Kidži pilī, ārlietu ministrijā, grāfa Ciano rezidencē. Vēstniecības darbinieki, kā parasti, pavadīja svētdienu jūrmalā, un vēstnieku sameklēja tikai ap pusdienas laiku.

Vēstnieks ieradās ārlietu ministrijā pusvienos. Iepriekš sinjors Gorelkins bija apmeklējis grāfu Ciano 13. maijā. Toreiz ministrs laipni apsveica Gorelkinu, tam bija piešķirta ārkārtējā sūtņa un pilnvarotā vēstnieka pakāpe …

Šoreiz Ciano bija uzsvērti oficiāls, vēss un mazrunīgs. Viņš paziņoja vēstniekam Gorelkinam:

—    Ņemot vērā radušos situāciju, sakarā ar to, ka Vācija pieteikusi Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai karu, Itālija, būdama Vācijas sabiedrotā un Trejsavienības pakta locekle, ari ir pieteikusi Padomju Savienībai karu ar to brīdi, kad Vācijas karaspēks iegājis padomju teritorijā, proti, — 22. jūnijā trijos un trīsdesmit minūtēs pēc Viduseiropas laika.

Audience ilga tikai divas minūtes.

No ang|u radio pārraides Gri Gri uzzināja, ka Itālijas vēstniekam Maskavā, sinjoram Roso, viņa valsts iejaukšanās karā bijusi pilnīgi negaidīta; viņš par kara sākumu uzzinājis pa radio. Angļu diktors ziņoja par pagājušās nakts notikumiem sīkāk.

Nupat pusnaktī Vācijas vēstnieks brīdinājis ministru Ciano, ka kuru katru brīdi gaidāms svarīgs paziņojums. Ciano nelicies gulēt. Vienos naktī vēstnieks lūdzis audienci un ieradies ministrijā, turēdams rokās mapi, — tur bijusi Hitlera’ vēstule Musolīni. Četros naktī pamodināts Musolīni, un sastādīta nota Kremlim . ..

Gri Gri nolēma iziet uz ielas un pastaigāties pa Romu. Kāds šodien pilsētā noskaņojums? Kas zina, vai tā jau nav pēdējā pastaiga?

Venēcijas laukumā, pie Musolīni pils, plīvo melns karogs ar zeltīto fašisma emblēmu. Pie parādes ieejas sardzē stāv «dučes musketieri». Laukumā viļņo trokšņains pūlis. Manifestanti neizklīst, gaida, kamēr duče parādīsies uz balkona.

Melnkreklu kareivīgie kliedzieni aizsita Gri Gri ausis. Trūka spēka klausīties, kā tie balmutīgi lielās, kā gānās par Padomju Savienību, kliedz urjavas fīreram un dučem … Gri Gri gāja prom no laukuma.

Bija pienācis laiks atvadīties no Romas. Viņš nolēma aiziet pie Trevī strūklakas. Ir ticējums: ja vēlies vēlreiz atgriezties Romā — nostājies ar muguru pret strūklaku un iemet pāri kreisajam plecam baseinā monētu. Strūklakas dibens no vietas nosēts sīkām monētām, un, tā kā ūdens vienmēr viļņo, cauri virmai nav saredzams, kādas monētas tur guļ. Gri Gri ir dzirdējis, ka gadoties arī zelta. Liela, nekad neizžūstoša marmora krājkasei

Sargs katru dienu garstulmu gumijas zābakos staigā pa baseinu un saslauka monētas krūzē. Stāsta, ka municipalitāte par to naudu uzturot bāriņu namu. Lai nu būtu kā būdams, Gri Gri pagriezās ar muguru pret strūklaku un iemeta pāri kreisajam plecam baseinā divas monētiņas: vienu no sevis, otru no Etjēna.

Gri Gri atgriezās mājās, ienākdams caur kaimiņu pagalmu un saimnieku terasi. Laiks kravāt ceļa somu. Viņš var paņemt līdzi tikai nelielu čemodānu. Tencināja saimniekus par labvēlību un pateica, lai ar viņa atstātajām mantām rīkojas pēc saviem ieskatiem. Vienīgi jauno gabardīna vasaras mēteli viņš nolēma nosūtīt pa pastu uz Milānu — uz Konrādā Kertnera vārda, uz «Heirēkas» kantora adresi. Viņš norādīja izdomātu sūtītāja adresi un vārdu. Mēteļa kabatā ielika zīmīti, cerēdams, ka Džanīna to atradīs un izlasīs; zīmītē viņš pateicās Kertneram par paglābšanu lietainā laikā. Lūdza atvainot, ka mēteli nav atdevis tik ilgi, jo cerējis kādreiz pats iebraukt Milānā, bet tagad sācies karš, un tas varot visu izjaukt, jebkuru dienu viņu varot iesaukt armijā, tādēļ nosūtot mēteli pa pastu …

Vai Etjēns tur, Santo Stefano cietumā, jau zina, kāda katastrofa pārsteigusi pasauli? Vai viņš saprot, ka pārtrūkst pēdējais, pats vispēdējais pavediens, kas saistīja viņa cietuma kameru ar Dzimteni? Aizbrauks ešelons ar

vēstniecības personālu, atstās Itāliju pārējie padomju |audis, un Etjēns paliks gluži viens. Skarbekam un Ankai nedrīkst būt nekādu sakaru ar Santo Stefano cietumā ieslodzīto. Džanīna — lūk, uzticīgā, cēlā sirds, viņa arvien vēl norūpējusies par bijušā šefa likteni. Bet ko gan Džanīna var darīt, ja mantu izpārdošana beigusies un viņai nav nekāda iegansta naudas sūtīšanai? Viņa nekādi nevarētu slepenpolicijai paskaidrot, no kurienes ņēmusi ieslodzītajam sūtīto naudu. Nav grūti iedomāties, ka tagad, kad Itālija un PSRS atrodas karastāvoklī, Džanīnai izsekos vēl ciešāk, jo Kertners arvien vēl tiek turēts aizdomās par sakariem ar krieviem. Bet ja nu Džanīnai, veikli rīkojoties, tomēr izdodas pārdot gabardīna mēteli un nosūtīt Kertneram naudu? Mētelis gluži jauns. Gri Gri viņu pirka Parīzē, «Lafaijeta» veikalā …

Saimniece gari pateicās par uzdāvinātajām mantām, īpaši par radio uztvērēju un pati izgāja sameklēt īrniekam važoni.

Pēdējais jaunums, ko viņš noklausījās pa radio: Itālijas vēstniecības personāls Padomju Savienībā izbraucis ar speciālvilcienu uz Batumi, lai no turienes dotos uz Turciju. Vācijas intereses Padomju Savienībā aizstāv Bulgārijas vēstniecība.

Piebraucot pie vēstniecības nma, Gri Gri ieraudzīja krievu pavāru, kas nāca pa Gaetas ielu; viņu pavadīja karabinieris. Pavārs atgriezās ar iepirkumiem — kulītes, paciņas. Redzams, vēstniecības darbiniekiem uzliktais režīms ir mīkstināts.

Gri Gri ieradās laikā. Vēstniecības personāls un visi padomju pilsoņi, kurus paredzēts evakuēt, jau atstājuši privātdzīvokļus un atradās šeit.

Karabinieru leitnants pārbaudīja pēc saraksta un atļāva Gri Gri ieiet.

Cik ļoti vēstniecībā divu dienu laikā viss pārvērties! Darba kabineti pārvērsti par dzīvojamām telpām, daudziem jāgu] uz grīdas.

Gri Gri arī agrāk bieži domāja par Etjēnu, bet patlaban, kad visi kravāja čemodānus, saiņoja bagāžu, dedzināja liekos papīrus, viņš jo spilgtāk iztēlojās Etjēna traģisko stāvokli.

Tajā dienā, 24. jūnijā, vēstniecībā ieradās Itālijas ārlietu ministrijas protokolnodaļas priekšnieks Cilezio.

Viņam tika nodots padomju kolonijas saraksts, kurā bija arī Gri Gri vārds.

Aizbraukšana kavējās lādē], ka vēstniecības un tirdzniecības pārstāvības naudas summām Itālijas bankās bija uzlikts arests.

Tapa zināms, kaPSRS interešu aizstāvību uzņēmusies Zviedrijas misija. Tās pašas dienas vakarā padomju vēstniecībā ieradās neitrālās Zviedrijas sūtnis barons Bekfrīzs. Tas paziņoja, ka visus ar evakuāciju saistītos jautājumus kārto diplomāts Plomgrens.

Sākumā itālieši ieteica evakuēt krievus pa jūru — caur Neapoli uz Odesu. «Tad mēs pabrauktu pavisam tuvu gar Ventotenas salu,» Gri Gri nodomāja. Bet kā var braukt ar kuģi uz Odesu, ja gan Egejas, gan /Marmora, gan Melnajā jūrā saimnieko nacistu flote?

Vēlāk ieteica tādu variantu: evakuēties ar vilcienu uz Spāniju, no turienes tvaikonī uz Ziemeļamerikas Savienotajām Valstīm, tad cauri Aļaskai un Tālajiem Austrumiem uz Maskavu. Atradās itāliešu antifašisti, kas brīdināja, ka šo plānu ieteikuši nacisti, tas nākot no Vācijas vestniecibas. Viņi cerot padomju vēstniecības personālu internēt Spānijā vai noslīcināt okeānā. Aizdomīgais apkārtceļš tika noraidīts.

Tikai 26. jūnijā galīgi vienojās par maršrutu: cauri Dienvidslāvijai, Bulgārijai un Turcijai. Iepriekšējā dienā vēstniecībā ieradās zviedru diplomāti. Apstaigāja ēku, saņēma inventāra grāmatas, atstāto vērtīgo priekšmetu sarakstu un smagu atslēgu saišķi. Uz Plomgrena vārda tika izrakstīta pilnvara, lai viņš varētu saņemt bankā padomju vēstniecības naudu un apmaksāt visus ar evakuāciju saistītos izdevumus.

Barons Bekfrīzs pavadīja padomju vēstnieku līdz vagonam. Stacijā Gri Gri ieraudzīja Cilezio, tas pasniedza vēstniekam ministrijas apstiprinātu aizbraucēju sarakstu. No 167 tajā minētajiem pasažieriem 157 bija vēstniecības un tirdzniecības pārstāvības darbinieki, taču arī pārējie desmit, to_ skaitā Gri Gri, no šā brīža baudīja diplomātu imunitāti.

5.   jūlijā vilciens atgāja no Romas stacijas perona. Maršruts: Roma — Venēcija — Belgrada — Sofija — Stambula. Katrā vagonā līdzi brauca karabinieris, bet vispārējā kontrole bija esesiešu grupas ziņā. Kad to nebija tuvumā, itālieši labprāt ielaidās sarunās.

Pēc piecām dienām vilciens aizvilkās līdz nelielai bulgāru stacijai Svelingradai pie Turcijas robežas; tur iestrēga uz ilgu laiku. Uz blakus sliedēm stāvēja vilciens ar bijušajiem padomju vēstniecības darbiniekiem Vācijā. Tiem bija izbeigusies pārtika, un «romieši» ko varēdami deva tiem no savas tiesas. «Berlīnieši» atstājuši hitleriešu reiha galvaspilsētu lielā steigā, histēriska naida atmosfērā. Gestapovieši ņirgājušies un likuši ceļā visādus šķēršļus.

17. jūlijā pulksten 8 no rīta šķērsoja Turcijas robežu.

Katra diena pārsteidza Gri Gri ar jaunām satraucošām ziņām. Tās ieskanēja vilcienā sākumā itāliešu, vēlāk serbu, bulgāru un turku valodā. Radiouztvērējs vilcienā darbojās ar lieliem traucējumiem, bet vietējās avīzes ne vienmēr bija dabūjamas un ne vienmēr saprotamas. Pat ņemot vērā bulgāru un turku preses neobjektivitāti, varēja secināt, ka frontē iet slikti.

Vilciens, ar kuru brauca Gri Gri, no robežstacijas Svelingradas virzījās pa maršrutu: Stambula — Ankāra — Karsa. No Karsas jau samērā viegli sasniedzama Ļcņinakana.

4. augustā, pēc mēnesi ilga ceļojuma, vēstniecības un tirdzniecības pārstāvības personāls iebrauca Maskavā. ,

!)7

Nebija vēl paguvuši nobaudīt svētdienas pusdienu — tajā dienā bija jāsaņem gabaliņš gaļasun divi kartupeļi —, kad pie Marjāni atskrēja kriminālie.

—   Vācieši uzbrukuši krieviem! Itālija pieteikusi karu Krievijai!

Jaunā ziņa Etjēnu satrieca, kaut gan jau sen viņš to bija gaidījis. Nepaguva viņš ne brīdi pabūt vienatnē ar savu satraukumu, kad viņus izsauca uz pastaigu. Viņi vienmēr pastaigājās kopā — trīs politiskie — Marjāni, apakšpulkvedis Troili un Etjēns. Ceturto politisko — Lučeti — veda pastaigā atsevišķi, stingrais režīms tam liedza jebkādu saskari ar citiem.

Skaidrs, ka visas pastaigai paredzētās četrdesmit minūtes pagāja, apspriežot pārsteidzošo jaunumu.

Marjāni uzsvēra, ka tā esot nelabojama Hitlera un Musolīni kļūda. Viņš gari un plaši pierādīja, ka viņi ne viens, ne otrs nedrīkstējuši ķerties pie ieročiem, un

atgādināja Fridriha Lielā brīdinājumu par krievu zaldātiem: tos vajagot divreiz nošaut un tad vēl pagrūst, lai tie beidzot nokristu pie zemes. O, Fridrihs Lielais labi pazinis krievu zaldātus, un viņa ciltsbrāļi drīz par to pārliecināšoties!

«Tieši tāds kareivis ir mūsu Vecais!» Etjēns ar lepnumu nodomāja. «Lai nu kuru, bet Veco gan karš nepārsteidza negaidīti. īsts izlūks karu sagaida pilnīgi apbruņots …»

Troili kareivīgā kaismē vēzēja dūres, izkliegdams lāstus pār boļševiku galvām, — ar Krieviju jau neiešot taisīt nekādas ceremonijas! Arī viņš sniegšot lūgumu karalim un dučem, lai viņu nekavējoties sūta uz fronti, uz pirmajam līnijām.

Troili, 1922. gada Romas gājiena dalībnieks, bijis fašistu milicijas konsuls, dienējis ģenerālštābā, bet visu brīvo laiku pavadījis pie zaļajiem galdiem spēļu namos. Franču izlūkošana paķērusi viņu uz āķa Alontekarlo spēļu namā; tā leti nopirkusi šo rūdīto un blēdīgo kāršu spēlmani, uzdzīvotāju un franču konjaka «Martcll» cienītāju. Sākumā Troili izšķiedis kroņa naudu, vēlāk par lētu maksu sācis pārdot frančiem kara noslēpumus. Pats viņš teicās darījis to tādēļ, ka Musolīni viņu aizvainojis — apsolījis, ka Troili tikšot ievēlēts parlamentā, bet piešmaucis. Troili cēlies no senas aristokrātu dzimtas, viņu uzvārdu piemin Dante «Dievišķajā komēdijā», Troili sencis sēž tur ellē.

Marjāni tieši tajās dienās bija pārlasījis Cicerona dialogus par valsti un likumiem. Trijatā viņi jau vairākkārt bija apsprieduši Cicerona skartās problēmas. Marjāni atgādināja apakšpulkvedim Troili Cicerona izteikumus par taisnīgiem un netaisnīgiem kariem. Ja tic Ciceronam, tad Hitlera un Musolīni šodien rītausmā sāktais karš pret Krieviju ir netaisns, jo sākts bez kāda pamata. Ne Vācija, ne Itālija nav bijušas spiestas .aizstāvēties pret ienaidnieka uzbrukumu vai atriebt par pārestību. Ciccrons apgalvo, ka tāds karš uzskatāms par taisnīgu, kas pasludināts, pieteikts un sākts tāpēc, ka nav izpildīta prasība par nodarītās pārestības atlīdzināšanu.

Troili izlamāja Ciceronu, bet apvaldītais un parasti korektais Marjāni nespēja paciest tādus zaimus un uz pastaigas beigām tik ļoti satracinājās, ka brīdī, kad

viņus veda atpakaļ kamerās, nokliedza apakšpulkvedim pakaļ:

—    Kaut tu aizrītos pats ar savu mēli!

Etjēns pastaigājās klusēdams, un varēja likties, ka viņu šis strīds dziļāk neaizskar, taču patiesībā viņš ar nepacietību gaidīja, kad pastaiga beigsies un viņš varēs palikt kamerā viens ar savām satrauktajām domām, bažām, raizēm.

Rūgti apzināties, ka tādās stundās esi šķirts no Dzimtenes un nekādi nevari tai palīdzēt. Un cik daudz Konrāds Kertners varētu izdarīt, ja būtu brīvs, kaut arī paliktu šaipus frontes līnijas!

Jā, patlaban Etjēns nekādi nevar palīdzēt. Kaut varējis zināt, vai kādu labumu nesuši viņa ziņojumi, vai tie ir palīdzējuši Sarkanajai Armijai!

Visvairāk viņš domās kavējās pie tanku karaspēka. Vai mūsējie ir paguvuši uzsākt tanku «T-34» sērijveida ražošanu? Etjēns jau pirms daudziem gadiem sāka nopietni nodarboties ar tanku problēmu. Jau trīsdesmito gadu sākumā viņš ieinteresējās par vācu ģenerālštāba

6.      inspekcijas nodaļas darbu. 6. nodaļu vadīja pulkvedis Heincs Guderians, tur risināja ar tanku un bruņu mašīnu tehniku saistītos jautājumus, tur mēģināja uz/ minēt nākotnes kara raksturu. Gribējās domāt, ka arī pie mums smadzeņu trests strādā ar lielu jaudu, ne mazāku kā vācu ģenerālštāba 6. inspekcijas nodaļa, un nākamajās sadursmēs varēs ar šo Guderianu sekmīgi sacensties. Etjēns augstu vērtēja tanku un bruņu mašīnu pārvaldes priekšnieku Inokentiju Andrejeviču Halepski, pazina arī Jaunās tehnikas pārvaldes priekšnieku Ivanu Andrianoviču Ļebedevu.

Etjēns bažījās par tanku bruņu plākšņu biezumu, jo parastais 20 milimetru biezums pasargā tikai no lodēm, bet nepasargā no šķembām, ko pierādīja kaujas Spānijā.

Otra tikpat svarīga dzīvības problēma — dīzeļmotors «V-2». Cik daudz tam priekšrocību salīdzinājumā ar vācu tanku benzīna motoriem! Arī spēcina mūsējam vairāk — 500 «zirgu», varens vilcēju bars! Ja tikai padomā, ka vēl trīsdesmito gadu sākumā mūsu tankistiem izsūtīja instrukciju, kurā bija norādīts, ka ekspluatācijā bīstamos benzīna motorus'drīkst iedarbināt tikai ugunsdzēsēju uzraudzībā … Etjēns bija pazīstams arī ar «trīsdesmitčetrinieka» galveno konstruktoru Mihailu

Iljiču Koškinu. Nāca prātā, ka tas dzimis Vjatkā, par Etjēnu divi gadi jaunāks, bet ar veselību nevarēja lepoties. Viņš nedrīkstēja ilgāku laiku sēdēt ejošā tankā un nekādā ziņā nedrīkstēja piedalīties garākos tanku pārgājienos, tanku izmēģinājumos. Šādu izmēģinājumu laikā temperatūra tanka iekšienē ir gluži kā Āfrikā, līdz 65 grādiem, turklāt vēl ar gāzīti …

Daudz kas Etjēnam sagādāja bažas tajā traģiskajā svētdienā un nākamajās dienās, nemitīgi un neatlaidīgi domājot par Sarkanās Armijas bruņojumu. Lielas rūpes bija par lidmašīnām. Vai mūsu konstruktoriem pēdējos divos trijos gados ir izdevies palielināt augstumu un ātrumu? Lai saņemtu atbildi uz visiem šiem jautājumiem, bija vajadzīgs neliels sīkums — atrasties brīvībā un nok|ūt pie savējiem… Bet kā gan viņš, sēdēdams te 36. viennicā, var spriest par Sarkanās Armijas šodienējo bruņojumu? Naiva un bezjēdzīga nodarbība!

Viņš nezina pat to, kāda šodien Sarkanās Armijas uniforma. Varbut novecojusi arī tā, ko viņš pēdējoreiz uzģērba 1935. gadā? Reiz jau viņam tā gadījās: viņš atgriezās Maskavā pēc ilgaka ārzemju komandējuma, un kaut kādas caurlaides vajadzībām viņam bija jānofotografējas militārā tērpā. Nācās no kāda biedra aizņemties karavīra blūzi, jo savējā bija izgājusi no modes … Nez vai mājās ir saglabājusies viņa ķiverveidīgā «budjonovka» un šinelis ar šķērseniskām sarkanām strēlēm? Reiz, atrazdamies Tālajos Austrumos, viņš no kāda pārtverta ienaidnieku izlūka ziņojuma uzzināja, ka uz šineļiem uzšūtās sarkanās strēles atvieglojot pretiniekam mērķēšanu. Ienaidnieka snaiperiem bija ērti mērķēt arī galvā, jo uz cepures bija uzšūta liela sarkana zvaigzne. Etjēns toreiz nosūtīja Bērziņam īpašu oficiālu ziņojumu par mūsu uniformu, kas kaujā mūsu komandierus demaskē. Uniformu drīz nomainīja, taču Etjēns tā arī neuzzināja, vai pie nomaiņas bija kāda loma arī viņa ziņojumam, vai nomaiņa tika izdarīta neatkarīgi no tā.

Jādomā par pašu galveno, bet līdz tam viņam gribējās skaidri iztēloties, kā mūsu armija tagad apģērbta, un tas viņu kaitināja, jo novirzīja no»galvenā.

Jā, viņš būtu bezgala laimīgs, ja varētu šobrīd atrasiies zem Dzimtenes debesīm, ierindā Sarkanās Armijas brigādes komandiera uniformā. Kam un kad

viņš pēdējoreiz ir atdevis godu, pirms noģērba uniformu un uzvilka civilo uzvalku? Vai to var atcerēties… Un sākumā viņam bija pagrūti atradināties no ierindas so]a un iesavināties brīvu, atraisītu gaitu. Sen viņš nav soļojis ierindā! «Kreiso plecu uz priekšu!» viņš nezin kam uzsauca nedzirdamu pavēli un pats to izpildīja. Kaut tikai, atgriezies armijā, viņš nekrīt kaunā: sāks soļot ierindā un pēkšņi pēc inerces — pēc ilggadēja kamerā gūta ieraduma, paspēris četrus soļus, griezīsies apkārt. Sabojās visu ierindu!…

Pēc nedēļas pienāca ilustrētā svētdienas avīze; tajā publicēti fotoattēli un sīka reportāža par karaspēka parādi pirms došanās uz Krieviju. Jau jūlija pirmajā pusē paredzēts pārsviest itāliešu ekspedīcijas korpusu uz kādu no Dienvidu frontes sektoriem. Korpusā ietilpa mehanizētās divīzijas «Pasubio» un «Torino», mobilā divīzija «Princis Amadeo, d’Aostas hercogs», artilērijas pulks un iznīcinātāju aviācijas 23. eskadriļa.

Troili — vienīgais ieslodzītais, no kura pieņēma lūgumu par nosūtīšanu uz fronti, pārējiem — dažiem kriminālajiem — atteica. Troili lūgums bija uzticama pavalstnieka padevīgu jūtu apliecinājumu pilns, ar nikniem izlēcieniem pret krieviem, kurus vajagot pārmācīt reizi par visām reizēm.

Itālijas fašistiskie barveži baidījās, ka tikai viņu karaspēks nenokavē piedalīties zibeņkarā austrumos. Bet apakšpulkvedis Troili, iesniedzis lūgumu, baidījās, ka tikai neatpaliktu no ekspedīcijas korpusa.

Troili arī agrāk pret saviem pastāvīgajiem pastaigas biedriem izturējās augstprātīgi. Tagad, gaidot atbildi uz savu lūgumu, viņš izturējās vēl augstprātīgāk, strīdos ar Marjāni pieļāva rupjības, bet Kertneru sauca par slepenu Kominternes aģentu.

Lai cik. Troili bija antipātisks, Kertners un Marjāni ņēma no viņa vecas avīzes, ko tas paklusām tiem deva. Taču pēdējā reizē abi demonstratīvi avīzes neņēma un pārtrauca ar Troili jebkādas attiecības.

—   Ko ar tevi velti strīdēties, — Marjāni noskaities sacīja. — Strīds par ēzeļa ēnu …

Beidzās ar to, ka Marjāni un Kertners atteicās iet kopā ar Troili pastaigās.

Cietuma direktors solīja izpildīt viņu prasību, taču

nepaguva to izdarīt: cietumu aplidoja vēsts, ka Troili lūgums apmierināts. Viņš atvadījās no Marjāni un Kertnera ar tādu izteiksmi, it kā tikai aiz nepatīkama pārpratuma nokļuvis Santo Stefano cietumā un viņu sabiedrībā. Viņš steidzas uz fronti, atgriezīsies no turienes ģenerāļa pakāpē, iemācīs boļševikus izturēties ar cieņu pret duči, liks tiem drebēt itāliešu ieroču priekšā!

Troili aizbraukšanas dienā frontes ziņas Etjēnu ļoti apbēdināja. Jā, ziņas nebija iepriecinošas. Ja var ticēt avīzēm, vācu karaspēks virzās arvien dziļāk Krievijā, viņi jau iekarojuši gandrīz visu Balto Krieviju. Etjēns saprata, ka runa ir par Baltkrieviju. Viņš ar bažām iedomājās nomaļajos mežos paslēpto koka pilsētiņu Gausus, kur dzīvo labsirdīgā pamāte Ļuba, citi radinieki un viņa bērnības draugi. Vai tiešām uguns vilnis aizvelsies tik tālu, pirms Sarkanā Armija atgūsies pēc pēkšņā trieciena un pāries pretuzbrukumā?

Tomēr gāja diena pēc dienas, bet vēstis no Krievijas frontes arvien vēl nāca neiepriecinošas.

Etjēns ar šausmām ielūkojās fotoattēlā: krievu gūstekņu nometne pie Umaņas. Tūkstošiem liels cietēju pūlis! Otrs fotoattēls: skatē stāv itāliešu karaspēks ceļā uz fronti. Krustcelēs astoņpadsmit kilometru attālumā no Umaņas Musolīni redzams vaļējā automašīnā blakus Hitleram. Trešajā fotoattēlā — atkal duče, «Itālijas impērijas pirmais pilots». Musolīni veselu pusstundu pats vadījis lidmašīnu, kurā atradušies Hitlers, Himlers un citi barveži atceļā no Umaņas uz Vāciju. Tad gan tie visi svīda baiļu sviedrus!

«Bet uz cik gadiem bija noslēgts neuzbrukšanas pakts?» Etjēns atcerējās, lūkodamies šajos svētdienas avīzē «Domenico del corriere» publicētajos fotoattēlos. «Liekas, uz desmit gadiem. Nepagāja ne divi gadi. Vai mēs pietiekami labi izmantojām šo atelpu? Vai daudz ko paguvām izdarīt?»

98

Vēl nepiebraucis pie Maskavas, Gri Gri saprata, ka pilsētu evakuē.

Viņiem pretī garām pabrauca dīvains ešelons, sastādīts no pasažieru pārblīvētiem restorānvagoniem, no

pasta un bagāžas vagoniem, no ledus vagoniem un sniega tīrītājiem. No blakus ceļa, pa kuru kursēja piepilsētas elektrovilcieni, ņēma nost un ritināja ruļļos vara kabeli. Garām vasarnieku pieturām aizripoja pārpildīts elektrovilciens, bet to vilka mazjaudas lokomotīve; tā ietina vagonus biezos dūmos.

Ārpus saraksta pienākušo vilcienu negaidīja neviens no tuviniekiem. Bija pievakares stunda, un Kurskas stacijas laukums no Romas atgriezušos diplomātus saņēma ar satraukumu par gaidāmo ienaidnieka aviācijas uzlidojumu.

Pirms divām nedēļām vācieši bombardējuši pirmoreiz, un kopš tā laika notiekot uzlidojumi ik nakti. Maskavas debesīs peld neredzētas sudrabainas zivis — gaisa aizsardzības aerostati; ja gaisa uzbrucēji nolaidīsies zemu virs pilsētas, tie ieskries tīklos. Pie ieejas metro — rinda, vakarā metro stacija pārvēršas par patvertni no gaisa uzbrukuma. Kāds paziņo, ka metro stacijā ielaižot tikai pēc pieciem vakarā. Rindā daudz sieviešu ar bērniem, vecīšu. Namu logi ap stacijas laukumu krustām un šķērsām aplīmēti baltām papīra strēmelēm, aizkari aizvērti. Dažiem Sadovajas, Maroseikas un lljinkas namiem izsisti logi. Taču neviena sagrauta nama Gri Gri un viņa ceļa biedri vēl nav redzējuši. Slava mūsu zenitniekiem, sliva mūsu lidotājiem iznīcinātājiemt

Emka izbrauc gar universālveikalu GUM Sarkanajā laukumā. Uz Kremļa sienas sazīmētas slīpas ēku fasādes, lai maldinātu fašistu lidotājus, lai optiski lauztu objekta apveidu, lai Kremļa sienas saplūstu ar apkārtējiem kvartāliem. Virs Mauzoleja uztaisīts trīsstāvu dzīvojamā nama makets' Kamēr automašīna stāvēja pie nodzisušā luksofora, gaidot, kad milicis ar kasku galvā un šauteni plecā pamās ar karodziņu, atļaudams iebraukt laukumā, Gri Gri paguva ievērot, ka piemineklis Miņinam un Požarskim aplikts ar smilšu maisiem. Kremļa zvaigznes vai nu paslēptas zem aizsargkrāsas pārvalkiem, vai arī nokrāsotas zaļā krāsā — metās jau krēsla, un no emkas nevarēja lāgā saredzēt.

Arī Lielā teātra fasāde aizsegta ar kaut kādām dekorācijām. Teātra laukumā vispārējai apskatei novietoti Maskavas debesīs notriekto fašistisko lidmašīnu lūžņi. Strūklaka laukumā nedarbojās, un Gri Gri

atcerejās Trevi strūklaku, kurā pirms mēneša bija iemetis monētiņas «uz laimi».

Cik ļoti kara tērpā ietērptā un ar šauteni rokās sardzē stāvošā Maskava nelīdzinās kliedzošajai, pagaidām bezrūpīgajai Romai, kas vēl nav izbaudījusi aptumšošanu! Vai ilgi Roma paliks tāda? Vai Mūžīgā pilsēta spēs izvairīties no kara šausmām? Diez vai.

Pārbrauca Ohotnijam un iegriezās Gorkija ielā. Restorāna «Nacional» spoguļstikla vitrīnas, veikalu un frizētavas skatlogi iepretim telegrāfam aizsegti ar dēļiem un smilšu maisu kaudzēm.

«Naktī uz 5. augustu mūsu karaspēks cīnījās ar pretinieku Smoļenskas, Korosteņas un Belajas Cerkovas virzienos.»

Tās pašas dienas vakara ziņojumā nāca klāt Igaunijas frontes sektors. Kā ziņoja Padomju informācijas birojs, «pārējos frontes virzienos un sektoros ievērojamas kaujas nenotika».

Izlūkošanas pārvaldē visi bija apkrauti ar darbu pāri galvai, daudzus vecos darbiniekus Gri Gri vairs nesastapa, Bērziņš te sen vairs nestrādāja, viņa vārds netika minēts.

Nākamajā dienā Gri Gri uzzināja daudz satraucošu jaunumu, par kuriem Padomju informācijas birojs pagaidām neinformēja. Atstāta Smoļenska, pilsētu aizstāvējušo armiju atliekas, lai izvairītos no ielenkuma, steigā atkāpušās uz Dņepras austrumu krastu. Dorogobužas sektorā noris asiņainas kaujas pie Solovjovas un Ratčinas pārceltuvēm, hitlerieši tās nikni bombardē.

Gri Gri bija ļoti noguris no mēnesi ilgās dzīves vilcienā, satraukts par Maskavā redzēto un dzirdēto. Tomēr jau nākamajā dienā pirms krēslas iestāšanās, kamēr vēl nav izsludināta gaisa trauksme, brauca pie Nadeždas Dmitrijevnas un Taņas Maņēvičām.

Kuru katru dienu viņas varēja evakuēt.

99

Džuzepe Marjāni — neliela auguma, drukns, platiem pleciem;, virs deniņiem jau sākusies pHkpaurība, kādēļ augstā piere izskatās jo platāka. Acis gudras, labsirdīgas un vērīgas.

Jau tolaik, kad fašisti jaunekli Džuzepi iesauca ar

mijā, viņš simulēja atmiņas zudumu: bija aizmirsis visus vārdus, tikai ne dzimtās pilsētas nosaukumu — Mantuja. Vēlāk jaunais Marjāni Milānā pievienojās anarhistiem, iekļāvās viņu kaujas grupā. Nolēma uzspridzināt Milānas fašistiskās milicijas ēku, bet anarhistu rīcībā nebija precīza ēkas plāna. Mīnu novietoja neizdevīgā vietā, un no sprādziena mazāk cieta melnkrekli, bet vairāk kinematogrāfa «Diana» muzikanti: tie atradās aiz plānas sienas orķestra telpā. Tajā melnajā dienā bojā gāja vairāk nekā divdesmit cilvēki. Pēc apcietināšanas Marjāni pašaizliedzīgi uzdevās par sprādziena organizētāju, centās glābt pārējos, kuri bija vairāk vainīgi, bet kuriem bija ģimenes, un viņam piesprieda mūža katorgu.

Divpadsmit gadu viņš nosēdēja stingrā izolācijā, ar īpašu sargu pie kameras durvīm. Viņi sarada viens ar otru — katordznieks un viņa uzraugs. Katordznieks cītīgi mācījās, bet viņa uzraugs, kurš neprata ne lasīt, ne rakstīt, gaitenī nīka dudz vairāk nekā tas, kuru viņš uzmanīja. Vēlāk Marjāni caur važā pavērtām durvīm sāka lasīt savam uzraugam Danti, Homēru, lasīja priekšā avīžu ilustrētos svētdienas pielikumus, kurus saņemt viņam nebija tiesību. Kad šis baigais terorists ar izjūtu runāja no galvas liriskas vārsmas, uzrauga acīs mirdzēja asaras.

Tikpat stingrā izolācijā pašlaik atrodas Džino Lučeti, tikai uzraugs tam, kā stāsta, neesot pagadījies tik sabiedrisks.

Marjāni šo laiku jau ir pārlaidis, cietumsargi viņam uzticas, pieraduši uzskatīt viņu par «vecu iemītnieku». Dažreiz viņu pat ielaiž paciemoties blakus kamerā pie jaunpienākušā Cinkvanto Cinkves. Viņi ilgi sarunājas. Marjāni sūrojas, ka nevar badā nīkstošajam Cinkvanto Cinkvem nekādā veidā palīdzēt, jo arī viņam pašam no ārienes neviens nepalīdz un viņš dzīvo pusbadā. No kā gan Marjāni lai gaidītu palīdzību? Viņa vienīgais brālis uzturot māti; strādājot par slaueltaju pilsētas parvaldē, slaukot dzimtās Mantujas ielas. Citu radinieku Marjāni neesot. Ar māti pēdējoreiz ticies pirms astoņiem gadiem, toreiz viņam atsūtīts arī mazliet naudas.

Etjēns pastāstīja, ka viņam savus iekrājumus pirms atbrīvošanas no cietuma pārskaitījis Bruno, kopš tā laika pagājis pusotra gada …

Marjāni stāsta, ka politiskajiem šajā cietumā esot daudz grūtāk nekā kriminālajiem. Tie varot strādāt uzņēmēja sakņu dārzos vai sliktākā gadījumā mazgāt cietuma veļu, darināt apavus, adīt zeķes — taču sanāk daži soldo smēķim, ziepēm, sīpoliem, kas jāpērk cietuma veikalā. Politiskiem tādas piepeļņas nav.

Tāpēc vairāk nekā vietā bija negaidītais pasta pārvedums, kas pienāca no Milānas uz Konrādā Kertnera vārda. Džanīna bija atsūtījusi 700 liras, ko dabūjusi par pārdoto gabardīna mēteli. Cietuma direktors paziņoja Cinkvanto Cinkvem, ka nauda jau ieskaitīta viņa rēķinā cietuma veikalā, dokumenti apliecinot naudas izcelsmi — lūk, pasta pavēste, ka Milānā uz Konrādā Kertnera vārda saņemta kāda romieša sūtīta pasta paka ar mēteli, un te, lūk, veikala kvīts par mēteja pārdošanu.

Turpmāk naudu dalīja uz trim daļām. Etjēns un Murjāņi papildus ēda abi kopā, bet uz Lučeti kameru uzraugs Apustulis Pēteris aiznesa no veikala gan gabalu siera, gan žāvētas zivis, gan maizes riecienu, gan porciju makaronu vai saišķīti sipolu…

Džino Lučeti sēd otrajā stāvā, tieši zem 36. kameras. Etjēns piedauza pie grīdas, Lučeti pieiet pie loga, un viņi atkarībā no apstākļiem vai nu saklaudzinās ar «romiešu telegrāfa» palīdzību, vai sarunājas tieši — caur divām «vilku rīklēm», un tad Lučeti savu partneri dzird labāk; vienmēr labāk dzird tas, kurš atrodas zemākā stāvā.

Arī . Lučeti ir anarhists, 1926. gadā izdarījis atentātu pret Musolini. Pēc tam kad Lučeti bija metis bumbu, tika pieņemts likums, kas par atentātu uz karali un tā ģimenes locekļiem, uz Musolīni un ministriem paredz nāves sodu.

Lučeti dzimis Karrārā, dienējis armijā, karojis superardiii trieciendaļā, strādājis par marmorlauzēju Karāras akmeņlauztuvēs. Būdams vēl pavisam jauns, jau piedalījies sadursmēs ar fašistiem, ievainots, emigrējis uz Franciju. Dzīvodams Marseļā, dzirdējis, ka fašisti zvēriski ņirgājoties par apcietinātajiem strādniekiem. Tie līdz nāvei piekauti, ar varu lieta iekšās rīcineļļa, lai mocekļi zaudētu kontroli pār iekšējiem orgāniem. Pēc tam melnkrekli piesējuši savus upurus pie kokiem, ielu

laternu vai telegrāfa stabiem, un cilvēki stāvējuši kā pusdzīvas statujas, no kurām plūdusi smirdoņa.

Lučeti nolēmis atgriezties Itālijā un nogalināt Musolīni, ziedojot sevi. Ar svešiem dokumentiem apmeties uz dzīvi Romā un sācis gatavoties atentātam.

Kņazs Torlonja, bagāts zemes īpašnieks, tajā laikā «izīrējis» Musolīni savu savrupmāju ar parku Nomentana ielā. Musolīni sacīja, ka negribot nekautri izmantot viņa viesmīlību un lietot savrupmāju bez maksas, tāpēc maksāja īri… vienu .liru gadā. Torlonjas savrupmājai visapkārt bija augsts mūra žogs, pa ietvēm šurp un turp staigāja bersaljēri platmalēs ar gaiļu spalvām, mudžēja civilā ģērbti slepenie. Lučeti izpētīja maršrutu, pa kādu Musolīni braukā no Torlonjas savrupmājas uz pili Venēcijas laukumā; turp ved taisns ceļš. Apmēram nedēļu Lučeti vēroja Musolīni dienas sadali un braucienu kārtību. Pa Nomentana ielu tas brauca ik dienas vienā un tajā pašā laikā, ar precizitāti līdz vienai minūtei. Dučes automobilis traucās motociklistu eskorta apsardzībā; tādos brīžos aģenti stāvēja rindās gar trotuāriem. Lučeti bija puisis ar teicamu acumēru, viņš varēja trāpīt bumbu tieši auto logā. Tomēr puisi Lugeti iegrūda postā un Musolīni paglāba neparedzēts apstāklis: 1926. gada 11. septembra rītā Musolīni acīmredzot bija kaut ko nokavējis un ļoti steidzās, automobilis brauca daudz ātrāk nekā parasti, un Lučeti nepaguva sviedienā «paņemt priekšā» paātrinājuma tiesu. Bumba trāpjja pret šķērsli starp logu stikliem, atlēca — un eksplodēja tad, kad auto jau bija prom no tās vietas. Lučeti bija rezervē vēl viena bumba, bet pie auto acumirklī saskrēja aģenti, garāmgājēji, un nākamā bumba prasītu daudz upuru. Lučeti vēl bija ari revolveris, fomēr, neveiksmes nomākts, viņš nojaida rokas. Aģenti baidījās viņam tuvoties, bet Lučeti nolēma neatšaudīties, lai neizraisītu lieku asins izliešanu. Beidzot aģenti pārliecinājās, ka viņiem briesmas nedraud, metās pie Lučeti, turklāt sakaudamies savā starpā — kurš pirmais teroristu sagrabs.

Savai dzīvībai Lučeti jau bija atmetis ar roku, viņš rūpējās tikai par to, lai viņa dēļ neciestu neviens cits — ne tuvinieki, ne tie,-kas bija devuši viņam pajumti Romā, nedz arī tie, kas viņam palīdzēja.

Viegli bojātais automobilis turpināja savu ceļu, un pēc dažām minūtēm Venēcijas laukuma pils balkonā parādījās duče. Lai visi redz, ka viņš sveiks un veselsl ļ Musolīni izsmēja atentāta rīkotāju un lielījās: pat tad,  ja bumba būtu iesviesta automobilī, viņš to būtu saļ tvēris un sviedis atpakaļ teroristam. Runas beigās Musolīni piedraudēja, ka tikšot pieņemts likums par nāves 1 sodu.

Bet, kā zināms, likumam nav atpakaļejoša spēka, tā pēc Lučeti netika sodīts ar nāvi, bet notiesāts uz trīs; desmit gadiem katorgā ar stingru režīmu. Tiesā viņš 1 apgalvoja, ka rīkojies viens, uzņēmās visu vainu un  nevienu neaizrāva sev līdzi katorgā …

Lučeti pastaigājās piespiestā vientulībā, taču arvien  deva kādu zīmi Kertneram un Marjāni, ka ir izvests  pastaigā. Viņam bija reti trāpīga roka, un, pastaigāda| mies cietuma pagalma akmens aizgaldā, viņš nekļūdīgi  trāpīja ar akmentiņu pavērto durvju palodā trešajā stāvā — tā Lučeti sūtīja savu sveicienu. Karstās un  smacīgās dienās administrācija humāni atstāja durvis  pavērtas un noslēgtas ar važu, lai kamera izvēdinātos. Protams, vieglāk būtu iesviest durvīs, bet tad akmentiņš var izskriet cauri otrajām durvīm-reslēm un trāpit ieslodzītajam, tāpēc Lučeti arvien mērķēja pret durvju palodu.

Etjēns vēroja Lučeti un apbrīnoja tā izskatu. Slaids,. stalts, iznesīgs stāvs. Visā ārienē kaut kas aristokrātisks. Bijušajam akmeņkalim ļoti piedienētu fraka. Pat pelēkbrūnā arestanta jaka uz Lučeti pleciem gulēja, kā pēc pasūtījuma šūdināta.

Katordznieka Lučeti cildenajā sejā pavīdēja kaut kas netverami pazīstams. Nū, protams, viņš ir līdzīgs tam karabinieru kaprālim, kurš kādreiz veda Etjēnu vilcienā no Turīnas uz Romu un pavadīja līdz «Redžina čeli» cietumam! Varbūt šī līdzība nebija pārāk liela, bet mūsu redzes atmiņā ļoti skaisti cilvēki satuvinās pat tad, ja viņu skaistums necils, neuzkrītošs. Etjēns atcerējās arī tā slaidā, staltā, simpātiskā sicīlieša uzvārdu — Cekīni… Ek, ja Santo Stefano salā dzīvotu sievietes, daudzas no tām lūkotos uz Lučeti!

Lučeti izturējās ar taktu un atturīgu pašcieņu, izraisīja vispārēju cieņu. Tāpat kā Marjāni un Kertners, viņš neizturējās pret kriminālajiem kā pret otrās šķiras cilvēkiem, nepasvītroja savu pārākumu un baudīja viņu

labvēlību. Notiesāts uz trīsdesmit gadiem katorgā, Lučeti nebija zaudējis dzīvesprieku, nebija vienaldzīgs pret visu, kas satrauca brīvē dzīvojošos ļaudis, arvien jutās kā dzīvs sava laikmeta līdzdalībnieks. Līdz Santo Stefano viņš jau bija paguvis kādu laiku nosēdēt Porto Longones cietumā, bijušajā cietoksnī, ko spānieši pirms četrsimt gadiem uzcēluši Elbas salā. «Fašisti nobijās, ka no Elbas salas mani var izzagt tāpat kā Napoleonu,» Lučeti mēdza pasmieties, «tāpēc pārveda uz šejieni.» Sēdēdams «Fosombroni» cietumā Umbrijā, Itālijas ziemeļos, Lučeti iesaistījās antifašistiskā propagandā: ar viņa palīdzību no cietuma tika iznests papīrs proklamāciju iespiešanai..;

Ne vienu, ne otru — ne Lučeti, ne Marjāni — katorga nebija salauzusi, taču viņu politiskie uzskati bija kļuvuši ļoti atšķirīgi. Lučeti cietumā bija iemācījies patstāvīgi domāt, atžirdzis no anarhisma dvingas. Pārdomu gados viņš bija pārliecinājies, ka ar individuālo teroru neko lielu nevar panākt. Spriežot pēc dažiem izteikumiem sarunās pa logu, Lučeti bija novērsies no anarhisma, tomēr saglabājot dedzīgu gatavību uzupurēties. Viskarstākajā strīdā viņš prata atzīt otrā taisnību. Visiem dvēseles spēkiem viņš vēlējās, lai krievi uzvarētu Hitleru un Musolīni, un arvien ar lielu mīlestību runāja par tālo Padomju Savienību, kur nekad nebija bijis, bet kur sapņoja nokļūt, ja nodzīvošot līdz atbrivei.

Arī Marjāni ieslodzījuma gados sāka atzīt ideju par visu strādnieku šķiras spēku apvienošanu, tomēr arī tad palika uzticīgs anarhistu karogam. Strīdēties ar Marjāni grūti, viņš ātri iedegas, ir nepiekāpīgs un tikai spītīgi berzē savu Sokrāta pieri ar plikgalvības ielocēm. Tomēr arī strīdos viņš arvien ir nevainojami godīgs oponents, neatļaujas demagoģiju, viltīgu sofistiku.

Etjēns atkal, tāpat kā Kastelfranko cietumā, kad draudzējās ar Bruno, izjuta iekšēju neveiklumu tādēļ, ka nespēj atbildēt uz Marjāni un Lučeti atklāto vaļsirdību ar pilnīgu vaļsirdību par sevi. Abi viņa draugi to juta, un abi — katrs citādi — ņēma pie sirds. Viņi neticēja, ka Kertners ir bagāts komersants un, tikai simpatizējot revolūcijai, devis naudu a.ntifašijstiskai darbībai, ar ko, pēc Sevišķā tribunāla domām, nodarījis ļaunu Itālijas nacionālajām interesēm.

Lučeti raksturā bija līdzīgs Bruno, viņš piedeva draugam tā noslēpumainību, saprazdams, ka draugs to nei dara no laba prāta, ir spiests tā rīkoties. Bet Mārjāni jutās aizvainots un to neslēpa.

— Jau tik ilgu laiku esam kopā, bet es nekad nejū' tos ar tevi kā līdzīgs ar līdzīgu, — Marjāni reiz Kertneram teica.

Kā lai pasargā Marjāni no aizvainojuma? Io Etjēns varēja darīt?

Etjēns dalījās ar Lučeti un Marjāni visā, visā, visā, kas vien viņam bija, tāpat kā savā laikā ar Bruno, taču nedalījās un nevarēja dalīties vienīgi savā pagātnē.

Kad pirms daudziem gadiem viņu aicināja strādāt militārajā izlūkošanā, viņš uzskatīja par savu pienākumu prasīt padomu tuvākajam draugam, vecam komunistam, ar kuru kopā bija izgājis pilsoņu karu, Jakovam Ņikitičam Starostinam.

Taču pēc tam, kad Maņēvičs kļuva par Etjēnu, viņam vairs nebija tiesību būt līdz galam vaļsirdīgam arī ar Jakovu Ņikitiču.

Jakovu Ņikitiču Starostinu rūpnīcā uzskatīja par labāko meistaru vara apdarē, taču visbiežāk viņam iagad nācās darboties ar alumīniju.

jau vasarā viņu rūpnīcu steidzami evakuēja no Maskavas uz Pievolgu. Tomēr klusums tukšajos cehos nevaldīja ilgi. Pirmie to pārtrauca gados vecie meistari, tie, kurus neevakuēja līdzi rūpnīcas vērtīgākajai iekārtai. Veterāni atjaunoja tos vecos darbgaldus, kurus kāds bija uzskatījis par pārāk mazvērtīgiem, lai vestu uz aizmuguri. «Mums vienāds liktenis,» Jakovs Ņikitičs ne visai priecīgi nodomāja.

Viņš labi atceras pirmo Maskavas bombardēšanu. Tieši mēnesi pēc kara sākuma, naktī uz 22. jūliju pulksten 22 un 7 minūtēs, Maskavā pirmo reizi izziņoja gaisa trauksmi. Un tikai pulksten 3 un 53 minūtēs no rīta atskanēja trauksmes beigu signāls.

Kopš tā laika melno radiošķīvīti cehā nekad vairs neizslēdza, Jakovs Ņikitičs bija saskaitījis jau simt gaisa trauksmju. Pirms trauksmes izziņošanas arvien

100

notika tāda kā aizķeršanās, diktora balsi it kā aizcirta, jo pilsētas radiotīklu atvienoja no translācijas pa visu valsti. Arī vācu uzlidotājiem nav jādara zināms, ka Maskavā izsludināta gaisa trauksme.

Jakovs Ņikitičs tādās reizēs izgāja rūpnīcas pagalmā un skatījās trauksmainajās debesis. Spēcīgie starmeši bija līdzīgi ziliem šķēpiem, tie nemitīgi šķēla debesis milzu gabalos. Zenītbaterijas ienaidnieka ceļā slēja gaisos uguns žogu.

Vasaras nogale uz veco rūpnīcu Maskavas nomalē sāka vest gaisa kaujās bojātās lidmašīnas. Alumīnija atliekās varēja atrast vajadzīgās rezerves daļas, detaļas.

Reiz atveda lidmašīnu, ar kuru pārdrošais lidonis bija pretinieku taranējis — nocirtis ar savu propelleri junkersam-88 asti. Tādai lidmašīnai īstā vieta būtu muzejā, bet tagad nebija laika sentimentiem, ašāk remontā!

Meistari lāpīja savainoto fizelāžu, lauztos spārnus, sadragātos motorus. Un lidmašīnas atguva šķietami uz visiem laikiem zaudēto burvju spēju lidot. Atdzīvojas motors, «vanadziņu» pārņem dzīvības trīsas, tas vairs nevar palikt ceha sienās, viņš izripo uz lidlauka, viņš traucas pacelties gaisā. Diemžēl lidojums no rūpnīcas līdz frontes līnijai saraujas arvien īsāks.

Jakovs Ņikitičs pacieta visas grūtības, kādas nācās nest strādnieka cilvēkam piefrontes Maskavā, — strādāja līdz pilnīgam pagurumam, gaisa trauksmes stundās dežurēja uz jumta un mācīja amatu palīgiem, gluži zaļiem jauniešiem. Cik strauji vakarējie puikas izauga par jaunekļiem! Ievērojama loma ugunsdzēsēju pulkā bija arī nelabojamiem baložu audzētājiem, pārgalvīgajiem jumtu kāpelētajiem. Tie kļuva par cehu jumtu sargiem un pastāvīgiem iemītniekiem.

Caurumu jumtos tika arvien vairāk, barga ziema arvien neatlaidīgāk klauvēja pie vārtiem, arvien grūtāk bija cehos gan strādāt, gan uzturēties. Dežuranti dedzināja nedzēšamus ugunskurus.

Oktobra gadadienas priekšvakarā Jakovam Ņikitičam, rūpnīcas partijas komitejas loceklim, paklusām pačukstēja, ka gadījumā, ja būšot labvēlīgs laiks, draņķīgs un apmācies, Sarkanajā laukumā notikšot karaspēka parāde. Tādā gadījumā rītausmā atnesīšot ielūgumus.

Gatavošanās parādei noliekot slepenībā. Laukumu sākšot izgreznot tikai vēlā naktī. Parāde sākšoties par divām stundām agrāk nekā pirmskara laikos — astoņos rītā, kamēr vēl nav izklīdusi migla.

Vairākkārt tonakt un vēl rītausmā Jakovs Ņikitičs izgāja no ceha un bažīgi raudzījās zemajās, pelēkajās debesīs. Laiks, bez šaubām, bija lidošanai nederīgs, turklāt solījās būt vēl «labāks»: sniga arvien vairāk, un debesis kļuva pelēkas kā šineļu vadmala.

Jau daudzus gadus Jakovs Ņikitičs nebija redzējis svētku parādes. Tribīnēs kaut kā iztika bez varkaļa amata meistara, taču viņš neņēma to ļaunā. Pēdējo reizi biļeti ieejai Sarkanajā laukumā viņam pirms kādiem desmit gadiem atnesa Ļevs Maņēvičs. Viņš tajā Pirmajā Maijā maršēja Zukovska vārdā nosauktās gaisa kara akadēmijas klausītāju rindās. Maņēvičs teica, ka soļošot pirmajā kolonnā, trešajā rindā ap vidu, mazliet tuvāk labējam flangam. Jakovs Ņikitičs tomēr nepazina viņu ciešajā ierindā, nesaskatīja pazīstamos sejas vaibstus. Zibēja un ņirbēja naga cepures ar gaišzilajam apmalēm un apkakles ar gaišzilajām zīmotnēm …

Pussešos rītā atripoja rajona komitejas gaziks, ziņnesis atveda ielūgumus nopelniem bagātajiem biedriem rūpnīcā. Starp ielūgumiem bija arī viens, uz kura ar melnu tušu bija kaligrāfiski rakstīts: «Jakovs Ņikitičs Starostins.»

Viņš zināja, ka šodien parādē piedalīsies arī apvienotais strādnieku gvardes pulks. Maršēs arī viņu rūpnīcas zemessargi. Tiesa, četrdesmit pirmā gada sarkangvardi nav diez cik labi bruņoti: šautenes juku jukām ar karabīnēm, automāti netika nevienam, toties visiem izsniedza nekam nevajadzīgās gāzmaskas. Arī paskats strādniekiem nav nekāds brašais, nav parādes stājas. Bet kurš gan viņiem var pārmest par slikto stāju? Vai tad tā viņu vaina, ja trūka laika ierindas mācībām? Pulkā ierakstījās vīri jau krietni gados, ne visai stipras veselības, bet ierindas soli viņi mācījās tad, kad maskaviešiem jau sāka svilpot gar ausīm šķembas.

Jakovs Ņikitičs zināja arī, ka apvienotais strādnieku gvardes pulks pēc parādes tūlīt dosies uz fronti, tāpat kā tas notika pilsoņu kara gados. Par to, ka no Sarkanā laukuma būs jādodas nevis uz kazarmām, bet uz fronti,

liecina viena no visdrošākajām pazīmēm — zaldātu mugurmaisi; tos visiem zemessargiem pavēlēts ņemt līdzi.

Jakovam Ņikitičam ļoti gribējās aiziet uz Sarkano laukumu. Viņš zināja, pa parādi pieņems Budjonnijs, ka runās Staļins.

Bet vēl aizvakar, saltajā 5. novembra rītā, kaut kur tālā Maskavas pievārtē notika gaisa kauja, un vilcējs atstiepa pie viņiem cehā šķembu saplosītu «vanadziņu». Lidotāji negāja prom no rūpnīcas, palīdzēja lidmašīnu remontēt, laiks tika rēķināts, burtiski, uz stundām. Jakovs Ņikitičs rūgti nopūtās un atteicās no ielūguma uz Sarkano laukumu.

Augu rītu un visu svētku dienu Starostins kniedēja ielāpus uz lidmašīnas spārniem un fizelāžas, atgriezdams dzīvē pamirušo «vanadziņu». Parāde sen bija beigusies, apklusis radio, bet vecais arvien vēl tur būrās, gudroja, meistaroja.

Pievakarē «vanadziņš» izpleta spārnus. Tagad Jakovs Ņikitičs varētu doties mājās uz Bakuņina ielu, taču saltās istabas un vientulība. nevilināja, un viņš palika cehā. Strādnieces vārīja kodīgu biezputru no apdegušiem kviešu graudiem (bumba turpat blakus bija trāpījusi elevatorā), bet lidotāji, kas palīdzēja remontā, ziedoja ceha ļaudīm blašķi spirta.

Karš bija izsvaidījis kur kuro Starostina vistuvākos cilvēkus. Meita Raja ar bērniem nesen evakuējās. Nadežda Dmitrijevna un Taņa Maņēvičas aizbraukušas kaut kur Stavropolē. Un sen nav nekādu ziņu par Ļovu.

Vai viņš vēl dzīvs, vai zina par šā gada traģiskajiem notikumiem, vai var iedomāties, kāda izskatās piefrontes Maskava — aptumšota, agrās ziemas saltajos vējos izsalusies, sen palikusi bez bērnu balsīm un skanīgiem smiekliem, modra, sasprindzināta, ietērpta zaldātu šineļos, gatava nāves kaujai?

101

Kad dzīvsudraba stabiņš pakāpjas virs skaitļa «40», ik katrs papildu grātis izjūtams visā tā kveldējošajā un nežēlīgajā spēkā.

It kā plānākas kļūst zoles, ar kurām ej pa nokaitēta-

jicin akmeņiem. Arvien biežāk skatiens meklē mākonīti niknajā karstumā izbalējušās, blāvi zilajās debesīs. Bet velti, mākonīši ir saulei pretējā pusē, uh uz glābēju ēnu nav ko cerēt. Baigi iedomāties, ka saule taču vēl nav zenītā, ka piesaulē līdz pēdējam nokaitētie akmeņi sakarsīs vēl vairāk.

Sen izgudroti ventilatori, ledusskapji, kur veidojas mazi ledus gabaliņi; termosi, kur var saglabāt aukstu tēju vai mazliet sālītu ūdeni; par «feniem» dēvētie propelleri, kas griežas augstu pie griestiem. Ir taču tādi laimīgie, kuriem pieejams žēlsirdīgais vēsums, kuri var sēdēt zem nojumes vai likties gulēt, ietinušies mitrā palagā.

Taču visi šie izgudrojumi nav domāti Santo Stefano cietumam. Katordzniekiem šeit atliek tikai sapņot par vēsumu, par ēnu, par iespēju veldzēt slāpes. Viņiem ir vienīgi tiesības apsiet galvu ar lakatu zemāk svītrainajai beretei, lai sviedri, plūzdami no galvas, saslapinatu pakausi, lai lakats arvien būtu mitrs un tātad saglabātu spēju atdzist, turklāt, lai lakats reizē segtu ari ausis, citādi gar tām ieplūst svelmains gaiss.

Liesmaini karstajās jūnija, jūlija un augusta dienās katordznieku vidū gadījās saules dūrieni, sirdslēkmes. Un cietuma administrācija atļāva: reizi nedēļā pastaigu nomainīt ar peldēšanos. Uz peldi veda tikai tos, kuru uzvedība nebija izraisījusi piezīmes. Peldei bija atvēlēta viena stunda.

Peldei visērtākais bija līcītis salas dienvidaustrumu krastā, kur jūrā iestiepjas nelielais klinšainais rags Portičolo. Līcīti no trejām pusēm ieslēdz augstas klintis. Daži sargi novietojās augšā uz klintīm, bet divas laivas apsargāja ceturto pusi, nevienam nebija atļauts izpeldēt no līcīša. *

Katordzniekiem nebija lielāka baudījuma kā peldēšanās jūrā.

Pa stāvu, stāvu taciņu, pa slideniem izciļņiem, turoties pie viršu ceriem, pie agavu stumbriem, pie cietās zāles, kas bija iemanījusies augt klinšu plaisās, četrdesmit piecdesmit cilvēku liela grupa nokāpa pie ūdens. Izģērbās, atstāja savu numurēto apģērbu uz piekrastes akmeņiem un metās ūdenī…

Šodien pūta siroko, šis vējš atšalca šurp no Āfrikas krastiem, tas ir cepināts milzīgajā cepeškrāsnī — Sa-

hārā. Šodien pār visu salu brāzmo svelmīgs vējš, bet jūra ir mierīga; debeszilā ūdens virsma gluda kā pulēta. Siroko pūš augšējos slāņos, pūš bez rimas. Tad jau labāk nekustīgs gaiss nekā šis ar liesmainu svelmi dedzinošais, smacējošais vējš.

Dažas karstā vēja brāzmas tik stipras, ka jāsasprindzirta plaksti, lai acis paliktu va|ā. Un sāpīgi sitas sejā smiltis, sīki akmentiņi — it kā seju berztu ar smirģeļpapīru.

Vēju izkropļotais olīvkociņš, kas auga klints virsotnē, locījās vējā, purināja zarus, rādot gan spilgti zaļo savas lapotnes virspusi, gan atsedzot tās blāvi sudrabaino apakšpusi. Augšējā līdzenumā ciešās rindās iestādīti kaktusi, tie aizsargā pret vēja brāzmām. Kaktusu lielās, gajīgās, adatainās lapas izskatās kā neskaitāmas pret vēju paceltas delnas.

Sajās salās vēja brāzmas notrauc ziedus, notrauc kokiem nobriedušos augļus; šeit izdzīvo tikai koki ar cietām lapām, kaktusi, agaves.

«Lūk, kur vajadzētu uzstādīt vēja dzinējus, tos, ar kuriem es kādreiz Vilhelma Teiberta uzdevumā tirgojos! Tādos laika apstākļos, kādi šeit, vēja dzinējs darbotos mūžīgi.»

Tikai tagad Etjēnam pirmoreiz iešāvās prātā, ka kaimiņu sala |oti trāpīgi nosaukta par Ventotenes salu, kas nozīmē «Vēju turošā».

Kā vienmēr, Etjēns iznāca no ūdens agrāk par citiem, (āpēc ka, cīnoties ar aizdusu, grūtāk pārvarēt kāpienu kalnā. Etjēns vairākkārt un labi ilgi atpūšas, apstājoties uz kāda klints izciļņa, uz šauras dzegas, uz mazītiņas terasītes, lūkojas uz jūru, skatās uz peldētājiem, vēro divas sardzes laivas, kas gluži kā divas atslēgas noslēdz izeju no līcīša.

Piekrastes zilajā ūdenī guļošie akmeņi šķiet pavisam balti, bet ūdens virs tiem gaišāks nekā apkārt — kā atšķaidīta zila tinte.

2ēl, ka viņš spiests ātrāk par citiem beigt peldēšanos, tomēr ir savs jaukums arī tādā vienatnībā. Var runāt krievu dzeju, paklusām dziedāt krievu dziesmas, krieviski runāt — neviens nenoklausīsies. Un viņš deklamēja bez sevišķas izvēles no vietas visus dzejoļus, kādus vien atcerējās, Uz vientuļās klints skanēja dīvaina poēma, kur Puškinu nomainīja Jeseņins, Bloks,

Ņekrasovs, tad atkal tie visi deva vietu Puškinam. Viņš ar baudu izkliedza burvīgās saskaņas, cenzdamies ar šo alkaino, juceklīgo deklamāciju remdēt smeldzi par savu mūžilgo, mokošo šķirtību no dzimtās valodas. Un atkal, tāpat kā vētras apšalktajā Neapoles līča krastā, atkārtoja: «Bij vētra reiz. Es vēros, skauzdams, kā vi|ņu pūlis nerimtīgs…» Taču panta nobeigums bija izdzisis atmiņā …

Viņš dziedāja neprātīgus padomju dziesmu popurijus. Pasaulē tomēr visvarenākā Strādnieku armija sarkanā!… Mēs darba armija lai stingrāk tveram… Stāvam sardzē mēs vienmēr, vienmēr… Melni dārgais, nu steidz, auļo mājup un teic, ka par strādniekiem kritu es kaujā… Neviens vairs ceļu noieto mums neatņems nekad… Jauno jātnieku simts no Budjonnija pulkiem aizjaj izlūkos — tālu pa stepi…

«Senim sen visi cīnītāji ir atgriezušies pie savējiem, vienīgi es esmu aizkavējies izlūkos uz sešiem gadiem …»

No Ši'jiencs — no augšējās terases redzamas netālās Iskjas salas kontūras; kaut kur aiz iskjas ir Kapri. Taču šīs tuvās salas būtībā nav tuvāk kā Piena Ceļš…

Bet kā katordznieks Bepo ir gadījies tur klintīs augstāk par Etjēnu, pašā klinšu korē? Vai nu Bepo šodien nemaz nav peldējies, vai arī ir izlīdis no ūdens pirms Etjēna. Nē, tik ātri viņš tur augšā tomēr nevarēja pagūt uzrāpties!

Bepo piegāja pie pašas klints malas, it kā gribēdams no turienes paraudzīties uz akmeņiem, kurus zilgais ūdens slinki apskalo pie paša krasta.

Teicams peldētājs un nirējs — viņš vairākas reizes ir lēcis ūdenī no divdesmit metru augstuma. Bet šodien viņš ir uzrāpies klintī, kas pārkaras pār līci no pretējās puses, un, šķiet, taisās lēkt no augstuma, kas nav mazāks pnr trīsdesmit metriem.

Bet kāpēc viņam rokās dvielis, kāpēc viņš tik ilgi ar to noņemas, ceļ rokas pie mutes?

Beidzot Bepo lēca un, nepaguvis izplest rokas, kā akmens nolidoja ūdenī.

Etjēns skatījās lejup. Nu, kur tad Bepo, kāpēc nerādās virs ūdens? Kāpēc tik ilgi neiznirst?

Atskan skaļi sargu kliedzieni, satrauktas peldētāju balsis. Kliedz arvien skaļāk.

Viena no sardzes laivām un vairāki peldētāji steidzas uz to vietu, kur Bepo nozuda dzelmē. Jau gandrīz vairs nav manāma iekritušā ķermeņa saceltā ūdens viļņošana; nozudušas šļāciena savērptās putas. Cits pēc cita nozūd ūdenī un pēc brīža atkal parādās nirēji. Velti!…

Tikai pec trim dienām viļņi izmeta noslīkušo pie krasta akmeņiem. Nabaga Bēpo, viņš bija nolēmis ienirt un vairs neiznirt. Noskaidrojās, ka, dodamies uz peldi, viņš apsējis zem jakas dvieli. Un pirms lēciena no klints sasējis ar dvieli sev rokas, ar saistītām rokām vēl neveikli pārmetis sev krustu…

Ergāstolo cietumā daudzi zināja Bepo romānu. Viņš te izcieta beztermiņa ieslodzījumu katorgā par slepkavību, izdarītu bez iepriekšēja nodoma. Viņš jau bija trīsdesmit seši gadi vecs, taču izskatījās daudz jaunāks — brašs, veikls, spēcīgs. Bepo strādāja dārzā, uzņēmēja Verdes sakņu dārzos, bet vēlāk bija norīkots par apkalpotāju direktora mājā, jo izcēlās ar tīrību un pieklājību. Cietuma direktors Ruso, jau pavecs un slimīgs cilvēks, dienēja pēdējos gadus līdz pensijai. Cik atcerējās Alarjāni, tas bijis pats pieklājīgākais direktors. Dzīvot salā ar ģimeni bija atļauts tikai cietuma direktoram. Ruso bija sieva un divas meitas. Sinjora Ruso bija daudz jaunāka par vīru, viņas skaistā seja vēl nebija paguvusi novīst. Sinjora sāka rūpēties par Džuzepi, un pienāca mirklis, kad kalps viņai kļuva par Bepino. Tad notika nelaime: Ruso pie pusdienu galda nomira ar sirdstrieku. No Romas atsūtīja jaunu priekšnieku, bet Bepo atveda atpakaļ kamerā. Viņš lūdzās, lai dod kādu citu darbu, un beidzot viņam izdevās tikt darbā sakņu dārzos, lai kaut uz īsiem brīžiem slepeni tiktos ar Ruso atraitni. Daudzi cietumā juta līdzi mīlētājiem un sargāja viņu noslēpumu.

Bepo uz.sakņu dārziem devās agri no rīta, uz pusdienas laiku atgriezās cietumā. Pirms pusdienām sakņu dārzā strādājošos steigā pārmeklēja, vai nepaņem līdzi nazi. Ja sargs pārmeklējot atrada katordzniekam kabatā kādu pupu pāksti vai sīpolu, viņš nelikās to manījis.

Vienīgi uzraugs Kaktusa, lempis ar sarkanu ģīmi un sīkiem, sapuvušiem zobiem, arvien ar saviem ņirbīgajiem, šajā amatā pieredzējušajiem pirkstiem visus

iztaustīja ļoti acīgi. Un pagadījās tik nelaimīgi, ka Bepo iekrita viņa nagos tieši tādā reizē, kad bija iebāzis kabatā divus finokio sīpolus, lai aiznestu kaimiņam.

Kaktuss ar ļaunu ņirgu sīpolus izvilka. Bepo stāvēja ar cietēja vaibstu sejā.

Kaktuss sacerēja ziņojumu, un Bepo zaudēja darbu sakņu dārzos. Tagad viņš vairs nevarēs tikties ar savu mīļoto līdz tās aizbraukšanai. Tātad viņiem jāšķiras uz mūžu? Sinjora Ruso ar visādiem ieganstiem vilcināja aizbraukšanu no salas, taču Bepo nelaida ārā no cietuma.

Žēlsirdīgi ļaudis sacīja Kaktusam, ka Bepo ilgās vai prātu zaudē.

—   Zaudē prātu! Jo ātrāk, jo labāk! Mazāk domās par savu padauzu…

Kaktusa sirds sen dzeloņiem apaugusi.

Tovakar Etjēns teica Marjāni:

—    Man žēl Bepino, bet es viņu apskaužu.

—    To jūs sakāt mirkļa ietekmē. Es jums neticu! Es neticu, jo esmu pārliecināts, ka jūsu dzīvība vajadzīga daudziem. Kaut gan jūs to no manis slēpjat.

Etjēns paspieda Marjāni roku un neko neatbildēja.

Tajās dienās Krievijas klajos risinājās nežēlīga kauja, un tādēļ Etjēns jo vairāk cieta no savas bezdarbības. Tagad viņš mierīgāk izjuta jēdzienu «beztermiņa katorga», jo sapratg, ka viņa liktenis tagad atkarīgs no kara gaitas un iznākuma. Bet piespiestā bezdarbība tikai vairoja viņa ciešanu mēru. Viņš nevarēja un negribēja atdalīt savu dzīvi no savas Dzimtenes un savas armijas likteņa. Viņš tik ļoti cieta, turot rokās laikrakstu ilustrētos svētdienas izdevumus, lasot par Hitlera un Musolīni karapūļu tālāko virzīšanos uz austrumiem, ka vispār vairs neprata smieties. Dzīvojot pusbadā, viņam bija zudusi ēstgriba. Viņu mocīja nepārvarams bezmiegs.

Un, lūk, pienāca mirklis, kad viņš bija zaudējis dvēseles spēkus un skaļi izsacīja, ka apskauž nelaimīgo Bepo, noklausījās bargo un taisnīgo Marjāni pamācību un klusībā draugam par to pateicās.

—    Labāk padomāsim, kā Kaktusam atriebties, — Marjāni teica.

Viņi apspriedās ar uzticamu puisi, vārdā Polastro, un piesprieda Kaktusam sodu: kad katordzniekus nāka

majā reizē vedīs peldēties, Kaktusu nogrūdīs no klints bezdibenī. Vai tad . nevar gadīties, ka viņam uz vēju nogludinātā akmens paslīd kāja.

Taču Kaktuss bija nojautis draudus, pēkšņi izlikās klibs un negāja nekur ārā no cietuma.

Neviens negribēja nelietim piedot, kaut gan sen no salas bija aizbraukusi skaistā un skumjā atraitne ar abām meitām, jau sen cietuma kapsētā zem sava katordznieka numura atdusējās viņas mīļotais. Bepo apbedīja ar dvieļa sasietām, gluži kā mūžīgu slēdžu saslēgtām rokām.

Bepo bija dzimis Venēcijā* varbūt tāpēc Etjēnain nāca prātā pēdējais brauciens uz turieni. Gondoljers aizveda viņu uz nelielu salu, kuru paši itālieši apmeklē reti, bet tūristi katrā ziņā izlasa uzrakstu virs kapsētas vārtiem: «Kas esat jūs — mēs bijām, kas esam mēs — jūs būsiet. Mēs bijām tādi kā jūs, jūs būsiet tādi kā mēs.»

102

Ir cietumā kāda robeža, aiz kuras ieslodzījums pāriet lēnā nāves sodā.

Pienāca dienas, kad ieslodzītņ Cinkvanto Cinkvi pārņēma pilnīga vienaldzība, kad Vienaldzība pret dzīvību vai, pareizāk sakot, pret nāvi kļuva par viņa ikdienišķo stāvokli. Vairs neuztrauca jautājums: cik ilgi viņš vēl spēs izturēt — gadu, mēnesi, dienu. Viss viņam bija kļuvis vienaldzīgs, pat — kur un kā mirt: vai kamerā laternas gaismā, ārstam un kapelānam Aņjelo klātesot, vai naktī melnā vientulībā. Dažbrīd viņam likās, ka dzīvība izdzisusi, ka viņa ķermenī gail tikai dzīvības atspulgs — tas tiek atveidots pēc atceres un pēc grāmatām, ko Cinkvanto Cinkve ņem no kapelāna cietuma bibliotēkā, vai pēc citu ieslodzīto — visbiežāk pēc Marjāni atmiņām.

Etjēna paša atmiņas kļuva arvien nenoteiktākas, miglainas, fragmentāras.

Kam gan vajadzīga šī nolādētā, aizvainojošā, nevajadzīgā dzīve? Viņam tāda dzīve lieka.

Nesen sarunā ar Marjāni viņš atcerējās brīvē dzirdēto seno filozofisko sentenci, kas toreiz izskanēja kā asprātība.

—    Kas ir dzīve? Būtībā dzīve ir nāves gaidas. Vai atceraties, Marjāni? Kad jūsu Dante tumšajā mežā ieraudzīja klusējošo Virgīliju un lūdza, lai tas viņu glābj, Virgīlijs atbildēja: «Es cilvēks neesmu; es biju tas.»

Kad Etjēnu atveda uz Santo Stefano, viņš neredzēja nekādu starpību starp ieslodzījumu uz divpadsmit, uz Irīsdesmit gadiem vai uz mūžu, tāpēc ka tiklab vienu, kā otru uztvēra vienlīdz kā šķiršanos no dzīves. Bet izrādījās, ka ir starpība, turklāt ļoti būtiska! Uz tiem, kas ieslodzīti bez noteikta termiņa, neattiecas neviena amnestija, un tikai pēc tam, kad ieslodzītais nosēdējis katorgā divdesmit gadus, viņš drīkst iesniegt lūgumu par apžēlošanu, agrāk no viņa tādu lūgumu nepieņems. Doma par mūža katorgu varētu novest ārprātā, ja Etjēns nebūtu sevī iedzīvinājis ticību nākotnei. Taču bēdīgās ziņas no Austrumu frontes 1942. gada vasarā aptumšoja viņa cerību. Vai viņam jel kad izdosies izkjiit no šim sienām, kas tur viņu gūstā? Vai viņš atbrīvosies no Šīs tumsas, kas apņem viņu katru vakaru pēc saules rieta? Ne sveces, ne kvēpekļa. Liekas pat neticami, ka Kastelfranko cietumā viņu kaitināja sešu sveču stiprā elektriskā spuldzīte, kas nekad nenodzisa.

Kādreiz vecākais brālis viņam bija stāstījis par kādu Sliselburgas cietoksnī ieslodzītu poļu dumpinieku. Tas tur, dieva un cilvēku aizmirsts, nosēdējis Svetļičnajas tornī gandrīz piecdesmit gadus un nezinājis vairs skaitu ne tikai dienām un mēnešiem, bet pat gadiem. Nu, un, ja Cinkvanto Činkve pagaidām vēl atceras, kāds patlaban gads kopš Kristus dzimšanas, — vai tad tas jau liecina, ka viņš ir cilvēks, nevis staigājošs numurēts līķis, pagātnes ēna? Diendienā aklā nedzīvē …

Kapelāns Aņjelo stāstīja, ka līdz 1895. gadam Santo Stefano katordznieki staigājuši ar dzelzs bumbu pie kājas; bumba vien, neskaitot važu, svērusi piecus kilogramus. Važa, ar kuru bumba bijusi piekalta pie kājas, katru katorgas gadu saīsināta par vienu locekli. Katru gadu — viens ķēdes loceklis nost, paiet gads — loceklis nost, paiet otrs gads — loceklis nost…

«Tad vismaz redzēja, ka ieslodzījuma laiks sarūk,» Etjēns nodomāja par savu tālo priekšteci, kurš varbūt sēdēja šajā kamerā. «Jā, važa kļuva arvien vieglāka. Bet arī spēka ar katru gadu palika mazāk! Spēks gaisa

ātrāk, nekā ruka važa, tātad šis katorgas nosacījumi nekādu atvieglojumu nenesa …»

Pie kura ķēdes locekļa noslēgsies Etjēna dzīve, kurš loceklis viņa nelaimju un posta ķēdē būs kapa iezīmētājs?

Kāpēc viņu sūtīja tieši uz šejieni, uz šo «sātana salu»? Neviens no fašistu barvežiem nekad nav bijis Santo Stefano salā. Sī vieta tiem zināma tikai tāpēc, ka tiek uzskatīta par dzīvībai vissmagāko.

Ar prātu viņš saprata, ka vienaldzība ir dvēseles paralīze, miršana, dzīvam esot, un, jaar vienaldzību, ar prāta un jūtu bezdarbību samierināsies, tad iestāsies tāds bridis, kad intelekts atrofēsies pavisam, un tad izrauties no pamiruma apātijas nebūs vairs iespējams. Un, ja tad pēkšņi nāks brīvība, viņš sagaidīs to ar apdzisušu skatienu, ar izkaltušu dvēseli, kas izsmelta līdz dibenam, ar izzudušu cerību, kas izgaisusi līdz pēdējai lāsei, ar atmiņas sklerozi, ar nomocītu sirdi, ar mīlas jūtu aizmirstību …

Agrāk viņam humors palīdzēja pārvarēt ciešanas un likstas. Vai tiešām viņš ir zaudējis humora izjutu? Zaudējis noslieci uz ironiju? Viņš kļuvis drūms, viņa psihe vairs nepakļaujas paškontrolei.

Etjēnam sabojājās oma, kad viņš pamanīja, cik ļoti novalkāts viņa cietumnieka apģērbs, īpaši jaka — apkakle, aproces, pogcaurumi, elkoņi… Kad jaku apmainīja pret jaunu, uzmācās sajūta, ka viņš pats noveco vēl ātrāk nekā katordznieka tērps.

Kādreiz viņam, tāpat kā cilvēku vairākumam, piemita arī «galantēriska» izturēšanās pret savu ķermeni. Viņš atcerējās, ka valkāja 42. lieluma kurpes, 41. lieluma kreklu apkaklītes, 52. lieluma (3. auguma) uzvalkus, 11. numura galošas, deviņi ar pusi — cimdus un tā tālāk. Tam visam sen vairs nav itin nekādas nozīmes. Svarīgs ir tikai ķermeņa svars, bet tas arvien samazinās.

Pats viņš samazinās, dzīve saīsinās, bet atmiņas izstiepjas arvien garākas. Viņš soļo un soļo pa savu kameru, it kā pūlēdamies ar soļiem izmērīt atmiņu garumu, bet atcere uzlasa un liek klāt arvien jaunus sīkumus. Varētu domāt, ka ieslodzījuma un katorgas gadiem vajadzētu aizēnot izmeklēšanas un tiesas dienu

notikumus, atrašanos «Redžina čeli» cietumā, tomēr pirmie mēneši arvien vēl atmiņā neizbāl, tie ir kā pāreja uz aizkapa dzīvi.

Dzīve kļūst arvien īsāka, paliek arvien mazāk laika atmiņām.

Pienāca izmisuma diena, kad Cinkvanlo Činkve atsacījās iziet pastaigā.

No Austrumu frontes joprojām nāca bēdīgi jaunumi, frontes ziņās minēja Kaukāza priekškalnes un Pievolgas pilsētu nosaukumus, un ikkatra hitleriešiem atdotā pilsēta pagarināja viņa beztermiņa katorgas laiku.

103

Tajā rītā viņš gulēja trulā izmisumā. Bet tad nāca notikums, kas satricināja visu cietumu un ieslodzīto Cinkvanto Cinkvi ārkārtīgi uzbudināja.

Klaudzēja smagie sargu zābaki, dežurējošais uzraugs sauca palīgā, kāds kādu sūtīja pēc ārsta, tad atskanēja paša cietuma direktora balss.

Pirmajā stāvā, zem Lučeti kameras, atrada mirušu ieslodzīto ar numuru 42, citiem vārdiem — Kuaranta Due. Viņš dzimis Triestā, tautība — vai nu maķedonietis, horvāts, vai čigāns, notiesāts beztermiņa katorgā par slepkavību. Nodarbojies ar zagtu zirgu aizgādāšanu pāri robežai, robežsargi mēģinājuši aizturēt, un atšaudoties viņš trijus nošāvis.

Pienāca rīta apkopes brīdis. Katrs izlēja savu parašu smirdošajā mucā, kuru nesa garām pa gaiteni.

Dežurējošie katordznieki nonāca pie kameras, kurā sēdēja Kuaranta Due, ar troksni atvēra pirmās durvis. Viņš neatsaucās. Atvēra restotās durvis un uzkliedza:

—    Hei, Kuaranta Due, parašu!

Katordznieki turēja mucu aiz garajiem rokturiem. Nu ko viņš tur tūļājas? Uzraugs noskaities iegāja kamerā. Kuaranta Due guļ. Uzraugs piegāja pie lāviņas — guļ beigts. Uzraugs noņēma cepuri, izgāja, aizslēdza kameras durvis un skrēja pie priekšniecības. Atnāca sardzes priekšnieks, kapelāns, cietuma ārsts.

—   Un no izskata bija veselīgs puisis šis Kuaranta Due, — ārsts brīnijās.

Kuaranta Due gulēja uz sāniem, pagriezies pret sienu. Ārsts piegāja pie lāviņas, uzlika roku uz pieres —

auksta. Bet feldšeris, kas bija atskrējis ārstam līdzi, parāva nost segu …

Lelle!

Ķermenis izveidots no apģērba un visādām lupatām. Galva prasmīgi veidota no maizes mīkstuma, uzlīmēta parūka, seja izkrāsota.

Cietumā un visā salā sacēla trauksmi. Kratīšanas, pārmeklēšana. Izsukāja krūmus, izskatīja klinšu plaisas — Kuaranta Due bija kā zemē ielīdis. Vai tiešām aizpeldējis? Laiks šodien peldētājiem nelabvēlīgs, jūra nemierīga.

Kuaranta Due bija izbēdzis no cietuma kaut kādā fantastiskā veidā, aizlavījies līdz šķūnītim, kur uzņēmējam Verde glabājas laiva, tur pametis savu cietumnieka apģērbu, nolauzis atslēgu, ar kuru pieslēgta laiva, bet laivu nav ņēmis. Bēgļa pēdas ved no šķūnīša uz augšējo plato, uz sakņu dārziem, no turienes atkal uz leju, krastā, un tur nozūd.

Neviens neatcerējās, ka no Santo Stefano sātana salas kāds būtu izbēdzis. Pļauka pašam tieslietu ministram, kura pārziņā visi cietumi! Pacelsies jautājums — vai ministrs ir savā vietā?

No Ventotenes salas ieradās sardzes priekšnieks Supa ar saviem vīriem. No Neapoles atsūtīja pieredzējušus slepenpolicistus un pēdu dzinējus ar suņiem.

Ne mazāk par pēdu dzinējiem pūlējās uzraugs Kaktuss. Augu dienu viņš skraidīja vai klupdams un krizdams, cenzdamies izpelnīties priekšniecības uzslavu, tekāja, mēli izkāris, kā no ķēdes norāvies traks suns. Ļaudis stāstīja, ka viņa personiskajā lietā esot melns traips: no cietuma, kur Kaktuss bijis par cerberu agrāk, izbēguši divi ieslodzītie, atstādami viņam par piemiņu nervu sabrukumu un bezmiegu. Stāstīja, ka arī uz Santo Stefano viņš pārcēlies tikai tādēļ, ka te bēgšanas iespēja izslēgta.

Suņi uzņēma pēdas, bet tās pagaisa jūrā. Varbūt bēglis aizpeldējis uz Ventotenes salu? Tiesa, straume šaurumā stipra, un jūrā prāvi viļņi, bet labam peldētājam viss pa spēkam. Daļu sargu un pēdu dzinēju ar suņiem pārcēla uz Ventotenes salu.

Tomēr no rīta izrādījās, ka ir atvērtas Verdes noliktavas durvis, no noliktavas aiznesta liela koka sile. Desantu no Ventotenes atsauca atpakaļ.

Un nākamajā nakti atklāja zudumu kūtī. Lielajai koka lādei, kurā lopu kopējs bēra klijas, nozudis vāks.

Pagāja diena, pagāja nakts, un sakņu dārzā bija norauti tomāti un vēl šis tas no sakņaugiem. Un'tajā pašā naktī istabā, kur pie vaļēja loga gulēja karabinieri, no galda pazudušas maizītes.

Pagāja vēl viena diennakts, Verdes pagrabā nozuda piecas lielas vīna pudeles — «damidžane». Nu bija skaidrs, ka bēglis taisās būvēt plostu. Brīnums gan, cik ātri katordznieki uzzināja visus sīkumus!

Visas šīs dienas Etjēns bija satraukts, karsti apsprieda ar Marjāni notikumu gaitu, atstāstīja caur «vilka rīkli» norises sīkumus Džino Lučeti. Visi trīs viņi bija sajūsmināti par bēgļa neatlaidīgo vīrišķību. Etjēns nožēloja, ka līdz šim pret kontrabandistu nav izturējies ar pietiekamu uzmanību. Atcerējās tikai tā ārieni: darvas melni mati, balti zobi, spožas, melnas ncis ar iedzelteniem āboliem, plati pleci, viegla gaita. Viņa bija jaušams dzelžains spēks.

Pagāja vēl diennakts — nozuda gara virve, kas karājās laukumiņā pie veļas mazgātavas, kur katordznieki mazgāja veļu.

Nesekmīgajai bēgļa meklēšanai nāca klāt vēl citas nepatiksmes: tajās dienās sala cieta lielu saldūdens trūkumu. Uz salu atveda ierīci, ar kuras palīdzību no jūras ūdens iztvaicēja sāli, bet katordznieki kurnēja, ja ēdienu vārīja šajā ūdenī. Makaroni, kartupeļi vai zirņi tajā nekad neizvārījās mīksti, lai vai cik ilgi tos vārīja. Saldūdens piegādi pirms dažiem gadiem bija veicis kāds Neapoles uzņēmējs. Vēlāk ūdeni divreiz mēnesī mazā tankbaržā pieveda kara jūrnieki. Bet saldūdens uz salu bija ne vien jāatved, bet arī jāuzsūknē augšā uz plato; vecajam sūknim trūka spēka pacelt ūdeni pa caurulēm tik augstu.

Tādās dienās katordznieki nesa augšā ūdeni muciņās. Taka tik stāva, ka ne zirgs, ne mūlis tur nevar uzkāpt, un salā to arī nav.

Cietuma administrācijai nebija tiesību likt politiskajiem kopā ar kriminālajiem nest ūdeni. Bet Marjāni pieteicās labprātīgi un pierunāja arī savu draugu. Marjāni neļaušot Etjēnam pūlēties pāri spēkiem, pagurt. Taču atrasties augu dienu svaigā gaisā, starp ļaudīm,

kaut ari stingrā konvoja apsardzībā, Kertneram viņa tagadējā nomāktajā noskaņojumā |oti noderīgi.

Kriminālie neļāva Cinkvanto Cinkvem ķerties pie muciņas rokturiem. Viņš pat tukšām rokām smagi kāpa augšup pa taku, bieži apstājās, lai atelstos, vairākas reizes atsēdās uz kāpnēm.

Te viņš sastapa pazīstamu laivinieku Katuonio, kurš kalpoja pie Verdes. Katuonio — vienīgais, kam atļauts jebkurā laikā piebraukt laivā pie Santo Stefano salas un saviļņot piekrastes ūdeņus ar savu airu vēzieniem. Reiz Katuonio uzdāvāja Cinkvanto Cinkvem galetes, citreiz — sīpolu finokio saišķīti.

Patlaban Katuonio nesa kalnā makaronu kasti un ari apstājās, lai atvilktu elpu. Viņš nolika kasti uz takas un aicināja Cinkvanto Cinkvi uz tās apsēsties, bet pats apsēdās līdzās uz akmens pakāpiena.

Katordznieku grupa ar muciņām pagāja garām, lejā bija redzama vēl viena grupa, ūdens nesēji kāpa garā virtenē. Muciņas nesa pa divi, lielās mucas — pa četri vīri.

Katuonio sāka runāt par bēgļa tvarstīšanu, un no viņa sejas izteiksmes, no izteicieniem Etjēns noprata, ka laivinieks bēglim simpatizē.

Etjēns izmantoja brīdi, kad neviens viņus nedzird, un sacīja:

—    Derētu tos dzinējus nomaldināt no pēdām, atstāt cietumsargus ar garu degunu.

—    Bet kā to lai izdara?

—    Lai meklētāji nodomā, ka viņš aizpeldējis uz Ventoteni.

—    Kas noticēs?

—    Tu nakti pieej pie Ventotenes bākas. Tevi neredzēs. No gaismas tumsā var skatīties, cik uziet… Pieej un uzkliedz, ka esi izbēgušais katordznieks. Sak, mirsti nost aiz bada, lūdz, lai noliek tev ēdienu. Norādi kādu noteiktu vietu bākas tuvumā.

—    Tur krastā ir veca laiva, — Katuonio uztvēra.

Redzams, ideja viņam iepatikās, viņš saberzēja delnas, jau iepriekš izbaudīdams izdošanās prieku, un iesmējās.

Katuonio jau nozuda augšā aiz takas līkuma, bet Etjēns vēl arvien sēdēja un vēroja, kā katordznieki stiepj muciņas un mucas ar saldūdeni…

104

Lejā pletās Tirēnu jūra, bet Etjēna iztēlē garām tecēja līkumainā Basjas upīte, tai pāri tilts uz Aizupi. Tajā vietā no upītes atdalās labējā atteka Svojevolka '. Mazliet augstāk ierīkots dambis, bet, ja soļo no pilsētiņas mājup, uz Aizupi, tad no tilta pa labi ir ūdens dzirnavas.

Interesanti, vai Gausos jau ierīkots ūdensvads, vai arī vēl arvien dzeramo ūdeni ved no Aizupes. Cik reižu dienā ūdens vedējs Davidovs, Savēlija tēvs, nobraukā turp un atpakaļ pāri Basjai un Svojevolkai? Ūdensvedējs Svojevolku sauc vēl nicīgāk — par Perepļuiku2 . Nelielā Lauce, bērā ķēve ar balto zvaigznīti pierē, velk ūdens mucu kalnā. Kalnā pakāpušās pilsētiņas ielās nav aku, tur līdz ūdenim nevar izrakties. Davidovs ar dēlēnu Savēliju un ķēvīti trijatā diendienā raujas vai pušu. Māju īpašnieki par mucu ūdens maksāja desmit kapeikas.

Pašā stāvākajā uzbraucienā vai niknā šķīdonī Savēlija tevs soļo ratu aizmugurē un balsta mucas dibenu ar plecu, ķeras ar rokām dubļos iegrimušā riteņa spieķos un baigā balsī mudina Lauci. Taču pātagas nav vispār: attieksmes starp ūdens vedēju un viņa ķēveli dibinātas uz savstarpēju Uzticību. Pat briesmīgos bļāvienus Lauce uzņem tikai kā solījumus palīdzēt…

Vēlāk tēvs Savēliju nodeva mācībā pie skrodera par piekto zelli, lai viņš kļūtu par cilvēku. Taču Etjēns atceras, kā Savēlijs sēdēja mucas priekšgalā uz bučiņas un mudināja ķēveli, atdarinādams tēva bargos uzkliedzienus un piesizdams ar grožiem.

Kāpēc gan pilsētiņas centrs uzkāpis tik augstu kalnā? Visā apkaimē viens vienīgs kalns, visapkārt, kur vien raugies, — līdzenums un līdzenums, viss vienos skuju mežu ielāpos. Ļova jau pusaudža gados iemīļoja slēpes. Šveicē viņš pierada pie galvu reibinošām nogāzēm, lietoja kalnu slēpes, kurām aizmugurē iekārtots smagums. Un, kad atgriezās Gausos, arvien meklēja un nekur apkārtnē neatrada nevienu stāvāku sniegotu nogāzi;

1 Patvajniece. (Tulk.)

2 Pārspļaujamā. (Tulk.)

bija jālaižas lejup vienīgi pa ielām, citur nebija iespējas straujāk nobraukt…

Šodien Santo Stefano salā karsta oktobra diena. Etjēns sēž blāvajā agavu ēnā, visi augi te mūžzaļi. Kad pirms kādiem desmit gadiem šeit uzsnidzis sniegs, tas, kā stāsta Marjāni, bijis milzīgs notikums: sicīlieši un it īpaši Ustikas saīā dzimušie sagaidījuši sniegu ar ārkārtēja izbrīna saucieniem …

Bet Gausos patlaban jau vēls rudens. Kļavas pilsētas parkā nomet savu sārto rotu, nokritušās lapas švīkst zem kājām un ar biezu segu apklāj revolucionāru kapus.

Kā gan Gausi izskatās šodien? No bērnības viņš atceras tikai divas bruģētas ielas: Mogiļevas un Garo. Pa tām labprāt pabraukājās ekipāžā ispravņika kungs, lielākais priekšnieks visā apriņķī. Gausos vēl uzturējās stanovojs pristavs jeb lauku policijas iecirkņa priekšnieks un iecirkņa uzraugs, kura padotībā bija četri gorodovoji jeb policisti. 1917. gada vasarā, kad Ļova ar brāli atgriezās dzimtenē no emigrācijas, Gausos vairs nebija ne ispravņika, ne iecirkņa uzrauga, ne stanovoja pristava.

Drīz pēc padomju varas nodibināšanas tēvu ievēlēja tautas tiesā par piesēdētāju, vēlāk par tautas tiesnesi. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņš sēdēja tiesā, un pamāte Ļuba sūdzējās Ļoviņam, ka tēvu reti redzot. Kad Ļova pēdējoreiz bija aizbraucis Gausos, viņš nesastapa tēvu mājās un devās uz tautas tiesu. Todien pilsētiņā bija izsludināta vai nu kazu pārreģistrācija, vai veterinārā apskate. Visi gāja nez uz kurieni ar savām kazām, un tas izskatījās kā dīvaina demonstrācija. Tiesā izskatīja krimināllietu, tēvs lūdza Ļovu uzgaidīt zālē. «Nu, ko tad, pagaidīšu,» Ļova bija ar mieru. «Tikai pie viena nenotiesājiet arī mani…» Tiesas sēdes laikā tēvs brīdi pa brīdim palūkojās uz zālē sēdošo dēlu, vēroja un nepacietībā dīžājās savā tiesneša sēdeklī ar augsto.ozolkoka atzveltni, kurā iegriezts Padomju republikas ģerbonis, kas iezīmē republiku, kuras vārdā tiesa tiesā …

Ļova toreiz mācījās kara akadēmijā, iznesīgi valkāja gluži jaunu uniformu un, -godīgi atzīstoties, bija pārliecināts, ka no viņa — no sarkanā oficiera ar teicamu stāju neviens nevarēs ne acu novērst. Taču Gausos pēc

kara ar baltpoļiem bija izvietota Kikvidzes vārdā nosauktā divīzija — un vietējām jaunkundzēm bija ar ko dejot piešu šķindoņas pavadījumā un bija ar ko precēties, negaidot atbraucējus kavalierus …

Un 1927. gadā, kad tēvs nomira, Ļova bija tāltālu ārzemēs, no kurienes viņam nebija ceļa uz mājām, un viņš nevarēja aizbraukt uz bērēm. Daudz ūdeņu kopš tā laika aiztecējis Svojevolkā, vēl vairāk Basjas upītē, vēl vairāk Proņā, kurā Basja ietek, vēl vairāk Sožā, kurā ietek Proņa, vēl vairāk Dņeprā, kurā ietek Soža…

Vai maļ tur vēl dzirnavas, vai tās plakšķina ar sava vecā rata spārniem nesteidzīgo upītes ūdeni? Un cik daudz miltu tās kopš tiem laikiem samalušas? Mēdz sacīt: samals graudus — būs milti. Bet ja nav ko malt? Viņš atceras nabadzīgos ļautiņus, kuriem graudu pietika tikai līdz Ziemas svētkiem, nebija vairs ko vest uz dzirnavām. Savēlija tēvs stāstīja, ka viņu sādžiņā senāk katru sērkociņu skaldījuši trijās daļās un sāļu ūdeni neizlējuši, taupījuši, vārījuši tajā kartupeļus vairāki lagi. Uz četriem bērniem mājā bijis viens mēteļuks un viens puskažoks, un, kad jaunais Davidovs precējies ar nākamā Savēlija māti, tad kāzas nosvinējis zābakos, ko tādam gadījumam aizdevis kaimiņš.

Vai Savēlijs vēl dzīvs, un kāds ir viņa liktenis? Kad 1917. gada nogalē Gausos izveidojās Pilsētas strādnieku padome un deviņpadsmitgadīgais Ļevs Maņēvičs kļuva par tās priekšsēdētāju, Savēlijs viņam cītīgi palīdzēja, braukāja līdzi uz mītiņiem: veco ķēvīti Lauci jūdza droškā.

Gribējās domāt, ka .Savēlijs ir izsities ļaudīs, ieguvis izglītību… Bet varbūt arī Savēlijs Davidovs ir kļuvis par Sarkanās Armijas virsnieku? Vai Kikvidzes vārdā nosauktā divīzija ilgi stāvēja Gausos? Savēlijs sapņoja kļūt par kavalēristu, varbūt sava ietekme te bija vecajai draudzībai ar plušķaino berīti Lauci…

Vai fronte ir pagājusi secen, vai arī karš uzgāzis pilsētiņai bumbas un lādiņus? Gausos maz mūra ēku, vairums koka māju, mājiņu un mājeļu. Ja Gausus aizsvilinātu ar degbumbām, pilsētiņa ātri pārvērstos par vienlaidu ugunsgrēku. Jādomā, ka ūdensvads vēl nav ierīkots un tur, kur mājas lielākas, ūdeni arvien vēl pieved. Bet cik mucu ūdens līdz ugunsgrēkam spēj atvest Savēlija tēvs un citi ūdens vedēji? Etjēns atceras,

kā savā laikā «sarkanais gailis» skrēja pa koka celtņu jumtiem, — vējainā laikā izdega gari ēku posmi_, kad degošu salmu vīšķi, karsta vēja nesti, pārsviedās no jumta uz jumtu. Bet vietējie ugunsdzēsēji bezpalīdzīgi skraidīja ar tukšiem spaiņiem, ar nožēlojami vieglam un sausām ugunsdzēsības šļūtenēm… Tiesa, Gausos nemēdz būt tik stipru vēju kā šeit, Santo Stefano salā. Tomēr, ūdens neaplieta, uguns nerimst, kamēr nav sadedzis viss, kas vien māk degt. Salīdzinājumam varētu iedomāties Šādu ainu: ja ergastolo būtu būvēts nevis no akmeņiem, bet no sausiem kā pulveris baļķiem un ja ergastolo degtu, un ja ugunsgrēku mēģinātu apdzēst, lūk, ar šo ūdeni, ko katordznieki stiepj kalnā mucās un muciņās …

105

Viss cietums uzzināja, ka bēglis slēpjas Ventotenes salā.

Naktī kāds no Skončifjo klints puses pienācis pie bākas un no tumsas saucis:

—    Hei, klausieties! Es izbēgu no ergastolo. Dodiet man ēst, kamēr vēl neesmu nomiris badā. Nolieciet ēdamo apgāztajā laivā. Es izbēgu no ergastolo!…

Sargi ar suņiem otrreiz pārcilās uz Ventotenes salu un sāka tur vispārēju kratīšanu. Navl Sardzes priekšnieks bļāva, ka velti gan tagad katordzniekiem pie kājām nepiekaļot dzelzs bumbas. «Mums nebūtu jācieš tādu bēgļu dēļ!» Sis Supa bija pieredzējis lapsa, viņš deva pavēli — visiem dzinējiem atgriezties uz Santo Stefano. Viņš saprata, ka kāds no izsūtītajiem viņus izjokojis. Varbūt patlaban par kavalieri Supu jau smejas ne vien Ventotenes salā, bet Neapolē un Romā?

Sargi bija ļoti noskaitušies. Izsūtītie un iedzīvotāji Ventotenes salā par viņiem zobojās, priekšnieki uz viņiem kliedza, un tad vēl viņiem palīgā bija izsaukti karabinieri. Kāds negods!

Starp ieslodzītajiem izplatījās baumas, ka bēglis nogalināts, bet sargi tikai izliekas viņu meklējam. Kertners šo versiju apgāza. Viņi neiedrošināšoties izrēķināties ar bēgli klusībā, jo meklēšanas gaitai sekojot ministrs; varbūt arī pats duče tiekot informēts par notikumiem ergastolo.

Santo Stefano radās jauni pierādījumi: Verdes sakņu dārzos atkal konstatēja sakņaugu zudumu.

Supa pareizi secināja, ka bēglis, domājams, slēpjoties kādā aizā vai alā, bazalta klinšu pakājē jūra to bija iegrauzusi ļoti daudz. Var paslēpties arī ūdens apskaloto piekrastes akmeņu plaisās, šā vai tā, bet bēglis bija nozudis gluži kā adatiņa salā, kuras platība nepārsniedz trešdaļu kvadrātkilometra.

Kuaranta Due bēguļo jau trīspadsmito dienu. Supa naktīs rīkoja slēpņus uz visām takām, kas ved no jūras uz augšējo plato.

Sargus zoboja ik uz soļa. Kuaranta Due bija viņus izmuļķojis. Ja kontrabandists kristu viņiem nagos, gadījums beigtos ar linčošanu, bēgli katrā ziņā līdz nesamaņai piekautu.

Pagāja dažas dienas, jūra aprima — Santo Stefano klints izskatījās kā ieveidota bezgalīgā zilā spogulī.

Viltīgais Supa sacīja:

—    šodien viņš izpeldēs, šodien vai nekad.

Un izdeva pavēli: naktī visiem dežurēt, neaizverot acu. Un gar krastu lai nemitīgi braukā sardzes laivas. Dežurēšot ari karabinieru motorkuteris.

Vēlu naktī, kad motorkuteris brauca ap salas ziemeļgalu, karabinieri uz kutera izdzirdēja balsi no krasta:

—    Hei, sinjori! Pagaidiet…

Kāds iemetās ūdenī un peldēja uz kuteri, peldētājam palīdzēja uzrāpties uz klāja. No cilvēka, kura pazīmes karabinieriem tika aprakstītas un kura ģīmetni tiem rādīja, bija palikusi vairs tikai ēna.

Kur tad Kuaranta Due bija slēpies? Ziņkāres dzīti, karabinieri piebrauca ar kuteri pie paša krasta — starp ragu salas ziemeļgalā un Romanella ragu ziemeļrietumos.

Klintī virs paša ūdens bija izskalota šaura ala. Apgaismoja tās iekšieni ar kabatas bateriju: pie klinšu sienas redzama sile un koka lādes vāks, sasieti ar virvi. Bet kur tad lielās «damidžane» pudeles? Kontrabandists paskaidroja, ka viļņi sadauzījuši pudeles pret akmeņiem un plosts sairis.

Viņš vāji prata itāliski un stāstīja ar grūtībām. Pa naktīm viņš kāpis augšā uz sakņu dārzu un plūpis tur «pommarole», kā viņš savā veidā kropļoja tomātu nosaukurņu. Viņš atzinās, ka tīšām nogaidījis, kamēr

laiva ar sargiem vairs nav bijusi redzama, lai padotos karabinieriem. Motorkuteris aizveda gūstekni uz Ventotenes salu. Viņam iedeva segu, lai sasildās.

Kas tad bija pamudinājis Kuaranta Dui bēgt, spert tādu soli, kas šejienes apstākļos varēja tikt izdarīts tikai galēja izmisuma brīdī? Izrādījās, ka viņam nav bijis ko zaudēt: viņš nesen uzzinājis, ka prokurors iesniedzis kasāciju, pieprasot, lai spriedums tiktu pārskatīts un beztermiņa katorgas vietā tiktu piespriests nāves sods.

No rīta Kuaranta Dui atveda uz Santo Stefano, un kvitējumā, ko karabinieriem izsniedza cietuma kancelejā, bija norādīts, ka viņš nodots vesels un neievainots. Par bēgļa notveršanu uzzināja viss cietums, iestājās vispārējas skumjas.

Vakar cietumsargi bija gatavi saplosīt bēgli gabalos, bet šodien pat pirkstu nepiedūra. Etjēns prātoja: kāpēc niknums tik ātri aprima? To nomainīja cieņa par drošsirdību. Visus — gan ieslodzītos, gan sargus — sajūsmināja kontrabandista kaislās dzīvības alkas …

Drīz Kertners, Marjāni un Lučeti kopīgi uzzīmēja notikušo bēgšanas ainu visos sīkumos. Kas gan būtu iedomājies, ka galvenā loma bēgšanas sagatavošana bijusi nevis kontrabandistam, bet viņa draugam, cirka māksliniekam, kas ari notiesāts beztermiņa katorgā par slepkavību!

Draugi sēdēja blakus kamerās, viņus kopā veda pastaigā, viņi ciemojās viens pie otra kamerā.

Cirka māksliniekam bija tāds izskats, itin kā visi cietuma spaidi viņam būtu tīrais nieks. Nekas nespēja viņam laupīt dzīvesprieku un optimismu, izsist no dvēseles līdzsvara. Tas bija ļoti kustīgs, spēcīgs, darbīgs cilvēks, tuvu pie trīsdesmit gadi vecs, smaidīgām acīm, visādu māku pratējs. Bija tikai jābrīnās, no kurienes viņa kalsnajā stāvā rodas tāds spēks! Turklāt viņš bija apbrīnojami, gandrīz pārdabiski veikls.

Tikai īsi pirms bēgļa notveršanas cirka mākslinieku ietupināja stingrā režīma karcerī. Cietumsargi atcerējās, ka viņš agrāk no maizes mīkstuma darināja galvas. Atcerējās, ka pirms trim gadiem viņš bija lieliski izveidojis Musolīni galvu ar plati atplestu muti. Tas bija pelnu trauks, un Lučeti, kuram veidotājs to uzdāvināja, ar prieku dzēsa cigaretes, iegrūzdams tās

dučein rīklē. Toreiz uzraugs pelnu trauku atņēma, bet cirka mākslinieks un Lučeti dabūja sēdēt karcerī.

Un tagad cirka mākslinieks izveidojis divas galvas — kontrabandista un savu. Maizi šim nolūkam pircis cietuma veikalā. Kantorī nozadzis krāsainos zīmuļus un prasmīgi izkrāsojis sejas. Pēc sanitārās dienas, kad notiek vispārēja matu cirpšana, savācis matus un izgatavojis divas parūkas. Un pirms aiziešanas no kameras veikli izveidojis lelli — it kā cilvēks gulētu uz sāniem, ar seju pret sienu. Tāda pati lelle nogūlusies uz sāna, ar seju pret sienu, arī blakus kamerā.

Cirka mākslinieks apgādājies ar mūķīzeri, kuru tam pēc zīmējuma izgatavojuši viņa drauģeļi cietuma mehāniskajā darbnīcā. Turpat izgatavota arī slēdzenes kopija restotajām durvīm.

Vispirms cirka mākslinieks atslēdzis savas kameras restotās durvis. Bet kā bez trokšņa lai dabū vaļā otras dēļu durvis, kuras veras tieši gaitenī? Viņam lomrt bija izdevies nospiest uz leju aizvara atsperi otro durvju inazajsi lodziņā, pa kurti tik tikko var izbāzt cauri zupas bļodiņu vai ūdens krūzi. Pēc tam ar īpašu — no tievas aukliņas sietu cilpu aizsniedzis bultu, atbīdījis to vaļā, ar roku aizsniedzies līdz atslēgai un atslēdzis to ar slēdzeni, kas bijusi atstāta atslēgas caurumā no ārpuses.

Par tādiem veikliem vīriem kā cirka mākslinieks mēdz sacīt: «Dzimis ar mūķīzeri rokā.» Turklāt visu to viņš paveicis dažās minūtēs, kamēr uzraugs, kas soļo turp urj atpakaļ pa gaiteni, atradies tālu nost no kameras.

Nu jau cirka mākslinieks varējis vērot gaitenī dežurējošo uzraugu. Līdz zināmam mirklim viņš turējis atslēgtās durvis pievērtas un klausījies soļu troksnī, lai zinātu, cik tālu no viņa kameras uzraugs aizgājis.

Tiklīdz uzraugs pagājis nostāk, cirka mākslinieks aši un bez trokšņa noņēmis priekškaramo atslēgu savām durvīm. Jau iepriekš viņš tālredzīgi ielējis eļļu atslēgas caurumā, ieeļļojis visas atslēgas un bultas — nekādas skrapstēšanas.

Tiklīdz uzraugs bijis izliektā gaiteņa tālajā galā, cirka mākslinieks izlavījies no savas kameras, aizslēdzis no ārpuses dēļu durvis ar abām atslēgām, aizla-

vijies pie kaimiņa kameras, vienas pēc otrām atslēdzis abas durvis, izlaidis kaimiņu, tam līdzi izgājis pats un aizslēdzis ārējās durvis.

Tā nu pie abu kameru durvīm karājas noslēgtas priekškaramās atslēgas, bultas aizbultētas. Var cerēt, ka nakts apgaitās, kad sargs pārbaudot iet gar durvīm ar laternu, viņu nozušana paliks nepamanīta.

Viņu rīcībā ir visa nakts līdz rīta apgaitai, līdz parašu iznešanai, ja tikai izdosies izbēgt no ergaslolo, kamēr manīs, ka viņu nav, un sāks vajāt.

Abi bez trokšņa aizlavījās līdz kāpnēm. Viņu kameras atradās pirmajā stāvā, bet, lai izkļūtu no ēkas, vispirms vajadzēja tikt uz jumta. Ieklausīdamies sargu soļos, bēgļi laimīgi uzkāpa otrajā stāvā, pēc tam trešajā. No augšējās galerijas nojumes apakšas viņi uzrāpās uz jumta, aizgāja pa to līdz citadeles malai, kur bija ūdens notekcaurule..

Caurule izbeidzās ap divi metri no zemes, tomēr abi nolēca laimīgi. Tagad viņi atradās cietuma ārējā pagalmā. Vēl bija jātiek pāri augstajam mūrim, kas iežogoja citadeli. Viņi atkal rāpās pa ūdens notekcaurulēm — vispirms uz augšu, pēc tam uz leju — un bija ārā no ergastolo. Ātrāk, ātrāk uz leju, pie jūras!

Bēgļi cerēja dabūt uzņēmēja laivu, kuru glabā pie klints piegulušā šķūnīti, neliela līcītī.

Cirka mākslinieks nebija aizmirsis paņemt līdzi mūķīzeri un atmūķēja šķūnīša atslēgu. Noderēja arī sveces galiņš. Laiva bija pieslēgta resnā ķēdē, nācās lauzt vēl vienu atslēgu.

Un tikai tad bēgļi ar šausmām pamanīja, ka stūres un. airu laivā nav. Pārmeklēja visus kaktus — nav. Tātad airus nes augšā, uz kantori, kur tie nepieejami. Nu bija skaidrs, ka aizbraukt ar laivu nav Iespējams.

Cirka mākslinieks izmisis atteicās no visa nodoma, bet kontrabandists nolēma bēgt arī bez laivas: viņš nebaidījās arī no peldēšanas maratona. Kontrabandists pārģērbās laivinieka drēbēs, kas turpat šķūnītī karājās, un bijušie kaimiņi šķīrās.

Tagad cirka māksliniekam vajadzēja pa to pašu ceļu atgriezties kamerā. Protams, ja viņu notvers, bez stingrā karcera neiztiks. Taču pagarināt soda laiku tādam, kam beztermiņa katorga, nav iespējams!

Neaptverami, kā cirka mākslinieks spēja pārkļūt pār

augstajiem mūriem un nepamanīts ielavīties savā kamerā! Vēlāk viņš pastāstīja, ka esot uzrāpies pa citadeles mūra sienu, turēdamies pie zibeņnovedēja vara stieples. Parastais mirstīgais nebūtu spējis uzrāpties uz jumta un nolaisties gar sienu ne pa stiepli, ne pa skavām, ne pa ūdens notekcaurulēm.

Cirka mākslinieks iekļuvis savā kamerā, no iekšpuses aizslēdzis atslēgas un bultas, aizdarījis durvju lodziņu un noslēdzis to ar bultu, izjaucis lelli, sadrupinājis masku, saplēsis lupatās parūku, iemetis to parašā un licies gulēt.

Parastajās stundās notikušas nakts pārbaudes. Uzraugs naktī vairākkārt pārliecinājās, ka gan cirka mākslinieks, gan kontrabandists guļ.

Bet no rīta cirka mākslinieks ieklausījās saceltajā kņadā un lūdza dievu, lai draugam veiktos: kaut jel būtu izbēdzis!…

Taču pat tad, kad cietumsargi atcerējās pelnu trauku «dučc» un cirka mākslinieku iesēdināja stingrajā karceri, kāds viņam arī tur piegādāja visus jaunumus par kontrabandista meklēšanas norisi.

Etjēns divas nedēļas dzīvoja šā notikuma iespaidā. Un arī pēc tam, kad bēgli notvēra un aizveda uz Triestu, kur vajadzēja notikt jaunai iztiesāšanai, Etjēns arvien vēl uztvēra un dzīvoja līdzi visām bēgšanas peripetijām. Aizkustināja kontrabandista dzīvīgums, viņa izmisīgā cīņa par brīvību. Un jāņem vērā, ka kontrabandistu neiedvesmoja nekādi sabiedriski ideāli.

Un, ja jau zirgu zaglis un slepkava tā cīnās par savu dzīvību, kādas tad tiesības Etjēnam, kurš ir atbildīgs cīņasbiedru priekšā, antifašistu priekšā, — kādas gan viņam tiesības nolaist rokas un atsacīties no cīņas par savu dzīvību?

Viņam ir tādi pienākumi, kādi kontrabandistam nav ne sapnī rādījušies! Un tomēr kontrabandists ir parādījis Etjēnam izturības un dzīvīguma paraugu…

Tajās dienās palīdzēja Marjāni.

—    Kad tev ir ļoti slikti, tad atceries mani, savu draugu, kuram klājas vēl ļaunāk, — Marjāni sacīja, noliecis galvu. — Visbriesmīgākais manā liktenī ir tas, ka pēc manis neviens neilgojas. Neviens nejūt manu prombūtni. Neviens vaļas dzīvē mani negaida. Vai tu zini kādu vēl bēdīgāku likteni? Es tāda nezinu …

Un tūdaļ pat Marjāni ķērās pie franču grāmatas. Agrāk Etjēns bija mācījis viņam franču valodu, un tagad Marjāni pārmeta savam skolotājam: viņš galīgi aizmirsis savus pienākumus! Kur tas der?! Etjēns samulsa — un līdz pašam vakaram sarunājās ar Marjāni tikai franciski, kā sen bija norunājuši; pienākuma apziņa palīdzēja Etjēnam pārvarēt dvēseles krīzi.

Etjēnam ari agrāk bija gadījušās līdzīgas apātijas lēkmes. Jau izmeklēšanas laikā un vēlāk — Kastelfranko viennīcā viņam kalendārs pēkšņi zaudēja jebkādu nozīmi. Nē, toreiz šīs apātijas lēkmes vēl nebija tik stipras. Tamdēļ jo vairāk viņš nedrīkst sev atļaut tādu dvēseles nespēku tagad, kad dzimtajā zemē un dzimtajās debesīs līst asinis; pat katordznieka tērpā viņam jāizturas kā kareivim, kas kritis gūstā, kā kareivim, kuram nav un nevar būt demobilizācijas…

Tikai tad, kad vēstules vairs nepienāca, Etjēns saprata, cik ārkārtīgi nepieciešamas tās bija, jo saistīja viņu ar dzīvi. Un, kaut arī viņš pats vairs vēstules negaida, viņa pienākums ir paturēt prātā pastu piegādājošā tvaikoņa pienākšanas dienas.

«Santa Lučiai» ir vecīgi nevarīga, aizsmakusi sirēna, tomēr tā satricina metru biezās citadeles mūra sienas — ar tik lielu nepacietību ergastolo iemītnieki gaida šo kuģi. Tas atved prieku kaimiņu kamerās, un Etjēns neiedrošinās palikt vienaldzīgs, dzirdot šīs sirēnas signālu, kas atskan pie salas divreiz nedēļā.

Etjēnam kauns par vārdiem, ko viņš nesen izmisumā bija pateicis draugam Marjāni:

—    Dzīve gara, bet nāve īsa, tāpēc no tās nav jābaidās.

—    Gadās arī ilga nāve, — Marjāni iebilda. — Pēdējās dienās man netīk tava uzvedība un tavs noskaņojums. Vai tu esi pārliecināts, ka dzīvo, nevis lēni mirsti?

Šodien šie rūgtie-Marjāni vārdi atkal ieskanējās Etjēnam ausīs, viņš izsauca sardzes priekšnieku un lūdza, lai viņu norīko darbā kopā ar kriminālajiem. Sardzes priekšnieks piekrītot pamāja ar galvu: viņš sūtīšot Činkvanto Cinkvi uz sakņu dārzu.

Etjēns ar nepacietību gaidīja iespēju pastrādāt sakņu dārzā, bet pagaidām atkal ar prieku gāja pastaigā. Tur, cietuma pagalmā, akmens plātņu spraugās auga bazilikas — ēdams augs, kas pasargā no cingas.

Kādreiz Baku tādu augu pārdeva kā garšvielu pie gaļas, bet tur to dēvēja citādi. Kāpēc tad tagad viņš iet bazilikām garām? Kāpēc neliekas zinis par tik dziedinošu zāli, kad sākas cinga?

Tajā dienā pēc liela pārtraukuma Marjāni ieraudzīja Činkvanto Cinkvi ar grāmatu rokā: tā bija veca spāņu valodas mācību grāmata.

Pilnīgai Etjēna izdziedināšanai palīdzēja «Santa Lučia». Vai gan Etjēns varēja iedomāties, ka tik pazīstamais sirēnas signāls šodien attiecas tieši uz viņu? Ar rakstāmmašīnu rakstīta un Džanīnas rokas parakstīta atklātne no Milānas darīja zināmu, ka Konradam Kertneram uz ergastolo kantori izsūtīts čeks. Tas esot parāds, ko viņam pienācies saņemt pēc kāda veca vekseļa; firma «Brāļi Plazeti» minēto vekseli ar novēlojumu daļēji apmaksājusi. Dvīņubrāļi ilgi kaulējušies ar šinjoni Pagaņolo, pirms izpirkuši savus vekseļus ar notecējušu termiņu par ceturtdaļu no nominālās vērtības, tāda kārta izvairīdamies no atklāta bankrota.

Etjēna uzmanību atklātnē visvairāk saistīja teikums: «Nesen pie manis ciemos bija Jūsu māsa Anna.» Tātad jāatceras, ka viņam ir radusies māsa. Un atklātnes nobeigumā Džanina draudzīgi rakstīja:

«Lūdzu Jūs nezaudēt cerību uz nākotni, šī vispārējā cerība ļoti pamatota. Esiet vīrišķīgs cīņā pret slimībām, kad tās Jūs sarūgtina…»

Vēlāk tvaikonis atveda viņam vēstuli no Turīnas. Aploksnē, uz kuras nebija uzrādīta sūtītāja adrese, bija ielikta fotogrāfija: skaista jauna sinjora ar bērniņu uz rokām un laimīgs jaunais Renato. Etjēns uzreiz pazina Ornellu! Te viņa vēl daiļāka nekā vecajā ģīmetnē, ko savā laikā Etjēnam uzdāvāja viņas līgavainis. Goda vārds, Kertneram par sakarnieci darbojusies pati Madonna!

Ne mazāk iepriecināja fotogrāfijas otrpuse, kaut arī tā bija tukša, nekas tur nebija rakstīts, tikai uzspiests zīmogs: «Fotoateljē «Momento».»

Etjēns zināja, ka paralizē ar lielām grūtībām un-reti padodas ārstēšanai, un priecājās, ka, šķiet, ir izdziedinājies no dvēseles paralīzes.

Kabotāžas tvaikonis «Santa Lučia»— 450 tonnu . tilpuma — braukāja šajos ūdeņos gandrīz kopš gadsimta sākuma. Tvaikonis kļuva arvien lēnāks, jau slimoja ar vecīguma aizdusu, taču arvien vēl nelikās miera guļā. Visus ilgos gadus «Santa Lučia» vadīja kapteinis Kozimo Simeone, un viņi novecoja reizē. Laiks bija nosudrabojis Kozimo Simeones allaž īsi apcirptos matus, taču pats Simeone arvien vēl bija jauneklīgi kustīgs, ar skanīgu balsi un vienmēr laipns.

1943. gada 19; aprīlī, kad tvaikonis gāja pa ierasto ceļu no Gaetas uz Ventoteni, tam uzlidoja amerikāņu bumbvedēji. Pēdējās dienās tie bieži riņķoja virs saliņām, virs piekrastes, tomēr nevienam nenāca prātā, ka tie par savu mērķi pēkšņi izvēlēsies «Santa Lučiu». Bet, vai nu bumbvedējus samulsināja kuģa vecīgais lēnīgums, vai arī kuģi pasargāja migla, kas gūlās zemu virs nemierīgās jūras, «Santa Lučia» paglābās no bojā ejas.

Anku visu pārējo pasažieru pulkā aizvadīja no klaja tilpnē, bet tur bija vēl baigāk. Tumsā šķita, ka lidmašīnas visu laiku atrodas virs galvas, nav redzams, ka lidmašīnas atkal netrāpa mērķi, nav redzams milzīgais ūdens mutulis, kas uzšļācās gaisos kuģa pakaļgala; tilpnē ik reizi bija pārliecināti, ka bumba trāpījusi tieši kuģim.

Kad pasažieri nokāpa Ventotenes piestātnē un sajuta zem kājām cietzemi, ikkatrs uzskatīja sevi par augšāmcēlušos.

Anka izlūdzās naktsmāju pie vientuļas pavecākas sievietes, kura lāpīja zvejas tīklus.

Pirms sūtīšanas šajā tālajā ceļojumā Anku pienācīgi noinstruēja. Runāt ceļā tikai itāliski, nebaidoties vācu akcenta: pēc pases viņa šā brauciena laikā ir austriete Anna Kertnere. Atļauju tikties ar brāli Konrādu viņa pret lielu kukuli dabūja tieslietu ministrijā.

Ankai sacīja, ka visi vajadzīgie papīri būšot pie sardzes priekšnieka Supa. Tomēr ierašanās pie Supa otrā rītā beidzās neveiksmīgi: atļaujas nav. Varbūt noticis pārpratums un atļauja nosūtīta ergastolo direktoram? Rīt līdz vakaram viss noskaidrosies.

Anka atrunājās ar laika trūkumu un lūdza atļauju

tūlīt aizbraukt uz Santo Stefano, jo vairāk tāpēc, ka jūra šodien rāma un nav zināms, kāds laiks būs rīt vai parīt, bet viņa cieš no jūras slimības.

Supa atbildēja, ka brauciens uz Santo Stefano iespējams ar diviem nosacījumiem: ja viņa.noīrēs laivu uz sava rēķina un būs ar mieru, ka viņai uzliek roku dzelžus. Pagaidām, kamēr oficiālas atļaujas nav, viņu nevar uzskatīt par atbraukušu uz tikšanos ar katordznieku un uz viņu attiecas režīms, kāds Santo Stefano salā skar visus nepiederīgos.

Ilgi nedomājot, Anka pieņēma Supa noteikumus un drīz jau sēdēja Santo Stefano cietuma kancelejā.

Diemžēl tieslietu ministrijas atļaujas nebija ari šeit. Anka lūdza atļauju sagaidīt Santo Stefano salā kuģa «Santa Lučia» nākamo braucienu un nākamo pasta sūtījumu. Cietuma direktors lūgumu noraidīja — viņam neesot tiesību turēt salā nepiederīgu cilvēku. Tajā pašā laivā Anku ar saslēgtām rokām aizveda atpakaļ.

Pēc tam kad Auka atgriezās Ventotenes salā tukšā, Supa kļuva nepielūdzami stingrs. Viņai šeit atļauts uzturēties tikai līdz pirmā tvaikoņa atiešanai. Anna Kertnere šajā laikā atradīsies mājas arestā, bez tiesībām parādīties uz ielas. Noteikumu pārkāpuma gadījumā sardze būšot spiesta ieslēgt viņu roku dzelžos un arestēt.

Bija paredzams, ka te būs jāpavada trīs dienas, kamēr «Santa Lučia» atkal pienāks Ventotenē, aizies līdz Pončo, atgriezīsies no turienes un tikai tad dosies atpakaļ uz kontinentu.

Vienīgais, ko Supa Cinkvanto Cinkves māsai apsolīja, — tūdaļ izskatīt pastu, ko atvedīs «Santa Lučia», lai lūdzēja neizmainītos ceļā ar nokavējušos atļauju, ja tā pienāktu.

Agrā 24. aprīļa rītā «Santa Lučia» pienāca no kontinenta un aizgāja uz Pončo salu. Ankas rīcībā līdz atceļa braucienam bija aptuveni piecas stundas. Atļauja diemžēl nepienāca. Anka mēģināja nodot brālim paciņu un tika noraidīta. Viņa lūdza sardzes priekšnieku Supu pieņemt naudu nodošanai cietuma veikalā un ieskaitīšanai brāļa rēķinā — arī šis lūgums tika noraidīts. Supa sacīja, ka viņam neesot tiesību pieņemt naudu, tāpat kā paciņu, tāpēc ka Annu savā laikā pats ieslodzītais nav uzrādījis savu tuvo radinieku skaitā.

Anka atvadījās no viesmīlīgās saimnieces — tīklu lāpītājas un ar policijā nepieņemto paciņu rokās devās pa stāvo, kāpnēm līdzīgo ieliņu uz kuģu piestātni. «Santa Lučiai» kuru katru brīdi vajadzēja pienākt krastā.

Ar lielām grūtībām Anka nopirka bijeti atceļam. Nācās griezties pēc palīdzības pie karabiniera, kas dežurēja piestātnē. Biļešu kasi bija ielencis nemierīgs pūlis. Bumbvedēju uzlidojumi bija sacēluši salas iemītniekos paniku, un kuģa pienākšanu no Pončo piestātnē gaidīja vairāki simti cilvēku. Visi steidzās evakuēties uz kontinentu.

Piesardzīgas balsis tajās dienās brīdināja kapteini Simeoni par braucienu bīstamību, bet viņš atrunājās, ka dienas laikā kuģeļa pasvītroti privātais siluets un lielais vecums esot redzams katram lidotājam un stūrmanim, ja vien amerikāņu bumbvedēju ekipāžas esot komplektētas no redzīgiem, nevis no akliem. Un viņu uzlidojums, kas noticis pirms dažām dienām, esot zināmā mērā piedodams, jo amerikāņi bombardējuši miglā. Viņi noteikti zinot, ka «Santa Lučia» neesot paredzēta militāriem pārvadājumiem, zinot, ka Ventotene un Pončo ir salas, uz kurām izsūta trimdā fašisma naidniekus, bet Santo Stefano salā ir katorgas cietums.

—    Turklāt man nav tiesību pārkāpt braucienu sarakstu, — Koziino Simeone allaž piezīmēja, it kā nobeigumam bulu pataupījis visnopietnāko argumentu.

Un, lūk, kad «Santa Lučia» jau tuvojās Ventotenei, kad līdz piestātnei nebija vairāk par kilometru, uzlidoja divi torpēdu nesēji.

Piestātne vienā mirklī palika tukša, gaidītājus itin kā vējš aizpūta, visi salīda piekrastes klintī izdobtajās alās un grotas; Anka ar savu noraidīto paciņu bija aizkavējusies piestātnē un visu redzēja.

Pirmā torpēda aizlidoja garām mērķim, uzšļāca gaisos spulgojošu ūdens stabu, un kuģis stipri sasvērās uz sāniem. Otra torpēda trāpīja tieši kuģī, tā korpuss pārlūza pušu. Otrais torpēdu nesējs lidoja tik zemu, ka tā stūrmanis, ja vien gribējis, droši varēja saskatīt uz klāja pasažierus.

«Santa Lučia» pat nepaguva iedarbināt savu vecīgi aizsmakušo sirēnu.

Slīkstošajiem palīgā izgāja motorkuteris, vairākas laivas. Taču no deviņdesmit pasažieriem izglābās četri. Tie peldēja, turēdamies pie drazām. Viens no četriem peldētājiem bija kapteinis Kozimo Simeone, ievainots krūtīs. Piestātnē atveda bijušo trimdinieku ar norautām kājām, matrozi ar asinīm noplūdušu seju un vēl kādu.

Ja tvaikonis Ventotenē būtu pienācis mazliet agrāk un uzņēmis turienes pasažierus, upuru skaits būtu piecreiz lielāks.

Pēc tam kad Anka no tīklu lāpītājas bija jau atvadījusies, viņa pie tās nodzīvoja vēl dažas dienas, gaidot iespēju aizbraukt. Aizbrauca ar burinieku.

Pirms aizbraukšanas Anka izprātoja, ka atļauja tikties ar brāli tomēr var vēl pienākt. Jāšaubās, vai kukuļņēmēji tieslietu ministrijā izrādītos tik pārāk negodīgi. Ikviens kukuļņēmējs, kam ir pašcieņa, cenšas solījumu izpildīt, lai netiklu izdaudzināts par parastu blēdi un nezniidclit klientūras uzticību. Bet gadījumā, ja atļauja pienāks, Konradmn Kertneram būs tiesības saņemt gan paciņu, gan naudu, ko māsa sūtījusi. Tāpēc Anka devās uz pastu, nodeva paciņu un naudu nosūtīšanai brālim …

Tajā stundā pasta ļaudis bija apbēdinājusi tikko saņemtā telegramma. Neapolē no ievainojumiem miris kapteinis Kozimo Simeone, — no šejienes viņš aizvešts ar speciāli atsūtītu hidroplānu.

Nākamajā dienā pēc Ankas aizbraukšanas ar burinieku uz kontinentu cietuma direktors Stanjo izsauca Cinkvanto Cinkvi pie sevis.

—    Vai jums ir māsa?

—    Jūs domājat Annu? — Etjēns mazliet apmulsa, jo pirmajā mirklī neatcerējās Džanīnas atklātni.

—   Jā, Anna Kertnere.

—    Tā mana vecākā māsa.

Cietuma direktors izsacīja nožēlu, ka neesot notikusi tikšanās ar māsu. Viņa nesen bijusi Ventotenes salā, bijusi arī šeit, Santo Stefano salā, lūgusi atļauju tikties. Taču tieslietu ministrijas atļauja pienākusi tikai šodien, kad māsa jau aizbraukusi atpakaļ uz kontinentu.

Iepriecinot direktors paziņoja, ka uz Cinkvanto Cin-

kves vārda no māsas pienākusi paciņa, kas sverot pieci kilogrami sešsimt gramu, un naudas pārvedums par 1500 lirām; naudu viņš varot izlietot saskaņā ar cietuma reglamentu.

107

Pēc sena paraduma Etjēns gāja četrus sojus uz priekšu, tad griezās apkārt, «kreiso plecu uz priekšu», atkal nogāja četrus soļus, lai atkal grieztos apkārt. Tā darīt spieda gan Kastelfranko kameras sienas, gan Santo Stefano 36. kameras sienas.

Bet tagad viņš bez griešanās apkārt varēja spert gan piekto, gan sesto, gan septīto, gan astoto, gan vēl devīto soli! Tikai tāds cilvēks, kas šķiries no šauras celles, spēj novērtēt kopējās kameras plašumu, kur neesi līdzīgs vāverei ritenī.

Sākās ar to, ka uz vaļņa, pie pašas cietuma sienas, zenītnieki ierīkoja ložmetēja ligzdu. Cik jau gadu Santo Stefano salā nebija dzirdēti šāvieni, neviens te netraucēja mežpīles, fazānus, meža zosis, slokas! Amerikāņu lidotājs drīz vien pamanīja ugunspunktu, nometa bumbu un sadragāja ložmetēju.

Kopš tās dienas amerikāņu stūrmaņi vairs neatstāja cietumu bez ievērības un bez bumbu uzmešanas — acīmredzot viņi nodomāja, ka citadele uz klints pārvērsta par spēcīgu aizsardzības mezglu.

Ventotene un Santo Stefano — teicami orientieri lidmašīnām, kas lido uz kontinentu no Sicīlijas vai no Āfrikas piekrastes; šīs saliņas atrodas tieši vidū starp lielajām Iskjas un Pončo salām. Varbūt tieši tamdēļ amerikāņu bumbvedēji tik bieži parādījās virs Ventotenes un Santo Stefano? Varbūt tieši tāpēc tagad te izvietojušās hitleriešu zenītbaterijas?

Bombardēšanas visvairāk bija nobiedējušas cietumsargus. Cietuma direktors Stanjo lika pārvest visus ieslodzītos no viennīcām lielajos pirmā stāva kazemātos. Metru biezās sienas un pārsegumi padarīja šos kazemātus par solīdām patvertnēm. Viss izskatījās kā rūpes par ieslodzītajiem, bet patiesībā cietumsargiem gaisa uzbrukuma laikā no pirmā stāva bija ērtāk nobēgt ceturtās sekcijas pagrabos, drošā klusumā.

Visvairāk par bombardēšanām priecājās Lučeti. Beidzot taču ir galā viņa stingrā izolācija! Kertners un Lučeti kļuva kaimiņi, viņu cisumaisi viens otram blakus.

Marjāni ar Kertnera atbalstu nolēma kopējā kamerā politiskajiem organizēt komūnu. Kamerā salasījās tik daudz ļaužu, cik vien cisumaisu iespējams uz akmens klona novietot. Ap to laiku Santo Stefano cietumā jau bija ieslodzīti diezgan daudzi politiskie no Dienvidslāvijas, Albānijas, Grieķijas un citām valstīm. Tie bija partizāņi, antifašisti, daži nepamatoti notiesātie par spiegošanu Francijas un Anglijas labā.

Lūdza, lai uzņem politisko komūnā, arī bijušais Sicīlijas garīdznieks; tam savā laikā sagrozījusi galvu jauniņā kalpone, un viņš iejaukts slepkavībā. Lučeti bija gatavs izpildīt no baznīcas izslēgtā lūgumu, bet Marjāni bija kategoriski pretī.

Kopkamera drīz pārvērtās par trokšņainu politisku klubu, kur vētraini apsprieda jaunumus, pirmām kārtām — karadarbības gaitu. Ja ieklausītos šajās sarunās, liktos, ka kamerā sēž tikai ģenerālisimusi, feldmaršali, virspavēlnieki un štābu priekšnieki, liela mēroga stratēģi. Arī Kertners piedalījās diskusijās par kara tēmu, taču strīdos neiekarsa.

Jau pirmajā gadā un otrā gada sākumā pēc iebrukuma Krievijā, kad Hitleram un Musolīni vēl labi veicās, kad vācieši aizgāja līdz Kaukāza priekškalnei un bija jau turpat pie Kaspijas jūras, kad itāliešiem nupat, nupat vajadzēja iziet pie Volgas, Etjēnu sajūsmināja Lučeti nesatricināmā pārliecība, ka Padomju Krievija galu galā uzvarēs. Toreiz visi visapkārt atkārtoja, ka krievu sakāve neizbēgama. Etjēns nodomāja: tikai cilvēks ar stingru pārliecību nemaina savu attieksmi pret draugiem dienās, kad tiem klājas vissmagāk…

No kara notikumiem joprojām visbiežāk apsprieda vācu sakāvi pie Staļingradas. Un, kad Hitlers izsludināja Vācijā trīsdienu sēras, Marjāni sacīja: arī Itālijai vajadzēja izsludināt sēras par savu pie Donas sakauto Astoto armiju.

Sakarā ar Staļingradas kauju risinājās ilgstoša diskusija starp Kertneru, diviem dienvidslāvu ģenerāļiem un grieķu pulkvedi. Marjāni galīgi pārliecinājās, ka Kertners ir karavīrs. Civilists, turklāt komersants ne

varētu ar tik profesionālu prasmi analizēt kaujaā gaitu, taktikas un stratēģijas jautājumus.

Kertners uzskatīja: Hitlers izdarījis lielu kļūdu, sagraudams Staļingradu pirms došanās pret to triecienā. Pēc masveida bombardēšanas pilsēta pārvērtās gruvešu kaudzē, vienlaidu akmeņlauztuvē. Hitleriešiem nācās lauzt sev ceļu no nama uz namu, no drupām uz drupām. Un, jo vairāk namu sagrauts, jo vairāk patvērumu tiem, ka? aizsargājas! Ielas kļuva neizbraucamas, bet māju skeleti pārvērtās par maziem cietoksnīšiem, aizsardzības mezgliem. Krieviem tūdaļ radās neizsmeļamā daudzumā izejmateriāli aizsardzības līnijas izveidošanai, viņu rīcībā izrādījās neskaitāmi pagrabi, pazemes slēptuves, bet sagrautajos namos krievi ierīkoja no bumbām un lādiņiem pasargātus ugunspunktus; sagrautā pilsēta pārvērtās par varenu citadeli. Staļingradas sagraušana — tikai viena no Hitlera kļūdām, tai sekoja virkne citu …

Un kā Kertners gavilēja, kad izlasīja vācu pavēlniecības skābo ziņojumu par kauju pie Orlas un Kurskas un kad saprata, ka Hitlers atkal cietis lielu sakāvi!

Tagad katru fašistu sakāvi padomju frontē vai citās pasaules kara frontēs Etjēns uzņēma kā notikumu, kas nes viņam glābiņu.

Vai tā bija Staļingradas kauja, vai krievu uzvara kaujā Orlas—Kurskas lokā — tās visas bija jaunas un jaunas amnestijas, kas attiecas tieši uz viņu un saīsina ieslodzījuma laiku.

Viņa beztermiņa ieslodzījums Santo Stefano katorgas cietumā kara gaitā zaudēja savu beztermiņa jēgu. Un, ja viņš patlaban izciestu sodu ar noteiktu termiņu, viņš rūpīgi neskaitītu gadus, mēnešus un dienas, cik vēl atlicis līdz termiņam, kā viņš to darīja Kastelfranko cietumā, cītīgi uzmanīdams gauso kalendāru. Diena, kas atnesīs sagrāvi fašismam, kļūs par viņa atbrīvēs dienu. Un ir bezgala svarīgi, pilnīgi obligāti nodzīvot līdz šai atbrīvei, tāpēc ka baigāka par pašu nāvi būtu apzināšanās, ka viņš aiziet no dzīves, tik daudz izcietis pirmajā kara gadā, klausoties rūgtos frontes notikumus, un neizbaudījis Uzvaras limi.

Ciešanas, pie kurām katorga viņu bija pieradinājusi, notrula, iedomājot vien daudzo miljonu cilvēku ciešanas

karā — nogalinātos, ievainotos, nomocītos, visu zaudējušos.

Bez vispārēja rakstura pretrunām, kas skāra itin visus, kopējā kamerā liesmoja kaislas diskusijas nacionālajos ietvaros. Ķildojās savā starpā serbi un horvāti. Dienvidslāvijas karaļa Pētera piekritēji — to vadonis bija ministrs Radovanovičs (30 gadi katorgā) — ķildojās ar republikas piekritējiem, kuru vidū izcēlās doktors Serdočs (mūža katorga). Albāņi strīdējās ar dienvidslāviem par nākamo valsts iekārtas veidu, it kā viņu dzimtene jau būtu atbrīvota no fašistu jūga.

Cinkvanto Cinkve aizstāvēja marksistu pozīcijas, kaut gan par komunistu sevi nedēvēja.

Tagad, pēc Spānijas republikas sagrāves, viņam bija ērti uzdoties par antifašistu, gūstā kritušu Internacionālās brigādes virsnieku. Daži, kā pulkvedis Troili, uzskatīja viņu par Kominternes aģentu, taču retais ticēja apsūdzībai spiegošanā. Fašisma aizsardzības Sevišķais tribunāls bieži piekāra saviem politiskajiem pretiniekiem līdzīgas birkas.

Ieslodzītais Reiči — Albānijā viņam trīs reizes bija piespriests nāves sods — neslēpa, ka netic Cinkvanto Cinkves vārdiem, kad tas stāstīja par savu komersanta darbību. Un, kad Cinkvanto Cinkve norobežojās no komunistiem, Reiči ironiski pavilka uz leju apakšējo plakstiņu — vai acis viņu neviļot, viņš gribot runātāju aplūkot tuvāk.

Marjāni strīdos bija karsts, nepiekāpīgs, bet strīdi par politiskām, sabiedriskām, ekonomiskām, militārām tēmām izcēlās katru dienu.

—    Kāda formācija iestāsies pēc komunisma? — Marjāni jautāja Kertneram.

—   Jaunas formācijas nebūs, komunisms — pēdējā formācija.

—    Bet jūs taču paši apgalvojat, ka viss mainās. Viena formācija nomaina otru. Tātad arī komunisms pastāvēs tikai zināmu laiku …

—   Ja kas ir cienīgs pastāvēt mūžīgi, tad gan tieši ideālais…

Asu strīdu izraisīja kolektivizācija krievu sādžā un cīņa ar «turīgajiem zemes īpašniekiem». Marjāni uzskatīja, ka krievu boļševiku un arī viņa drauga kļūda esot nepareizā pieeja ekonomisko problēmu risinājumam.

Daudz strīdu iedegās ap Ļeņinu un viņa mācību. Marjāni Ļeņinu vērtēja no savām vecajām anarhista pozīcijām. Un atgādināja, ka itāliešu anarhistu vadonis Enriko Malatesta pēc Ļeņina nāves publicējis rakstu: «Priecāties vai raudāt?». Taču Marjāni tūdaļ piebilda, ka ar šo Malatestas rakstu viņš nekad neesot bijis vienis prātis.

Lučeti karsti oponēja savam draugam, bet veco Malatestu par pieminēto rakstu samala pīšļos. Lučeti kopš jaunības dienām dziļi lieca galvu Ļeņina ģēnija priekšā.

—    Protams, mūsu Antonio Gramši nav ko apskaust, — Lučeti nopūtās. — Un tomēr es viņu apskaužu, tāpēc ka viņš ir iepazinies ar Ļeņinu, ir sarunājies ar viņu. Esmu dzirdējis, ka tajā laikā Ļeņins jau bijis smagi slims, pie viņa nevienu nav laiduši klāt, bet ar mūsu Antonio pieļauts izņēmums… Es jau jaunībā sapņoju redzēt Ļeņinu! Vai jūs nekad netikāt viņu redzējis? — Lučeti pēkšņi ievaicājās, pagriezies pret Kertneru.

—   Nē, — Etjēns īsi atbildēja, lai nebūtu jāsaka daudz nepatiesu vārdu.

Viņam atkal nebija tiesību vaļsirdīgi atbildēt, Konrāds Kerlners nekad to nebūtu pieļāvis.

108

Tautas namā viņš nokļuva nejauši.

Pārnācis no stundām politehniskajā koledžā, viņš atrada mājās nepazīstamu viesi. Pie brāļa bija atbraucis biedrs, arī no mediķu cilts, Ļova vairs neatceras, no kurienes — vai nu no Lugano, vai Lozannas. Atceras vienīgi, ka mediķis bija iebraucis Cīrihē tikai uz dažām stundām un viņam ļoti vajadzēja tikties ar Zaķu.

Ļova zināja, ka brālis atrodas Šveices sociāldemokrātu kongresā, kur apsveikuma runu teiks Ļeņins. Ļova vairākkārt ir sastapis Ļeņinu Cirihes ielās, bet vēl biežāk pastā; zināja, kur Ļeņins dzīvo, taču nekad vēl nebija dzirdējis viņu runājam.

Ļova aizveda atbraucēju uz Tautas namu.

Ļeņins ļoti silti apsveica Šveices biedrus, runāja vācu valodā.

Ļova Joti labi uztvēra Ļeņina savdabīgo «r» un «e» izrunu, patika skaidrība, ar kādu Ļeņins pierādīja, kāpēc partija neatbalsta teroru un kāpēc reizē ar to sludina spēka pielietošanu no apspiesto šķiru puses pret apspiedējiem, kādēļ propagandē bruņotu sacelšanos.

Tā bija vēlīna 1916. gada rudens diena. Vai jauneklis varēja iedomāties, ka šī diena ienesīs lūzumu viņa apziņā, noteiks visas viņa turpmākās dzīves virzienu?

Asiņainās svētdienas gadadienā (Krievijā šo dienu atzīmēja 9. janvārī pēc vecā stila), 1917. gada 22. janvārī, Ļova jaunatnes sapulcē Tautas namā klausījās Ļeņina referātu par 1905. gada revolūciju.

Ļova labi atceras, ka Ļeņins toreiz iesāka referātu ar uzrunu: «Jaunie draugi un biedri!» Bet referāta nobeigumā pieskaitīja sevi večiem, kas varbūt nenodzīvošot līdz izšķīrējām kaujām. Bet jaunatnei būšot laime ne vien Cīnīties, bet arī uzvarēt nākamajā proletāriskajā revolūcijā!

Kopš tās reizes Ļova nepalaida garām nevienu laikraksta «Sociāldemokrāts» numuru un uzmanīgi lasīja Ļeņina publicējumus. Viņam īpaši palika prātā raksts 58. numurā «Pagrieziens pasaules politikā», kas parādījās neilgi pirms tam, kad līdz Cīrihei atlidoja pirmās vēstis par revolūciju Krievijā, par cara gāšanu.

Viņš zināja, ka Ļeņins ir aizbraucis uz Bērni, kur atrodas visas vēstniecības, zināja, ka daļa emigrantu jau rosīgi gatavojas braukšanai uz Krieviju.

Martovs nāca ar ierosinājumu braukt nevis cauri Anglijai un Francijai, jo tās lika ceļā visādus šķēršļus kara pretiniekiem, kas vēlējās atgriezties dzimtenē; viņš ieteica braukt cauri Vācijai. Ļeņins kvēli atbalstīja Martova drosmīgo plānu un sacīja: «Vācieši būs arhimuļķi, ja nelaidīs cauri uz Krieviju tos, kuri uzstājas pret karu. Esmu pārliecināts, ka viņi labprāt tam piekritīs.»

Ļova ar brāli bija to vidū, kas 9. aprīlī pavadīja Cīrihes vilcienu, ar kuru izbrauca ap četrdesmit emigrantu ar Ļeņinu priekšgalā. Stacijā nācās ilgi gaidīt, kamēr vilcienam, kas gāja uz Vācijas robežu, piekabināja speciālu vagonu «mikst».

Katrs šā vagona pasažieris deva parakstu, ka pakļausies visiem brauciena vadītāja Friča Platena rīkojumiem, ka atbildību par šo braucienu uzņemas katrs

pats personiski un ka viņam darīts zināms laikrakstā «Petit Parisien» publicētais rakstiņš, kurā sacīts, ka krievu Pagaidu valdība emigrantus, kas atgriezīšoties cauri Vācijai, draudot nodot tiesai par valsts nodevību.

Vecākais brālis nebija pazīstams ar Šveices sociāldemokrātiskās partijas sekretāru Frici Platenu, taču zināja, ka tas precējies ar krievieti, piedalījies 1905. gada revolūcijā Rīgā, sēdējis krievu cietumā, no kura cariskā valdība to atbrīvojusi pret drošības naudu, bet tagad uzņēmies pildīt partijas uzdevumu — vadīt šo braucienu. Brāļi Maņēviči zināja, ka Platens ir vienīgais Sveic.es delegāts, kurš Cimmervaldes konferencē pievienojies kreisajam spārnam un piekritis Ļeņina uzskatiem.

Drīz emigrantiem Cīrihē pienāca ziņa, ka robežstacijā Taingenā visi vagona «mikst» pasažieri Šveices muitā pārbaudīti, šķērsojuši robežu un tikpat laimīgi tikuši cauri pārbaudei pirmajā vācu stacijā Gotmadingenā.

Ļova turpināja gatavoties eksāmeniem un dzīvoja pie koledžas kopā ar skolēniem no citiem kantoniem.

Tagad viņš katru dienu pārskatīja avīzes trijās valodās, meklēja ziņojumu par Ļeņina ierašanos Krievijā.

Brāļi Maņēviči cerēja, ka viņiem izdosies izbraukt ar otru emigrantu grupu. Brauks vesels vilciens, to pavadīs Šveices sociāldemokrātiskās partijas valdes loceklis Hanss Fogels. Vācu varas iestādes bez būtiskiem grozījumiem atzina par pieņemamu jau aprīlī Friča Platena izstrādāto līguma projektu:

«1. Es, Hanss Fogels, neitrālas valsts pilsonis, pilnīgā manā atbildībā un ar manu personisku garantiju jebkurā laikā pavadu cauri Vācijai vagonus ar politiskiem emigrantiem un legālām personām, kas vēlas braukt uz Krieviju.

Braukšanas atļauja dota apmaiņas kārtībā pret vācu un austriešu civilajiem gūstekņiem un Krievijā internētajiem šo valstu pilsoņiem.

Braucēji apņemas apelēt Krievijā pie sabiedriskās domas un īpaši pie strādnieku šķiras, lai šis postulāts tiktu īstenots.

2.   Sakarus ar vācu varas iestādēm uztur

vienīgi Fogels, bez kura atļaujas nevienai personai nav tiesību ieiet vagonos, kas vienmēr būs noslēgti.

3.  Vagonos tiks ievietotas personas neatkarīgi no viņu politiskajiem uzskatiem vai attieksmes pret kara un miera jautājumiem; vācu varas iestādes nekādu kontroli neizdarīs.

4.  Fogels braucējiem pērk biļetes pēc normāla tarifa.

5.  Neviens nevar tikt no vagona izsēdināts, un nevienam nav tiesību atstāt vagonu pēc! paša iniciatīvas. Brauciens nevar tikt pārtraukts bez tehniskas nepieciešamības.

6.   Brauciena laiks no Šveices robežas līdz Zviedrijas robežai ar visām tehniskajām detaļām tiks noteikts vēlāk.

Berne — Cīrihe, 1917. gada 30. aprīlī.»

Ar šo vilcienu 12. maijā izbrauca 257 cilvēku grupa. Dienu pirms izbraukšanas Cirihes sociāldemokrāti rEintracht» zālē sarīkoja atvadu mītiņu. Runāja arī Platens, kurš tikko bija atgriezies no ceļojuma uz Krieviju, un Oto Langs, kurš pavadīs nākamo ešelonu.

Speciālvilcienu izvadija visa kolonija un daži simti Šveices biedru. Vagoni bija rotāti ziediem, vilcienam atejot, Cīrihes stacijā skanēja Internacionāle.

Brāļu Maņēviču starp pasažieriem nebija. Viņus pārcēla uz trešo — vēlāko grupu, un šis lēmums sakrita ar viņu personiskajiem plāniem, jo vecākajam brālim bija jāpabeidz darbs klīnikā, bet jaunāko gaidīja eksāmeni, bez kuriem viņam neizsniegtu diplomu.

Diezgan daudz pavadītāju sapulcējās arī 20. jūnijā, kad Cīrihi atstāja trešā emigrantu grupa — 206 cilvēki. Šoreiz pasažieru skaitā bija arī brāļi Maņēviči — vecākais ar ārsta diplomu, jaunākais ar diplomu par politehniskās koledžas absolvēšanu.

Nākamajā rītā, pēc nakšņošanas Safhauzenē, emigranti izbrauca no Šveices, šķērsoja visu Vāciju no dienvidiem uz ziemeļiem un svētdienas rītā, 24. jūnijā, laimīgi iebrauca Stokholmā …

Etjēns jau sen ir aizmirsis, cik reižu viņam un brālim toreiz nācās pārsēsties, kamēr viņi nokļuva mājās, Čausos. Viņš tikai atceras, ka ceļš bija garš un grūts.

Garām tie laiki, kad Apustulis Pēteris par savu naudu pirka kaut ko ēdamu un nesa to Cinkvanto Cinkvem uz parāda. Pašam negaidot, Cinkvanto Cinkve bija kļuvis par Vienu no visbagātākajiem cilvēkiem Santo Stefano cietumā, jo vēl pirms pārveduma no Ankas viņš saņēma 2450 liru no summām, ko bija maksājuši brāļi Plazeti, nolīdzinot vecu parādu. Sī nauda bija pārskaitīta, pateicoties Džanīnas pūlēm.

Diemžēl kopš kara sākuma liru vērtība bija stipri mazinājusies — un to pirktspēja turpināja kristies. Līdz karam par piecām lirām dienā varēja paēdināt trīs cilvēkus. Tagad par tādu naudu veikaliņā gandrīz neko nevar nopirkt. Etjēns atceras, ka 1936. gadā viens dolārs bija pielīdzināts 20 lirām, bet tagad, kā dzird, par dolāru maksājot gandrīz vai simt liru. Bet cietumā arvien vēl apgrozībā ir soldo un čentezimo, Tālab cietumnieki spiesti pirkt no uzņēmēja visus produktus mizerablos daudzumos — pa gabaliņam, pa šķēlītei, pa šķipsniņai, bet cigaretes — vaļēji, ar skaitu. Un tomēr Etjēns bija laimīgs, ka var savus draugus papildus paēdināt.

Toties jo asāk Etjēns izjuta gara barības trūkumu, cieta no informācijas trūkuma par stāvokli Austrumu frontē, no pieejamās informācijas nepilnības un melīguma.

Ieslodzītajiem joprojām bija atļauts lasīt tikai ilustrētos svētdienas laikrakstus. Dažreiz Apustulis Pēteris arī nedēļas vidū pret īpašu atlīdzību paslepus atnesa nez kur mētājoties atrastas vai nočieptas avīzes. Bet dažreiz kapelāns Anjello zem savas sutanas atnesa ari tās avīzes, kas bija aizliegtas. Kapelāns labi zināja, ka Marjāni, Lučeti un Kertners nav reliģiozi cilvēki, toties jo lielāku cieņu pelnīja viņa rūpes.

Bombardēšanas pastiprinātā briesmu izjūta dažos izraisīja sirdsapziņas mokas, tieksmi lūgt dievu, izsūdzēt grēkus. Pagraba tālākajā kaktā aiz sienas izciļņa bija novietots sols, tur kapelāns ierīkoja kaut ko līdzīgu grēksūdzes nišai.

«Cik gan smaga nasta jānes labsirža Anjello atmiņai!» Etjēns nodomāja. «Cik daudzas ļaundarības jau izsūdzējuši viņam Santo Stefano grēcinieki! Un to visu

kapelāns nedrīkst aizmirst. Bet kādus grēkus šie dievticīgie slepkavas un laupītāji izsūdz patlaban, pēc tam kad sen jau izsūdzējuši savu visbaigāko grēku? Tie ir tīrie nieki: viens «velti valkājis» Kristus vārdu, cits necienīgi izteicies par dievmāti. Bet sods par to zināms: izlasīt tik un tik Evaņģēlija lappuses …»

Nesen kapelāns balsī nolasīja bijušā apakšpulkveža — tagadējā pulkveža Mario Troili vēstuli no Austrumu frontes: vēstule skanēja drūmi kā testaments. Troili sūdzējās par krievu klimatu, par krievu ceļiem, par krievu ēdienu, par krievu raksturu, par krievu sieviešu nepieļāvību un bezsirdību un vēl par šo to. Viņš labprāt atceroties Santo Stefano. Tur vismaz neesot ziemas sala, neesot sniega un dzīvs kristietis nejūtoties visu laiku kā mērķis. Troili neticot, ka atgriezīšoties mājās. Dona —r pēdējā upe, ko viņš redzējis savā mūžā, nekad viņām vairs neredzēt ne debeszilo Neapoles līci, ne Tibras duļķainos ūdeņus. Viņš lūdzot kapelānu aizlūgt par viņa dvēseli, uz kuras gulstoties tik daudz neaizlūdzamu grēku …

Citā reizē kapelāns pastāstīja, ka Kuaranta Due, kontrabandists, kurš kopā ar cirka mākslinieku mēģinājis bēgt no ergastolo, pēc tiesas sprieduma Triestā nošauts.

Kapelāns stundām sēdēja politisko kamerā. Taču tās nebija bailes no gaisa uzbrukumiem, kas veda viņu šurp. Ieslodzītie kapelānu arvien sagaidīja ar nemainīgu laipnību, bet viņš tiem allaž pastāstīja daudz interesanta no Pontijas arhipelāga vēstures … Etjēnam ne prātā nebija nācis, ka Ventotenes sala jau mūsu ēras sākumā izmantota par imperatoru ģimeņu neiederīgu locekļu izsūtīšanas vietu. Mūsu ēras pirmajos gados uz šejieni trimdā izsūtīta Džulija, imperatora Augusta meita, vēlāk — Agripīna, Tibērija sieva, vēl vēlāk — Oktāvija, Nerona sieva. Oktāvija pārgriezusi sev vēnas, to darīt viņu piespieduši Nerona kalpi. Ventotenes salā saglabājušās greznas villas un baseina drupas, tāpat ari klintī iecirstu kāpņu atliekas. Saglabājušās senas ostas raksturīgākās iezīmes, tur vētras laikā paglābies Kaligula. Kapelāns bija gatavs stāstīt un stāstīt, ja vien bijusi auditorija …

Ergastolo ieslodzītajiem deva arvien vairāk un vairāk atvieglojumu, direktors Stanjo negribēja ar viņiem ķil

doties. Musolīni veicās arvien sliktāk, un cietumā bija jūtams apjukums. Cietumsargi nemierīgi šaudījās pa gaiteņiem, Kaktuss bija kļuvis rāms.

Cietuma administrācija pieļāva vēl vienu atvieglojumu, kad sākās gaisa uzbrukumi: novāca «vilku rīkles»; un tagad ieslodzītie stundām stāvēja pie restotajiem logiem.

Reiz Etjēns un viņa kaimiņi novēroja gaisa kauju starp vācieti un angli. Vēlāk uzzināja, ka anglis notriecis «Fokevulf-190» un tas iekritis jūrā, tomēr pirms tam vēl paspējis sašaut arī sava uzvarētāja lidmašīnu, un anglis izlēcis ar izpletni. Ergastolo visi minēja — noslīka vai izglābās? Un ar kapelānu priekšgalā lūdza par angli dievu.

Taču pa cietuma logu vērotie gadījumi un notikumi atvirzījās otrā plānā un tika aizmirsti pēc tam, kad Santo Stefano salas tuvumā parādījās kara kuģis ar Itālijas karogu.

110

1943. gada 26. jūlijā ap dienas vidu Ventotenes līcī izmeta enkuru korvete «Persefona». Gandrīz būtu noticis tā, ka tajā dienā izsūtīt») skaits salā būtu par vienu cilvēku palielinājies: uz «Persefonas» klāja atradās nogāztais Benito Musolīni.

Nebija vēl pagājusi ne pilna diennakts kopš dučes vēsturiskās vizītes karaļa villā «Savoja», kad Musolīni lūdza karali viņu pieņemt. Viktors Emanuēls bija ar mieru audienci dot, tikai lūdza Musolīni konspirācijas nolūkos ierasties katrā ziņā civilā apģērbā. 25. jūlijā pulksten 17.00 Viktors Emanuēls Trešais, Itālijas un Albānijas karalis, Abesīnijas ķeizars, gaidīja Musolīni pie ieejas pilī. Musolīni atbrauca, ģērbies tumšzilā uzvalkā, pavalkātu brūnu platmali galvā. 17.20 audience beidzās. Karalis pavadīja Musolīni līdz izejai, atvadoties sniedza roku un atgriezās savos apartamentos. Musolīni gribēja braukt projām savā automobilī, bet viņam pateica, ka tas esot bīstami,_ viņu gaidīja cits automobilis. Vadītāja sēdeklī nesēdēja vis Erkole Borato, kurš divdesmit gadu bija vadījis diktatora automašīnu, bet sēdēja karabinieru kapteinis.

Musolīni izsacīja vēlēšanos, lai viņu aizvestu uz villu Roka della Kaminata ciemā, Itālijas ziemeļos, bet viņam atteica.

No karabinieru kazarmām Romas nomalē Musolīni policijas mašīnā aizveda uz jūru. Šoreiz viņš brauca bez sava personiskā miesassarga Ridolti. Kādreiz tas jaunajam Benito bija mācījis paukošanu un jātnieka prasmi… Tagad Ridolti jau pāri par septiņdesmit gadu vecs, duče iecēlis viņu par milicijas goda ģenerāli, viņš staigāja balagāniski raibā mundierī un līdz pēdējai dienai pavadīja duči visos tā braucienos.

Jūras krastā Musolīni gaidīja motorlaiva, tā aizveda viņu pie korvetes «Persefona», un, tiklīdz Musolīni uzkapa uz klāja, kuģis izgāja jūrā un uzņēma kursu uz dienvidiem.

Santo Stefano salā jau no rīta paklīda baumas, ka Musolīni atcelts un viņa vietā iecelts Badoljo. Radio to paziņoja vakar, 25. jūlijā, 10.45 vakarā, kad ergastolo ēkā jau bija tumšs un visi gulēja. Jauno ziņu tautai pasludināja radiodiktors Džanbatisto Arista, kurš jau daudzus, daudzus gadus vēstīja valstij par dučes «slavas darbiem» un kura balsi pazina visos Itālijas nostūros. Šoreiz viņš salti nolasīja karaļa paziņojumu, viņa vēstījumu tautai, tāpat maršala Badoljo vēstījumu.

Pēcpusdienā Marjāni no visu zinošajiem kriminālajiem uzzināja, ka cietuma direktora kabinetā no sienas noņemta dučes ģīmetne un fašisma emblēmas, palikusi karājoties tikai karaļa ģīmetne. Cietumsargi noņēma no saviem mundieriem fašistiskās nozīmītes.

Spriežot pēc pēdējās radio pārraides, tauta visur gavilē. Pilsētu ielas deg lieli sārti. Sadedzina dučes portretus, sadedzina papīrus, ko stiepj no fašistiskās milicijas iecirkņiem un no fašistisko organizāciju mītnēm, sadauza dučes krūšutēlus. Tauta prasa, lai tiktu noslēgts pamiers, lai tiktu amnestēti politiskie, likvidētas fašistiskās organizācijas, prasa preses brīvību. Ziemeļitālijā vispārējs streiks. Fašistu barvedis Farinači pārģērbies vācu lidotāja uniformā un aizmucis uz Vāciju …

Bija nodoms izsēdināt Musolīni Ventotenē, bet sardze uzskatīja, ka tas būtu bīstami. Duče uz šo salu izsūtījis pārāk daudz savu ienaidnieku. Tur cieš trimdā ap piecsimt komunistu ar Teračīni, Longo, Sekju, Sko-

čimarro un Kamilu Ravedu priekšgalā. Anarhisti vēl bīstamāki, jebkurš no tiem var izvilkt no azotes bumbu.

Nē, Ventotene dučem nav piemērota vieta. Korvete «Persefona» pacēla enkuru, un Musolīni pēc dažām stundām nokāpa krastā tuvējā Pončo salā.

Viņu nometināja zvejnieku ciemā nelielā majiņa, istabā, kurā kādreiz tika turēts gūstā saņemtais etiops rass Imru, negusa Hailes Selasi Pirmā brālēns.

Musolīni bija atļauts pastaigāties pa salu, peldēties. Bet bija liegts klausīties radio un lasīt laikrakstus. Taču vēl pavisam nesen katra dučes darba diena sākās ar to, ka viņš lasīja oriģinālā slepeno aģentu un spiegu ziņojumus, kam ziedoja lielu tiesu no visa laika, kaut bija apkrauts ar darbiem pāri galvai. Pēdējā laikā duče neuzticējās pat tuvākajiem līdzgaitniekiem un bija sakoncentrējis savās rokās ārlietu, kara, flotes un aviācijas, kā arī iekšlietu ministriju …

Seit, vientulībā, ceturtajā dienā pēc izsēdināšanas Pončo salā Musolīni atzīmēja savu sešdesmito dzimšanas dienu.

Salā dzīvoja daži izsūtītie, bijušajam dučem labi pazīstami, starp tiem arī sociālists Pjetro Nenni, ar kuru kopā jau 1919. gadā Musolīni bija sēdējis vienā cietuma kamerā; uz šejieni bija izsūtīts gan terorists Tito Dzaniboni, kurš kādreiz apdraudēja dučes dzīvību, gan nežēlastībā kritušais fašistiskais preses ministrs Cezare Rosi. Visiem viņiem te negribot nācās sastapties, taču tie nesasveicinājās un nesarunājās cits ar citu.

Kapelāns Anjello Venlotenes sala satikas ar savu kolēģi padri Luidži, kura .pārziņā bija arī Pončo salas draudze. Padre Luidži stāstīja, ka, jauzdams tuvo atmaksu par visām ļaundarībām, duče negaidot kļuvis reliģiozs. Nesen viņš vēlējies izsūdzēt grēkus, bet sardze nav atļāvusi. Tad Musolīni atsūtījis padrem Luidži vēstuli un divas naudas zīmes par piecsimt lirām.

«Septītajā augustā,» Musolīni rakstījis, «aprit divi gadi kopš mana dēla Bruno nāves Pizas debesīs. Lūdzu noturēt dievkalpojumu mana dēla piemiņai, nosūtu.tūkstoš liru. Reizē nosūtu gudrā Ričioti grāmatu «Kristus dzīve». Visa Itālija var lepoties ar šo grāmatu, un tās izdošana ir pasaules mēroga notikums …»

Dvēseļu gani ilgi šķirstīja Ričioti grāmatu, lappušu malas tajā bija Musolīni piezīmju izraibinātas. Ar treknu svītru bija pasvītrota tā vieta, kur Ričioti stāsta, kā Romas zaldāti sagrābuši Kristu: blakus viņam tajā brīdī nav bijis uzticīgu draugu, un no Kristus novērsušies pat apustuļi.

Acīmredzot bija gribēts uzsvērt, ka tagadējais Musolīni stāvoklis ir analogs toreizējam Kristus stāvoklim. Šķiet, pēdējo dienu notikumi, pēkšņā (vismaz dučem) atstādināšana no varas, arests un izsūtījums trimdā deva vielu bēdīgām pārdomām, bēdīgām, taču ne visai kautrām.

8.   augusta rītā Musolīni saņēma pavēli trauksmes ātrumā, burtiski, piecās minūtēs, saposties ceļam. Laivā viņu nogādāja uz korveti «Persefona», kas atkal bija atbraukusi pie Pončo salas, lai eksduči no turienes aizvestu.

Šoreiz Musolīni izsēdināja Santa Madalēnas saliņa, ziemeļos no Sardīnijas. Karabinieru simts viņu apsargāja viņam ierādītajā villā. Atļāva lasīt, rakstīt, izsniedza grāmatas, ko viņam uz dzimšanas dienu bija atsūtījis Hitlers.

No Santa Madalēnas saliņas Musolīni pārvietoja vēl tālāk uz ziemeļiem, nometināja kalnos, Montē Korvo kalna piekājē, «Kampo imperatore» hotelī, it kā ar īpašu nolūku, lai fašistiskajam diversantam Oto Skorcēni 1943. gada 12. septembrī būtu vieglāk viņu no turienes izzagt.

111

Varētu domāt, ka naktī no 6. uz 7. septembri Santo Stefano sala ir nokļuvusi pašā frontes līnijā. Melnajās debesīs liesmo sprādzienu kāvi. Lielgabalu dārdieni un bumbu grāvieni grand tieši blakus. Kāds no cietumsargiem redzējis pie apvāršņa kara kuģus.

Mazliet vēlāk noskaidrojās, ka nekādas bombardēšanas nav bijis, bet vācieši naktī uzspridzinājuši savas munīcijas noliktavas Ventotenes salā.

Pirmā amerikāņu laiva izcēla Ventotenē nelielu desantu. Taču, tiklīdz desantnieki izlēca krastā, piesteidzās trimdinieku grupa un piedāvājās palīgos; daudzi

jau bija ar ieročiem, kas atņemti fašistiskajai milicijai, karabinieriem, cietumsargiem.

Salas visaugstākajā vietā bija novietoti smagie zenītložmetēji, saslēgti pa četri, un lieljaudas skaņu uztvērēji.

Vācu zenītnieki nezināja, ka amerikāņu desants tik niecīgs, un padevās bez kaujas. Ap astoņdesmit vāciešu ar paceltām rokām kāpa lejā no klintīm. Viņus ieslēdza četrstūrainajā policijas ēkā, kas ar saviem aizrestotajiem logiem raudzījās uz visām debess pusēm. Ap to laiku ar laivām un motorkuteriem izcēlās krastā jūras kājnieku desants.

Bet kaimiņos,. Santo Stefano salā, satraukti gaidīja jaunas vēstis no Ventotenes, skaitīja minūtes; vienotās gaidās bija sakausētas visdažādāko cilvēku ilgas un cerības.

9.  septembra dienā pie Santo Stefano piebrauca motorlaiva. Vecais paziņa Katuonio veica loča pienākumus, viņš rādīja, kur piestāt. Taču pagāja ne mazāk par stundu, iekams cietumā ienāca amerikāņu virsnieks ar dažiem jūras kājniekiem; virsnjeku pavadīja cietuma direktors Stanjo, sardzes priekšnieks, cietuma ārsts un dežurējošais uzraugs.

Entuziasms pārņēma ne vien politiskos. Kriminālie eerēja uz amnestiju, varbūt pat uz'vispārēju soda atlaidi.

Daudzi priecājās divkārši — gan par fašisma sagrāvi, gan par savu atbrīvi.

Izrādījās, ka jūras kājnieku kapteinis ir amerikānis ar itāliešu izcelsmi, viņš runāja ar stipru akcentu.

Viņš neuzticējās cietuma direkcijai un pats nostādīja katordzniekus ierindā cietuma pagalmā.

—    Politiskie — divi šo!i uz priekšu! Ārzemnieki — divi soļi uz priekšu! Visi ārzemnieki tiks atbrīvoti pirmā kārtā. Amerikāņu nav?

—    Nav!

Visus piecdesmit septiņus politiskos izsauca uz cietuma kanceleju, un pēc jautājuma «Par ko notiesāts?», pēc apcietināšanas ieganstu noskaidrošanas kapteinis ios ierakstīja to personu sarakstā, kas nekavējoties atbrīvojamas.

Kertners sarunājās ar kapteini angliski, sacīja, ka viņam esot laupīta iespēja atgriezties Austrijā, kamēr

fur nacisti, sacīja, ka esot slims un ka viņam nepieciešama Sarkanā Krusta palīdzība. Kapteinis atbildēja austrietim, ka viņam esot tiesības uz medicīnisko palīdzību kā atbrīvotam no kara gūsta. Bet, uz kurieni viņš tikšot nosūtīts, to kapteinis patlaban nežinot pateikt, to viņš noskaidrošot štābā.

Kapteinis aizveda sev līdzi uz Ventoteni pirmo atbrīvoto personu grupu. Rīt no salas aizvedīšot pārējos politiskos.

Kriminālos ieveda atpakaļ kamerās, bet politiskie, kas neaizbrauca ar pirmo reisu, savās kamerās neatgriezās: viņus vairs neieslēdza.

Ergastolo aplidoja vēsts, ka no salas aizbēdzis uzraugs Kaktuss.

Viņš baidījās no linča tiesas, zinot, ka viņam neizbēgami atgādinās finokio sīpolu saišķīti un nabaga Bepino…'

112

Ieslodzītais, kas nodzīvo līdz atbrivei, nekad neaizmirsīs to mirkli, kad viņš pirmoreiz iziet pa cietuma vārtiem.

Sākumā Etjēns pat apmulsa, sajutās nevarīgs un pārvērties par mežoni. Kopā ar Lučeti un Marjāni viņš pagājās gar cietuma mūri, trijatā viņi pasēdēja pie vārtiem. Lučeti bija pacilātā svētku noskaņā, dungoja «Garibaldi himnu».

Etjēns sāka skaitīt, aiz cik atslēgām sēdējis līdz šai svētītajai dienai. Sanāca, ka Santo Stefano ergastolo ir par divām atslēgām vairāk nekā Kastelfranko cietumā, ja vēl neskaita, ka papildu noslēgs ir pati vientuļā saliņa. Pēc kontrabandista Kuaranta Dues notveršanas Santo Stefano saglabāja tādu slavu, ka tas tiešām ir cietums, no kura pusotra simta gados nevienam nav izdevies izbēgt.

Etjēns bija atradinājies pats no sevis — no tāda, kas ir brīvs, dzīvo bez uzraudzības un kuram atļauts staigāt bez konvoja. Līdz apdullumam, līdz kāju pagurumam, līdz galvas reiboņiem viņš kopā ar abiem draugiem klaiņoja pa salu, ar ilgām lūkodamies zilajās tālēs.

Tālu, tālu visapkārt var redzēt! Dūmakā samanāms Orlando zemesraga siiuets, tur ir Gaeta, Ziemeļos no Gaetas paceļas Cirčeo zemesrags. Ar skatienu aizsniedzama ari Pončo sala, tā ir vairāk ziemeļos no Ventotenes, — aizsniedzama ari Iskjas sala dienvidos.

Šodien pūš .viegls, ļoti patīkams dienvidaustrumu vējiņš — pa pusei siroko, pa pusei levants. Tādu vējiņu allaž gaida Ventotenē, tas esot jo labs zivju zvejai.

Pirmo reizi Etjēns vērīgi apskatīja māju, kurā dzīvo cietuma direktors un citi salas varenie. Izrādās, ka pie cietuma sienas, blakus karceriem, aug citronkoks. Salā vispār aug dažas vēdekļpalmas, eikalipti un vēl kaut kādi koki, kuru nosaukumus Etjēns nezina, — visi ar it kā lakotām lapām.

Nolēma aiziet uz kapsētu — atvadīties no tiem, kas nenodzīvoja līdz atbrīvei un ir apbedīti ar numuriem. Nolikt ziediņu uz Bepino kapa.

Kas var būt skumjāks par tādu kapsētu, kur tiešā šo vārdu'nozīmē neiegriežas cilvēku soļi? Kapsētai apkārt ir dzelzs žogs, bet vārti — tās pašas standartveida restotās durvis, kādas ved visās cietuma kamerās. Pa kreisi no vārtiem akmens plātnē iekalts: «Šeit beidzas cilvēku tiesa,» — pa labi: «un sākas dieva tiesa.» Etjēns atcerējās, ka ir šā izteiciena līdzautors.

—   Nav gluži precīzi, — Lnčefti piezīmēja. — Pat uz šejieni, uz dieva, tiesu, nomirušos atnes kā bezvārda būtnes saskaņa ar cilvēku tiesu.

Paša kapsētas kaktā, nostāk no bezvārda katordzniekiem, blakus dažiem cietumsargiem, redzams Filumēnas Onorato kaps. Marjāni pastāstīja, ka tas esot kādas mātes kaps, kurai bijis atļauts satikties ar dēlu. Viņa atbraukusi salā, ieraudzījusi dēlu un aiz bēdām mirusi.

Pēdējoreiz kapsētā Etjēns bija Seviļa, kad apbedīja lidotāju Alvaresu, kuru bija notriecis kāds «čatos» vai «moska». Ek, ja cietuma rēķinā pēkšņi uz Cinkvanto Činkves vārda kādā brīnumkārtā tiktu ieskaitīta tā nauda, ko Kertners toreiz izdeva par grezno tējas rožu vainagu! Pēc vispārēja atzinuma vainags bijis lepnāks par karalisko.

Bet Lučeti, sēdēdams uz kapakmeņa, atcerējās nelaimīgo «Santa Lučia». Protams, žēl bija visu bojā gājušo pasažieru, taču visvairāk žēl to trimdinieku, ja uz kuģa

tādi atradās, kas nupat bija nodzīvojuši līdz brīvības stundai un tajā dienā brauca prom no nebrīves vietas.

Nepieraduši visi trīs pastaigā nogura un devās atpakaļ kamerā.

Kameras iemītniekus nevar ne pazīt. Smejas ari tie, kurus agrāk neredzēja pat pasmaidām; šķita, ka tie vairs neprot smaidit.

Etjēns bija pārliecināts: tiklīdz noliks galvu uz sava zāļu spilvena, tūdaļ iegrims dziļā, ilgā miegā. Taču kopkamera lika aizmirst nogurumu. Šodien pat Marjāni skandētā «Dievišķā komēdija» nelikās kā poēma par viņpasauli. Pēc tam ilgi skanēja Homēra dzīvespriecīgie heksametri.

Bet kā trūkst cietuma dienas partitūrā? Kas šodien visstiprāk griež ausīs? Marjāni un Lučeti bija vienis prātis, ka cietuma dienas fonogramma ir izmainījusies: ir kļuvis klusāk, bet tajā pašā reizē arī trokšņaināk. Trokšņaināk — priecīgo balsu dēļ, neviens negrib sarunāties čukstus, runāt pusbalsī. Bet kādi raksturīgie trokšņi pazuduši?

Un tad Kertners, bezgala apmierināts, ka viņa mīkla palikusi neuzminēta, sacīja: nav dzirdama sarūsējušo atslēgu džerkstoņa, nemitīgi neklaudz un neskrapst bultas, nečīkst eņģes, nedārd aizvari, nežvadz važas, nešķind slēdzeņu saišķis Apustuļa Pētera rokās.

Pa ilggadējam paradumam Apustulis Pēteris izsauca visus pēc numuriem, taču numuri jau skanēja ausīs pavisam citādi nekā pirms dažām dienām. Nupat, nupat to īpašnieki šķirsies no saviem numuriem uz visiem laikiem.

Laiks līdz vakara zvanam aiztecēja ātri. Marjāni bija teicamā formā, priecīgā uzbudinājumā viņš skandēja veselas nodaļas no «Dievišķās komēdijas». Viņa jūsma par dzejnieku bija bezgalīga, un tas ietekmēja klausītājus. Marjāni, tāpat kā daudzi Itālijā, nesauca Danti vārdā, bet godbijīgi teica: «Dzejnieks». Marjāni ar savu kaisli aizrāva arī Kertneru, tas jau zināja no galvas daudzus pantus,'garus fragmentus.

Nezināmi draugi, Ventotenes trimdinieki, bija atsūtījuši Lučeti mazliet naudas. Viņš nopirka cietuma veikaliņā trīs ccturtdaļlitra pudelītes kjanti, un draugi iedzēra par kopīgo brīvību.

Marjāni uzsauca tostu:

—    Par manu tēviju!

—    Labs tosts, — Kertners piekrita. — Ari par manu tēviju!

Marjāni un Lučeti ar prieku pacēla glāzītes. _

No rīta sākās rūpes par pārģērbšanos. Marjāni uzģērba krietni nonēsātu uzvalku, novalkātas kurpes, noskuvās pie cietuma bārddziņa.

Kas būtu domājis, ka ieslodzīto Činkvanto Cinkvi visus šos gadus noliktavā ir pacietīgi gaidījis uzvalks — ang]u drānas, melns ar baltām svītriņām! Uzvalks atsūtīts no Kastelfranko; nav arī kožu saēsts un ir pavisam maz valkāts, arī asins traipi sen izbalējuši. Taču — it kā citam augumam domāts, it kā to nebūtu pēc pasūtījuma šūdinājis moderns Milānas drēbnieks, bet tas būtu pirkts veikalā bez pielaikošanas un izrādījies par diviem numuriem lielāks.

Ar apaviem bija pavisam slikti, tomēr Etjēns atteicās ņemt dzeltenās sandales, ko tam centās uzdāvināt Džino: tādā gadījumā Džino pats paliktu bez pieklājīgiem apaviem.

Kuģa «Santa Lučija» bojā eja un pēdējo dienu notikumi bija pārtraukuši ergastolo apgādi. Pusdienu šodien vispār nebūs, to paziņoja Apustulis Pēteris, piebilzdams, ka par īpašu atlīdzību viņš apņemtos pagādāt produktus no Ventotenes.

Etjēns cerēja, ka viņš ar saviem draugiem būs tajā grupā, ko amerikāņi aizvedis no Santo Stefano jau šodien.

Sēdēt cietuma mūros negribējās. Atpūsties‘no restēm, kas allaž rēgojušās acīs, nešķirties no dienas gaismas! Iekārtojās uz naktsguļu sardzes telpā.

Nākamajā rītā visi, .acu nenovērsdami, lūkojās uz Ventotenes pusi. Beidzot jūras šaurumā starp abām salām parādījās motorlaiva. Jau dzirdami motora tarkšķi. Vēl ceturtdaļa stundas, un amerikāņi uznāca pa taku kalnā.

Bet kur tad tas simpātiskais kapteinis? Un kas tie civilisti, kas nāk līdzi atbraukušajam jūrniekam?

Kājnieka vietā atbrauca kapteinis jūrnieka uniformā, ar rudu bārdiņu un ļaunānvacīm. Viņš atveda atpakaļ divus dienvidslāvus, vakarējos ieslodzītos.

Jūras kapteinis stingri pārbaudīja visus politieslodzītos

tin izdarīja labojumus iepriekšējā reizē sastādītajā sarakstā. Abus dienvidslāvus atkal ieslodzīja cietumā. Tie, kaut arī ārzemnieki, tomēr notiesāti par kriminālnoziegumiem, tāpēc neliek atbrīvoti.

Kapteinis ar bārdiņu pratināja visus pēc kārtas un, pratinājumu beidzot, urbās katrā ar acīm un uzdeva standarta jautājumu:

—   Vai apsolāties nekarot pret Savienotajām Valstīm?

—   Jā.

—    Zvēriet pie Bībeles!

Turpat dežurēja kapelāns Anjello svētku ietērpā, bet Kertners pildīja tulka pienākumus.

Rudbārdis ieskatīja par vajadzīgu darīt zināmu, ka viņa tēvs esot ievērojams baņķieris, ka pirms dažiem gadiem noticis iebrukums bankas noliktavā, kur stāvot tēva seifi, un iebrukušo gangsteru bandas vadoņi bijuši itālieši. Čikāgā itāliešiem esot slikta slava. Un vispār — viņš esot audzināts stingrā privātīpašuma cieņas garā un neļaušot kriminālnoziedzniekiem izmantot amerikāņu varonības augļus Itālijas atbrīvošanas dienās. Itālijas nākamības ķīla esot stingra kārtība, likumība un privātīpašuma cienīšana. Varbūt šeit, katorgā, sēžot Čikāgas gangsteru drauģeļi?

Kertners izsacīja savu solidaritāti. Viņam, vecam komersantam, esot saprotami kapteiņa uzskati un pārliecība.

Kad rudbārdis izsauca Marjāni, tas aplamā vaļsirdībā un nevietā izrādītā taisnīgumā sāka stāstīt par seno sprādzienu kinoteātrī «Diana», Milānā, par kļūdu, kādu anarhisti toreiz pieļāvuši. Velns viņu grūda muldēt par savu jauneklības naivitāti, par privātīpašuma ekspropriāciju, par anarhismu. Kertners, tulkojot angliski, visiem spēkiem pūlējās mīkstināt Marjāni teikto, tomēr tas nelīdzēja.

—    Sprādziens? Ekspropriācija? Laba skola gangsteriem. Bīstami laist jūs brīvībā. Tik daudz upuru… Kriminālnoziegums! — amerikānis rezumēja savu spriedumu. — Es nevaru jūs izlaist…

Marjāni nobālēja, viņš bija tuvu ģībonim, bija zaudējis pēdējos dvēseles spēkus. Viņš apgalvoja, ka visus ilgos gadus skaitījies kā politiskais.

Tulks Kertners apliecināja, ka Marjāni runājot patiesību. Marjāni daudz ko būtu varējis pastāstīt rud

bārdim. Būtu varējis pastāstīt, kā savā laikā karojis ar toreizējo cietuma direktoru, fanātisku fašistu, kurš pats savām rokām iegrūstu cietumā savu māti, ja tā atsacītos salutēt ar paceltu roku, kā fašistiem pieņemts.

«Salutēt! Ne par kādiem pasaules dārgumiem!» Marjāni noraidījis priekšniecības prasību. Tolaik viņš strādājis cietuma kancelejā par rakstvedi. Sekojusi pavēle nogādāt nepaklausīgo rakstvedi atpakaļ kamerā. Divus gadus viņš nosēdējis stingrā izolācijā, bet nav aptraipījis savu godu un pašcieņu. Bet rudbārdis iedrošinās nosaukt viņu par kriminālnoziedznieku!

Taču no jūras kapteiņa sejas izteiksmes redzams — viņš nesapratīs, ko nozīmēja atsacīties celt roku fašistiskā sveicienā un ko nozīmē divi gadi stingrā izolācijā papildu visiem pārējiem gadiem.

«Ja Marjāni būtu politiskais, viņu būtu tiesājis Sevišķais tribunāls fašisma aizsardzībai.» Rudbārdis palika pie savām domām. Marjāni iebilda: kad viņu tiesājuši, tad vēl fašistiskā tribunāla nav bijis. Bet jūras kapteinis tikai braucīja rudo bārdiņu un palika pie sava ieskata. Viņš neklausījās arī tulkā. Nelīdzēja arī kapelāna aizstāvība, kaut gan tas apliecināja, ka Marjāni ir labs kristietis, kaut arī neticīgs, un nekad nav uzskatīts par kriminālnoziedznieku. Piezīme, ka Marjāni neticīgs, stāvokli tikai pasliktināja.

Marjāni jutās nomākts, aizvainots. Turklāt — rūgti bija atpalikt no Lučeti un Kertnera.

Kad jūras kapteinis uzzināja, par ko sēž Lučeti, viņš ļoti ļauni un bez mazākās humora pieskaņas sacīja:

—    Bet jūs vēl vajadzētu paturēt katorgā par to, ka nenogalinājāt Musolīni!…

Lučeti un Kertners gāja lejup pa taku pie motorlaivas, lai brauktu uz Ventoteni un no turienes tālāk.

Marjāni pavadīja draugus.

—    Es esmu politiskais, es visu mūžu esmu cīnījies pret fašismu! — viņš atkārtoja, soļodams blakus rudbārdainajam kapteinim; Marjāni acīs bija asaras.

—       Nē, jūs esat kriminālais, — amerikānis apgalvoja,

—   jūs esat nogalinājis nevainīgus cilvēkus…

Pienāca šķiršanās brīdis. Draugi apskāvās, saskūpstījās.

Jūtu uzplūdumā Marjāni noliecās un negaidot noskūpstīja Kertneram roku. Tas apjuka, mirkli palika

mulsumā, tad atbildēja draugam ar tādu pašu atzinības un mīlestības apliecinājumu.

No baznīcas izslēgtais garīdznieks, kurš arī bija no Palermo apkaimes, kur dzīvo Lučeti brālis, stāvēdams uz liela klints bluķa jūras krastā, pacēla rokas pret debesīm un aizlūdza par aizbraucējiem:

—    O, svētais dievs, mūsu tēvs, kas esi izvedis savu tautu no nebrīves, kas dodi pārtiku katrai dzīvai radībai un putniem debesīs rādi atce|u uz viņu vecajām ligzdām! Esi žēlīgs pret nabaga bāro ceļinieku Džinol Pasargā viņu no briesmām, izdziedini no slimībām, paēdini izsalkušu un paglāb no posta! Dod savus eņģeļus Džino par ceļa biedriem un aizvadi viņu laimīgi mājās!

Blakus stāvēja Amedeo Nunecs, saukts Pičirillo, — tā neapolieši dēvē maza auguma cilvēkus. Arī viņam atļāva iziet no kameras un pavadīt tos, kas atstās ergastolo uz visiem laikiem. Viņam, šim Pičirillo, šeit vislielākais stāžs — katorgā pavadīti jau trīsdesmit seši gadi. Būdams jauns puisis, analfabēts un tumsonis, viņš iesaistijies bandītu grupā, nožņaudzis veceni, aplaupījis — un izrādījies, ka tai ir tikai simt liru. Neviens nekad nav interesējies par viņa likteni, un, ja Pičirillo kādreiz tiks apžēlots, viņš paliks dzīvot Ventotenē, palīdzēs kādam saimniecībā. Viņš atvadījās no atbrīvotajiem bez skaudības. Tiklīdz cietuma pagalmā noskanēs zvans, viņš atgriezīsies kamerā, kur viņu atkal ieslēgs tāpat kā visus trīsdesmit sešus gadus…

Pirms motorlaivas atiešanas Marjāni pasauca sānis Lučeti — privātai sarunai. Dīvaini, agrāk Marjāni nekad nekādu noslēpumu no Kertnera nebija …

Tiklīdz motorlaiva atgāja no krasta un uzņēma kursu uz Ventoteni, pavadītājus aizsedza klints mala. Motorlaiva naigi šķērsoja līci, zem kura dziļi, dziļi dzelmē slēpās izdzisušā vulkāna krāteris.

Etjēns pagriezās ar muguru pret ergastolo.

«Rauj viņu sātans to cietumu, tas nav tā vērts, lai uz viņu atskatītos! Tik ilgi nomocījos…»

Bet vai var aizmirst Marjāni? Etjēns tūdaļ atcerējās, ka Santo Stefano salā paliek labi biedri, kas gaida atbrīvi, kurus vēl ilgi neatbrīvos, jo tos uzskata par krimināliem.

Etjēns steidzīgi pārgāja uz kutera priekšgalu, lai redzētu balto trijstāvu ēku uz augšējā plato, lai vēl

un vēlreiz domās atvadītos no Marjāni, no visiem nelaimīgajiem, vainīgiem un nevainīgiem, kas tur vēl palika un no kuriem uz visiem laikiem aizbrauc bijušais Cinkvanto Činkve.

Sargi cerību, mirstīgais, kas esi te ieslodzīts!…

113

Lučeti un Kertners izkāpa malā Ventotenes piestātnē un tūlīt devās meklēt simpātisko jūras kājnieku kapteini, kurš bija atbraucis uz Santo Slefano pirmajā dienā.

Viņi ilgi maldījās pa kāpņveida ieliņām. Atrada kapteini šauriem namiem apbūvētā laukumā, blakus baznīciņai, ko arī bija apņēmušas klinšu sienas; vecs pulkstenis, virs tā zvanu tornis ar diviem zvaniem, kas šaurības dēļ karājās viens virs otra.

Jūras kājnieku štābs atradās namā pie akas, kur ietecēja lietus ūdens no visiem apkārtējiem jumtiem.

Kapteinis runāja lauzītā itāliešu valodā. Kertners pārgāja uz angļu valodu. Pastāstīja par traģisko kļūdu ar Marjāni. Vai nevarētu palīdzēt?

—    Diemžēl man nav tādu iespēju. — Kapteinis noplātīja rokaš: viņš paliesi nožēloja notikušo.

Šķiet, kapteinis bija dabūjis no priekšniecības rājienu par pārāk liberālu pieeju katordzniekiem un no šā uzdevuma atstādināts.

Lučeti un Kertners jau dienā izlūdza atļauju pārnakšņot tukšajās kazarmās, bet ieradās tur tikai uz rīta pusi: klaiņoja pa salu, uzrunāja pretimnācējus, kāri klausījās ģitāras skaņās, kas nāca no kādas laivas. Meitene ar skanīgu balsi žēli dziedāja par šķiršanos no mīļotā.

—    Dažbrīd man liekas, es vairs neesmu dzīvs cilvēks, — Kertners ar drūmu ironiju sacīja, — Varbūt mēs abi jau dzīvi esam iebalzamēti.

Lučeti iesmējās.

—    Ja mūs abus, tāpat kā senatnē, tūlīt pēc nāves iemērktu kausētā vaskā, mēs būtu labāk saglabājušies. Bet Santo Slefano salā iebalzamē dzīvus. Un tā ir tā starpība starp ergastolo un Madonnas di Nedzo Agosto baznīcu, kurā saimnieko kapucīņi. Kad mēs aizkulsimies

pie mana brāļa Sicīlijā, dabūsim tās mūmijas redzēt. Lai dievs tas kungs nekļūdītos, visām nevainīgo jumpravu mūmijām jau tagad uzlikti palmu vainagi un zari…

Etjēns brīnījās: cik daudzi Ventotenes iedzīvotāji jau zina par Lučeli atbrīvošanu! Cilvēks, kurš mēģinājis izdarīt atentātu pret Musolīni, saistīja vispārēju ievērību. No rīta divi veči basām kājām atnesa Lučeti grozu ar augļiem. No kā? No sinjoriem, kas vakariņojuši tratorijā, no bijušajiem trimdiniekiem.

Trimdinieku lielākais vairums aizbraukuši no Ventotenes vēl pirms desanta izkāpšanas malā. Vispēdējie atbrīvoti komunisti. Patlaban visi sakari ar kontinentu pārtraukti.

Klīda baumas, ka vācieši ieņēmuši Romu un virzoties uz dienvidiem. Taču precīzi neviens nekā nezināja pateikt.

Uz Iskjas salu atgāja tvaikonītis «Nardučo»; uz tā klāja uzkāpa astoņpadsmit atbrīvotie katordznieki; Kertners un Lučeti bija to vidū…

Izrādījās, ka Iskjā ir nemierīgāk un bīstamāk nekā Ventotenē. Vācieši apšaudīja Iskju gan no kaimiņu salām, gan no kontinenta, kur viņiem stāvēja smagās baterijas.

Etjēns sēdēja zvejnieku būdā, nevarēdams valdīt kāsu, bet kustīgais, pēc cilvēku sabiedrības izslāpušais Lučeti staigāja pa svešo salu, nerēķinoties ar brīdinājumiem.

Etjēns izdzirdēja tuvu eksploziju. Viņš nodomāja, ka tas ir no liela augstuma mestas bumbas sprādziens.

Zvejnieks grieķis, kas bija devis viņiem pajumti, kliedza:

—    Nosita! Jūsējos nosita!

—    Kur?

—    Piestātnē.

Pēdējiem spēkiem Etjēns, skrēja uz piestātni.

Vairāki grieķi, salas iemītnieki, bija sanākuši ap līķiem, kas gulēja zemē, jau apklāti ar vecu buru.

Etjēnu pārņēma baiga nojauta, un tūlīt jau viņš arī ieraudzīja dzeltenās sandales, kas rēgojās no buras apakšas.

Šķita, ka sāpēs plīst sirds, viņš .iekliedzās, bet balss iestrēga rīklē.

Ļaudis atsedza buraudeklu. Džino Ļučeti gulēja kā

dzīvs. Bet blakus asiņains, gabalos saraustīts jaunekļa ķermenis.

Traģēdija norisinājusies zibens ātrumā. Lučeti pastaigājies gar kuģu piestātni kopā ar vietējās spēkstacijas direktora dēlu. Abi uzbudināti sarunājušies, šad tad palūkodamies uz jūru. Pie apvāršņa redzama Pročidas sala, redzamība lieliska. Pēkšņi — smagais šāviņš. Jauneklis sarauts gabalos, bet Lučeti pieticis ar vienu ļaunu šķembu — caurumiņš kreisajā sānā, pat asinis nav redzamas. Maza šķemba no itāliešu lielgabala lādiņa, bet šāvuši vācieši. Viņi šaujot no kontinenta gala, no Montē di Pročida; tālšāvēju lielgabalu baterija atrodoties ap divpadsmit kilometru no šejienes. Acīmredzot viņu novērotājs stereoskopā pamanījis te kādu kustību, un Iskjas kuģu piestātne viņiem sen jau piešauta.

Pēc astoņpadsmit katorgas gadiem un divām brīvības dienām pārtrūka Lučeti mūžs…

Zārkā viņš gulēja skaists, elegants. Arī mati.nebija zaudējuši dzīvo spožumu. Labsirdīgs, pa pusei smaidīgs vaibsts bija palicis viņa dzīvīgi sārtajās, uz mūžiem apklusušajās lūpās. Par tādiem skaistiem cilvēkiem itālieši saka: daba šo cilvēku radījusi, bet pēc tam saplēsa formu, kurā tas bija veidots.

Zārku apklāja ar sarkanu karogu. Laukumā blakus piestātnei sarīkoja sēru mītiņu. Kvēli izskanēja albāņa Reiči un Kertnera runa. Kertners sacīja, ka Lučeti nāve ir ļauna un netaisna, viņš citēja Dantes vārdus: «Mans draugs, kurš laimei nebija draugs…»

Goda sardzē stāvēja divpadsmit matroži no amerikāņu jūras kājnieku nodaļas. Viņi pavadīs katafalku līdz kapsētai.

Sēru procesija vēl nebija paguvusi aizbraukt no laukuma, kad sākās jauna apšaude. Varbūt vācu vērotājs bija pamanījis procesiju savā nolādētajā stereoskopā, vai arī vāciešiem ziņoja viņu slepenie uguns koriģētāji tepat no Iskjas salas.

Katafalkā iejūgtais zirgu četrinieks metās sānis un sāka auļot. Kapsētā nonāca jau tumsā, un apbedīšanu atlika uz rītu.

Kāds no bijušajiem ieslodzītajiem pēc bērēm teica:

—   Nedrīkst aizlūgt par citiem, ja ļ>ašam sirdsapziņa nav tīra. Ja no baznīcas izslēgtais garīdznieks nebūtu

lūdzis dievu par Džino pirms došanās eejā, nelaime viņu nebūtu piemeklējusi…

Pie Etjēna bija palicis sainītis ar Lučeti mantām, to vajadzēja nosūtīt brālim, kas dzīvo Palermo tuvumā. Kāds no sicīliešiem apņēmās sainīti nogādāt. Un Etjēns uzrakstīja Lučeti brālim vēstuli, kurā atstāstīja traģisko gadījumu Visos sīkumos.

Pēc Lučeti bojā ejas politieslodzīto grupu pārvietoja uz hoteli «Palma», kas atradās tālu no kuģu piestātnes. Sajā hotelī parasti apmetās visievērojamākie Iskjas salas viesi. Arī Etjēnam ierādīja greznus apartamentus. Viņš gulēja vissmalkākā audekla palagos, apdarinātos mežģīnēm, mazgājās vannā, tikai nebijā ko ēst. Pavārs vāca kopā visādus produktu atlikumus, lai pagatavotu biezeni.

Karavīru ātrgaitas kuteris gāja no Iskjas uz Palermo, taču amerikāņi ņēma līdzi uz turieni tikai sicīliešus. Tos, kas bija no Lombardijas, Pjemontes, Ligūrijas un citām Ziemeļitālijas provincēm, tāpat dienvidslāvus un austriešus nebija nekādas jēgas vest tālāk no dzimtajām vietām un sūtīt uz Sicīliju. Tiem vajag jo ātrāk pārvākties uz Neapoli.

Tomēr Neapolē, kā dzird, farvaters un visas piestātnes esot mīnētas, ceļš uz turieni slēgts. Tātad jābrauc uz kādu Neapolei tuvāku citu ostu, vislabak uz Gaetu vai Formiju.

Joprojām klīda baumas, ka nacisti ieņēmuši Romu un virzoties uz dienvidiem. Pavaicāja šķiperim, buru laivas saimniekam, vai viņš Gaetā vai Formija ir ko dzirdējis par vāciešiem. Sķiperis atbildēja, ka esot izgājis no Gaetas 8. septembra rītā, no vāciešiem tur nebijis ne miņas.

Un tad seši ārzemnieki, starp tiem arī Etjēns, nolēma braukt uz kontinentu ar buru laivu «Maria delta Salvazione». Cik tad ilgi ,var gaidīt armijas kuteri vai citu izdevību? Kas zina, kad varas iestādes aizvedis viņus no nemīlīgās salas?

Kopīgi samaksāja par braucienu. Skopais un naudas kārais buru laivas saimnieks bija tāls no jebkādas līdzjūtības un maz rēķinājās ar vakarējo katordznieku finansiālajām iespējām. Viņš pieprasīja lielu summu, taču atbrīvoto nepacietība bija vēl lielāka. Arī Etjēns

par vietu buru laivā samaksāja 500 liru, divas trešdaļas no visas savas naudas.

No Iskjas līdz Formijai ir tālāk nekā no Ventotenes — 50 jūdžu. Tas nav maz, ja ņem vērā, ka motors klusē. Bet tā ir vienīgā iespēja aizbraukt no Iskjas uz kontinentu.

Iskjas zvejnieki cits pēc cita stāstīja, ka Salerno, dienvidos no Neapoles, esot izcēlies sabiedroto desants. Minēja noteiktu desanta izcelšanās datumu — 9. septembra rītu.

Etjēns apsvēra, ka tādā gadījumā Neapole pēkšņi ir kļuvusi par piefrontes pilsētu, tajā droši vien tiek savilkts vācu karaspēks desanta atvairīšanai. Tad ir drošāk braukt uz kādu vietu ziemeļos no Neapoles, ja vēl ņem vērā šķipera apgalvojumu, ka Gaetā vāciešu nav.

Kā par spīti, turējās bezvēja laiks. Vecā, lāpītā bura nokarājās gurdi, bez dzīvības, lemta bezdarbībai. Grūti pateikt, kas no tā vairāk cieta — seši nogaidījušies pasažieri vai buru laivas saimnieks, kurš arī vēlējās jo ātrāk pazust no Iskjas, aizvākties tālāk no vācu šāviņiem.

Tomēr pirms rītausmas hotelī atskrēja buru laivas junga un paziņoja, ka vējš, kā viņš izteicās, esot «pamodies». i

Vēja piepūstā bura nesa laivu ar pasažieriem, runājot jūrnieku valodā, uz nordnordostu. Laivas dibenā rezervē bija nolikti trīs pāri sausu airu.

Etjēiļs brauca uz kontinentu, Lučeti bojā ejas nomākts un reizē arī satraukts.

Cik ilgi viņš bija gaidījis šo iespēju — brīvi braukt uz lielo krastu, uz vaļu! Pussimts jūdžu līdz Formijai kļūs par ilgā ceļa sākumu mājup, uz Krieviju, pāri robežām, cauri karam, kam, pēc Etjēna domām, atlicis pļaut cilvēkus un vākt savu asiņaino ražu vēl kādu pusgadu, lielākais, gadu.

Kur un kā lai dzīvo šo laiku Konrāds Kertners, Austrijas pavalstnieks?

Viņš cerēja, ka varas iestādes Gaetā palīdzēs viņam, no katorgas atbrīvotam politiskajam, nokļūt līdz kādai ostai Adrijas jūras krastā un tur viņu uzņems uz klāja kāds kuģis. «Sliktākā gadījumā,» Etjēns nodomāja, «ja ceļi no Gaetas pagaidām slēgti, pagulēšu vietējā slimnīcā.»

Tajā brīdī viņu pārsteidza tīk spēcīga kāsa lēkme, ka. viņš tūdaļ klusībā piebilda: «.Arī tad, ja ceļi tur nav slēgti, tik un tā vispirms nāksies pagulēt. Nekur es patlaban neesmu derīgs…»

Liktenis viņu nošķīra no Marjāni, tas nepamestu viņu vienu nākamajos pārbaudījumos. Nav vairs starp dzīvajiem Džino Lučeti, kurš bija kļuvis viņam par brāli un bija gatavs dalīties visā, kas vien viņam bija un varēja būt. Lučeti atzinās, ka tieši par palīdzību Kertnerain Marjāni toreiz sācis runāt, kad pēdējā mirklī pirms motorlaivas atiešanas no Santo Stefano salas pasaucis Lučeti sānis konfidenciālai sarunai, it kā Džino būtu vajadzīgs tāds atgādinājums!

Vai krievi Itālijā tagad ir? Tikai kara gūstekņi, kas izbēguši no nometnēm un, kā spiestas atzīt fašistu avīzes, slēpjas kalnos, cīnās partizāņu vienībās. Lūk, ja varējis aiziet kalnos, mežos, piebiedroties tādai vienībai vai tikt pāri uz Dienvidslāviju, uz Albāniju, tur droši vien karo ari mūsējie…

Bet vai viņu uzņems kaujas draudzē, vai noticēs Konradam Kertneram?

Mugurā tagad viņam žakete, tā nomainījusi pelēksvītraino cietumnieka jaku, kurai kreisajā krūšu pusē bija iezīmēts numurs; žaketes kabatā glabājas divi augstvērtīgi dokumenti: pirmais papīrītis apliecina, ka Konrāds Kertners, Austrijas pavalstnieks, ir tik un tik ilgi nosēdējis cietumos kā antifašists, Sevišķā tribunāla notiesāts uz 12 gadiem. Otrs papīrītis — amerikāņu pavēlniecības «G-3» nodaļas izdotā caurlaide brīvai kustībai Ventotenes salā.

Gandrīz septiņi gari jo gari gadi, aizrestoti, ar daudzām atslēgām aizslēgti gadi, pusbadā nodzīvoti gadi ietilpa šajās stundās, kad buru laiva brauc uz kontinentu.

Kaut kur aiz Iskjas salas, kas pievakara saules staros nav redzama, debesīs jau iezīmējas tuvā rieta nokrāsa. Mākoņi debess pamalē, nesen vēl caurspīdīgi, kļuvuši tumšāki, sāni tiem apzeltīti. Mākoņu sārtais atspulgs peld pa jūru līdzās buru laivai. Ari piepūstā bura pārlieta ar sārtu nokrāsu. Visā dabā — gan debesīs, gan mākoņos, gan jūrā, gan tālajā salas siluetā, kas attālinās, jaušams saulrieta tuvums.

Jā, nelaipni sagaidīja Iskja atbrīvotos, un Etjēns ar

skatienu atvadījās no tās bez mazākās nožēlas. Viņš veda līdzi no tās krastiem vienīgi trulu, smeldzošu sāpi. Džino, Džino, labais, augstsirdīgais draligs, kā tev tas gadījās? …

Pēkšņi pierimušais vējš lika šķiperim iedomāties, ka izdevīgāk stūrēt nevis uz Formiju, bet uz Gaetu. Abas nelielās ostas šķir vienu no otras tikai sešas jūdzes, bet uz Gaetu, kas atrodas vairāk ziemeļos, buru laiva ies veicīgāk, un, ja svētais Frančesko de Paolo būs viņiem labvēlīgs, viņus atkal dzīs uz priekšu ceļavējš, kuru itālieši dēvē par «kabatas vēju».

Taču vējš tikai pulēja jūras zilgo virsmu, nespēdams to sakustināt, saviļņot. Dzirdama tikai viegla takelāžas un strauji pagrieztas stūres čīkstoņa, tikai ar grūtībām sakulta ūdens šļākoņa laivas pagaļgalā.

Buru laivas saimnieks bija drūms, un Etjēns sākumā nodomāja: norūpējies, tāpēc ka pierimis vējš. Bet arī brauciena sākumā, kad vējš vēl pūta pietiekami stipri, saimnieks tikpat drūmi rauca pieri un ar tikpat ļaunām acīm noraudzījās pasažieros. Drīzāk jādoinā: viņš nožēlo, ka par maz no katra noplēsis par vedumu, uzskata, ka nolīdzis pārāk lēti.

Tāļu var redzēt, lūkojoties miglainajās kontinenta kontūrās no Santo Stefano augšējā plato, bet nekas nav redzams no laivas sola; viss paslēpjas aiz apvāršņa.

Cik reižu viņš klusībā ir iztēlojies šo laimīgo dienu — atgriešanos? Laikam gan tūkstošiem reižu. Un katru reizi tādos brīžos straujāk sāka dauzīties sirds, tāpat kā tagad, it kā viņš nesēdētu rāmi uz sola, bet visā spēkā airētu.

Tātad viņš atgriežas mājās. Ceļš tāls, ilgs, grūts un bīstams, tomēr viņš dodas uz priekšu! Kā tad viņš lai nedzirdētu savu sirdi tagad, kad viņš brauc nevis iztēlē, bet īstenībā!

Bet kāds viņš atgriezīsies mājās? Vai tad viņš atgriezīsies tāds, kāds pirms miljoniem gadu aizbrauca, kadu viņu mājās atceras, mīl, gaida? Vai dvesles jusmu sākotnējo man mana zeme atdot spēs?

Nē, viņš pārnāks pavisam, pavisam citāds, gluži cits cilvēks, tikai viņš vienīgais zina, cik ļoti pa šiem gadiem pārvērties. Nadjai ta's pat prātā nevar ienākt. Un viņam būs jāveltī daudz pūļu, lai sākuma šo pārmaiņu no viņas slēptu, un pēc tam jācenšas panākt, lai šī

pārmaiņa neizskatītos pārāk krasa. Katra brīvas, laimīgas dzīves diena strauji tuvinās viņu tam cilvēkam, kurš kādreiz atvadījās no tuviniekiem un draugiem, aizbraucot no Maskavas.

Pēdējais komandējums ilgst jau astoņus gadus. Laiks aiztecējis kā ūdens caur pirkstiem, ātri skrejošais laiks. Viņš nolaida roku pār laivas bortu ūdenī un uzmanīgi vēroja, kā ūdens apskalo pirkstus un delnu.

Un pēkšņi ar skumju izbrīnu atcerējās, ka nesen viņam pagāja četrdesmit piektā dzimšanas diena. Dantes «Mielastā» atrodams viņa laikos izplatītais cilvēka mūža iedalījums četros vecuma posmos: līdz 25 gadiem — jauneklība, līdz 45 — jaunība, līdz 70 gadiem — vecums, pēc 70 — vecuma vārgums.

«Tātad es pašlaik atrodos tieši uz jaunības un vecuma robežas.. .4

Ieslodzījumā gadu nastu ar katru gadu grūtāk panest, gluži kā bumbu, ko sendienās piekala katordzniekam pie kājas. Bet varbūt mājās, kad Etjēns labi atpūtīsies, paārstēsies, vecums nebūs tik Joti jūtams?… Todien, kad viņi abi ar Džino Lučeti Ventotenē meklēja simpātisko jūras kājnieku kapteini, Etjēns tur iepazinās ar kādu jaunekli, vārdā Džovani Peše, kurš bija pirms dažām dienām atbrīvots. Trimdā viņš nokļuvis astoņpadsmit gadu vecumā, taču jau paguvis pakarot Spānijā republikāņu pusē. Nē, visiem nav lemts atgriezties no ieslodzījuma jauniem, spēka pilniem.

Bet varbūt dzīve brīvībā, savējo vidū ieplūdinās viņā jaunu veselību, jaunus spēkus, nesīs sev līdzi otro jaunību?!

Katordznieks no blakus kameras, kurš reiz jau ticis palaists brīvībā pēc ilgiem cietuma gadiem, atzinās Etjēnam, ka pirmajās dienās nav pazinis savus paaugušos bērnus, bet par īstu ģimenes locekli sajuties pēc tam, kad jau daudzas dienas nodzīvojis brīvībā…

Buru laivas saimnieks sēdēja stūres galā un slinki grauza grauzdētus kastaņus, mezdams čaumalas jūrā. Un Etjēns atcerējās, ka Parīzē, ja oktobri gadās siltas dienas, pēkšņi otrreiz uzzied kastaņas. Sārteni brūnajā, jau mirstošajā lapotnē, starp nosūbējušiem vai kailiem zariem parādās liegi zaļu jaunpiedzimušu lapu plankumi. Un gluži kā neredzamos kandelabros iespraustas sveces slejas uz augšu mazie, baltie ziedu čemuri. Ap

to laiku ielu tīrītāji Sēnas krastmalā jau saslauka kaudzēs nokritušās nodzeltējušās lapas. Gan ratiņi nav tādi kā mūsējie, gan apģērbs tīrītājam ārzemniecisks, ādas priekšauts un žokejcepure ar mazu, taisnu nagu. Varbūt vienīgi slota ir gluži tāda pati kā Krievijā un arī kastaņlapu zīmējums. Etjēnam sevišķi patika tie krastmalas nostūrīši, kur nevar piebraukt ar auto, kur sēru vītolu un kastaņu pavēnī novietoti soli. Jauniem |audīm tīk sēdēt; uz tiem soliem vai krastmalas mūra, atbalstot muguru pret muguru un tādā veidā atpūšoties.

Nācās atvadīties no Parīzes bezpajumta mīlētājiem, jo šķiperls lika visiem ķerties pie airiem. Etjēns tikai tagad pamanīja, ka bura nevarīgi plandās nekustīgajā gaisā. Salc vējā, šalc, tu paklausīgā bura! Ne šalkoņas, ne paklausības, vējš pavisam pierimis …

Iečīkstējās du||i, seši airi — seši airētāji.

Pienāca krēsla, bet airētāji vēl arvien neizlaida airus no rokām.

Etjēnam priekšā sēdēja un airēja zemnieks no čočārijas, plecos un mugurā tam kustējās muskuļi. Ir gan spēciņš šim nesenajam Ventonenes trimdiniekam! Tam gan ir vilciens! Bet Etjēna rokās, lai kā viņš pūlējās, airis bija un palika nevarīgs.

Vakarkrēsla jau sabiezēja ļun ietina tuvo krastu, airis Etjēna rokās kļuva arvien smagāks, kā no čuguna liets.

Beidzot parādījās bāka. Sķiperis turēja kursu uz Gaetu, un zibsnījošā bāka Orlando kalnā arvien palika pa kreisi.

Etjēnam spēki bija galā, viņš bija nosvīdis slapjš, rokas kļuvušas nejutīgas, kokainas, trūkst elpas; tik svaigs jūras gaiss, tik daudz gaisa, kaut arī bezvējš, un tomēr trūkst elpas. Atklāti sakot, viņš nebija domājis, ka spēs tik ilgi airēt kā šodien. Šejienes klimats nācis viņam par labu. Vai tas kāds brīnums? Blakus ir Kapri, Sorento un pārējās visiem plaušiniekiem labvēlīgās vietas. Turklāt pēdējā laikā viņš bija pastāvīgs pircējs Verdes veikalā, ēdiens uzlabojās. Tas viss viņam palīdzēja i-zvairīties no cietuma.lazaretes; tur pat operāciju telpa no visām “pusēm iežogota ar restēm, tikai ar to starpību, ka durvis, restes un atslēgas tur nokrāsotas baltā krāsā…

Bālganā viļņlauža galā, pavisam tuvu kreisajam bortam, parādījās sarkana laterna. Laiva ieslīdēja starp diviem viļņlaužiem, kas ietvēra kluso ostas līci.

Arvien tuvāk Čiano piestātne, tā ir dienvidos no augstā Orlando kalna. Aiz liellaivām, barkasiem, jahtām, šoneriem un airu laivām krasts nemaz nav redzams. Sķiperis stūrēja pa labi, lai piebrauktu piestātnes dienvidu pusē, kur krasts klusāks un vientulīgāks.

Jau tumsā laivas priekšgals žņirkstot uzbrauca uz piekrastes oļiem. Etjēns ieelpoja ūdens augu smaržu, neredzamo, kaut kur tuvumā izžauto tīklu un saulē kusušas darvas smaku.

Līdz ar saviem ceļa biedriem Etjēns īsi atvadījās no nelaipnā buru laivas saimnieka un izkāpa krastā. Zem kājām svētītais, sen ilgotais kontinents.

Un tajā brīdī atskanēja soļu dipoņa. Gar krastu pilnā gaitā skrēja vairāki cilvēki. Acīmredzot tur bija krastmalas iela, jo soļi klaudzēja pa bruģi.

Dipoņa arvien dzirdamāka, tā neatvairāmi tuvojās. Aizsmakusi, svelpjoša elpa, līdzīga vaidiem. Pakluss lāsts pašā krastā. Un tūdaļ rejošs kliedziens: «Halt!» Neskaidri pavēles vārdi vācu valodā, un tūlīt pēc tiem — gara automāta kārta.

Tumsā neredzamā automāta stobra galā raustījās liesmu šaltis, blakus uzliesmoja vairākas tādas pašas trīcošas baigas uguntiņas. Lodes aizsvilpa tuvu garām; kaut gan jāsaka, ka lodes arvien svelpj gar pašu ausi.

Sekodams ceļa biedru piemēram, Etjēns nokrita starp divām no ūdens izvilktām laivām garšļaukus melnajās, valgajās smiltīs. Viņš piekļāvās ar vaigu un ausi pie smiltīm; it kā ieklausīdamies, ko zeme teiks.

SESTĀ DAĻA

114

No rīta kļuva skaidrs: nelaime aizsteigusies viņiem priekšā. Pirms «Maria della Salvazione» piestāja krastā dienvidos no Čiano kuģu piestātnes, Gaetā bija iegājis vācu karaspēks. Buru laivas pasažieri saprata, kāda nelaime viņus piemeklējusi, visi apzinājās draudošo briesmu lielumu. Ik brīdi viņi varēja nokļūt fašistu nagos. Augu nakti Etjēns klausījās, kā čaukst oļi, kad vilnis plūst pa lēzeno krastu atpakaļ selgā, velti pūlēdamies panākt iepriekšējo vilni. Buru laivas saimnieks kategoriski atteicās dot saviem pasažieriem nakts patvērumu; viņi varētu nogulties uz tilaudām laivas dibenā un apsegties ar buraudeklu. Bet ja vācieši nākšot kratīt laivas? Viņi varot sākt domāt, ka viņš grib kādu no Gaetas aizvest.

Visi seši pārgulēja zem apgāztajām laivām. Itālietis nemitīgi bēra buru laivas saimniekam adresētus lamu vārdus: kaut velns viņā saulē netaupītu darvu, viņu svilinot!

Trīs albāņi — tie turējās savrup — atvadījās no ceļa biedriem un aizgāja jau pirms rīta ausmas. Albāņi bija nodomājuši aizkulties līdz Adrijas jūrai kaut kur tuvāk pie Apenīnu pussalas zābaka papēža — pie Bari ostas un no turienes braukt pāri uz dzimtajiem krastiem. Ciano līča malā palika Etjēns, grieķu pulkvedis un itālietis, kuram mājas bija pavisam tuvu.

Kā zvejnieki un laivinieki itālietim pastāstīja, Gaetas iedzīvotāji 8. septembra vakarā izdzirduši motociklu rūkoņu. Tā bijusi neliela vāciešu vienība, acīmredzot izlūki. Motociklisti nobraukuši gar krastu un brīdi palikuši tur stāvam. Drīz motociklisti nozuduši, bet no rīta parādījušies tanki, smagie jielgabali. Pēc īsa bezvaras laiciņa vācieši ieņēmuši kazarmas un kara cietoksni, sākuši pilsētiņā saimniekot.

Etjēns gulēja, raudzījās uz jūru, kas šķila izbalējusi — kā vienmēr pirms rīta ausmas, un prātoja: cik talu uz dienvidiem vācieši varēja aiziet? Kur frontes līnija? Kā rokās Neapole? Varbūt fašisti atkal ir atkarojuši salas un saimnieko gan Iskjā un Pončo salā, gan Ventotenē un Santo Stefano salā? Tikai tie biedri ir pilnīgā drošībā, kurus aizveda uz Sicīliju.

Ja Lučeti būtu palicis dzīvs, arī Etjēns tagad kopā ar viņu atrastos Sicīlijā. Albāņi — no citas kameras, maz pazīstami, un nav jābrīnās, ka viņus neinteresēja biedrošanās ar austrieti. Bet arī Etjēnam taču vajag nokļūt pie Adrijas jūra.s, lai pie izdevības pārbrauktu vai pārlidotu tai pāri uz Dienvidslāviju. Tur viņš drīzāk atradīs kādu no padomju karavīriem. y No rīta itālietis aizgāja vai nu zvanīt pa tālruni, vai telegrafēt uz Neapoli. Etjēnam un grieķim nebija ne kam zvanīt, ne telegrafēt, bet rādīties pilsētiņā, nezinot apstākļus, bīstami.

Itālietis atgriezās vakara krēslā, pienācis laiks atvadīties no ceļa biedriem.

Visdrošāk esot doties ceļā līdz ar lumsas iestāšanos, soļot nākšoties visu nakti. Līdz rītausmai jānoiet četrdesmit kilometru. Viņš_ izlēmis iet taisni pāri kalniem. Itālietis ir dzimis Cočārijā. Viņa ciems Boka Seka atrodoties ziemeļos no Montē Kasino. Boka Seka tulkojumā nozīmējot «sausā mute»: ciemā nekad nepietiekot ūdens.

Vai_ austrietis negribot piedalīties nakts gājienā?

Etjēns smagi nopūtās: viņa spējas neder tādam ceļojumam, kur viņam, slimam, ņemt spēkus, lai kāpelētu pa kalniem!

Viņš tencināja itālieti un atteicās. Viņš negrib, viņam nav tiesību kļūt biedram par nastu, par bīstamu nastu.

Itālietis par atbildi līdzjūtīgi paraustīja varenos plecus. Šķiet, ceļa biedros austrietim viņš piedāvājās aiz tīrās pieklājības, lai neaizvainotu labu biedru, un atteikšanos uzklausīja ar vāji slēptām atvieglojuma jūtām. Protams, austrietis ar savu kāsu un aizdusu nav nekāds ceļa biedrs tādā kalnu pārgājienā.

Itālieša roka — Etjēns atvadoties ar skaudību sajuta — bija dzelžaina spēka pilna.

Nākamajā rītā Etjēns un grieķis devās paklaiņot pa atmodušās Gaetas ielām. Vajadzēja palēnām noskaidrot

stāvokli, uzzināt, kur ir frontes līnija, vai iet vilcieni un kuteri un uz kurieni; itālietis par transporta darbību nemaz neinteresējās un neko nebija uzzinājis.

Šķiet, viss karaspēks ir izgājis cauri pilsētiņai uz dienvidiem, frontes virzienā. Laiku pa laikam ceļā pagadījās esesieši vai vācu žandarmērijas zaldāti — tiem pie apkakles karājās liels metāla rimbulis resnā ķēdē.

Pagaidām sastapšanās ar patruļām neizraisīja nepatiksmes… Bet ja Etjēnu pēkšņi aizturēs, pieprasīs uzrādīt dokumentus? Žandarmam ne visai patiks izziņa, ka aizturēto savā laikā sodījis Sevišķais tribunāls fašisma aizsardzībai, ka viņš tik un tik gadu nosēdējis fašistu cietumā un viņu atbrīvojuši amerikāņi. Tādus dokumentus turēt pie sevis bīstami, tie jānoglabā kādā slēptuvē.

Stacijā noskaidrojās, ka dienvidu virzienā vilcieni neiet, bet uz ziemeļiem kase pārdod biļetes tikai ar gestapo atļauju; jāiesniedz lūgums, uz kura gestapo uzspiež īpašu zīmogu.

Etjēna ceļa biedrs no stacijas dežuranta uzzināja, ka Gaetā ir Grieķijas konsuls, lūk — adrese. Pulkvedis tajā pašā brīdī nāca pie slēdziena, ka staigāt divatā bīstamāk nekā pa vienam, tāpēc lai katrs iet savu ceļu. Viņš nevērīgi atvadījās un nozuda.

Etjēns ar jaunu sāpi izjuta savu vientulību. Tā bija jo bēdīgāka tāpēc, ka kabatā tikai 200 vērtību zaudējušas liras.

Grieķu pulkveža steidzīgās pazušanas pārsteigts, viņš bridi pastāvēja, tad lēnām aizsoļoja uz labu laimi. Gāja lejup no stacijas uz Anunciatas dievnamu. Pulkstenis torņa fasādē rādīja pusdivi; viņš nebija ēdis divas dienas un jutās ļoti novārdzis. Aizvakardienas airēšana, šķiet, bija atņēmusi pēdējos spēkus…

Santo Stefano salā viņš savu pusdienas devu būtu apēdis jau pirms divām stundām. Kaut jel bijis rieciens maizes un bļodiņa zupas, kādu deva tur, ergaslolo\ Pusdienas laikā bads allaž izjūtams asāk. Neko nevar darīt, reflekss.

Pa savam senajam, likās, jau aizmirstam, tomēr neviļus atdzimušajam paradumam Etjēns uzmanīgi vēroja ielu nosaukumus un izkārtnes.

Via Donomo, 8. Hotelis «Roma», numuri ar vannām. Bez dokumentiem tur nerādies, bet uzturam vajadzīgas

liras. Viņš paātrināja soļus; hoteļa jumtu aizstās apgāztās laivas dibens, un nomazgāties var jūrā.

Faustino ielā viņš pagāja garām restorānam «Salūts». Blakus — pārtikas veikala logā izliktas vermuta pudeles, uz pudeļu kakliem jau uzmauktas glāzes — atliek tikai nopirkt un turpat izdzert. Un uzkost var ari siera ritulīti, kas vilinoši karājas tajā pašā vitrīnā.

Soļiem izmērojis ielu no viena gala līdz otram, viņš iedrošinājās iegriezties, pēc mēbelēm un iekārtas spriežot, lētā tratorijā.

—    Kas tas tāds — Bonomo? — Etjēns vaicāja traktierniekam, lai vispār kaut ko vaicātu.

—    Sinjors nav dzirdējis par Džužepi Bonomo? — traktiernieks izbijās. — Slavens dziednieks! — Un čukstus piebilda: — Viņš ir tas, kurš Neapolē nodibināja trako namu.

«Nebūtu slikti tagad pāris nedēļu nogaidīt kādā trako namā,» Etjēns klusībā pasmīnēja. «Kamēr ārprātīgais Hitlers vēl uz brīvām kājām. Lai izvairītos no tikšanās ar viņu Gaetā…»

Sēdot pie galdiņa blakus logam, Etjēns ievēroja plaisu mūra sienā zem marmora palodzes. Tur viņš paslepen iebāza savus dokumentus.

Etjēns pasūtīja «lazanjē» — pankūkas ar gaļu tomātu mērcē un glāzīti jaunā fraskati. Viņu pārņēma šausmas, redzot, cik ļoti kritusies liras vērtība. Pie šādām cenām viņš var paēst pusdienas vēl divas reizes, ne vairāk. Etjēns izgāja ļoti sarūgtināts: viņš tik tikko bija remdinājis izsalkumu.

Ejot gar frizētavu, viņš pie durvīm novietotajā spogulī nejauši ieraudzīja savu attēlu un pat apstājās.

Jā, gadi un pārciestais atstājuši savas pēdas, izvagojuši seju dziļām rievām. Viņš pats sev uzsmaidīja. Kāpēc smaids tik nedrošs, tik bikli gaistošs? Varbūt tāpēc, ka tas parādās tik reti?

«Bet pašu pēdējo vaibstu sejā iezīmē nāve. Un jāšaubās, vai tajā mirklī tu pasmaidīsi…»

Simt gadu viņš nav redzējis sevi bez katordznieka apģērba! Skats, godīgi sakot, ne visai reprezentabls. Tagad kļūst saprotams, kādēļ ubagotāji zēni nekad viņam neuzplijās: no tāda sinjora neko neizlūgsies. Par viņu pašu var sacīt: pieklājīgi apģērbies ubags. Bet kad viņš pēdējo reizi ir devis kādam ubaga dāvanu? Vin-

ogas gan atdeva ostas zēniem Dženovā, lieliskas vīnogas, pirktas Ermīnijas veikaliņā, bet ubaga dāvanu …

Viņš klaiņoja pa ielām, pa krastmalu, un, lai arī cik nedroša patlaban bija viņa eksistence, sakāpinātā dzīves uztvere palīdzēja aizmirst neveselību, slikto pašsajūtu, galējo nogurumu.

Viņš raudzījās garāmgājēju sejās un apģērbā. Un cik izteiksmīgas namu sejas! Ar iztēles spēku viņš novāca sienas, slēģus, aizkarus, viņš redzēja, uzminēja, juta visu, kas notiek vai var notikt tur iekšā. Dzīve, no kuras viņš tik ilgi bija šķirts, atklāja tam savus noslēpumus, savus diendienas paradumus un vilinošo intimitāti…

Liekas, viņa āriene mazāk dursies acīs tur, kur visi ļaudis apģērbti sliktāk, piemēram, starp ostiniekiem, zvejniekiem. Viņš devās lejup no kalna pa liepām apstādīto Cezāres Batistas ielu uz ostu, lēnām pastaigājās pa liedagu, aizgāja lidz Ciano kuģu piestātnei un apsēdās uz krastmalas margām.

«Varbūt osta tā nosaukta par godu Konstanto Čiano? To taču minēja kā dučes pēcnieku. Un Konstanto dēls kļuva par Musolīni znotu un ārlietu ministru.»

Visa osta kā uz delnas. Pa labi uz pīnijām apaugušās Orlando klints, stāvā kraujā, slejas sens cietoksnis. Jau kapelāns Anjeilo stāstīja, ka tas bijis viens no visstiprākajiem cietokšņiem Tirēnu jūras krastā. Vēlāk cietokšņa iekšpusē uzcelta Burboņu pils, pēc tam uz turieni pārcelta karaskola, bet tagad tur esot cietums. Nez vai logiem ir restes? Tādā attālumā grūti saskatīt. «Vilku rīkles» gan logus neaizsedz, citādi saulē tik spoži nespulgotu stikli.

Laivas pēc šejienes paraduma spilgti un raibi izkrāsotas, uz bortiem uzraksti. Priekšgalā svēto attēli, visbiežāk attēlots jūrnieku aizgādnis Frančesko de Paolo. .Uz kādas laivas uzraksts: «Stūri vadu es, taču dieva griba ir stiprāka par mani.»

Gar krastmalu pa ūdeni brien vecs vīrs ar tīkliņu un stiepļu spaini. Viņa raupjais apģērbs šūts no veca buru audekla. Bikses uzrotitas, rēgojas melnas, vēl vīrišķi spēcīgas kājas, tievas kā airi. Vecis gan pakāpjas uz akmeņiem, gan iebrien līdž viduklim ūdenī. Viņš ķer garneļvēžus, mīdijas, ēdamos gliemežus «lumati», dažādas sīkas zvīņainas radībiņas. Kamēr zvejnieks

izkratīja no tīkliņa aļģes, Etjēns aplūkoja viņa lomu. Ka gan piekrastes sīkaļos iemaldījusies tā skaistā zivtele: zaļas zvīņas, robaina sarkana svītra, spilgti sarkanas peldspuras! Zvejnieks nosauca to par «pintereale», sak, karaliski ģērbusies.

Pa gabaliņu aiz vecā zvejnieka lēkāja pa oļiem, pa mitrajiem akmeņiem un brida pa ūdeni meitene, arī ģērbta skrandās, apcepusi brūna, ar krustiņu melnajā, lokanaja kakla, ar augstu saspraustiem lindrakiem, kas atsedza tikpat melnas kā vectēvam, taču apbrīnojami skaistas kajas, tievas ap potītēm, ar apaļiem ikriem un ceļgaliem. Un līča gaišzilais ūdens glāstīja meitenes kājas.

It kā zibens būtu'apgaismojis kādu tumšu atmiņas kaktiņu — Etjēns pēkšņi atcerējās Puškina rindas, kuras tik ilgus gadus nekādi nebija varējis atsaukt atmiņā: steidz krastā un, kā mīlu jauzdams, pie viņas kājām smiltīs slīgst! Un viņš ar baudu paklusām norunāja visu pantu: «Bij vētra reiz. Es vēros, skauzdams, kā viļņu pūlis nerimtīgs steidz krastā un, kā mīlu jauzdams, pie viņas kājām smiltīs slīgst!»

Viņam pat uzlabojās garastāvoklis, it kā kāds tuvs cilvēks dalītos viņa trauksmainajā un bīstamajā vientulībā, it kā uz margām blakus Etjēnam patlaban sēdētu dzīvs Lučqti un brīvs Marjāni.

Etjēns jau saprata, ar ko izskaidrojama viņa saasinātā interese par stiepļu spaiņa saturu:' vai gan var justies paēdis ar liliptHisko «lazanjē» porciju?

Viņš ilgi lūkojās jūras tālē, uz to pusi, kur jābūt Santo Stefano salai, kur viņš pavadījis ieslodzījumā divarpus gadu un uz kurieni viņš patlaban labprāt atgrieztos brīvprātīgā un īslaicīgā nometinājumā, lai nebūtu jāduras acīs vācu patruļām un fašistu gvardiem, lai nogaidītu tur, kamēr pāriet politiskais negaiss.

Šorīt buru laivas saimnieks, gatavodamies atceļam uz salām, bija jau pagādājis muciņu benzīna, tomēr atteicās ņemt līdzi Etjēnu. Viņš atrunājās ar to, ka gar krastu braukājot vācu kuteri un pārbaudot visas laivas. Beigas tādam, kas vedot partizāņus, komunistus, dezertierus no karaspēka daļām, maršala Badoljo piekritējus. Laivu uz vietas nogremdējot, varot nolaist dibenā gan pasažierus, gan laivinieku.

Un tomēr Etjēns bija pārliecināts: ja viņš varētu

piedāvāt lielu naudu, saimnieks būtu ar mieru aizvest viņu atpakaļ uz Iskju vai Ventoteni. Bet saimnieks zināja, ka sirmais pasažieris ar iekritušajiem vaigiem bagāts tikai ar kāsu. Kādēļ tad slima ubaga dēļ riskēt?

Dienā «Faustino» tratorijā Etjēns pa ausu galam noklausījās kādu sarunu, kuras dēļ ilgi dzēra savu fraskati glāzīti.

Gaetai cauri izgājušas vācu 15. motodivīzijas daļas. Neapoles kazarmās nacisti atbruņojuši itāliešus, sestdien, 11. septembrī, Neapoles ielās redzēts daudz tanku un bruņu mašīnu.

Tie gaetieši, kurus medījot nacisti un vietējie fašisti, pa naktīm bēgot uz Neapoli, tur esot vieglāk paslēpties. Ja tumša nakts un labi airētāji — varot aizbēgt. Protams, tikai tādā gadījumā, ja laivu neuzķers starmeša gaismas kūlis. Lai tas nenotiktu, jāaiziet ar buru vai ar airiem tālu selgā. Motorlaivas tādam ceļojumam nederot, motora troksnis virs ūdens dzirdams tālu.

Etjēns augu dienu slaistījās kuģu piestātnē, pūlēdamies uzzināt, vai kāda laiva netaisās doties jūrā. Varbūt atradīsies labi cilvēki un palīdzēs viņam nelaimē?

Taču, lai cik Etjēns vēroja un taujāja, — nekas negadījās. Un vai tad gatavošanās tādam braucienam notiktu gaišā dienas laikā, dīkdieņiem redzot! Bet airu laivu īpašnieki, kas gatavojāt braukt bez buras, jau pirms sarunas uzmeta klaidonim vērtējošu skatienu: airētājs no tāda vīra nekur nederīgs.

Nakti — jau trešo — viņš tagad pavadīs vientulībā ' zem tās pašas apgāztās laivas, no kuras cērt nāsīs izkusušas darvas smaka. Varbūt nakts būs labvēlīgāka un žēlsirdīgāka nekā diena?

Viņš labprāt vakarā vēlreiz apmeklētu «Faustino», lai ieturētu vieglas vakariņas, bet šodienas budžets ir izsmelts. Viņš neaizgāja vis uz tratoriju, bet pakavējās pie gaļas veikala — «mačerellijas». Pa atvērtajām durvīm plūda reibinoša gaļas smarža. Bet tad Etjēns ievēroja, ka viņam blakus uz ietves stāv tās pašas smakas pievilināti noklīduši suņi, itāliešu Takši, Rekši un Kranči. Rūgti pavīpsnājis, viņš devās atpakaļ uz kuģu piestātni.

Trešā nakts pie jūras pagāja vēl trauksmaināk. Vairākkārt izcēlās šaušana, starmeši taustīja un izgaismoja apvārsni, bet uz rīta pusi viss ostas rajons, visa

krastmala un kuģu piestātnes bija patruļu ielenktas. Etjēnam izdevās izslīdēt no ielenkuma tikai tāpēc, ka viņš gāja tieši garām starmetim. Starmeša apkalpe nepievērsa vērību mierīgi aizejošam gājējam, bet patruļa, gaismas apžilbināta, viņu neieraudzīja.

Naktī vācieši bija pamanījuši un notvēruši atklātā jūrā dažas laivas ar bēdzējiem. Laivas nogremdēja, bēdzējus nošāva. No rīta nāca pavēle nogremdēt visu, kas vien turas uz ūdens, visu raibo zvejas eskadru. Augu dienu ostā spridzināja un gremdēja Gaēlas kuģus, kuģeļus un laivas.

Vācieši baidījās no jūras desanta. Nodzisa sarkanās laternas vi|ņlaužu galos. Nodzisa zibsnījošā bāka Orlando zemesragā. Pilsētā izsludināja stingru aptumšošanas pavēli. Krastmalā uzstādīja smagās artilērijas bateriju. Pie municipalitātes ēkas nozāģēja kuplās platānas — tās traucēja krasta bateriju.

No ostas rajona jau agrāk bija izvākti visi iedzīvotāji, tur izvietojās vācu zaldāti. Sēroja pamestie vīnogulāji: lapas dzeltēja, bet vīnogu ķekari kļuva tūmši, sāka pūt, pārgatavojās, lapseņu un ķirzaku apkošļāti.

Vācieši pasludināja Gaetu par piefrontes pilsētu, noteica komandanta stundu. Etjēns jau iepriekšējā vakarā bija ievērojis, ka pilsētā saradies vairāk zaldātu un oficieru esesiešu uniformā.

Etjēns noklausījās, ka tāda pati komandanta stunda noteikta arī Neapolē, tur bijušas sadursmes starp iedzīvotājiem un esesiešu divīzijas «Hermanis Gērings» zaldātiem. Pēc kādas patriotu diversijas nacisti ielenkuši ielu, kur atrodas universitāte, izdarījuši vispārēju kratīšanu un aizdedzinājuši universitātes bibliotēku. Nacisti likuši nomesties ceļos pieciem tūkstošiem neapoliešu, nošāvuši kādu jūrnieku, un komandants piedraudējis: par katru ievainotu vai nogalinātu vācu zaldātu nošaušot simt itāliešu. Varbūt tāda terora apstākļos ir pat labāk, ja laivinieki atteicās vest Etjēriu uz Neapoli?

No rīta sarežģījās stāvoklis arī Gaetā: republikāniskās gvardes fašisti sāka tvarstīt vīriešus. Tos, kas jaunāki, iedalīja marša rotās, lai sūtītu uz fronti, citus sūtīja rakt ierakumus, celt aizsardzības objektus, labot bumbu sagrauto viļņlauzi.

Fašisti metodiski izsukāja kvartālu pēc kvartāla.

Tagad Etjēns negāja uz jūras krastu, klaiņoja pa tām ielām, kas tālāk no jūras. Un tomēr, kad pēc nabadzīgās pusdienas nāca ārā no «Faustino» tratorijas, gadījās tvarstītājiem tieši ceļā.

Arvien tuvāk šāvieni, saucieni «rmani allo!», kas nozīmē «rokas augšā!».

Uz kurieni skriet? Pārvarēdams aizdusu, viņš skrēja kalnā pa Faustino ielu. Bet patruļas tur priekšā jau bija aizšķērsojušas krustojumu.

Etjēns atradās lamatās. Viņš pavēra vaļā tuvākos vārtiņus un ieskrēja šaurā, ēnainā pagalmā.

Uz lieveņa sēdēja sieviete un dauzīja ar āmuru mandeles, mezdama kodolus spainī; viņas kājas aiz čaumalu kaudzes nebija redzamas. Ieraudzījusi bēgli, viņa izbijās. Etjēns pielika pirkstu pie lupām, un sieviete klusēdama nozuda ēkā, bet viņš aizskrēja uz šķūneli pagalma tālajā kaktā.

Labi būtu tikt pāri mūra sētai, nokļūt kaimiņu pagalmā, bet no turienes iziet uz otru ielu. Bet mūris pārāk augsts, nesenais Činkvanto činkve nespēs tikt tam pāri, un aiz mūra sētas aizelsdamies rej suns.

Šķūnītī bija kazas piena, dūmu un skābas vilnas smaka. Kad acis pierada pie tumsas, viņš ieraudzīja kaktā kazu. Ieklausījās — uz ielas bruģa, noklaudzēja pakavoti zābaki, smagi nodžprkstēja vārtiņi, vairāki cilvēki uzgāja pa lieveņa kāpnēm.

Pa atvērto logu no mājas bija dzirdami kliedzieni, rupjas lamas, bērnu raudas. Neskaidrajā skaņu jūklī, ko vēl apslāpēja kaimiņu suņa rējieni, izdevās šo to uztvert. Mājā norisinājās pratināšana, kāds piesmakušā rīkles balsī kaut ko kliedza, draudēja sākt pārmeklēšanu. Ja atradīšot nepiederīgas personas, mājas saimniekus nošaušot.

Saimniece zvērēja, ka mājā neesot neviena nepiederīga. Un, kā viņa varot zināt, vai pagalmā kāds slēpjas? Lai meklējot.

Etjēns zināja, kā notiek līdzīgas meklēšanas — šauj no automāta visos tumšākos kaktos, pirms tur ieskatās.

Labi, ka saimniece viņu nenodeva, bet, ja viņi no draudiem pāries pie darbības.,. Kurš gan ies riskēt ar dzīvību, lai glābtu klaidoni? Un vai viņam ir tiesības grūst nāves briesmās šīs mājas iemītniekus?

Tik un tā viņu pēc dažām minūtēm atradīs dzīvu vai mirušu: suns ir viņu saodis un rej arvien niknāk.

Viņš iznāca no savas nedrošās patvēruma vietas, šķērsoja pagalmu, uzgāja lievenī, piebēra pilnu kabatu mandeļu, pagrāba vēl saujā un, neiedams iekšā mājā, kur bija sadrūzmējušies fašisti, mierīgi tos vāciski uzrunāja.

Etjēns grauza mandeles un vācu valodā pavēloši pieprasīja, lai viņu nekavējoties nogādā pie Vācijas konsula vai pie pilsētas komandanta, bet tikai pie vācieša.

Viņam neizbēgt no tāda dzinējsuņu bara, tagad viņš pavisam vājš skrējējs. Bet vietējie fašisti varbūt neiedrošināsies nošaut vācieti, kurš nesaprot itāliski.

Vispirms Etjēns pārliecināja patruļas vecāko, ar saiti ap piedurkni (tas mazliet prata vāciski), ka mājas saimnieki nekā nezināja par viņa atrašanos pagalmā; viņš ienācis, lai nogaidītu, kamēr uz ielas aprimst šaušana. Vecākais ļaunā rīkles balsī pavēlēja pārmeklēt pagalmu.

Kāds piegāja pie šķūnīša un neieskatīdamies salaida tajā vairākas automāta kārtas. Šķūnītī viss bija klusu — vai nu kazai netrāpīja, vai arī gluži otrādi: tā bija uz

vietas beigta.

Etjēnu aizveda, bet vispirms rupji pārmeklēja. Laime, ka viņš bija šķīries no saviem dokumentiem.

Viņš diezgan labi tēloja vācieti, kas neprot itāliski. Fašisti neslēpdamies pārrunāja, ko darīt, uz kurieni vest šo «tedesko», respektīvi/vācieti.

—    Ar gestapo mums labāk neķildoties, — sacīja tas, kurš soļoja Etjēnam aiz muguras, klaudzinādams karabines aizslēgu; vai nu tas šim konvojniekam labi nedarbojās, vai arī viņš to klaudzināja iebiedēdams.

Soļodams konvoja vidū, Etjēns atkal un atkal apsvēra katru savu soli. Vai bija iespējams izvairīties no jauna aresta?

Nē, gluži vienkārši sagadījās tādi apstākļi…

Šķiršanās no Marjāni. Lučeti nāve. Nelaimīgais brauciens buru laivā uz Gaetu. Bailīgais un naudas kārais šķiperis, kuram bija jāatdod gandrīz visas liras. Vājuma lēkme, ko izraisīja airēšana pāri spēkiem un 'klaiņošana pusbadā. Ek, ja viņš būtu bijis spējīgs aiziet līdzi tam spēka vīram zemniekam kalnos!

Bet kas viņš par kalnā kāpēju, ja vidēja augstuma

mūra sēta tagad viņam tikpat kā kalnu grēda, daudz nepārvaramāka nekā Cočārijas kalni. Senajos gados viņš veikli būtu pārlēcis pāri sētai, nožņaudzis suni un izlauzies no tvarstītāju loka, bet tagad …

Cik gadsimtu pagājis kopš tiem laikiem, kad viņš iedarbināja savas sporta lidmašīnas propelleri Londonas priekšpilsētas lidlaukā, kad bija jābēg no Intelligence service aģentiem, kas viņu vajāja? Cik reižu viņš nav atstājis ar garu degunu Sыretй gйnйral aģentus, sigurancas, abvēra un defensīvas slepenpolicistus tikai -tāpēc, ka nebaidījās no fiziskas pārslodzes, prata aizpeldēt tālu jūrā, prata izspiest no sava motocikla visu jaudu līdz pēdējam zirgspēkam un vēl vairāk, kas ne prātā nebija nācis pat motora konstruktoram. Vai tas nebija viņš, kas izlēca no ejoša vilciena, lai tiktu vaļā no uzbāzīgā aģenta ar Ūsiņām Boloņā?

Tas viss bija sen, sen, kādā citā laikmetā, vēl pirms iepazīšanās ar Vēzi Vientuļnieku un Kaktusu…

Aizturēto aizveda Katena ielā, bet tur noskaidrojās, ka gestapo pārvietojies uz īru māsu klosteri. Slāj nu tādā karstumā cauri visai pilsētai uz to velna klosteri… Daudz vienkāršāk nobeigt to «tedesko» tepat uz vietas. Bet ja nu tas ir kāds nacistu putns? Iznāks ziepes.

—   Ja gestapo neapliecinās tavu personību, es nedošu par tavu galvu ne bikšu pogu, — sacīja tas, kurš spēlējās ar karabīnes aizslēgu.

Beidzot aizkūlās līdz klosterim. Gestapo ierēdnis Etjēnu pavirši nopratināja. Etjēns apgalvoja, ka esot austrietis, kaut gan to varot pierādīt vienīgi ar savu vīnieša izrunu. Dokumentus viņam jau no rīta, pirmajā pārmeklējumā, atņēmuši fašistu gvardi. Viņš esot aizturēts aiz pārpratuma, lūdz, lai viņu atbrīvo un palīdz viņam nokļūt dzimtenē.

—   Visas rūpes par jūsu izbraukšanu uz Austriju uzņemsimies mēs, — gestapovietis pasmīnēja, pabeigdams blicnopratināšanu.

Kerlners izlikās, ka viņu apmierina šāds jautājuma atrisinājums — ar nosacījumu, ka viņu palaiž brīvībā.

Bet gestapovietis noraidoši papurināja galvu, izsauca sargu un īsi pavēlēja:

—    Uz cietoksni!

Tikai tas, kurš pēc ilgiem ieslodzījuma gadiem izkļuvis brīvībā, bet pēc tam brīvību atkal zaudējis, sapratīs, cik lielas bija Etjēna ciešanas. Tomēr sakai* tētais gribasspēks un pienākuma apziņa viņam diktēja: «Tu vari, tev jāvar izturēt arī to…»

Tās dažas dienas, ko viņš bija nodzīvojis kā brīvs cilvēks, jau likās kā sapnis. Brīvība divreiz pavīdēja viņam kā rēgs: pirmoreiz — tik tuvā, tomēr neaizsniegtā nākamībā un tagad — mirkļu ātrumā garām aizzibējušajā pagātnē. Etjēns vēl nebija paguvis pilnu krūti ieelpot tās dzīvinošo gaisu.

Atkal par viņa normālo stāvokli kļuva dzīve aiz restēm, konvojnieku stobru galā, aiz atslēgām. Atkal viņš ar mokošu nepacietību gaidīja ēdiena sadali. Klaiņodams pa Gaetas ielām, meklēdams iespēju izkļūt no pilsētiņas, viņš bija galīgi pamiris badā.

Kamerā karsti apsprieda kara un politiskos jaunumus, kas reizē ar jūras viļņiem bangoja cietokšņa mūru pakājē.

Arī līdz šejienei atskanēja Orlas un Kurskas grandiozās kaujas novēlojušās, atbalsis. Lai kā meloja oficiālās telegrammas, lai cik virtuozi izlocījās kara korespondenti, bija skaidrs, ka vācieši Austrumu frontē cietuši bargu sakāvi.

Interesanti būtu zināt, kur tagad ir frontes līnija un kurā tās pusē ir Riļska. Etjēns atceras, ka Riļska atrodas tieši uz rietumiem no Kurskas. Pēc pirmās akadēmijas pabeigšanas un līdz iestājai otrajā Maņēvičs dienēja par rotas komandieri, vēlāk — 55. strēlnieku divīzijas pulka skolas priekšnieku un dzīvoja toreiz Riļskā.

Kas saglabājies atmiņā par dzīvi šajā pilsētiņā? Pēc darba viņš ar visu ģimeni vizinājās laivā vai jāšus devās laukā no pilsētas. Dažreiz gāja sēņot. Un visās pastaigās viņu, Nadju un mazo Tusīti allaž pavadīja plušķainais suns Dianka no mājas sargu cilts. Cik kilometru un cik gadu šķir Riļsku no Gaetas? Cita ēra, cita planēta …

Kādudien kamerā vētraini apsprieda Musolīni nolaupīšanu, kas bija notikusi hotelī «Cāmpo imperatore»

12. septembrī. Ziņa par šo notikumu ātri vien nonāca Orlando kalnā. Par nolaupīšanas organizētāju Skorcēni vien runāja. Bet kādi augsti kara amatvīri taču bija atbildīgi itāliešu tautas priekšā par Musolīni apsardzību, viņu pienākums bija Musolīni nogalināt, ja tas mēģina bēgt vai ja viņu mēģina nolaupīt. Pēc dažām dienām kļuva zināms, ka Musolīni atgriezies Itālijā automobilī, ko viņam uzdāvinājis fīrers.

«Kāda tomēr netaisnība,» Etjēns rūgti pasmīnēja. «Musolīni bija apcietinājumā tikai pusotra mēneša, un viņu izzaga. Bet man nevarēja sarīkot bēgšanu septiņu gadu laikā!»

' Etjēna lāvas kaimiņš bija angļu lidotājs, notriekts gaisa kaujā virs Ventoteneš salas. Kas zina, varbūt tieši to kauju bija vērojis Etjēns pa Santo Stefano cietuma kameras logu? Anglis nolaidies ar izpletni, pēc tam ilgi mētāts pa jūru piepūšamajā laiviņā. Labi vēl, ka avārijas tvertnē bijis spirts, dzeramais ūdens un galetes.

Uz angļa jautājumu, kā kritis gūstā viņš, Etjēns atbildēja, ka tas noticis jau daudz agrāk Spānijā. Vairāk par šo tēmu Etjēns nerunāja, Un anglis arī nejautāja. Garš gaišmatis, kādas seru vai pēru dzimtas atvase, viņš bija ar labām manierēm un cietumā izturējās tik pieklājīgi kā Oksfordas univdrsitātē. Cietuma dienu viņš allaž iesāka un pabeidza ar lūgšanu. Kādreiz viņš samulsis teica austrietim:

—    Man daudz vieglāk panest likteņa triecienus nekā jums, tāpēc ka esmu ticīgais. Es jūtos pat neērti, ka man salīdzinājumā ar jums tāda priekšrocība.

Etjēnam ar angli nodibinājās draudzīgas attiecības, ko veicināja angļa ieskati par otro fronti. Etjēns jau laikus bija gatavs strīdēties un izgāzt pār oponenta galvu kaudzi niknu pārmetumu, bet gaišmatis lidotājs nedeva tam nekāda pamata, viņš pats izteica sašutumu par bezgalīgo otrās frontes atlikšanu, patiesi uzskatīdams, ka otrās frontes atklāšanas vilcināšana nav džentlmeņu un karavīru cienīga rīcība.

Etjēns kamerā bija vienīgais cilvēks, ar kuru lidotājs varēja sarunāties, jo itāliski neprata nemaz. Etjēns ar patiku runāja angliski, angļa dievbijība viņu nemaz nekaitināja, tikai izraisīja izbrīnu. Varbūt tā sākusies pēc tam, kad viņu notrieca, pēc peldes Tirēnu jūrā? Arī

sešdesmit gadus vecais Alusolīni taču sāka domāt par grēksūdzi tikai tad, kad bija izsūtīts trimdā uz Pončo salu.

Etjēna lāvas kaimiņš otrajā pusē bija bersaljeru kaprālis bez uniformas, jau gados, līdz acīm apaudzis ar melnu bārdu; viņš vietējais un dezertējis no armijas pēc maršala Badoljo pavēles. Viņu sagrābuši tvarstītāji un aizveduši uz nometni pilsētas nomalē, aiz īru māsu klostera. Nometne bijusi uz atru roku iežogota ar diviem dzeloņstiepļu žogiem, starp kuriem atstāta četri metri plata josla, leslodzito mātes un sievas atnākušas un metušas pāri abiem augstajiem dzelkšņu žogiem vīstokļus, kulītes un sainīšus ar ēdamo. Kaprāļa sieva nav spējusi sainīti tik tālu aizsviest, un tas nokritis starp žogiem. Kad sargs pagriezies ar muguru preļ viņu, kaprālis izlīdis cauri pirmajam žogam «neitrālajā joslā» un aši pacēlis sainīti. Bet tajā brīdī atskanējis starp žogiem staigājošā konvojnieka sauciens;

—    Atpakaļ! Aiz žoga iekšā neiet! Citādi šaušu!…

Puisis no fašistiskās milicijas bārdaino kaprāli noturējis par vietējo cilvēku, kas atnesis kādam — varbūt dēlam — paciņu, nav spējis pārsviest to pāri abiem žogiem un tāpēc ielīdis aizliegtajā joslā, ļai to paceltu. Konvojnieks nikni izgrūdis kaprāli cauri ārējam žogam brīvībā.

Taču pēc trim dienām kaprāli atkal sagrābuši ķērāji — un viņš nokļuvis aiz tiem pašiem dzelkšņu žogiem.

—   Jūs jau nevarat saprast tās jutās, kādas virmo manī tagad, kad esmu pavadījis trīs dienas brīvība starp diviem arestiem, — bārdainais kaprālis nopūtas.

Kertners neko neteica.

Kaprālis, visiem dzirdot, ar nožēlu sacīja:

—   Kāda nejēdzība! Tieši tad, kad Itālija sāka brīvi elpot un cerēja atdabūt savu godu, tai atkal uzlika žņaugus!

—   Ar dažiem klātesošiem ir noticis gluži tas pats, — Kertners atsaucās. — Daži tik kāri tiecās pēc brīvības, ka tieši tādēļ atkal nokļuva aiz restēm. Nesen es pārliecinājos, ka taisne ne vienmēr ir īsākais attālums starp diviem punktiem.

—    Par kādiem punktiem jūs runājat? — kaprālis jautāja. — Es jūs īsti nesaprotu.

—    Es runāju par diviem ģeogrāfiskiem punktiem. Viens no tiem ir Santo Stefano sala, bet otrs — Gaeta…

Kad lika nosaukta sātana sala, tad arī neattapīgais kaprālis saprata, no kurienes ir sācies Kertnera ceļš uz šo cietoksni.

Līdz liktenīgajam lidojumam virs Ventotenes anglis bija piedalījies kaujās par Pantelēriju, un viņi ar austrieti stundām ilgi iztirzāja visas operācijas gaitu, kās bija saistīta ar desantu Sicīlijā. Etjēns zināja, ka līdz desanta izcelšanai Sicīlijā sabiedrotie bija ieņēmuši Pantelērijas un Lampeduzo salas, abas salas Tunisas jūras šaurumā. Viņš bija satriekts, kad anglis pateica, ka trijās nedē]ās pirms desanta izcelšanas sabiedrotie nometuši uz Pantelēriju septiņi tūkstoši tonnu bumbu. Un kādi bija šis masveida bombardēšanas rezultāti? Tie noskaidrojās tūlīt pēc salas ieņemšanas. No 54 pretinieka krasta aizsardzības baterijām tikai divas bija izsistas no ierindas, Pantelērijas garnizona zaudējumi bija pārsteidzoši niecīgi.

Klausoties angļa stāstījumā, Etjēns pat uzbudinājās, tāpēc ka visi šie dati apstiprināja viņa secinājumus un deva vielu nopietnām pārdomām. Lūk, kur nepareizas uzbrukuma taktikas piemērs, kad pārmērīgs metodiskums un bailes no riska noved p5e iniciatīvas zaudēšanas! Tieši tāpēc visa Montgomerija taktiskā sagatavošanās pirms uzbrukuma neatnesa viņa 8. armijai gaidīto priekšrocību. Kāds tam cēlonis? Un vai var kritizēt feldmaršalu Montgomeriju, kura armija, sākot ar E1 Alameinu, nepazina sakāves? Jā, var un vajag, jo Montgomerijs pārāk bieži palaida garām izdevību gūt lielu uzvaru, bet citos gadījumos uzvara tika iegūta ar pārāk lieliem upuriem.

Anglis negribēja piekrist savam uzbudinātajam kaimiņam un strīdējās tik ļoti, ka viņa bālganā seja kļuva sarkana. Tomēr austrietis savu oponentu daudzējādā ziņā pārliecināja, katrā ziņā lika viņam par daudz ko padomāt. Desants Pantelērijā pēc triju nedēļu bombardēšanas nav vienīgais aplamas uzbrukuma taktikas piemērs. Diemžēl ir arī daudz svaigāks piemērs.

—    Kāds?

—    Desantu vācu aizmugurē nevajadzēja izcelt pie Salerno, tik tuvu Sicīlijai, dienvidos no Neapoles.

Izdevīgāk bija izcelt desantu daudz dziļāk vācu aizmugurē, tuvāk pie Romas. Tad, lūk, drīz vien varētu dot Keselringa karaspēkam izšķirošu triecienu!

Etjēns varēja iedomāties, kāda iemesla dēļ desantu izcēla pie Salerno — šis punkts droši vien vēl bija angļu sedzošās aviācijas iznīcinātāju aizsniedzamības zonā.

Anglis piekrītot palocīja galvu.

—    Tātad jums lidmašīnu bāzes kuģu šeit nav, — Etjēns secināja. — Jūsu iznīcinātāji bāzējas tikai uz sauszemes.

—   Jums taisnība, ser.

—    Slikti, ka mīkla uzminama tik viegli. Pirms manis to sen jau uzminēja vācieši. Viņi jau iepriekš paredzēja, kur izcelsies jūsu desants, un sagatavojās šim notikumam…

Salerno rajons ir viens no tiem, kas atrodas uz iznīcinātāju kontroles vistālākās robežas. Un vācieši labi zina iznīcinātāju darbības rādiusu. Un, gluži dabiski, visu šo joslu, ieskaitot Salerno, turēja īpašā uzraudzībā.

Tagad sabiedrotiem nāksies virzīties uz ziemeļiem, pārvarot neskaitāmus dabiskos šķēršļus. Visas upes tek šķērsām Apenīnu zābakam. Visi kalnu grēdas atzarojumi aizšķērso ceļu uz ziemeļiem. Patlaban sabiedrotie iestrēguši pie Gariljano upes. Vēl grūtāk būs Volturno upes augšgalā, tad — pie Sangro upes, pie Maijela kalnu grēdas — vācieši visur var izveidot spēcīgas aizsardzības līnijas! Bet sabiedrotie nedrīkst ilgi mīņāties uz vietas, tāpēc ka oktobrī var sākties garās lietus gāzes.

Ir gan iegāzuši, vai, kā iegāzuši Etjēnu feldmaršals Montgomerijs un ģenerālis Aleksanders! Varbūt tāpēc Etjēns šos karavadoņus tik bargi kritizē? Nē, viņš tos kritizē objektīvi. Viņš labprāt kļūdītos savos slēdzienos, bet diemžēl…

Austrieša ieslodzījuma devītajā dienā, 23. septembrī, kameras iemītnieki satraukti steidzās pie logiem, kas nebija aizsegti ar skārda plātni. Kameru apgaismoja tāda blāzma, it kā pret logu aiz restēm būtu pakārta spilgta jo spilgta lustra. Cietumsargs sacīja, ka tur degot uz ūdens un nekādi negrimstot kuģis «Gvarnare». No rīta viļņi izskaloja pie Orlando raga kuģa atliekas, apdegušu airu laivu, dažus dēļus, airus un apdegušus

glābšanas riņķus. Jūrā atkal bija stiprs vējš, tāpēc krastu no zajganpelēkā ūdens klaida nodalīja baltā plīstošo viļņu līnija.

Cik ļoti visi arestētie ilgojās redzēt paši savām acīm desanta izcelšanu Gaetā! Taču, lai cik neatlaidīgi lūkojās jūras tālē gan Etjēns, gan angļu lidotājs, gan bārdainais kaprālis, — kuģu dūmi nebija redzami.

116

Sardzes! dienestu kara cietoksnī pildīja itāliešu cietumsargi. Tikai īsi pirms iesēdināšanas dzelzceļa vagonos Etjēns nonāca esesiešu konvoja varā.

Esesieši atšķīrās ne tikai no karabinieriem, bet pat no melnkrekliem. So atšķirību Etjēns pamanīja tikai ar laiku, taču tā bija jaušama visā konvojnieku uzvedībā, to varēja redzēt pat no tā, kā viņi skatījās uz konvojējamiem. Nacistu raksturīgākā īpašība — necieņa pret cilvēka ciešanām, nicīga bendes augstprātība pret saviem upuriem, metodiska un salta cietsirdība. To neizraisa ātra noskaišanās vai atriebības tieksme, ka tas ir ar itāliešu cietumsargiem, īpaši ar dienvidniekiem, kas nāk no Kalabrijas, no Sicīlijas. Taču to cietsirdīgo fanātiķu acīs pretinieks tomēr plalika cilvēks, bet nacisti uz cilvēku raugās kā uz lopu.

Pa visiem ieslodzījuma gadiem, ja neņem vērā pratināšanu Milānas pretizlūkošanas nodaļā, itālieši Etjēnu ne reizi neaizskāra, neapvainoja ar fizisku vardarbību. Bet šodien, kad ievietoja ešelonā, viņam neiesita tikai tāpēc, ka sitējam tik tālu nesniedzās roka; iesita nevis viņam, bet blakus stāvētājam ierindā, belzienu pa zobiem dabūja nevis viņš, bet cits. Ne jau sitienu ar duri sejā par kādu pārkāpumu, lielu vai niecīgu, nē — tieši belzienu pa zobiem. Oberšturmfīrers gāja gar ierindu, pārbaudīja apcietināto numurus un ar belzieniem pa zobiem līdzināja ierindu, pie kam darīja to bez dusmām, lietišķi.

Visus, ko sanumurēja, apcirpa, visiem iešuva jakās audekla lupatiņas, uz kurām jau bija ar eļļas krāsu uzzīmēti numuri, bet vācu konvojnieki tajā laikā skaļi jokoja, rēca smieklos, nepievēršot ne mazāko vērību tiem, kas drūzmējās aiz dzelkšņu žoga.

Vagonu pieblīvēja pilnu līdz pēdējai iespējai, bet uz perona atdzina vēl vienu arestantu grupu. Visiem nebija vietas, kur atsēsties, un esesietis, automātu vēzēdams,_ mācīja savu metodi: apcietinātais sēdās gaitenī uz grīdas, ar muguru pret pretējām, aizslēgtajām durvīm, saliecot un izplešot ceļgalus; vīnam starp kājām sēdās nākošais. Tādā veidā gaitenī apsēdās ap trīsdesmit cilvēku.

Vēlu vakarā ešelons vēl stāvēja uz rezerves sliedēm. Vietējais itālietis, bārdainais kaprālis, stāvēja pie aizrestotā vagona loga un citu pēc cita dedzināja sērkociņus. Ko tad šis tā, vai tad nevar pie kāda piesmēķēt? Tērē tik daudz sērkociņu! Un tikai pēc tam, kad vagons, pēkšņi iedārdēdamies, ar rāvienu sakustējās, kaprālis paskaidroja, ka viņš nemaz neesot aizdedzinājis smēķi, tikai apgaismojis savu seju. Varbūt starp pavadītājiem stāvējusi sieva ar dēlu! Lai tie redz viņu pēdējoreiz! …

Atkal Etjēns brauc vilcienā, atkal pārbrauciens izraisa satraukumu, tumšu nelaimes nojautu. Tāda sajūta aizvien rodas tad, kad tu nezini, uz kurieni tevi ved.

Pēdējoreiz viņu veda arestantu vagonā no Neapoles uz Paradizio. O, uz Paradizio viņš brauca ar komfortu, ja salīdzina toreizējo braucienu ar tagadējo!

Pārāk ilgi Etjēns ir sabijis Santo Stefano cietumā, lai ātri pierastu pie dārdoņas un kratīšanās. Bet tumsa vagonā nedeva skaidru priekšstatu par laiku. Vai patlaban ir tikai vēls vakars vai jau pāri pusnaktij?

Klaudz, klaudzin klaudz riteņi uz sliežu savienojumiem, uz pārmijām, skan lokomotīves svilpieni, logos ieplūst pa pusei aizmirstā dzelzceļa smarža — lokomotīves dūmu, akmeņogļu darvas, pārkarsušu bukšu smakas sajaukums —, smarža, kas vilina mūs kopš bērnības.

Saraustītā snaudā tēlojas kāds sens brauciens. Kad, uz kurieni, no kurienes?

Viņš spraucas uz restorānvagonu, iet cauri visam sastavam, soļo gar krācieniem un smiekliem, gar atraugām un bērnu raudām, gar dažādām gaumēm, paradumiem, ieražām, tikumiem, raksturiem, gar cilvēku likteņiem. Tamburā, pie tualetes telpas, iztraucēja pariti, kas skūpstījās. Kupejā aizrautīgi spēlēja kārtis uz knipjiem. Kādas kājas caurās zeķēs izbāztas tik tālu, ka gandrīz aizšķērso eju. Vai pasažieris tiešām tik slaids, ka viņam nepietiek sola garuma? Nē, tā nemaz nav, viņš novietojis sev aiz pagalvja lādīti. Skāba autu, aitādu, mahorkas, ķiploku smaka kopējā vagonā un svaiga odekolona elpa starptautiskajā. Beidzot sasniegts pazudušais restorānvagons. Jautra čala. Skaļi uzdzīvo kāda kompānija: uz četriem kopā sabīdītiem krēsliem pie galdiņa sēž seši. Frencī ģērbtam resnam plikpaurim iekāruši ausīs auskarus, bet viņš, samiedzis acis, brīnīdamies skatās tukšas pudeles kakliņā… Cik gadu ir ildzis Etjēna gājiens līdz restorānvagonam? Sā vai tā, bet viņš to ir sasniedzis nelaikā. Nupat, nupat jau būs Maskava. Vilciens joņo, augstprātīgi traukdamies garām ļaužu pilnajām vasarnīcu rajona pieturām, pasviezdams sānis starpstacijas, dzelzceļa sargu būdas, piepilsētas pārbrauktuvju barjeras. Vilciens tuvojas Kurskas stacijas peronam. Tādos mirkļos visi kā pēc pavēles sāk ģērbties, meklē savas galošas, cits citu traucē, un kupejā uzreiz kļūst velnišķīgi šauri. Kupejā nez kāpēc iemaldījies ari resnais plikpauris ar auskariem un pudeli rokā, kad te jau arī bez viņa tik biezs, ka ne pagriezties. Lūk, uz perona jau parādās nesējs ar metāla numuru pie krūtīm, baltā priekšautā. Kādam nolūkam tie baltie priekšauti? Varbūt vienīgi tālab, lai pats nenotraipītos pie netīras bagāžas! Bet ar higiēnu, šķiet, tam nav nekāda sakara. Gluži vienkārši — labi saredzama uniforma… Etjēns — vai varbūt tolaik viņš vēl nebija Etjēns? — stāv gaitenī pie loga, garām zib sagaidītāju sejas. Daži stāv vai staigā pa peronu ar mēteļiem uz rokas, gluži kā krāmu tirdziņā. Tā Maskavā vēlā rudenī sagaida dienvidu kūrorta vilcienu. Saulē nocepinājušies kūrortnieki saltā slapjdraņķa dienā viegli var saaukstēties. Etjēns ar skatienu meklē — varbūt Nadja ir izskrējusi no darba un atnākusi pretī? Bet izklaidīgais lokomotīves vadītājs ir aizmirsis, ka vajag viegli piebremzēt, perona galā apstāties, un atkal paātrina gaitu. Jau pazib garām baltie nesēju priekšauti, mēteļi uz sagaidītāju rokām. Vilciens atlīsta ātrumu. Neizpratnē satraukts, Etjēns pūlas_ atvērt logu, bet, kamēr noņemas ar nepaklausīgo rāmi, Kurskas stacija pagaist skatienam, vilciens atkal joņo cauri neapkoptajai, piesārņotajai Piemaskavas dzelzceļu joslai, arvien zemāk noplok Sabolovkas radiotorņa

caurspīdīgais siluets… Bet pretim dārd preču vilciens ar lopiem. Vagonu logos iebrāžas kūtsmēslu smaka un silta tikko slaukta piena smarža. Laidars uz riteņiem! Parasti govis pa dzelzceļu brauc vienu vienīgu reizi savā mūžā — uz lopkautuvi.

Vai ari viņus visus patlaban arestantu vagonos neved tāpat?

Salīdzinājums Etjēnam lika sadrebināties un palīdzēja atmosties. Arvien vēl tāpat šūpojas yagons un klaudz riteņi. Bet ir aizvērti putekļainie aizrestotie logi, aizslēgtas durvis, nav iespējams aizkļūt līdz gardajām restorānvagona smaržām un līdz vēlīnajam Maskavas rudenim.

Bet uz kurieni ar šo vilcienu var aizbraukt? Viņus ved uz ziemeļiem, taču svarīgāk būtu zināt, nevis uz kurieni ved, bet — ar kādu nolūku…

»17

Esesietis, kurš arestantu vagonā tik prasmīgi sastūķēja cilvēkus kā sardīnes kārbā, bija pārcenties. Resnais oberšturmfīrers ar sarkano ģīmi patlaban nevarēja izspraukties pa gaiteni no vagona viena gala līdz otram tā, lai pie viņa apmēriem tas neizskatītos komiski. Resnais dusmās izkliedzās uz esesieti, un daļu arestantu, starp tiem ari austrieti ar numuru 576, kādā stacijā aizdzina uz blakus vagonu.

Necerēja Etjēns, ka pārvietošana citā — tikpat smirdošā, smacīgā, utainā vagonā, bāztin piebāztā ar tādiem pašiem nelaimīgajiem kā viņš, sagādās priecīgu tikšanos: tur veda lielu krievu kara gūstekņu grupu!

Dažādos laikos tie bija izbēguši no koncentrācijas nometnēm, aizkūlušies līdz Itālijai, Dienvidslāvijai, karojuši partizāņu vienībās, slapstījušies kalnos, mežos, un tur yiņus sagrābuši vajātāji.

Cik daudz gadu Etjēns nav dzirdējis krievu valodu un nav krieviski ne ar vienu runājis, vienīgi ar sevi pašu! Viņam nav tik svarīgi, par ko runā, ja tikai runā krieviski! v.

Kāds pagurumā nikni nolamājās, pieminot māti, taču arī šos sensenis aizmirstos lamu vārdus Etjēns noklausījās ar prieku. Nekad nebūtu domājis, ka tā var gadīties!

Līdz viņam atskanēja gan nopietnu un lietišķu, gan neizsmeļama humora apdvestu sarunu fragmenti, jo humoru no krievu runas nespēj izdeldēt pat visļaunākais bēdu liktenis.

—    «…tur ir durvis,» pamāte man teica, «aiz tām tevi gaida septiņdesmit septiņi ceļi un laimes kurvis. Staigā vesels un atpakaļ neskaties!» Tā es aizmaldījos sava likteņa biezokņos…

—    …tīro nieku biju iedzēris. Bet mana brūnā ķēve kož, maita, necieš spirta smaku. Tiklīdz ieliku kāju kāpslī, iešūpojos seglos, šī — krāps! — ar zobiem man plecā…

—    …pusotra gada par rotas staršinu noņēmos. Joki pie malas! Trīs reizes mainīju puišiem apģērbu, divas reizes izsniedzu velteņus un dūraiņos cimdus, vienreiz vasaras uniformu, pilnu komplektu — no laiviņas līdz kājautiem…

—    …pienāk pavasaris, mauro mūsu Brūnaļa, ilgojas pēc precinieka, tomēr domājām, sak, par agru šo pie buļļa laist. Agri atskries teļš, vajadzēs vairāk barības …

—    … o, nesaki vis — sapierim karā ir savas ērtības. Mūsu puiši ir veikli, izdarīgi. Uz mazās sapiera lāpstiņas arī vēstuli var uzrakstīt. Un, ja vajag izrakt kapu, — arīdzan rīks pie rokjs. Pie reizes var pat galvu no šķembām pasargāt…

—   …arī man, starp citu, galva nav dāvanā dabūta …

—    …ģimene mums bija saligzdojusi liela, spēcīga. Ar deviņām izkaptīm stājāmies siena vālā… Bet pusdienā vecmāmuļa cēla priekšā podu vārītu tupeņu. Gardi kūpēja! Vecmāmuļa podu līdz pusdienai turēja krāsns priekšā jeb, kā mūsu — baltkrievu valodā saka, zagņetkā…

Bet divi sarunājās gluži blakus Etjēnam.

—    Eh, sērdieņu liktenis! Stāvus izgulies, no delnas mielojies!…

—    Pamielosies gan tu pie Hitlera, plet tikai muti vaļā! Kā pie mums Poļesjes purvos mēdz sacīt: vienu dienu neēdam, otru dienu neēdam, tad labu laiku nogaidām un atkal neēdam.

—    Tam ziemu posts, kam kažoka nav, ko ap kauliem jozt, zābaki cauri, un vēderā vēja auri…

—   Vispār dzīvojam kā mirēji, bet, ja nomirsim, skums elles virēji. Mums tagad atliek tikai — csst!

—    Csst — csst! Lai nedzird fricis! Bet mums pavēle — nenokārt galvas un raudzīties uz priekšu!… Kamēr Hitleram neiztaisīsim «kaput».

Sirdij un ausij tuvā valoda visā tās izlokšņu, dialektu, intonāciju bagātībā, ar raksturīgo dziedošo toni!

Izrādās, ka krievu gūstekņi vāciešus dēvē par «fričiem». Etjēns zināja, ka pirmā pasaules kara beigās angļu kareivji saukuši vāciešiem: «Fric, kaput!» Un tagad vagonā jau vairākkārt atskanēja daudzvalodiskais, taču visiem saprotamais «Hitler, kaput!».

Sejas vagona pustumsā — kā pelēki plankumi, bet Etjēns iegaumēja sērkociņa gaismā redzēto sapiera seju; tas ar kādu turpat blakus sarunājās. Sapierim seja vienās baku bedrītēs — kāpēc gan puisim tālajā baltkrievu sādžiņā nav bijušas iepotētas bakas? Etjēns viegli atšķīra sapiera Kastusja Sostaka balsi, tas ir viņš, kas nupat ieteica nenokārt galvu un raudzīties uz priekšu. Tas ir viņš, kurš n!av zaudējis spēju smaidīt, nav zaudējis cerību uz labāku nākotni, jokoja ar patiku, — dzīvespriecīgs nāvinieks!

Sapieris Šostaks pirmais sāka ar Etjēnu runāt.

—    Ei, karotāj! Kur tu tik daudz kāsa esi dabūjis? — Viņš sēdēja uz grīdas, ar šineli apsedzies.

Etjēns atmeta ar roku, jo nespēja atbildēt, aizrijies jaunā kāsa lēkmē.

Sostaks, nebūdams slinks, piecēlās, ar pūlēm tika pāri tiem, kas gaitenī sēdus gulēja, atnesa ūdeni konservu kārbā un sniegdams brīdināja:

—    Nesagriež lūpas, skārds sarūsējis.

—   Dzjakuju — Etjēns baltkrieviski tencināja. — Tagad būšu dzīvs, ja nenomiršu.

—   Tu, kā rādies, esi no mūsējiem, no baltkrieviem? — Sostaks priecīgi ievaicājās.

—    Causi, tur esmu dzimis…

—   Var sacīt — radinieki! Vienā saulē esam autus žāvējuši!

No Kastusa Sostaka balss pavīdēja dzimtā Baltkrievija. «YBara, yBara! roBopbiub MincK. o6pafl paiiiubi,

TOBapbiujbi paflwēc.iyxaiibi!»1 Etjēnam šķita skanam tumšajā vagonā Minskas diktora balss: kad Etjēns atbrauca Gausos pie savējiem, tad katru ritu dzirdēja šā diktora balsi…

Bez dzīvespriecīgā sapiera Etjēns pēc balss vagona tumsā jau atšķīra arī tehniķa leitnanta Demirčjana balsi — jau zināja, ka tas ir bijušais pulka komandiera palīgs ķīmiskās aizsardzības jautājumos. Pazina pēc balss kara ārstu Duhovenski; tas kritis gūstā, negribēdams pamest bez palīdzības savus ievainotos. Pēc balss pazina arī milzi prettankistu Zaznobinu; tam ar gāzēm apsvilušas acis, gūstā kritis, būdams apdedzis un pusakls.

—    Ja es būtu ievainots, tad — saprotama lieta, — bija dzirdams Zaznobina dziļais bass. — Bet neviena lode, neviena šķemba mani nepaglaudīja. Kas tad ticēs kontūzijai? AAaskava asarām netic. Ja būtu bijusi karabīne rokās! Bet mums, prettanku šautenes vīriem, personisks ierocis pēc reglamenta nav paredzēts. Staipījām divatā savu garo bisi rūceni. Bet ja tev kaut kur jāaiziet? Kaut vai uz patronu punktu? Lūdzies no kāda, lai aizdod tev uz laiciņu vinteni, lai neviens tevi par dezertieri nevar noturēt…

Prettankists Zaznobins dalījās savās frontinieka bēdās, bet Etjēns nevarēja pat iedomāties, kāda tā prettanku šautene izskatās, un, lai neiekristu, neiedrošinājās arī jautāt, kad tā parādījusies bruņojumā. Ja tā šautene ir parādījusies armijā jau pirms kara, ko tad?

Kas tad Etjēns par karagūstekni, velns viņu rāvis?!

«Mani taču saņēma gūstā jau pirms kara. Karš pret mums bija sācies jau tad, kad Molotovs un Ribentrops spieda viens otram roku, smaidīja fotogrāfiem un apliecināja viens otram visdziļāko cieņu.»

Divas malējās kupejas šajā vagonā nodalītas izsituma tīfa slimniekiem. No turienes vakar iznesa divus vai trīs līķus. Bet Etjēns, liekas, būtu gatavs braukt pat mēra slimnieku vagonā, lai tikai dzirdētu krievu valodu un krieviski parunātu.

Etjēns kāri klausījās sarunās, bet ar vēl lielāku prieku šad un tad (vajag vai nevajag, vietā vai nevietā)

1 «Uzmanību, uzmanību! Runā Minska. Labrīt, biedri radioklausītāji!» (Baltkrievu vai.) Tulk.

pats sāka ar ceļa biedriem runāt. Brīžam viņš kļuva pļāpīgs, pat apnicīgs. Prettankists Zaznobins viņam pateica: «Ko tu man uzbāzies ar savu Sveici! Pielipis kā dadzis!… Es jau bez visa tā esmu septiņās valstīs sabijis, tavas Šveices vien man vēl trūka!» Bet Etjēns tomēr karsti turpināja viņu nez kāpēc pārliecināt, ka platsliežu dzelzceļiem, kādi būvēti Krievijā, esot ievērojamas priekšrocības salīdzinājumā ar šaursliežu dzelzceļu, pa kādu viņi braucot patlaban; viņš sūrojās, ka Itālijā ziemā neapkurinot pat pirmās klases vagonus, stāstīja par Itālijas ziemas untumiem, runāja par aizputinātiem ceļiem Šveices kalnos, par sniegputeņiem Baškīrijas stepē, par to, cik grūti panākt trāpīgu artilērijas uguni no ejoša bruņu vilciena, tad — atkal par šaursliežu dzelzceļu, pa kuru viņi brauc, un atkal par kalniem, par sniega lavīnām …

Viņš saprata, ka ir nogurdinoši daudzvārdīgs, bet ar baudu izmantoja atgūto iespēju skaļi izrunāt krievu vārdus.

Viņš izteica vārdu «nenuTepriHMo» un sāka šaubīties: vai krieviski tā runā? Kaimiņš nez kāpēc viņam dīvaini kaut ko pārvaicāja, bija dzirdējis, bet nebija sapratis.

Viņš runāja, runāja, runāja un reizē ar neticību ieklausījās sevī — vai tikai viņš nav aizmirsis krieviski domāt?

Tik ilgus gadus radinājis sevi domāt franciski, vāciski, itāliski, ka varēja izmainīties arī valodas struktūra. Tas būtu gluži dabiski cilvēkam, kurš tik daudz gadu bijis spiests izlikties, ka ir krieviski mēms.

Viņš sāka nopietni prātot: kas tad galu galā ir akcents? Jo runātāja akcents stiprāks, jo vairāk viņa dzimtā valoda atšķiras no tās, kurā viņš patlaban runā. Lūk, kādēļ, piemēram, gruzīni vai latvieši pa lielākai daļai krieviski runā ar grūti izskaužamu akcentu. Izlūkošanas pārvaldē strādāja diezgan daudz latviešu — Vecā novadnieku, taču vienīgi viņš krieviski runāja tīri, bez jebkāda akcenta.

Etjēns pēdējos septiņus gadus nav runājis dzimtajā valodā un arī agrāk pēc sirds patikas izrunājās tikai tajās reizēs, kad iebrauca Krievijā.

Vai viņš tagad krieviski nerunā jau ar akcentu? Viņš to nezināja un nevarēja zināt, bet juta, ka nemodina tautiešos pilnīgu uzticību.

Kā derētu tagad parādīt viņiem fašisma aizsardzības Sevišķā tribunāla spriedumu un dokumentus, kas noglabāti plaisā zem marmora palodzes, trešajā malējā logā pa kreisi, «Faustino» tratorijā Gaetā.

Bet seifā, kas atrodas kādā klusā ieliņā Maskavā, glabājas viņa partijas biedra karte ar numuru 123 915, izdota 1918. gadā.

Redzams, ka visi uzskata viņu par ārzemnieku, kas labi prot krievu valodu. Bārdainais kaprālis, kuru pārvietoja uz šo vagonu reizē ar Etjēnu, pat skaļi izsacīja izbrīnu — kādas tautības tad esot šā bijušais lāvas kaimiņš? Ar angļu lidotāju viņš itin tekoši tērzējis angliski!

Krievi sāka vairīties no sarunāšanās ar Etjēnu, un viņš prakses dēļ augu vakaru runājās ar serbu, kurš prata krieviski, tomēr ne jau tik labi, lai iedziļinātos izrunas sīkumos.

—       Bet vai kādu brīdi paciest klusu tu nevari? — sapieris Sostaks Etjēnam, labsirdīgi čukstot, vaicāja.

—    Ne druscītiņas nerunāt? Citādi slāvu dēli sāk uz tevi skatīties greizi. Pārāk veikli visādās mēlēs tu mēļo. Dažs vēl nodomās, ka tu no gestapo te pie mums esi piesēdināts.

—       Piesēdināts? — Etjēnam aizvainojumā aizrāvās elpa, un tikai pēc ilgākas stļnagas pauzes viņš baltkrieviski sacīja:

—    Ozolam darva nepielips.

Ausa gaisma, tumsa zuda pat no vagona kaktiem, gaitenis kļuva pārredzams visā garumā. Sostaks pētoši noraudzījās krievu ārzemniekā un domīgi teica:

—       Izruna tev patiešām nav visai tīra. Bet pēc provokatora tu galu galā neizskaties.

—    Paldies ari par to, — Etjēns grīni pavīpsnāja.

—    Un tomēr ir tevī kāda pārprotamība.

—       Kā lai nebūtu… Baltkrievu mēlē izsakoties — no septiņām krāsnīm maizi esmu ēdis.

—   Teici, ka esot dienējis Sarkanajā Armijā?

—       Sarkano zvērestu devu tūkstoš deviņsimt divdesmit otrajā gadā. Sarkanajā laukumā. Pirmā Maija parādē. Kad uzņēma akadēmijā.

—   Un līdz kādai pakāpei uzdienēji?

—    Brigādes komandieris.

—    Brigādes komandieri sen izgājuši no modes. Tos

pielīdzināja ģenerāļiem. — Noskanēja īss smiekliņš.

—    Fašisti arī mani pielīdzinājuši ģenerāļu kārtai. Nu, tiem ģenerāļiem, kurus Hitlers nesen padzina no dienesta — piespiedu atvaļinājumā. Arī man atņēma tie* sības nēsāt mundieri, ordeņus, atņēma pensiju. Atstāja vienīgi kroņa dzīvokli.

—    Visi mēs braucam piespiedu atvaļinājumā, — Zaznobins dobjā basā atsaucās. — Uz viņpasauli, var sacīt…

Visi uz ilgāku bridi apklusa, tad Sostaks Etjēnam vaicāja, it kā nekādas pauzes viņu sarunā nebūtu bijis:

—    Un kā tu, mīļais cilvēk, tik ātri esi atpalicis no krievu valodas? Gandrīz var sacīt — aizmirsis? Vai tad iespējams galu galā aizmirst dzimto valodu? Ātri tev tā pagaisusi no atmiņas. Arī mums nav vairs pirmais mēnesis, kopš esam atrauti no dzimtās zemes, tomēr…

Etjēns neatbildēja, tikai mēmā mulsumā sajuta, ka pār neskūtajiem vaigiem rit asaras, nelūgtas asaras. Viņš pārbrauca ar delnu sejai un bija apmierināts, ka sēž ar noliektu galvu.

118

Tikai pēc trim diennaktīm viņi sasniedza Romu. Preču stacijā, pie depo un pie bagāžas noliktavām sargi neraudzījās bailīgi gaisā, kā bija vērojams starpstacijās. Romā nebija gaisa trauksmju, te nebaidījās no uzlidojumiem. Arestantu vagonā jau zināja, ka Roma izsludināta par «atklātu pilsētu», kaut gan tajā saimnieko nacisti.

Romas šķirotavas stacijā viņu vagoniem piekabināja citus, arī ar arestantiem. Paklīda baumas, ka ešelons tikšot sūtīts uz Austriju, tur visus gaidot pratināšana, pārbaude, tur izlemšot katra likteni.

Etjēns izteica savus minējumus kaprālim: ja no Romas izved arestantus, tas nozīmē, ka gestapoviešiem pašiem ir pamats uzskatīt, ka šī teritorija vairs ilgi nepaliks viņu kontrolē. Sabiedrotie, protams, pēc kāda laika uz šejieni atnāks, bet vai Etjēnam, kaprālim, anglim, kurš palika citā vagonā, un visiem pārējiem izdosies palikt dzīviem līdz viņu atnākšanai?

Konradam Kertneram braukt uz Austriju — nozīmē braukt uz spīdzināšanu un nāvi. Ja varējis pa ce|am kaut kā nomainīt vārdu, atbrīvoties no 576. numura uz žaketes un dabūt citu numuru!

Etjēns pateica Sostakam, ka fašisti viņu internējuši pēc Spānijas republikas sagrāves, ka viņš jau daudz gadu mokās pa cietumiem un nometnēm un ka viņš nekādi nedrīkst parādīties Austrijā ar savu tagadējo uzvārdu, tā būtu viņa nāve.

—   Vispirms vajag tikt vaļā no sava numura, — 5oslaks sacīja.

—    Bet kur dabūt citu?

—    Numuriņu tev galu galā dabūsim.

Jautājums tomēr sarežģījās: esesieši raudzījās ne tikai uz to, lai sakristu arestantu skaits. Pārbaudēs viņi ne vien izsauca numurus, bet salīdzināja pēc saraksta arī vārdus. Tātad bez numura vēl katrā ziņā jāmaina arī uzvārds, kas jau grūtāk izdarāms. Bet tik ļoti gribētos saukties par krievu! Pat ja nebūs lemts vairs ilgi dzīvot, tad vismaz tāpēc, lai nebūtu jānomirst ar svešzemnieka vārdu.

Klīda baumas, ka rīt būšot kārtējā pārbaude, laika pavisam maz. Arī Sostaks saprata, ka nevar ņemt pirmo pagadījušos sadomātu uzvārdu, bet jākļūst par mantinieku kādam no tiem, kas konvoja sarakstos vēl skaitās starp dzīvajiem.

—   Cilvēks nav vērsis, nekļūs vecs vienā un tajā pašā ādā, — Sostaks uzmundrinot sacīja. — Septiņas ādas tev ir noplēsuši, bet mēs tev uzmauksim astoto. Ko nozīmē Hitleram viens mironis, ja dzīvs cilvēks viņam apaļa nulle!…

Nākamajā naktī, tāpat kā visās iepriekšējās, smacīgajā tumsā kāds uzrāva sērkociņu, mina uz kājām un gandrīz vai uz galvas… Pēc tam atskanēja pazīstamais dobjais bass: «Beidzis gan mocīties mūsu Jakovļevs, lai viņam debesu valstība!»

—       Velc nu nost savu paltraku, — Sostaks čukstēja.

—    Un ziedo to dieva mierā aizgājušajam nelaiķim Jakovļevam …

Etjēns steidzīgi noģērba, saburzīto žaketi ar 576. numuru.

—    Piemānīsim vēlreiz dievu to kungu vai vismaz konvoja priekšnieku… — Sostaks aiznesa žaketi uz

otru vagona galu, kur bija izsitumu tīfa slimnieku kupeja.

Etjēnu arestēja karstā septembra dienā, un pēc tam viņš vairāk nekā divus mēnešus nosēdēja cietoksni. Vilciens gāja uz ziemeļiem. Roma palika aiz muguras. Vai tad jābrlnās, ka naktīs Etjēns stipri sala? Viņš dzīvoja dieva pasaulē bez cepures, bez mēteļa. Ja vagonā nebūtu šīs smacīgās saspiestības, viņš saltu vēl vairāk.

Tomēr viņš nekad vēl nebija tik ļoti drebinājies kā tagad. Vai varbūt viņam bail sēdēt vienos kreklos? Tā tikai vēl trūka, ka viņu pārsteigtu šādā izskatā un sāktu pratināt, kur licis žaketi ar numuru!

Tātad, ja Sostaka gājiens izdosies, viens Etjēna dubultnieks nomainīs otru.

Viņš ižjuta vieglu nožēlu, ka Konrāds Kertners aiziet no dzīves, aiziet uz neatgriešanos un nekad augšām necelsies. Jā, nav mazumu paveicis savā izlūka mūžā šis austrietis Kertners!

«Cik reižu tu esi spēlējis vistiņas ar nāvi! Godam jāatzīst, ka tev bija profesionāla, trenēta atmiņa. Un cik tu bijis ziņkārs! Tagad visa tava ziņkāre lieka. Runājot godīgi, man tava uzvedība ne vienmēr patika. Pārāk bieži tev nācās apspiest vaļsirdību, būt melīgam. Taču vēlreiz godam jāatzīst, ka tu pildīji pavēles bez ierunām, biji izdarīgs, veikls, ievērīgs, nebiji muļķis un nebiji arī bailīgs puisis. Lai vieglas tev Romas senatnīgās smiltis!…»

Vai Sostaks patiešām tik ilgi bija projām, vai nosalušajam Etjēnam tikai likās, ka pagājusi vai vesela stunda.

Šostaks parādījās ar zaldāta blūzi rokās, un blāvajā tuvā rīta gaismā Etjēns saskatīja virs kreisās krūšu kabatas uzšūto lupatiņu ar numuru 410.

—    Se, ņem! Jakovļevs novēlēja tev savu tērpu. Bet apglabāts tiks nabaga austrietis. Puišus es šai ziņā nobrīdināšu. Tikai, — Sostaks dzirdēja, kā austriešu brigādes komandieris klabina zobus, ieraudzīja, cik ļoti tas steidz vilkt blūzi mugurā, — pagaidām ņem manu šineli! Tev jau nāk čigānu sviedri. Bet to blūzi pagaidām, līdz pilnīgai dienas gaismai, sarullē ciešāk. Pirms sāc ar to greznoties, sarīko rokas dezinfekciju. Pār

meklē visas šuves. Tīfa uls ir nikna. Viņai galu galā pietiks apetītes, lai pagaršotu arī tevi…

Tātad kopš šā brīža viņš sauksies par Jakovļevu. Bet jāņem vērā ne tikai tā pārbaude, kas notiks šorīt. Viņu gaida pratināšanas, viņu var sākt iztaujāt sīki jo sīki par Jakovļevu, bet laika ticamas «leģendas» sacerēšanai nebūs. Un jaunais uzvārds stingras pratināšanas gaitā var iegāzt.

Jakovļevs, Jakovļevs, Jakovļevs…

Jakovs!

Jakovs Ņikitičs!

Jakovs Ņikitičs Starostins!

Jau pirmajā pārbaudē viņš apņemas esesietim ieskaidrot, ka ieraksts viņu sastādītajā sarakstā — kļūdains. Viņš taču nav Jakovļevs, bet Jakovs, Jakovs Starostins! Labojums izskatīsies pilnīgi ticams: arestants precizē datus par sevi, bīstas, ka viņa pēdas var bezcerīgi pagaist.

Tātad Jakovs Ņikitičs Starostins. Lūk, kura cilvēka biogrāfiju Etjēns zina visos sīkumos, sākot ar to laiku, kad viņi kopā karoja pret Kolčaku, un vēlāk, kad Starostini deva viņiem abiem ar Nadju pajumti sava Maskavas dzīvoklītī, un beidzot ar to dienu, kad pirms Etjēna aizbraukšanas pēdējā ļ ārzemju komandējumā kopā vakariņoja.

Nakts nogali Etjēns pavadīja bez miega, un no rīta, kā jau arestētie bija paredzējuši, viņus visus izdzina no vagona, lai izdarītu kārtējo pārbaudi.

Par puišiem Sostaks nešaubījās. Etjēns bažījās,_ ka tikai bārdainais kaprālis savā itālieša karstumā nesāktu skaļā balsī brīnīties par šo maskarādi. Bet kaprālis stāvēja otrajā ierindas galā un nekā nepamanīja.

Esesietis izrēja uzvārdu «Jakoflef». Etjēns lūdza atvainot un pieklājīgi vācietim paskaidroja: Jakovs esot viņa vārds, bet uzvārds Starostins. Etjēns runāja lieliskā vācu valodā, esesietis tūdaļ kļuva uzmanīgāks un izdarīja sarakstā labojumu.

—   Sarakstā nav uzrādīta jūsu dienesta pakāpe, — viņš sacīja.

—    Vai tā jūs interesē? — Etjēns vienaldzīgi jautāja.

—    Jawohl!

—    Pulkvedis.

—    Jawohl, Oberst! — Esesietis izdarīja sarakstā vēl vienu labojumu.

Un patiešām, kur gan krievu ierindas zaldātam rastos tik nevainojama vāciska izruna!

Kopš tā brīža reizē ar sarkanarmieti Jakovļevu savu eksistenci izbeidza arī komersants Konrāds Kertners. Bet varkalis "Jakovs Ņikitičs Starostins pēkšņi bija kritis gūstā.

119

Sveiks, mans mīļais Jakov ŅikitičI Cik gadu neesam redzējušies, vecais draugs? Toties tagad būsim nešķirami.

Kādreiz viņi bija kaimiņi vagonā. Nē, viņi nebija ceļa biedri. Viņi dzīvoja vagonā, kas bija novietots strupceļā Samāras preču stacijā. Kopējā vagona kupejas bija aizklātas ar katūna aizkariem, aiz tiem mājoja ģimenes, dzīvoja saspiesti, gulēja arī uz trešajiem plauktiem. Pie Starostina toreiz no Maskavas atbrauca Zina ar trīsgadīgo meitiņu Raju.

Invaliditātes dēļ tas trešās klases vagons sen bija pārgājis uz nekustīgu dzīves veidu. Strupceļā, kur vagons stāvēja, sliedes bija pārklājušās ar rūsu. Vasarā uz vagona jumta zaļoja zāle. Sievietes žāvēja veļu uz virves, kas bija nostiepta visgarām vagonam, bet bērni pierada rotaļāties turpat pie dzelzceļa sliedēm un, tāpat kā ceļa sargu bērni, nelikās ne zinis par garāmejošiem vilcieniem. Un spēlējās arī aiz depo, kur stāvēja mirušas, apsnigušas lokomotīves. Lokomotīves ar nodzēstām kurtuvēm — kā miroņi, kam uz vaigiem sniega pārsla nekūst.

Nekustīgajā zaļajā vagonā dzīvoja Samāras-Zlatoustas dzelzceļa' politdaļas darbinieki un čekisti. Austrumu fronte jau bija atkāpusies tālu. Bet šaipus frontes vēl bija nemierīgi — baltie oficieri, budži, meņševiki, eseri, anarhisti rīkoja sazvērestības, gatavoja sacelšanos, musināja lokomotīvju vadītājus un konduktorus uz streiku, uz sabotāžu.

Jauniņais Maņēvičs bija aizsūtīts uz dzelzceļu ar aršīnu garu mandātu: «Sā mandāta uzrādītājam atļauts braukt štābu, karaspēka, sanitārajos, pasažieru, preču,

pārtikas un visos pārējos vilcienos, kā ari ar lokomotīvēm un uz bruņotajām platformām …»

Pazīšanās ar Jakovu ISfikitiču sākās tajā laikā, kad Maņēvičs bija bruņu vilciena komandieris. Nebija vairs pirmais gads, kopš viņš ar ieročiem rokās sargāja padomju varu. Un, kad Maņēviču norīkoja par rajona politdaļas priekšnieku, pazīšanās jau pārauga draudzībā. Ne vienu vien nakti viņi aizvadīja sarunā, gulēdami uz blakus plauktiem. Vagonā vilka ledains caurvējš. Bija jau sadedzināti visi sniegu aizturošie aizsargrežģi, kas atradās tuvumā.

Starostins, sūtīts no Maskavas partijas uzdevumā, stāstīja par Ļeņinu, kuru vairākas reizes bija redzējis un klausījies. Bet Maņēvičs Ļeņinu pēdējo reizi bija redzējis Cīrihē, dzelzceļa stacijā. Pa peronu skraidija norūpējies Platens — laiks bija atvadīties un ieņemt savas vietas vagonā. Vilciens sakustējās, pavadītāji un aizbraucēji sāka dziedāt Internacionāli. Arī brāļi Maņēviči, stāvot uz perona, dziedāja himnu — nevar vairs atcerēties, vāciski vai franciski. Spriežot pēc fotoattēliem laikrakstā «Izvestija», Ļeņins pēdējos divos gados ārēji nav mainījies, tikai valkā žokejcepuri, kuras Cīrihē nebija.

Tā bija Ļeņina pirmā fotogrāfija, ko publicēja pēc viņa ievainojuma. Dzelzs divītzijas kareivji nosūtīja telegrammu, ka ieņēmuši Simbirsku, un saņēma atbildi no Ļeņina, kurš pēc smagā ievainojuma vēl nebija atlabis: «Simbirskas — manas dzimtās pilsētas ieņemšana ir visdziedinošākās, vislabākās zāles manām brūcēm.» Starostins apgalvoja, ka kaujas dziesma: «Par tavu pirmo brūci Simbirsku atkarojām, par otro brūci — zvēram — mēs atņemsim Samāru,» — šurp uz viņu stāvošo vagonu atlidojusi no Dzelzs divīzijas.

Starostins stāstīja par savu dzīvi; bēdīgu atminu bija vairāk nekā priecīgu. Kopš mazām dienām strādājis par kalpu. Pusaudža vecumā sācis strādāt Danhauera un Kaizera rūpnīcā par varkaļa mācekli. Maņēvičs bija tikai septiņi gadi vecs, kad Starostinu administratīvā kārtā izsūtīja no Maskavas. Atņēma pasi un policijas pārvaldē izsniedza kartīti ar spiedogu «neuzticams». Kartītē ielīmēja ģīmetni, norādīja sevišķās'pazīmes. Policijas iecirknī viņiem katru rītu lika skaitīt lūgsnas. «Skaitīt lūgšanu!» pristavs komandēja, un visi sāka

murmināt «Mūsu tēvs debesīs», dažs cītīgi, cits pavirši. Maņēviču un citus politdaļas puišus jo sevišķi uzjautrinaja Starostina piezīme, ka jaunais varkalis Jakovs lūgšanu parasti beidzis ar vārdiem: «…un atpestī mus no ša auna.»

Pēc vecuma Starostins varēja būt Maņēvičam gandrīz vai tēvs, taču viņi satika kā brāli. Starostins iestājās pie Maņēviča par instruktoru. «Tu esi izglītotāks, labāk es pastrādāšu tev par palīgu.» Starostinam lielākā dzīves pieredze, bet Maņēvičam — izglītība un plašāks redzes loks. Viņi kopā gāja uz sestdienas tal: kam un kopā tvarstīja bandītus, kas dauzīja un aplaupīja preču vagonus šķirotavā; kopā rekvizēja budžu saimniecībās labības pārpalikumus; organizēja sausiņu gatavošanu Maskavas un Petrogradas strādniekiem, kas cieta badu; savāca vairāk nekā vagonu kviešu un rudzu miltu.

Reiz Jakovs Ņikitičs atgriezās no komandējuma uz Sernovodsku un Surgutu priecīgi uzbudināts. Zemnieki Starostinam stāstījuši, ka Mihailovkas sādžā neesot jāpērk darva — «tur darva no zemes verd». Tur rati nečikstot, aizjūgs spīdot un zemnieciņi staigājot ar degutu ieziestos zābakos. Starostins nebija slinks un tūdaļ a *z gāja uz Mihailovku. Katrā zemnieku sētā stāvot rezervē muca ar darvu. Zemnieki sūdzējušies, ka pavasaros darva bojājot akā ūdeni. Aizgājuši lejiņā, piegājuši pie lielas eļļainas peļķes. Starostins iemērcis pirkstu, paodis — nafta!

Atgriezies viņš pastāstīja jaunumu Maņēvičam.

—    Vai zini, Jakov Ņikitič? Raksti vēstuli Ļeņinaml Tas taču valstiski svarīgs jautājums!

Starostins aizrakstīja vēstuli, un tā nenoklīda.

Pašlaik bija sestdienas talka, izkrava no baržas malku, kad Samarkas upes kuģu piestātnē atskrēja Raja ar avīzi rokā.

—   Tēt, te rakstīts par tevi!

Uz tiem priekiem Starostinu sāka sviest gaisā, bet viņš, gaisā uzlidodams, kliedza:

—    Nafta pagaidām vēl slēpjas zemē. Turpināsim labāk malkas izkraušanu! Ļova, savaldi viņus! Sadauzīs taču!

Viņi nopriecājās par rakstiņu avīzē «Ekonomikas Dzīve» un pārlasīja to visiem priekšā vēl un vēl. Pirmā nafta Pievolgā! Zem rakstiņa bija iespiests inženiera ģeologa Cegodajeva ziņojums. Redakcijas uzdevumā viņš aizbraucis uz Mihailovku un konstatējis, ka tur patiešām atklāta naftas atradne.

Tātad Vladimirs Iļjičs vēstuli nosūtījis avīzei. Starostins un Maņēvičs tik ļoti priecājās, it kā Volgas nafta jau ar strūklu šļāktos no zemes gaisā.

1920. gadā draugi šķirās, Maņēvičs pavadīja Jakovu Ņikitiču uz Maskavu. Guberņas komiteja pārcēla viņu uz Kazaņas dzelzceļa galvenajām lokomotīvju darbnīcām.

No Starostina pienāca vēstule. 5. februārī viņš redzējis Ļeņinu, kad tas atbraucis pie dzelzceļniekiem, Starostins klausījies viņa runu. Ļeņins sacījis, ka transports patlaban karājoties mata galā. Un, ja apstāšoties vilcieni, — iešot bojā proletāriskie centri, jo būšot grūtāk cīnīties ar badu un aukstumu.

Drīz uz Maskavu pārcēlās arī Ļova ar Nadeņku. Maņēvičs iestājās kara akadēmijā, bet nebija kur dzīvot. Zina Starostina nolēma dot viņiem pajumti, iekārtoja vienā no savām divām istabām. Staroštini un Maņēviči sāka dzīvot necilajā divstāvu namā Pokrova ielā 41 — tikpat draudzīgā saimē, kā bija dzīvojuši vecajā nekustīgajā dzelzceļa vagonā.

Kad Maņēvičs pirmoreiz iebrauca Maskavā, pilsēta vēl bija saglabājusi daudz carji laika iezīmju. Maņēvičam nebija naudas ormanim, un viņš staigāja kājām, ar savu nobružāto ādas jaku mugurā, un viņam dūrās acīs vecās izkārtnes ar «jaķ» burtiem vārdu saknēs un cietzīmēm vārdu galos, izkārtnes un tādi paši — savu laiku nodzīvojuši reklāmas dēļi, kas sedza namu brandmūrus. Tie viņam ieteica dzert Kuzņecova firmas tēju, «brāļu K. un S. Popovu» tēju, Visocka tēju, dzert 5ustova konjakus un liķierus, bet Smirnova degvīnu, pirkt sierus un sviestus pie Blandova un Cičkina, pirkt katliņus un satīnus pie Cindeļa un Savas Morozova, apslacināties ar odekolonu 4711.

Zaldāta zābaki bija cauri, Maņēvičs brida pa peļķēm, un izkārtnes cita pēc citas centās pierunāt, lai viņš nopērkot gan «Bogatira», gan «Treugoļņika», gan «Kaučuka» firmas galošas. Ja viņam ienāktu prātā pamieloties ar saldumiem — saVus pakalpojumus piedāvāja firmas «Einem», «Zorž Borman», «Siu», «Abrikosovs». Un, ja viņš būtu nolēmis apdrošināt savu kustamo un

nekustamo īpašumu, viņam ieteica izmantot apdrošināšanas sabiedrību «Rossija» vai «Salamandra» pakalpojumus.

«Mana drauga mantība zināma,» Jakovs Ņikitičs tolaik mēdza sacīt. «Kad iet uz pirti, tad ir tikpat kā gatavs pārvākties uz citu dzīvokli.» Un, kad pats devās uz pirti, arvien mēdza sacīt tāpat kā visi lokomotīvju vadītāji: «Nu iešu uz karsto skalošanu.»

Bija laiks, kad Starostins viesmīlīgi deva pajumti kara akadēmijas pirmā kursa klausītājam Maņēvičam un viņa jaunajai sievai. Bet tagad Starostins sargā Etjēnu ar savu vārdu.

Steidzīgi un ar cieņu Etjēns atdzīvināja atmiņā Jakova Ņikitiča ieradumus, rakstura īpašības, pat untumus. Domās viņš jau pielika savam vecumam kādus piecus gadus, kaut gan nāktos pielikt veselus sešpadsmit… Pēc visa pārciestā Etjēns patiešām izskatījās daudz vecāks nekā bija īstenībā.

Augu nakti Etjēns brauca kopā ar Jakovu Ņikitiču, un uz rīta pusi, neilgi pirms pārbaudes, viņam sāka rādīties kaut kas pavisam dīvains: viņu trešās klases vagons ar bezdarbībā aprūsējušiem riteņiem, ar zālīti uz jumta, pat ar visu uz auklas izžauto veļu bija piekabināts ātrvilcienam Berlīne—Parīze. Ātrvilciens iet tieši divpadsmit stundas, Etjēns daudzkārt ir braucis no Berlīnes Uz Parīzi un atpakaļ. Pavadoņi ekspresī cienīgi kā ministri vai kā vietu ierādītāji La Scalas teātrī. Ja vakarā tiem iedod pasi ar iekšā ielocītu solīdu naudas zīmi, robežsargi uzspiež pasē savus zīmogus bez tincināšanas, un naktī jūs nemodina ne uz vācu, ne uz franču robežas.

Tiesa, šoreiz Etjēnam nekādas pases nav un viņš ir norūpējies — nevar taču pases vietā atstāt pavadonim — ministram savu lupateli ar 410. numuru, kas vēl pirms dažām dienām piederēja nabaga Jakovļevam, lai viņam debesu valstība …

120

Pēc Florences visus pārsēdināja preču vagonos, piedzina tos pagalam pilnus. Šķita, nav iespējams stāvgrūdām piestūķētajā vagonā iebāzt vairs nevienu cilvēku, bet esesieši laida darbā šauteņu laides, iebiedē

šanai nežēlīgi piekāva kādu, kurš, jau būdams vagonā, spītīgi spraucās tuvāk durvīm, tuvāk gaisam un gaismai, — un vagonā izdevās iebīdīt vēl ap desmit arestantu.

Prāto stacijā Etjēns beidzot ieraudzīja angli. Bālganās uzacis un skropstas viņa sejā iezīmējās vēl vairāk, jo bija nocirpti salmu krāsas mati. Bijušie kaimiņi pamanījās pamāt viens otram sveicienu, un Etjēns nožēloja, ka viņi nav vienā vagonā.

Pārbaudē viņi dažas minūtes stāvēja blakus, un anglis paguva pastāstīt pēdējo jaunumu: Kairā satikušies Rūzvelts, Cērčils un Cankaiši, apsprieduši jautājumus, kas saistīti ar karu pret Japānu. No kurienes gan šis gaišspuris uzzina visus jaunumus? It kā nēsātu kabatā slepenu radiouztvērēju …

Divasu vagonā ar ieapaļu jumtu sagrūda ne mazāk par simtu arestantu. Etjēns atcerējās veco uzrakstu uz karaspēka pārvadāšanai paredzētajiem preču vagoniem — «tepluškām»; «Četrdesmit cilvēku vai astoņi zirgi.» Var tikai sapņot par toreizējās krievu «tepluškas» ērtībām.

Augu dienu bija jāstāv kājās, tās notirpa un k|uva kokainas; stāvot visi vienādi šūpojās, kopīgi raustījās, kad lokomotīve, uzsākot gaitu, parāva vilcienu spēji uz priekšu; neviļus balstījās cits pret citu, elpoja cits citam sejā. Ja kāds grasītos pakrist, tad nevarētu to izdarīt — nebija vietas, kur krist.

Ešelons virzījās uz priekšu kaut kā nenoteikti, ar biežām un ilgām stāvēšanām. Arestantiem neviens nedeva ne ēst, ne dzert. Ne reizi neatvērās smagās, džerkstošās durvis. Visvairāk cieta no slāpēm. Vagons ilgi stāvēja pie depo, tieši blakus krānam, no kura laiž ūdeni lokomotīvēs, bija dzirdams, kā šļāc ūdens, kas lija no resnās šļūtenes lokomotīves tenderī un plūda pār malām. Un velti izlīstošā ūdens čurkstēšana darīja vispārējās slāpes vēl mokošākas — tādu spīdzināšanu varēja izdomāt tikai visrafinētākais bende.

Šostaks uzsauca, lai savāc visas blašķes un katliņus un pasniedz tiem, kas stāv pie dzeloņstiepļu aizrestotajiem lodziņiem. Kā nekā izdevās bikšu jostās un auklu galos iekārtās blašķes un katliņus izbāzt cauri dzelkšņiem … Uz esesiešu labsirdību nebija ko cerēt. Bet

varbūt garām ies kāds itāliešu dzelzceļnieks un apžēlo» sies par cilvēkiem, kas lūdz tādu žēlastības dāvanu?

Un atradās lādzīga dvēsele — vai nu konduktors, vai pārmijnieks, vai sakabinātājs, vai arī tas, kurš dauzīja ar āmuru pa riteņiem, pārbaudīdams bukses. Kāds no viņiem pielēja visus traukus ar svaigu ūdenil Dzīvības veldzil

Tiku tikām padzērās ari Etjēns.

Viņš aizvēra acis un ieraudzīja sevi skrējām pa stacijas peronu pēc verdoša ūdens. Vilciens nupat, nupat aties, bet vienā no «tepluškām» sēž maz pazīstama, taču sirdij jau dārga meitene no Ufas. Viņš šodien ar Nadju Samāras stacijā nejauši satikās jau otro reizi. Nadjuuzskatīja par «maisinieci» un nelaida vagonā. Aiz pārestības un izmisuma viņa sāka raudāt. Viņš izrīkoja, lai meiteni ielaistu, un palīdzēja atrast vietu. Applaucēdams rokas, viņš tik tikko paguva iepildīt tējkannā verdošo ūdeni un aizskriet līdz vagonam, kad vilciens, kas gāja uz Maskavu, jau sakustējās. Viņi steigā atvadījās. Meitene noplēsa stūrīti no kāda vagonā izkārta sludinājuma, ātri uzrakstīja savu Ufas adresi un iespieda papīrīti viņam saujā. Maņēvičs lūdza Nadju atceļā meklēt viņu Samāras stacijā, dzelzceļa politdaļā. Vilciens paātrināja gaitu, bet viņš vēl skrēja līdzi «tepluškai» ar atvadu vārdiem un skatieniem …

Visa biogrāfija līdz karam — kā uz delnas, bet kara gadi pagaidām vēl zīmējas visai miglaini, neskaidri. «Leģenda ātrāk jāprecizēl Jebkurā piestātnē var gaidīt, ka liek izkāpt un sāk sīki pratināt: kas esi, kādā frontē un kādos apstākļos kriti gūstā, kur atradies vēlāk?»

Lūk, kādēļ Etjēns, stāvot ciešajā pūlī, kas saskaņoti līgojās, ieklausījās gūstekņu sarunās un arī pats nebija slinks izprašņāt. Kaut pa kripatiņai, pa gabaliņam, bet salipināt savu frontes «leģendu»!

Nu, bet, ja jau tu, Jakov Ņikitič, esi nosaucies par pulkvedi, tad arī redzes lokam tev, Jakov Ņikitič, jābūt pulkvediskam, un tavas militārās zināšanas prasa steidzamu atjauninājumu un pārbaudi. Tev tūdaļ pat uz riteņiem, stāvot šajos kratīgajos nāves ratos, ieelpojot smirdošos izgarojumus un atradinoties no skābekļa, jāiziet komandējošā sastāva pilnveidošanas īsie kursi, pēc kuru beigšanas tev neviens nedos iespējas izturēt pēc

eksāmenu, ja izkritīsi, un kuros neviens tev nedos nekādas nolaides.

Bīstami nezināt svarīgus armijas jaunumus, īpaši pirmskara jaunumus, nezināt jaunos ieročus, nezināt frontes notikumu attīstības gaitu līdz gūstam.

Viņš ilgi stāvēja dārdošajā tumsā iepretim tankistam — seja pie sejas. Vēl pirms divām stundām varēja redzēt, ka seja tankistam apdegusi, un bija redzami mazi caurumiņi viņa saplēstās jakas plecos. Izrādās, ka mūsu armijā zīmotņu vietā tagad ir uzpleči, caurumiņi tankista jakas plecos — uzpleču piestiprināšanai. Derētu šos uzplečus redzēt! Kā, piemēram, ar rombu greznoto zīmotņu vietā, izskatās uzpleči? Bet izrādās, ka uzpleči parādījušies tikai 1943. gadā, tāpēc leģendai tie viņam nav vajadzīgi. Starostins iztaujāja:

—    Vai tiesa, biedri tankist, ka vāciešu ferdinands ir bez ložmetēja?

—    Toties viņam pamatīgas bruņas.

—     Bruņas ir bruņas. Bet kā tad bez ložmetēja? — Starostins brīnījās. — Tas nozīmē, ka tuvcīņai tas nav derīgs. Katrā ziņā viegli izsitams no ierindas. Bet vai vāciešiem ir parādījušies vieglie izlūku tanki, leopardi?

—    Neesmu dzirdējis. Pie Staļingradas tādu nebija.

—    Un tanks pelēns?

—    Arī laikam vieglais? Līdzīgs bruņu mašīnai?

—       Laba bruņu mašīna! — Starostins pavīpsnāja.

—    Viņiem bija izmēģinājumos tāds milzenis. Simt tonnu svarā. Bet nosauca par pelēnu. Nav redzēts? Tātad kalns ir radījis beigtu pelēnu …

—     Tāpēc jau es brīnījos. Vācieši bruņu mašīnas nelietoja, tikai mēs un arī gluži veltīgi.

—    Tātad ne leoparda, ne pelēna neesi redzējis?

—     Tādus neesmu redzējis, bet tīģeris — tas ir bīstams plēsoņa.

—    Esmu aizmirsis, kāds tam pierē bruņu biezums …

—     Liekas, simt piecdesmit milimetru. Un ja vēl garstobra lielgabals, astoņdesmit astoņi milimetri…

Prieks bija dzirdēt, ka tanks «T-34», tās mašīnas pēctecis, kuras radīšanas noslēpumu zināja arī Etjēns, ir attaisnojis cerības. «Trīsdcsmitčetrinieks» sekmīgi izcīnīja divkaujas ar vācu tanku «T-IV», kuram bija septiņdesmit piecu milimetru īsstobra lielgabals. Vācieši

«trīsdesmitčetrinieku» nāvīgi varēja sašaut tikai no mugurpuses, vai ari trāpot motorā cauri žalūzijām.

Ļoti gribējās sīkāk iztaujāt par tīģeriem un ferdinandiem. Kad tie parādījušies? Ja pēc tam, kad Starostins krita gūstā, tad viņa jautājumi skanēs pilnīgi dabiski. Bet ja tīģeri un ferdinandi dzimuši jau četrdesmit pirmajā gadā? Kas tad viņš, velns parāvis, par pulkvedi, ja neko nezina par tankiem? Tā nu nākas iztaujat tankistu, kurš sacījās esam jaunākais leitnants. Bet Starostins tādu dienesta pakāpi nav pat dzirdējis, tāpat kā nezina arī, ka tagad Sarkanajā Armijā ir arī apakšpulkveži.

Cik gan daudz interesanta un sev svarīga pulkvedis Starostins uzzināja jau pirmajā savas dzīves dienā! Ar sarūgtinājumu viņš dabūja dzirdēt, ka kara sākumā mums nav bijis tanku korpusu, tikai brigādes. Lielākā vienība — mehanizētais korpuss, kura sastāvā bija divas tanku brigādes un viena strēlnieku un ložmetējnieku brigāde. Vai tiešām mūsu militārā doma jau pirms kara nebija pārliecinājusies, ka mūslaiku karā nepieciešamas spēcīgas bruņotas dūres? Kas gan mūs kavēja? Bet, lūk, fašistiem tanku korpusi bija!

Un, ja var ticēt apdegušajam tankistam, slikti bija vēl arī tas, ka mēs nebijām paguvuši noorganizēt «trīsdesmitčetrinieku» masu izlaidi, uz brigādi — divi trīs tanki, un viss …

Apstiprinājās, ka ir vēl viens apstāklis, par kuru Etjēns jau sen baidījās, — mēs nebijām pietiekami novērtējuši mīnmetējus, ipaši lielkalibra mīnmetējus. Nebija arī nekāda prieka uzzināt, ka mūsu prettanku mīnām nav pietiekami spēcīgs lādiņš. Mina pārsit kāpurķēdei divus trīs locekļus, un fašisti pusstundas laikā bojājumu izlabo. Tad mūsu sapieri sākuši mīnas sapārot vai pastiprināt ar tola papildu lādiņu. Un tomēr, kā stāstīja sapieris Sostaks, ar tādām paštaisītām minām varot sabojāt tankam tikai kāpurķēdes.

Vēl svarīgāk Starostinam bija uzzināt ģeogrāfiskās un kalendāra ziņas, dažādus sīkumus par kādas lielākas grupas ielenkumu, kur gūstā kritis liels skaits cilvēku. Viņš varētu uzdoties par bijušo Dienvidrietumu frontes oficieri, kas kritis gūstā vācu pretuzbrukuma laikā Izjumas un Barvenkovas rajonā, bet viņš nekādi nevarēja ievākt sīkākas ziņas par tām kaujām. Izdevīgāk būtu

uzrādīt ielenkumu, kas noticis agrāk, lai Starostina frontes anketa būtu īsāka, bet nometņu stāžs — garāks. Tādā gadījumā viņu būtu grūtāk apmulsināt pratināšanā, ko parasti izdara tādi, kas labi pārzina kara gaitu Austrumu frontē.

Bija vēl'viens apsvērums, kura dēļ viņš atsacījās no versijas, ka būtu kritis gūstā pie Harkovas un vispār Ukrainā. Kaimiņi vagonā brīdināja, ka Austrijā gestapoviešiem visbiežāk palīdzot nodevēji no ukraiņu nacionālistu vidus. Tālab prātīgāk ir turēties tālāk no Izjumas un Barvenkovas un vispār no dienvidrietumu virziena.

121

Balstoties uz ceja biedru stāstījumiem, Etjēns Starostinam izvēlējās Rietumu fronti. Tagad vajadzēja precizēt, kādu amatu Starostins līdz gūstam ieņēmis, arī tas Vēl bija «balts plankums» viņa biogrāfijā.

Līdzās elpoja tehniķis leitnants Demirčjans, pulkā tas nodarbojies ar pretķīmisko aizsardzību. Runīgajam Demirčjanam ne prātā nenāca, ka viņš palīdz aizpildīt robu «leģendā»!

Jānāk pie slēdziena, ka pretķīmiskās aizsardzības priekšnieks — prātīga izdoma. Vācieši neuzmāksies Staroslinam ar izprašņāšanu. Kuru gan interesē novecojušies pretķīmiskās aizsardzības noslēpumi? Etjēns atcerējās mācības, kad visi mauca galvā gāzmaskas. Bet lielgabalu aizjūgiem ilkšu galos pa pārim karājās milzīgās zirgu gāzmaskas. Braucēji mēģināja uzmaukt tās zirgiem galvā, zirgi sprausloja, rāva galvas sānis, spārdījās, raustīja atsaites.

Starostins ar pūlēm pagriezās ar seju pret Demirčjanu un sāka izvaicāt par amatu, kādu tas ieņēmis. Demirčjans bijis štāba priekšniekam un pulka komandierim par pasūtāmo, tomēr pulka pretķīmiskās aizsardzības priekšnieka amats saglabāts visos apstākļos.

Pulkvedim Starostinam bija vajadzīgas frontes koordinātes. Viņu neinteresēja ziņas par pulku, kurā dienējis Demirčjans: nevarēja taču vienā vagonā atrasties divi viena un tā paša pulka pretķīmiskās aizsardzības priekšnieki. Un arī dienesta pakāpe neatbilst. Un ari

pats Demirčjans jau otrajā kara gadā pārgājis izlūkos, nav gribējis turēties pie novecojušās gāzmaskas.

Drošāk uzdoties par armijas štāba darbinieku pretķīmiskās aizsardzības jautājumos un savākt visdažādākās ziņas — pratināmā dzīves minimumam…

Ešelons apstājās Boloņas preču stacijā, bet tālākais maršruts arvien vēl palika nezināms. Vienā no vagoniem tagad veda bijušo 20. armijas pretķīmiskās aiz* sardzības priekšnieku Jakovu Ņikitiču Starostinu. Viņš jau diezgan daudz zināja par armiju, kuras kareivji un virsnieki cīnījušies, maldījušies un atkal cīnījušies Smo|enskas mežos. Zināja, ka 1941. gada oktobra sākumā «viņa» armija tikusi ielenkta Dņepras kreisajā krastā, rietumos no Dorogobužas. Armiju komandējis ģenerālleitnants Jeršakovs no Urāliem, Kara Padomes loceklis bijis korpusa komisārs Semenovskis no Vidusāzijas, armijas štāba komisārs bijis brigādes komisārs Afinogenovs, bet armijas štāba priekšnieks — ģenerālmajors Korņejevs. Kaujās pie Smoļenskas armija stipri cietusi, daži pulki un divīzijas gandrīz pilnīgi zaudējušas savu materiālo daļu, kad 3. un 4. augustā izlauzušās no pirmā ielenkuma un forsējušas Dņepru. Armija atkāpusies uz Solovjovas pārceltuvi, bet augšpus tās bijusi vēl viena — Radčinas pārceltuve. Junkersi abas pārceltuves pārvērtuši par mašīnu, cilvēku un zirgu draskām. Starostins atcerējās štāba lauka pasta numuru un daudzas citas pazīmes, detaļas un sīkumus, līdzīgus tam, ka pirmais sniegs ziemeļos no Dorogobužas uzsniga naktī no 6. uz 7. oktobri. Vēlāk Starostinu, smagi kontuzētu (par ievainotu nevar uzdoties, jo uz miesas nav rētu), saņēma gūstā, turēja sagūstīto virsnieku barakā pie naftas bāzes Vjazmas pievārtē. Vēlāk viņu iedalīja kapraču un slaucītāju komandā pie Vjazmas pilsētas centrālajā laukumā ierīkotajiem vācu kapiem. Pēc tam viņš sēdēja koncentrācijas nometnē Oršā, no turienes viņu aizdzina pa šoseju uz Brestu un ieslodzīja cietokšņa kazemātos, vēlāk nosūtīja uz Maidaneku un no turienes caur Osvencimu uz Terezinu (bijušais cietoksnis, tagad koncentrācijas nometne Labas upes krastā). Tur ķīmiķus paņēma uz kara rūpnīcām Tirolē un Lombardijā, kur gatavoja slepeno ieroci. Vēlāk viņu rūpnīcu Milānā sagrāva bumbas, un Starostinu aizsūtīja rakt ierakumus pie Montē Kasino, bet

pēc tam ievietoja kara cietoksni Gaetā. Un visu šo ticamo «leģendu» iegaumēja Etjēna arvien vēl asā un ietilpīgā atmiņa.

Viņš bija pārliecināts, ka ir sagatavojies visstingrākai pratināšanai, kad kara ārsts Duhovenskis pēkšņi ievaicājās:

—    Kur jūs bijāt divdesmit otrā jūnija rītā?

—    Liekas, savā darba vietā, — Starostins atbildēja un tūdaļ sajuta atbildes nepilnību.

—       Liekasl — Duhovenskis izbrīnā iepleta acis.

—    Bet es atceros pavisam skaidri. Molotova runas laikā es atrados operāciju telpā. Uz galda — slimnieks ar strutojošu apendicītu. Kāda sieva atrāva durvis un kliedza: «Karš!» — bet mēs nevaram atiet no galda, pat radio nevaram paklausīties… Pagājis tikai divarpus gadu, bet mani no tās dienas šķir vesela mūžība…

—    Jā, mūžība, — Starostins piekrita, ielikdams šajā vārdā pavisam citu — viņam vienīgajam zināmu jēgu.

Nejaušais Duhovenska vaicājums |oti satrauca.

«Kā tad tu tā izgāzies? Agrāk biji tālredzīgāks. Ja tādu jautājumu tev uzdotu gestapo? Ko tad tu sacītu, pulkvedi?» Viņš ar pārmetumu pašūpoja galvu.

Gan pirmskara «leģenda» viņam teicama, gan frontes «leģenda» labi izdomāta, bet viņš nav apsvēris, ka šīs divas puses vēl jāsadiedz, kopā, un šuve ir 1941. gada 22. jūnijs.

Pēc visām pazīmēm ešelonam jāvirzās uz Austrijas robežu. Bet naktī Etjēns dzirdēja divu konvojnieku sarunu: ziemeļos no Boloņas amerikāņi bombardējuši dzelzceļu un sagrāvuši tiltu pār Po upi.

Nakts vidū sākās steidzama izvākšanās no vilciena. Kopš tā laika, kad arestantus sastūķēja vagonos, viņi ne reizes nebija ēdināti.

Ar dārdoņu un smagu džerkstoņu pabīdījās sānis durvis uz ritentiņiem, un piesmirdušajā vagona kastē iebrāzās svaigs gaiss; sāka reibt galva. Cilvēki bija saspiesti. Saskaitīja sešus miroņus. Tie jau stāvus sen bija atdzisuši, bet nekrita, jo nebija kur krist.

—    Bandīti! — Duhovenskis lamajās.

—   J-a gribat vāciešus lamāt, izvēlieties citu vārdu,— Starostins viņu brīdināja. — Bandīts arī vāciski ir bandīts.

Līķus iznesa no vagoniem un sakrāva grēdā. Pie

grēdas sarīkoja pārbaudi, kurā Etjēnu vairs nesauca par Jakovļevu, bet par Starostinu.

Kolonnu dzina uz Modēnu, uz Milānu. Dzirdēja runājam, ka Milānu stipri bombardējot. Varbūt tāpēc konvojnieki kolonnu nesteidzināja, ejošos ne visai mudināja, bieži rīkoja apstājas.

Arestanti soļoja sadriskātos apavos, kurpēs, kurām zoles bija piesietas ar stiepļu galiem, koka tupelēs. Soļoja vācu koncentrācijas nometņu svītrainajos zilganpelēkajos apģērbos un Itālijas katordznieku brūnganpelēkajā ietērpā. Dažiem mugurā bija vasaras mēteļi, saplēsti apmetņi, zaldātu teltenes. Starostinam plecos — svešs vatenis, bet pie cepures gan vēl nebija izdevies tikt.

Lietainās un saltās nakts nogali pavadīja kādā iežogā aiz dzeloņstieplēm, netālu no ceļa. Sostaks kaut kur bija pacēlis vecu itāliešu laiviņu un klusēdams uzmauca Starostinam galvā.

Kas zina, kur būs nākamā nakšņošana?

Otrā dienā pavēle apstāties skanēja retāk, kolonnu steidzināja. No kolonnas astesgala bija dzirdami uzbrēcieni, atpalicējus mudināja ar šauteņu laidēm. Nespēcīgos biedri veda zem rokām.

Jau sabiezēja vakara krēsla, kad kolonna ievilkās mūra vārtos. Spriežot pēc vārtiem un solīdajiem aizslēdžiem, tā nebija uz ātru roku veidota nometne, bet kāds cietums. Tumšajā pagalmā: visu kolonnu sadalīja grupās, un ap četrdesmit cilvēku, pusvagona, sadzina lielā kamerā; tumsā visi sakrita uz lāvām.

No rīta Etjēns apskatījās. Vai nu ar dzelzi apkaltās durvis, vai paraša, vai cisu maiss, vai loga restes — kaut kas viņam šķita smeldzoši pazīstams. Un ļoti drīz viņš ar šausmām pārliecinājās, ka tālais ceļš viņu atkal atvedis Kastelfranko del Emilia cietumā.

122

Kamerā saspiests līdz pēdējam, tomēr katram ir lāviņa un cisu maiss. Cisu maiss — vienīgais gultas piederums uz kailajiem dēļiem. Katrai lāviņai galvgalī slīpi pienaglots dēlis. Arestanti cisu maisu lietoja katrs

pēc saviem ieskatiem: dažs gūlās tam virsū, cits ar to apsedzās. Naktīs kamerā auksts. Etjēns naktsguļai iekārtojās šādā veidā: vateni lika pagalvī spilvena vietā. Cisu maisu klāja šķērsām lāviņai un ar brīvo galu līdz kājām apsedzās. Bet kājas? Viņš nolaida uz leju bikses, lai apsegtu pēdas, tās it sevišķi sala.

Kaimiņi novērtēja Starostina arestantisko izmaņu, un daudzi uz nakti iekārtojās pēc viņa parauga.

Nākamajā rītā Etjēns uzzināja, ka cietuma ēkai viens spārns sagrauts. Kastelfranko bombardējuši amerikāņi; bojā gājuši daudzi politieslodzītie.

Ar satraukumu viņš konstatēja, ka cietuma personāls mainījies tikai daļēji. Viņš ieraudzīja vairākus vecos uzraugus; ieraudzīja cietuma pagalmā nelieti Brambillu, to, kurš sēdēja klāt «trešā liekā» lomā, kad Etjēns otrreiz tikās ar advokātu; savā vecajā vietā strādāja joprojām tikpat drūmais Vēzis Vientuļnieks. Bet Etjēns tagad ar viņu vairs nerunās! Par laimi, nav redzams fašists «Primo vienmēr taisnība», sastapties ar to Etjēns baidījās visvairāk.

Bet ik pārdienas gaitenī dežurē Karuzo. Tam nedrīkst rādīties acīs! Arvien jāturas attālāk, arestēto drūzmā. Var iedomāties, cik ļoti Etjēns pārvērties, kļuvis vecs, ja Karuzo viņu nepazina! Toreiz Kertneram bija gari iesirmi mali, viņš tos sukāja atpakaļ, atsedzot pieri. Matu un ērgļa deguna dēļ kādreiz teātra La Scala vietu ierādītājs teica, ka sinjors no sestās rindas esot līdzīgs Francim Listam.

Sava loma Etjēna izskata pārvērtībā droši vien ir arī sirmajiem rugājiem, ar kuriem viņš apaudzis līdz acīm un ausīm. Un ļoti labi, ka viņam noskuva galvu. Bet viņš, muļķis, vēl šķendējās — esot neass bārdas nazis! Re, kā nu iznāca: kamēr Etjēns sēdēja Santo Stefano cietumā, viņam izdevās saglabāt pieklājīgu izskatu, jo ik pārdienas kāds kriminālais skuva viņam bārdu. Bet pēc tam, kad viņš padzīvoja brīvībā, nosēdēja Gaetas cietoksnī, pabrauca ar ešelonu, — viņš ir galīgi zaudējis cilvēka izskatu, un tas glābj viņa dzīvību.

Vēlā naktī viņus veda uz pirti. Kameras durvīs stāvēja Karuzo ar sarakstu un izsauca uzvārdus, blakus stāvēja svešs uzraugs ar laternu rokā. Ja uzraugs

tagad uzlaidis gaismu Etjēna sejai un Karuzo Etjēnu pazīs — viņam beigas.

Pie katras zilbes klupdams, Karuzo izsauca: «Sta-rostins.» Etjēns piecēlās no lāviņas un piegāja tuvāk. Ogļu melnajās Karuzo acīs iekvēlojās tāda kā ziņkāre. Taču tūdaļ viņa acis zem biezajām, sirmajām uzacīm apdzisa, pavīdējušais izbrīns pazuda. Karuzo atkal uzlūkoja Starostinu ar neredzošu skatienu, it kā acis viņam būtu no stikla.

Starostins pagāja viņam garām, nenokāris galvu, taču viņa seja palika ēnā. Varēja pateikties liktenim, ka laterna bija nolaista uz leju un Karuzo bija tik nevērīgs.

Pēdējo gadu laikā Karuzo ļoti pārvērties. Viņš arī agrāk bija mazliet sakumpis, bet tagad redzams, ka laiks viņu saliecis bargi un nesaudzīgi. Sirma bārdele, seja sačervelējusies kā cepts ābols, rumpis sagriezies greizs. Labais plecs kļuvis zemāks, labo roku viņš tur atstatu un visu laiku saliektu — tā uzraugs mēdz sašķiebties brīdi, kad atslēdz vai aizslēdz ierūsējušu atslēgu.

Karuzo septiņos gados paguvis novecot un tik ļoti izģindis. Skatoties uz viņu, Etjēns varbūt pirmoreiz skaidri aptvēra, cik milzīgs laiks aiztecējis caur restēm, kas viņu šķīra no pasaules. Laika ilgumu Etjēns bija radis vērtēt pēc tā, kā zuda paša spēki un kā novecoja viņa kaimiņi, cietuma biedri. Taču viņiem, cilvēkiem, kam bija laupīta iespēja uzturēties brīvā dabā, tiem, kas saņēma niecīgu svaiga gaisa un saules devu, kas dzīvoja pusbadā, ko vajāja ciešanas, kas bija šķirti no tuviniekiem, lemti mūžilgai vientulībai, atrauti no sava darba, no savām interesēm, tieksmēm, simpātijām, kam bija laupīts prieks un bauda, — tādiem cilvēkiem ātra novecošana, ātrs sava sākotnējā izskata zudums pilnīgi dabiska parādība. Bet, ja paguvis novecot-cietumsargs, tas nozīmē, ka patiešām aiztecējis milzums laika, aiztecējis neatgriežami.

Etjēns, redzēdams, ka Karuzo viņu nepazīst, kļuva drošāks un jau uzmanīgāk vēroja savu veco paziņu, ar kuru kādreiz bija izklaidējies, gremdējoties muzikālās atmiņās un izjūtās. Bet vai Karuzo, uz mūžu mūzikā iemīlējies, ir arī izbaudījis tās labvēlīgo un cildeno ietekmi?

Karuzo veda pa gaiteni ieslodzīto grupu, nopakaļ ar laternu slāja otrs uzraugs. Karuzo gāja, noliecis galvu, kājas viņam ik solī ielīka. Šķita, ka viņa garās, mazliet ļenganās rokas izstiepušās vēl garākas. Mugura uzkumpusi, stāvs ejot stipri salīcis uz priekšu un no sāniem atgādina jautājuma zīmi.

Sastapšanās ar novecojušo Karuzo ierosināja Etjēnā pārdomas par to, cik neapskaužams tādu cilvēku liktenis, kuri visu mūžu uzmana ieslodzītos. Arī paši cietumsargi būtībā ir tikpat kā ieslodzītil Un nav vēl teikts, kurus cietums sakropļo vairāk: ieslodzītos vai tos, kuri viņus apsargā. Lai arī ieslodzītais cietuma zaudē īsto vārdu un ilgus gadus tiek apzīmēts tikai ar numuru, taču arī uzraugi cietumā zaudē vārdus un* dzīvo ar iesaukām. Te, kur viņi pavada sava mūža lielāko daļu, viņus nekad neuzrunā vārdā. Un dežūru laikā arī viņiem jāiztiek bez saules, arī viņiem jāuzturas četrās salta drēgnuma piesūkušās sienās.

«Cik bieži aiz dzelzs restēm es jutos daudz brīvāks nekā tu, jo varēju domāt, par ko vien vēlējos. Bet tu ar savu atslēgu saišķi rokā biji kā piekalts, tev nebija tādās iespējas, jo tev visu laiku vajadzēja mani apsargāt.»

Dažbrīd Etjēnam likāš, ka Karuzo un citi vecie uzraugi arī paši jūtas nomākti nļ> tā, kas patlaban cietumā notiek. No karcera tagad bieži bija dzirdami vaidi, spīdzināmo kliedzieni, cietuma pagalmā gandrīz katru dienu dārdēja šāvieni, un turpat pie logiem esesieši pilnā kaklā smējās un spēlēja mutes harmonikas. Viņi arī vietējos cietumsargus uzlūkoja kā nākamos ieslodzītos — sak, šiem itāliešiem vēl nav pienākusi kārta, drīz arī viņus ietupinās aiz atslēgām, kuru slēdzenes pagaidām atstātas viņu rokās.

Cietsirdība, sadisms kļuva par metodi, par cietuma ikdienu, par tagadējās Kastelfranko cietuma kārtības normu. Etjēns šeit bija nosēdējis četri gadi un skaidri izjuta atšķirību starp itāliešu fašistiem un vācu nacistiem, starp Musolīni režīmu un to režīmu, kādu bija nodibinājis Hitlers.

Pēdējos mēnešos viņš bija redzējis Hitlera doktrīnu darbībā. Etjēns atcerējās «Mein Ķampf», daudz zināja par fašisma dabu un būtību, tomēr nekad nebija ieskatījies tā melnajā dvēselē, nebija ieskatījies fašismā līdz

pašam dibenam, nebija zinājis, cik ļoti pēdējos gadbs pieaugusi, savairojusies sadistisko benžu cilts.

Vagona un kameras kaimiņu stāsti papildināja cits citu — pārdzīvoto, redzēto, izciesto.

Etjēnu, tāpat kā visus, mācīja būt pieklājīgam pret saviem apsargiem un bendēm. Kad jānoņem cepure, satiekot nacistu? Desmit soļu attālumā. Turklāt cepure jātur lejup nolaistā rokā, noliecot galvu un ķermeņa augšējo daļu. «rMūtzen ab! Mutzen auf!» — «Cepures nost! Cepures uzlikt!» Sl ceremonija tika mēģināta daudzas reizes pēc kārtas.

Vairums ieslodzīto bija izbaudījuši dažādas koncentrācijas nometnes, un no viņu nostāstiem varēja izdarīt pietiekamus secinājumus par fašistu tikumiem. Cik tomēr rafinēts Hitlera izaudzinātā cilvēkveida ārieša ļaunais prāts! Cik tālu attīstītas benžu izvirtušās iz- gudrošanas spējas, kādas gan ņirgāšanās vācieši neizgudro, lai spīdzinātu gūstā saņemtos antifašistus, partizāņus, ebrejus!

Lodzas kara komandants pabīdījis uz priekšu pulksteņa rādītājus, lai būtu iegansts arestēt vairāk gājēju, kas itin kā pārkāpuši komandanta stundu.

Maidanekā bijušas dienas, kad ieslodzītajiem aizliegts lietot ķebļus un karotes — bijis jāsēž tupus un vira no bļodas jāstrebj ar strēbšanu.

Osvencimā un Dahavā likuši sist savus biedrus un par atteikšanos nošāvuši.

Vīnē likuši slaucīt ielas bruģi ar zobu sukām.

Maulhauzenā ļoti populāra bijusi ledaina duša. Zem tās ieslodzītie stinguši pat apģērbā. Esesieši dēvējot to par «pirti».

Huzenā virsnieku pakāpes gūstekņu barakā iekārtota prēmēšana: par simt noķertām blusām kapo izsniedzis cigareti.

Nometnē pie Vitebskas, Sobiburā, Birkenavā un Hamelsburgā badā novājējušiem, kas tikko spēj pavilkt kājas, liekot staigāt zosu soļiem, kā soļo parādēs fīrera priekšā.

Melkā ieslodzītos, kuri tik tikko turas uz kājām, dzen kāpt kokos, postīt putnu ligzdas, vākt olas. Un posts tam, kas, zemē kāpdams, saplēsīs kaut vienu olu.

Grosrozenā un Zaksenhauzenā ieslodzītos ievainojuši

ar saindētām bultām, injicējuši tiem indi, pārbaudot indes iedarbību un nosakot, kāda deva nāvīga …

So to Etjēns bija dzirdējis arī agrāk, bet daudz ko uzzināja, kad kamerā izcēlās strīds par fašisma iekšējo saturu un ārējo seju. Sākās ar to, ka prettankists Zaznobins, varena auguma tēvainis, nosauca vāciešus par fašistisku nāciju. Kastusis Sostaks iebilda — tādas nācijas neesot. Un atgādināja par vāciešiem antifašistiem, kas ieslodzīti koncentrācijas nomelnēs. Bet Zaznobins palika pie saviem ieskatiem un paklusi atkārtoja: esesiešu vien esot vairāk par miljonu, miljoni vāciešu izmantojot vergu darbaspēku, un miljoni mierīgi elpojot dūmus, kas plūst no krematoriju dūmeņiem un ož pēc degušas miesas.

Etjēnu todien mocīja kāsa lēkmes, tāpēc viņš strīda nepiedalījās. Viņu mazāk interesēja jautājums — vai vācu tautu var saukt par fašistisku nāciju, bet vairāk nodarbināja doma: vai vāciešiem pietiks ar vienu paaudzi, lai izdeldētu no apziņas visu fašisma iepotēto zemisko nelietību un neģēlību, visas riebīgās un netīrās idejas, ko Hitlers iekalis galvā «āriešu rases dēliem»? Jo no rasu diskriminācijas dažkārt vajātājs cieš daudz vairāk nekā vajātais …

Etjēns saprata, ka Kastelfranko viņam un viņa kameras biedriem ir tikai starpstžjcija. Tiklīdz beigsies bombardēšana un atjaunos dzelzceļa satiksmi, viņus vedis uz Austriju un varbūt vēl tālāk.

Katra diena Kastelfranko cietumā draud ar nāves briesmām: ne jau visi ir tādi žāvas kā vecais Karuzo. Un ne vienmēr var pagūt novērsties, paslēpties aiz kaimiņa platās muguras vai zemu nokārt galvu.

Taču arī drīza evakuācija nesola neko labu.

Starostinu izsauca uz cietuma kanceleju: ģenerāļus un pulkvežus ņēma īpašā uzskaitē. Istabā, kur iesauktie gaidīja reģistrācijas kārtu, viņš ieraudzīja gaišmataino angļu lidotāju. Tas pamanījās pienākt cieši klāt un pačukstēja, ka nedēļu pēc apspriedes Kairā Teherānā satikušies Ruzvelts, Cērčils un Staļins.

—    Un otrā fronte? — Etjēns čukstus jautāja.

—    Nekas nav dzirdams.

—   Agri vai vēlu jūsējie izcels desantu. Bet Cērčils, kā redzams, domā, ka krievu vēl pārāk maz nogalēts.

Anglis neatbildēja.

Istabā, kur Starostinu pratināja, uz grīdas mētājās asiņainas lupatas, tās nenovāca tīšuprāt. Pratināja šturmbanfīrers ar smaga ievainojuma nozīmīti; nozīmīte apzeltīta, uz tās attēlots lauru vainags un divi sakrustoti šķēpi. Kad šturmbanfīrers cēlās no galda, viņš stipri streipuļoja, bet ne jau tikai klibuma dēļ. Nopratināšana bija īsa, tulks nebija vajadzīgs. Starostins atbildēja vāciski. Kad šturmbanfīrers uzzināja, ka obersts atrodas gūstā jau kopš kara sākuma un frontē nodarbojies ar gāzmaskām, vācietis savieba nicīgu vaibstu, vienaldzīgi novērsās un pavēlēja: «Aizvest atpakaļ kamerā.»

Un sagadījās tā, ka Starostinu atpakaļ uz kameru veda Karuzo. Kā viņš te gadījās? Uz pratināšanu Etjēnu taču veda cits uzraugs.

Kad gāja pāri cietuma pagalmam — Etjēns mazliet priekšā, Karuzo nopakaļ —, konvojnieks piepeši paātrināja soli, piegāja konvojējamam blakus, pagriezās pret to un sacīja:

—    Es nupat nodomāju… Džilji tomēr dara nepareizi/kad «Federiko raudas» otrajā cēlienā beidz ar tīru si. Te taču prasīt prasās pēc dramatiska, spraiga kreščendo. Tā taču ir visas operas kulminācija!

—    Bet es arvien vēl uzskatu, — Etjēns nesteidzīgi, valdīdams sirds dauzīšanos, atbildēja, — ka dziedonim stingri jāievēro partitūra. Pat tādam dziedonim, kāds ir Džilji, nav tiesību izdarīt partitūrā savus labojumus. Izskaistināt āriju ar žilbinošām notīm! Un kāpēc? Tikai tāpēc, lai vēlreiz izraisītu skatītāju ovācijas!

—    Bet kas tās bija par ovācijām! Bravo, bravisimo! — Karuzo atskatījās un čukstus piebilda, it kā uzticētu vislielāko noslēpumu, kādu ieslodzītajam dara zināmu pirmoreiz visā cietuma trīssimt gadu pastāvēšanas laikā: — Es klausījos Džilji «Arlēzietē». Četrdesmit pirmā gada trešajā decembrī. Kas tā bija par premjeru! … Bet par tiro si «Federiko raudās», kad viņš dzied: «Tu tik daudz bēdu nesi man diemžēl!…» — uzskatīsim, ka esam palikuši katrs piešāvām domām.— Karuzo laikus apklusa: garām pagāja divi ieslodzītie, tie nesa uz nestuvēm līķi, kuram bija sasietas rokas. Bet pēc brīža Karuzo piebilda: — Novēlu jums, sinjor Keriner, nekad vairs mani nesatikt! Mūsu trešā

tikšanās, šķiet, būtu lieka. Toreiz austrietis, tagad krievs. Sakiet, lūdzami, — ar ko man būs darīšana trešajā reizē? — Karuzo smagi nopūtās. — Bet trešajā reizē jūs mani laikam gan te vairs nesastapsiet…

Naktī arestantu kolonnu dzina cauri pieklusu» šajai, aptumšotajai, tuksnesīgajai Vīnei. Mirdzināja konvojnieku kabatas laternas. Vai nu naktī konvojnieku ir vairāk nekā dienā, vai arī katrs kustīgais gaismeklis tik Joti duras acīs? Vai nu šā, vai tā, kolonna virzījās uz priekšu, mirgojošu uguntiņu cieši aplenkta.

Ešelonu izlādēja pēc pusnakts uz attālām Dienvidu stacijas sliedēm, pēc tam stundas trīs bija jāmīņājas pārbaudē, tad sadalīja grupās, pēc tam visu arestantu baru pārskaitīja vēlreiz.

Etjēnam sabangotajā atcerē arvien atšķirīgāk pavīdēja pazīstamās šķērsielas, un viņš drīz vien jau pilsētā orientējās. Aiz muguras, netālu no Dienvidu stacijas, klusajā Reiseštrāsē palika padomju vēstniecība. Etjēnam arī Vīnē nenācās apmeklēt vēstniecību, tomēr senajos laikos viņš vairākkārt bija gājis tai garām.

Kaut kur patālu aiz kreisā pleca gaisos slējās Senbrunas pils. Etjēns bija apmeties pils tuvumā toreiz, kad pie viņa atbrauca Nadja ar desmit gadus veco Taņečku. Vīnē viņi sagaidīja jauno — 1932. gadu. Pie vakariņu galda Taņa aizrāvās un sāka dungot: «Urā, urā, Padomju zemei — urā!» Labi, ka nedzirdēja apkalpotāji: viņiem taču bija jārunā savā starpā vāciski.

Patlaban Vīnē nav redzama ne sauja sniega, taču no kalniem nāk ziemas elpa. Kādreiz pirms kara — miera laiku sestdienās pa šādām pašām Vīnes bezsniega ielām no rīta garās virtenēs ripoja automobiļi — visi rietumu virzienā, uz kalnu pusi. Uz automašīnu jumtiem bija uzsietas slēpes, dažām tās bija piestiprinātas stāvus aizmugurē; tās izskatījās gluži nepiedienīgas, it kā atvestas no cita gadalaika.

Bija laiki, kad viņš redzēja Vīnes ielās grezno prezidenta automobili, numura vietā tam bija Austrijas valsts ģerbonis. Un redzēja arī kanclera Sušniga

automobili ar tradicionālo 1. numuru. Vairākkārt bija arī pie viņa audiencē kanclera rezidencē Balhauza laukumā. Tur kancleru pārsteidza Skorcēni bandīti; Zeiss Inkvarts, kas tobrīd atradās ēkā, atvēra tiem sānu ieejas. Nez vai pašlaik kanclers Sušnigs vēl dzīvs un kur viņu slēpj? Angļu lidotājs stāstīja, ka Sušnigs esot ieslodzīts Zaksenhauzenā.

Šoreiz anglis pagadījās vienā kolonnā ar Starostinu. Pārbaudē viņi mīņājās blakus un tagad soļoja plecu pie pleca, angliski runādamies.

Jau pārbaudes laikā anglis pastāstīja kaimiņam visu, ko zināja par sabiedroto neveiksmīgajām kaujām Itālijā, Gariljano, Volturno un Sangras upju ielejās, kā ari par neveiksmēm kaujās par Montē Kasino pilsētiņu. Janvāra beigās un februāra sākumā tur norisinājušās asiņainas kaujas, un sabiedrotie savas neveiksmes izskaidrojuši ar to, ka pār pilsētu paceļoties kalns un kalnā atrodoties Svētā Benedikta abatija, kas pārvērsta par nepieejamu cietoksni. Sabiedrotiem bijis nodoms abatijas ēku sagraut, taču viņi nav spējuši šo nodomu saglabāt slepenībā, un vācieši pret iespējamo triecienuzbrukumu labi sagatavojušies. Vācieši neesot vis novietojušies pašā abatijas ēkā, bet ierīkojuši ugunsjiunktus un novērošanas punktus uz apkārtējiem pauguriem. Sabiedrotie nometuši skrejlapas, kurās brīdināja mūkus un iedzīvotājus, lai visi atstāj ēkas, bet nākamajā dienā debesis bijušas melnas no bumbvedējiem — un abatija pārvērsta par drupu kaudzi. Nu un ko tad s.abiedrotie panākuši? Montē Kasino pārvērtusies par grūti ieņemamu cietoksni, jo drupas un akmeņu kaudzes vāciešiem bijis vieglāk aizstāvēt. Vāciešiem vairs nebijis jābaidās, ka pār galvu sagrūs jumti, bet akmeņi noderējuši aizsardzības vaļņu ierīkošanai; pagrabi un pazemes ejas kļuvušas neiedragājamas … Diemžēl angļi atkārtojuši Hitlera kļūdu.

Rītausma pieņēmās spēkā, un pilsēta kļuva arvien vairāk pārredzama. Pa labi parādījās Subertringa kailie koki.

Tālredzīgajam anglim pirmajam izdevās izlasīt izkārtni tālumā un ielas nosaukumu uz stūra nama.

Vīne pavadīja viņus ar milzīgu daudzumu visdažādāko tirdzniecības namu, veikalu, pārdotavu. Izbadējušies caurgājēji bija pilnīgi vienaldzīgi pret bankām,

modes namiem, juvelieriem. Viņu skatienus kā magnēts pievilka pārtikas veikali, desu pārdotavas, gastronomijas veikali, kafejnīcas, restorāni, alus bodes, pie kurām, pa senam Vīnes paradumam, uz ietves bija novietotas mucas, — saistīja viss, kur vien bija pērkams kaut kas ēdams, kur kādreiz varēja tiku tikām paēst.

Abi pievērsa uzmanību konditorejai — uz zeltītā kliņģera norādīts: firma dibināta 1835. gadā. Etjēns pat mazliet pagausināja soli. Nav nekāds joks, vairāk nekā simt gadu te cep slavenās Vīnes maizītes un tortes. Grūti pat iedomāties, kādu milzīgu daudzumu visādu garšīgu, sātnu cepumu te izcepuši maiznieki simt gados! Pietiktu ar ko paēdināt visu izsalkušo arestantu kolonnu līdz viņu mūža galam.

Pa to laiku kolonna jau iesoļoja vecpilsētas šaurajās ieliņās. Seit daudzu simtu kāju klaudzoņa un šļūkoņa atbalsojās skaļāk. Aiz stāvajiem kārniņu jumtiem gan parādījās, gan atkal paslēpās Svētā Stefana katedrāles tornis. Svētā Stefana dienā, 26. decembrī, Etjēns vel sēdēja Kastelfranko .cietumā. Nu nekādi viņš nevar šķirties no šā svētā! Gan sēdēja tā vārdā nosauktajā salā katorgas cietumā, gan atkal dzen viņu nez uz kādu cietumu garām Svētā Stefana katedrālei. Tā Etjēns nodomāja, raudzīdamies uz smailo, no akmens mežģīnēm veidoto katedrāles torni.

Ielas nosāukums rādīja, ka viņus ved pā Lihtenšteinas ielu, un Etjēns izsacīja anglim savas aizdomas, ka viņus, jādomā, gaidot cietums, kas atrodoties šajā pilsētas rajonā, pie Alsera ielas. Vīne šo cietumu kopš laiku laikiem dēvējot par «Landesgericht» — «Valsts tiesa». Pagāja pusstunda, un Etjēns pārliecinājās, ka viņa netāgā nojauta nav viņu maldinājusi.

Vai nu marta mēneša rītenis ir tik nikns, vai arī cietuma tuvums lika viņam caurajā vateni tik ļoti sadrebināties?

Etjēns turējās sapiera Sostaka — sava glābēja tuvumā. Ar šausmām viņš nodomāja, kas ar viņu būtu noticis, ja tajā naktī arestantu vagonā nebūtu nākuši palīgā biedri … Konrāds Kertners soļotu taisnā ceļā uz nošaušanu …

Bet Starostins patlaban, lai cik noguris un nomocījies, lai arī tikai ar pūlēm velk kājas, tomēr jūtas kā

kareivis ierindā, viņš nav zaudējis gribasspēku, izturību, gatavību cīņai un ticību uzvarai.

Tikai agrā pavasari pulkvedi Starostinu gūstā kritušu virsnieku grupā aizveda no «Landesgericht» uz Morzinplatz, kur bija izvietota politiskās policijas pārvalde un gestapo. Šī drausmā, lielā ēka atrodas Donavas kanāla krastmalā. Tai bija ļauna slava. Tur pagrabos spīdzināja, pratinot piekāva. Angļu lidotājs, kad viņu veda uz turieni, trīskārt pārmeta krustu un noskūpstīja kaklā pakārto svētbilditi.

Pulkveža Starostina nopratināšana norisinājās visumā laimīgi. Viņš bez stomīšanās atbildēja uz jautājumiem, viņa «leģenda» neradīja aizdomas. Banderovietis, kas piedalījās nopratināšanā, gan mēģināja Starostinu samulsināt, rast viņa paskaidrojumos pretrunas, taču viņam tas neizdevās.

Kādreiz Santo Stefano cietumā Etjēns izbijās, ka kļūst gauss domāšanā. Bet nopratināšanas laikā šeit, gestapo, viņā atdzima jauneklīgs domas ašums. Labvēlīgais pratināšanas iznākums bija galvenokārt viņa attapības rezultāts.

Ja Starostins būtu jaunāks un veselāks, viņš varētu cerēt, ka tiks nosūtīts uz kādu kara rūpnīcu vai uz raktuvēm, vai gaisa uzlidojumos sapostīto dzelzceļa līniju remonta darbos, vai par lopu kopēju kādā muižā. Lai tikai nedzītu no «Landesgericht» cietuma uz Donavas kuģu piestātni. Tiem, kurus dzen uz kuģu piestātni, ceļš zināms: tas ved uz nāves nometni, kas atrodas augstāk pa Donavas teci.

Piepildījās visļaunākais paredzējums. Viņus sadzina arestantu baržā, un velkonis aizvilka baržu augšup pret straumi. Plāni ledus gabali berzējās gar baržas bortiem, skrāpējās gar apšuvi un, viegli skraukšķēdami, lūza.

SEPTĪTĀ NODAĻA

124

Etjēns labi un uz ilgiem laikiem iegaumēja dienu, kad Mauthauzenā ieradās itālieši. Tic bija kareivji un virsnieki, kas pēc Itālijas izstāšanās no kara atteikušies karot vērmahta pusē, nometuši ieročus un pieprasījuši, lai viņiem jauj atgriezties dzimtenē. Vakarējie Hitlera sabiedrotie bija kļuvuši par nāviniekiem. Cietuma vārti bija atvērti līdz galam vaļā, itālieši nāca pa pieci rindā. Viņi bija karavīru uniformā, viņiem pat atļāva paturēt dienesta pakāpju zīmes un ordeņus. Kolonnas priekšgalā soļoja ģenerālis, aiz viņa nāca virsnieki mundieros, kas vēl nesen bijuši grezni. Sevišķi nožēlojami izskatījās visi bersaljeri platmalēs ar izrautām spalvām.

Sākumā itālieši centīgi strāidāja akmeņlauztuvē. «Darbs nes brīvību!» Pārpratums nupat, nupat tiks noskaidrots, un viņus par godīgu darbu atbrīvos. Taču gāja diena pēc dienas, spēki izsīka, zuda ticība solījumiem, nodila dzeltenīgi zaļie mundieri un šineļi, kuros viņi izcēlās pārējo raibi ģērbto ieslodzīto vidū. Drīz no itāliešu uniformas bija palikušas pāri tikai driskās. Arī tie, kas nestrādāja akmeņlauztuvē, sen bija zaudējuši brašo kareivisko izskatu. Bikses un mundieri kļuvuši par lieliem, īpaši dūrās acīs nesamērīgi lielās apkakles. It kā kāds pustraks drēbnieks īpaši būtu apšuvis un apģērbis itāliešu armiju augumiem nepiemērotos formas tērpos.

Kāpēc Etjēnu kaut kas tik ļoti vilka pie itāliešiem? Viņi taču tik ilgus gadus turēja Etjēnu aiz restēm! Jā, bet aiz tām pašām restēm sēdēja arī itāliešu antifašisti. Un tad vēl itāliešu sieviešu pašaizliedzīgā augstsirdība!

Ja viņš būtu dievticīgs kā gaišmatis angļu lidotājs, viņš jau daudzkārt būtu nolūdzis dievu par Džanīnu,

par Ornellu, par Ermīniju, par svešo Paradizio polidjas iecirkņa apkalpotaju, kas atdeva viņam savu pusdienu, par daudzam citām …

Viņam patika itāliešu raksturs, ko nespēja sabojāt pat Musolīni. Kaut gan itāliešu fašisms ir vecāks par vācu nacismu, tas nav iesakņojies tik dziļi visos sabiedrības slāņos, nav atstājis tautā tik samaitājošu ietekmi. Etjēns, piemēram, bija pārliecināts, ka Itālijā nevaretu rasties _ koncentrācijas nometnes gūstekņu masveida iznīcināšanai. Viņa lāvas kaimiņi, poļi no Rietumukrainas, stāstīja, ka itālieši neesot piedalījušies terora aktos pret iedzīvotājiem, kratīšanās, tvarstīšanā, eksekūcijas. Iespējams, ka itālieši vēl nav aizmirsuši Savas cīņas par brīvību, bet vācieši izsenis ir tikai iekārotāji. No poļiem Etjēns uzzināja, ka itāliešu zaldati devuši ieročus, lai nogādā tiem, kas gatavoja sacelšanos Ļvovas geto.

Bet no kurienes tad radās tādi cietuma uzraugi kā Kakluss, kā «Primo vienmēr taisnība»? Tie būtu iederīgi jebkurā zonderkomandā, tie varētu taisīt labu karjeru pie Kaltenbrunnera un varētu uzdienēt pat par nometņu priekšniekiem. No kurienes radās melnkrekli, kas arestētajiem strādniekiem ar varu lēja mutē rīcineļļu? Jā, kā mēdz sacīt, arī veselīgā ģimenē piedzimst dažs kroplis. Un, protams, būtu smieklīgi domāt, ka zināmas nacionālā rakstura iezīmes katrā ziņā piemīt visiem.

Ziemas svētku priekšvakarā itālieši izlūdza atļauju noturēt dievkalpojumu — tādās dienās pat esesieši vieglāk pierunājami, grib izlikties dieva priekšā par pieklājīgiem cilvēkiem. Nometnētikko bija atdzīta jauna grupa itāliešu, kas bija aizturēti tvarstīšanās Milānā pirms pāris nedēļām. Ar šo grupu bija atvests arī jaunais padre Andrea. Tas vēl nebija novājējis kā vecie nometnes iemītnieki, viņam vēl pietika spēka noturēt dievkalpojumu. Ziemas svētki — izdevīgs iegansts, lai ar lūgsnu godinātu visus esesiešu upurus un reizē noturētu sēru mītiņu. Draugi itālieši Starostinam darīja to zināmu un palīdzēja nemanot iekļūt pie viņiem blokā.

Mesa notika pustumsā. Padre Andrea bija tērpies sutanā un apmetnī, no katordznieka apģērba viņam bija tikai svītrainā berete galvā, to viņš, ieiedams blokā, noņēma. Pie ieejas stāvēja un labvēlīgi smīkņāja esesietis.

Padre Andrea nodziedāja «Ave Maria», daudzi raudāja. Ari Etjēnu sērīgā dziedāšana satricināja. Skaisti tembrētais un skanīgais tenors bija dzirdams visos barakas kaktos, viegli izskanēja cauri ciešajam klausītāju lokam. Pēc mesas esesietis atļāva arī laicīgu dziedāšanu. Varbūt esesietim pašam patika paklausīties neapoliešu dziesmas tik labā izpildījumā? Viņš vairs nosmīkņāja, viņš neviļus bija pakļāvies suģestējošai balsij, kas pauda ilgas pēc brīvības un dzimtenes… Kāds no tiem, kas sēdēja uz lāvām, atcerējās slaveno tenoru Džilji un nosauca to par nodevēju. Izrādās, ka Džilji dziedājis Hitleram, turklāt vairākas reizes! Lūk, kādēļ satracinātais pūlis ilgi lencis viņa māju Romā, viņš neiedrošinājies iziet uz ielas … Izmantojot sarga nezināšanu, nodziedāja arī Garibaldija himnu. Traģiski izskanēja pirmā rindiņa: «Atveras kapi, pieceļas miroņi! …»

Starostins bija paslēpies lāvu trešajā stāvā, aiz cieši sasēdušajiem itāliešiem. Viņam blakus sēdēja jauns cilvēks, — spriežot pēc tā, ka bija saliecies deviņos līkumos, — ļoti liela auguma. Pēkšņi Starostins pavilka viņu aiz piedurknes.

—    Nepazīstat?

—    N ē.

—    Kapralis? Karabinieris?

—    Tas bija tik sen …

—    Cekīni?

—   Jā. — Jaunais cilvēks vairs nevarēja valdīt izbrīnu, nevarēja mierīgi nosēdēt.

—   Jūs vedat mani no Turīnas uz «Redžina celi». Vai atceraties mūsu pusdienu vagonā? Maizītes ar šķiņķi. Ceturtdaļa cāļa ar kartupeļiem. Makaroni papīra kulītē. Siers «bellpaese». Daži bumbieri. Un, šķiet, pudelīte fraskati.

—   Ak, sinjor, neesat tik nežēlīgs! Uzskaitīt to visu pēc kārtas! Dievu mielasts …

—   Un mūsu vakariņas? Atceraties, es toreiz sargāju jūsu karabinieru miegu?

—   Kā jūs mani pazināt? — Cekīni apmulsis pārlaida plaukstu pār seju: viņš sen ,vairs neizskatās pēc sevis paša. — Pat uzvārdu atcerējāties …

—    Man laba atmiņa. Es nedrīkstu neko aizmirst…

Nu, un tas, ka jūs nepazināt mani, izskaidrojams vēl vieglāk: es pats sevi nepazīstu …

—   Varbūt jums tajā naktī vajadzēja bēgt? — Cekīni domīgi sacīja.— Austrijas robeža bija tuvu. Pāriet robežu — un mājās.

—   Manas mājas ir tālāk. Toreiz jūs konvojējāt austrieti, bet tagad es dzīvoju ar krievu uzvārdu.

Etjēns izlēma, ka drošāk pašam uzsāki sarunu ar Cekīni, jo tas viņu varēja pazīt arī vēlāk. Prātīgāk pašam atzīties, ka ir krievs, nekā palikt Cekīni acīs par austrieti. Cekīni varēja nejauši izpļāpāties, nemaz negribēdams darīt Starostinam ļaunu.

Cekīni izbrīnā iepleta skaistās acis un steidzīgi pamāja, likdams saprast, ka ir pieņēmis jaunos pazīšanās noteikumus. Bet Etjēns skatījās viņā un klusībā brīnījās: kā jaunajam cilvēkam izdevies Mauthauzenā saglabāt tik glītu izskatu? Taču drīz noskaidrojās: pirms divām nedēļām Cekīni vēl bijis brīvībā.

Ja sinjors atceras, Cekini jau toreiz juties nelāgi karabinieru dienestā. Nu, un, kad vācieši nometuši masku, parādījuši savu īsto seju un mēģinājuši sagrābt viņa dzimteni, Cekīni iestājies 106. garibaldiešu brigādē. Viņi darbojušies Milānas apkārtnē, Valolonas ielejā. Viņu brigādi komandējis Džovani Peše.

—    Vai tas pats Peše, kuru Spānijas kara laikā izsūtīja trimdā uz Ventotenes salu?

—    Tas pats.

—    Trimdā viņš bija vēl pavisam jauns zēns.

—    Jā, ap astoņpadsmit gadu vecs.

—    Kādi vīri gan nav bijuši «Valtera» nodaļā, kas ietilpusi 106. brigādes sastāvā! Tur cīnījies pat grāfs Kača Dominione. Viņš veikli apgādājis nodaļu ar vācu noliktavā nopirktiem vai nozagtiem automātiem. Grāfs staigājis melnā apmetnī, ietinies no galvas līdz kājām. Viņš neizskatījies pēc partizāna, bet drīzāk gan atgādinājis sazvērnieku, kas kaujas uzdevuma veikšanai ieradies tieši no pagājušā gadsimta; tādi senajos laikos izskatījušies karbonāri, insurgenti.

1944. gadā, pašā oktobra sākumā, Cekīni piedalījies augstsprieguma elektrolīnijas balstu spridzināšanā pie Garbanjatas. Izdevies pārtraukt darbus vairākās kara materiālu rūpnīcās. Spridzinātāji bēguši, fašisti viņus

vajājuši līdz Kuku viensētai, Bocentijas upīte pērnvasar izžuvusi sausa, tikai lietus laikā tās gultne piepildās ar dujķainu ūdeni. Labi, ka oktobra sākums bija bez lietiem! Diversanti paslēpušies zem tilta un nomaldinājuši fašistus no pēdām, pēc tam gājuši pa upes gultni, kur viņus slēpuši krastmalas koki. Bet pirms tam Cekīni spridzinājis dzelzceļu, viņi nolaiduši no uzbēruma ešelonu.

Tikšanās vieta Milānā bijusi baznīcā, Kopernika ielā. Tajā baznīcā parasti esot diezgan tumšs. Abpus altāra degošās sveces metot vāju atblāzmu. Uz soliem sēdējušas un lūgušas dievu sievietes, starp tām slēpušās īstas varones.

Partizāne Zivtiņa piedalījusies uzbrukumā vācu štābam Tiesu pilī. Bijis sutīgs vakars, apakšējā stāva logi līdz galam vaļā. Partizāņi uzzinājuši, ka kancelejā, apakšējā stāvā, gatavo to itāliešu sarakstus, kurus paredzēts sūtīt uz Vāciju spaidu darbos. Istabā ielidoja granātas tādā brīdī, kad tur atradās vācu oficieru grupa. Ar tās pašas Zivtiņas līdzdalību tika iemestas granātas arī vācu štāba logos.

—    Vai zināt, kāpēc to sinjorīnu dēvēja par Zivtiņu? — Cekīni ar lielu maigumu izrunāja iesauku.

—   Tāpēc, ka viņa ļoti bieži vācu sargzaldātiem, patruļām, kas stāvēja uz tilta, pie kazarmas vārtiem, stacijā vai caurlaižu un kontroles punktā, prasīja dzert. Visur, kur vien viņai vajadzēja ilgāk pakavēties, kaut ko apskatīt, brīdi pavērot… Zivtiņa baznīcā Kopernika ielā nāca kopā ar draudzeni. Atceros, tajā diena viņas abas ienāca ar somām rokās, nostājās blakus mums, vīriešiem, un nolika savas somas uz marmora plātnēm. Sinjorīnas palika līdz lūgsnas beigām, bet mēsgājām uz pirkstgaliem projām, paņēmuši somas, kuras bija mīnas ar laika degli. Vai jūs nekā neesat dzirdējis par sprādzienu Milānas oficieru kluba zālē? — Starostins noliedzoši papurināja galvu. — Četras bumbas … Četrdesmit ceturtā gada 11. augustā, pulksten 20 un 50 minūtēs … Ak, mīļā un drosmīgā Zivtiņa! Cik reižu viņa nav nākusi uz tādu tikšanos Kopernika ielas baznīcā! Un līdz ienākšanai baznīcā sinjorīnas nesa savas somas cauri gandrīz visai pilšētai, garām patruļām, riskēdamas nokļūt tvarstītāju ielenkumā, tikt izkratītas… Mums visiem baznīca bija tikai tikšanās vieta, bet Ziv-

(iņa katru reizi paguva arī sirsnīgi nolūgt dievu. Viņa aizlūdza par mums visiem, un — kas zina! — varbūt tieši tāpēc mūsu nodaļa arvien palika nenotverama. Viena diversija pēc otras. Mūsu dēļ fašisti Nervianā izsludināja jaunu dienas kārtību: veikalus slēdza pulksten 17.00, komandanta stundu pārcēla uz pulksten 18.00. Velosipēdistiem aizliedza braukt grupās. Tika noteikts, ka, piebraucot pie kontroles un caurlaižu punkta, jānokāpj no velosipēda desmit metru atstatumā no pārbaudītājiem un pēc iziešanas cauri pirmie desmit metri jānoiet kājām. Un mēs tam visam par atbildi palikām mīnas zem transformatoru būdām, izsitām no ierindas «Izota Fraskīni» rūpnīcu.

—    Un kāds vārds ir jūsu sinjorīnai?

—    Tur jau tā nelaime, ka nezinu. — Cekīni smagi nopūtās. — Tāpēc es viņu saucu tikai par Zivtiņu. Sapņos un īstenībā.

—    Un no kurienes viņa pēc izcelsmes, jūsu bezvārda sinjorina?

—    Liekas, no Milānas.

—    Es Milānā ilgi esmu dzīvojis, — Starostins ieinteresēts ierunājās. — Tur daudz krietnu cilvēku. Viena Milānas meitene ir darījusi man daudz laba …

Cekīni nepamanīja Starostina satraukumu, nepamanīja, ka tas grib vēl ko teikt; jaunais cilvēks arvien vēl bija savu laimīgo atmiņu varā, bet laime, kā zināms, ir egoistiska un nevērīga.

Kā Cekīni iekritis gestapo nagos? Muļķīga nejaušība! Vai nav jasūrojas: palikt sveikā visbīstamākās situācijās un iekrist vienkāršas tvarstīšanas brīdī! Tajā dienā, 1944. gada 10. decembrī, Milānā atbraucis Musolīni, jau no rīta sākušās iepriekšējas represijas. Cekīni nav pārāk stingri pratinājuši, nav spīdzinājuši, jo uzskatījuši par parastu dezertieri. No Santo Vittore cietuma viņš pārvietots uz cietumu Moncā un no turienes — tieši uz Mauthauzenu. Te viņš nesen, lūk, kāpēc tam mugurā nometnes apģērbs, nevis zaldāta uniformas skrandas.

Varbūt tā bija zināma nepiesardzība, ka Etjēns sāka sarunu ar Cekīni, uzticēdamies tam, atklādams tanī savu notikušo pārvērtību. Bet Etjēns paļāvās uz savu intuīciju. Bijušais karabinieris uz viņa vaļsirdību sa

vukārt atbildēja ar vajsirdību, tas apliecināja, ka Etjēns arī šoreiz nav maldījies.

Viņi atvadījās kā veci draugi, kas satikušies pēc nejaušas šķirtības.

125

Pārbaude šodien ieilgusi. Visi drebinās no ilgās stāvēšanas aukstumā, nedreb tikai miroņi, jo arī tie piedalās vakara pārbaudē: pēc kancelejas sarakstiem miroņi līdz nākamajam ritam skaitās dzīvi, bet tas, kurš nomirst sestdien, turpina «dzīvot» līdz pirmdienai. Lai skaits būtu pareizs, miroņus iznesa ierindā.

Sargs tuvākajā novērošanas torni, uzmanīdams puskailos ieslodzītos, vīstījās kažokā.

Lai sargi novērošanas torņos nesaltu, būdiņas ir stiklotas. Iekšā kuras krāsniņa, un pret blāvajām vakara debesim redzama dūmu strūkliņa, kas plūst no tievā dūmemša. Kad skatiens apstājas pie sarga, Etjēnam salst vēl vairāk.

Dūmu strūkliņas virs sardzes torņiem gandrīz nemanāmas, jo blakus ce|as biezi dūmu mutuļi no krematorijas dūmeņa. Vēmiens nāk no degušu tauku smirdoņas, kas plūst pāri galvām kaut kur uz Donavas pusi, un, kad satumst, virs dūmeņa redzama liesmu atblāzma.

Cik reižu Starostins jau ir iznācis uz pārbaudes laukuma, cik reižu gaidījis pavēli — «Mūtzen abi»? Cik simtiem stundu viņš ir nostāvējis te ar kailu galvu, turot rokas gar sāniem?

Viņu jau var dēvēt par piedzīvojušu, daudz ko pieredzējušu «heftlingu» — ieslodzīto. Dzīves pieredze viņu bija mācījusi, ka mazgātavā neko nedrīkst izlaist no rokām — nospers; drošāk ir turēties tālāk no kapo, no konvojniekiem! Kolonnai ejot, nebāzies ne pirmajā, ne pēdējā rindā; stājoties rindā pie pusdienas saņemšanas, aprēķini, lai nostātos tā, ka tava rinda pienāk tad, kad patlaban izgrabina viru no kannas dibena, jo tur susla biezāka; apsver katru savu soli, vairies no liekām kustībām, iemācies taupīt enerģiju pie katras muskuļu kustības; karstumā strādā ēnā, bet salā — saulītē; mācies izmantot katru atpūtas, miera stāvokļa brīdi;

iemācies izlikties, ka tu strādā, bet tajā pašā laikā kusties tikai tik daudz, lai nenogurtu; sargi savu ēdienu, savu siltumu, savu miegu no tiem, kas jau pārvērtušies par zvēriem.

Starostins ilgi gulēja medicīniskā iecirknī, kur viņu iekārtoja uzticami biedri. Maz bija cerību, ka izdosies paārstēties. Tomēr lieka maizes deva, lieka erzackafijas krūze un uz pusi lielāka suslas porcija — arī nav nekāds sīkums viņa stāvoklī. Slimības vēsturē parādījās viltoti ieraksti par ārstēšanās gaitu; biedri parūpējās, lai īstā diagnoze tur nefigurētu. Vajadzīgo ārstniecības līdzekļu nebija. Laiku pa laikam iecirkni parādījās privātajās aptiekās rekvizēti medikamenti. Kas tikai tur nebija! Gan līdzekļi matu audzēšanai, gan ķīmiskas tabletes pret apaugļošanos. Vecākais iecirkņa nodaļā bija kāds ieslodzītais, pēc specialitātes hirurgs ginekologs un akušieris. Kādreiz viņš bija stāvējis klāt pie pašiem dzīvības sākumiem. Vēl savu māti neredzējuša jaunpiedzimušā pirmie kliedzieni un nvātes laimīgās acis, kad tā pirmoreiz mīļi skatās uz bērnu. Bet pēdējā gadā — akušieris sūdzējās — viņš atrodoties nevis pie dzīvības sākumiem, bet pie dzīvības beigām.

Zāles Starostins nesaņēma, tās aizstāja priecīgi radio ziņojumi, ko pagrīdes biedriem izdevās noklausīties. Tur, medicīniskajā iecirknī, viņš, kaut arī ar novēlošanos, uzzināja, ka atbrīvota viņa dzimtā Baltkrievija, atbrīvota Lietuva, Latvija un ka padomju kareivji jau iegājuši prūšu zemē. 7. novembrī pagrīd-' nieki mēģināja noklausīties* Maskavas radio pārraidi, tomēr neizdevās to uztvert. Maskavas vietā noklausījās Londonu. Tajā dienā Cērčils apakšnamā atzina, ka galvenais kara smagums gulstas uz Krievijas pleciem, ka Hitlera sagrāvē galvenais nopelns ir Krievijai. Ziemas svētku priekšvakarā pa radio runāja Gebelss un bravūrīgi paziņoja, ka sācies vācu uzbrukums Ardenu kalnos. Gebelss prot pārvaldīt balsi, pieredzējis aktieris, — viņš esot pārliecināts par galīgo uzvaru! Pirms izrakstīšanās no medicīniskā iecirkņa Starostins uzzināja, ka padomju un poļu karaspēks atbrīvojis Varšavu …

Kad Starostins atgriezās savā blokmājā, pārbaudes laikā viņš redzēja sev apkārt maz pazīstamu seju. Bija pienācis ešelons no Baireitas cietuma. 11. un 12. barakas bija piebāztas pilnas ar jaunpienākušajiem.

Starostinam blakus stāvēja kāds kaukāzietis. Kāpēc tas Etjēnu tik uzmanīgi vēro? Un kāpēc tik labprāt nosauca savu vārdu?

Nākamajā dienā pārbaudes laikā Sergejs Mamedovs atkal stāvēja blakus; acīmredzot tā nebija nejaušība.

Pēc pavēles «Milizen ab!» Starostins noņēma bereti, Mamedovs cieši viņā noraudzījās. Sirmie, ataugušie mati sasukāti atpakaļ. Vaigu kauli izspiedušies. Pie deguna dziļas rievas. Zilpelēkās acis lūkojas piesardzīgi un gurdi. No pieres līdz pakausim Starostinam ar mašīnīti izcirpta plata sliede_ («Hitlerstrasse»), tomēr izskats viņam apgarots. Stāvot pārbaude, viņš gandrīz vienmēr kāsē. Mamedovs ieraudzīja viņam uz apģērba sarkano stūrveida zīmi un burtu «R».

—    Ko jūs uz mani tā skatāties?

—    Man likās, ka esmu jūs kaut kur redzējis, — Mamedovs mulsi teica.

—   Tas jums tikai tā liekas, — Starostins pavīpsnaja.

—    Varbūt tāpēc, ka jūs esat līdzīgs Listam.

—   To man jau ir teikuši. Un kāds jums sakars ar Listu?

—    Labi atceros viņa portretu. Esmu bijušais mūziķis, — Mamedovs tikko paguva atbildēt.

Svītas ielenkts, tuvojās SS standartenfīrers Cireiss. Ierinda sastinga, arī Starostins1 stāvēja miera stājā. Ar Cireisu nevarēja jokot. Viņu barakā visi zināja, kā Cireiss nesen atzīmējis sava dēla četrpadsmito dzimšanas dienu. Dēlam sen laiks mācīties šaut uz dzīviem mērķiem! Cireiss nostādījis ierindā četrdesmit ieslodzītos, iedevis dēlam parabellumu, un dēls visus nošāvis.

Pēc pārbaudes gar ierindu ķerrā veda garām kādu arestantu. Ķerra kustējās lēni, jautra marša pavadīta, bet arestantam pie krūtīm piestiprinātais Cireisa sacerētais uzraksts vēstīja: «Man gribējās sasildīties. Sasildīšos krematorijā.» Vēlāk noskaidrojās, ka vests nelaimīgais, kuram nav izdevusies bēgšana.

Mamedovs un Starostins turpināja sarunu nākamās pārbaudes laikā; noskaidroja, ka viņu barakas ir kaimiņos.

—    Kur kritāt gūstā? — Starostins jautāja.

—       Izjuma — Barvenkova, — Mamedovs nopūtās.

—    Un jūs?

—    Pašā kara sākumā. No kurienes esat?

—    Baku.

—    Kur dzīvojāt?

—   Tirdzniecības ielā.

—    Kur tieši?

—       Blakus dzirnavām «Brā|i un dēli Skobeļevi», līdzās Mehtijeva namam, tur, kur vecā sinagoga.

—       Bet iepretim Mehtijeva namam ir viņa tabakas fabrika.

—   Jūs arī no Baku?

n.— Biju caurbraucot. Dzīvoju Skobeļeva namā.

—       Savrupmāja! Tajā ir dzīvojuši Saumjans, KiroVs, Serebrovskis.

—    Un Starostins.

Pēc dažām dienām pēc kārtējās pārreģistrācijas un pārvietošanas Mamedovs un Starostins izrādījās guļam uz blakus lāvām 17. barakā.

Starostins bija kļuvis pie barakas vecākā Oto Baucra par rakstveža palīgu. Vācu komunists šo posteni ieņēma pagrīdes interesēs. Tiklīdz Bauers saņēma pagrīdes centra norādījumu, viņam tūdaļ iepatikās Starostina rokraksts.

Bet Mamedovs katru dienu gāja uz Donavu izkraut malku. Garos klučus nesa pa sešiem. Vēlāk Mamedovs strādāja pie krematoriju apkopšanas. Tur deva papildus ēdiena porciju, bet darbs bija šausmīgs un bīstams: runāja, ka sadedzināšot arī visus lieciniekus.

Atkal notika pārreģistrācija, un Starostinam ar rakstveža pagrīdnieka palīdzību izdevās dabūt numuru itin ka jaunpienākušam — R-133 042. Pēc atgriešanās no medicīniskā iecirkņa, kur Starostins priekšniecības acis bija izpelnījies sliktu slavu, viņam bija pamats uzskatīt operāciju ar numura maiņu par lielu panākumu.

Mamedovs ievēroja, ka barakas rakstveža paligam ļoti nemierīga dzīve. Starostins bieži kaut kur nozuda un atgriezās savā lāvā tikai naktī. Dažreiz viņš pacienāja ar cigareti, citreiz atnesa avīzi vai dažus kartupeļus. Dažkārt stāstīja jaunākās frontes ziņas, un Mamedovam atlika tikai minēt — no kurienes viņš tik viszinošs un kas viņu piebaro?

Kādu nakti pamodies Mamedovs ieraudzīja, ka viņa kaimiņš sēž uz lāvas un raksta, palicis zem lapas kopējamo papīru …

Taču Mamedovs nezināja, cik konspiratīvo pavedienu

stiepjas līdz Starostinam, ar cik daudziem ieslodzītajiem, kuri bija savstarpēji sveši, bet kurus citu ar citu līdz nāvei saistīja kopīgais uzdevums, Starostins regulāri satiekas.

Kādreiz, pētot konspirācijas likumus, Starostins bija lasījis un pārlasījis Ļeņinu, bet vēlāk… vēlāk sākās ilggadēja prakse. Viņš ari tagad ievēroja revolucionārā pagrīdes darba likumus, turēja prātā: jo sīkāks, niecīgāks atsevišķam cilvēkam vai atsevišķai grupai uzticētais uzdevums, jo mazāk draud iekrišana, spiegiem un provokatoriem grūtāk darboties.

Starostins vairs neatcerējās, kā Ļeņins grāmatā «Ko darīt?» raksturojis konspirācijas uzdevumus, bet Starostins būtu nosaucis sevi par nožēlojamu diletantu, neveiklu un nepieredzējušu cīņā ar pretinieku, ja aizmirstu gudro Ļeņina padomu: prast laikā savākt vienkop visas tās sīkās da)iņas, lai reizē ar kustības funkcijām nesaskalditu pašu kustību.

Jau vairākkārt viņu blokā pie Starostina naca nepazīstami krievi, visbiežāk kāds varena auguma puisis, kas runāja aizsmakušā basā, un kopa ar viņu viens cits, spriežot pēc izrunas, — baltkrievs.

Mamedova lāvas kaimiņš bija vajadzīgs ne tikai krieviem. Pie viņa paslepus nāca itālieši, franči, gaišmatains anglis, par kuru Starostins sacīja tikai, ka tas esot lidotājs. Bieži atnāca latvietis Eižens Vēveris, kurš prata vairākas valodas.

Bet vispār Starostins bija noslēpumains, neko daudz nerunāja, netaisījās būt pret Mamedovu atklāts — nenoticēja, kad tas pateica, ka esot intendantūras dienesta majors.

—   Nu nekādi nevaru iedomāties tevi elpes vai mantu noliktavā. — Starostins piemiedza aci un piedraudēja ar pirkstu. — Nekā kopīga, draugs, tev ar intendantūru nav …

—    Jakov Ņikitič, kā tu zini tik daudz valodu?

—    Esmu beidzis kara akadēmiju.

—    Bet tur taču māca tikai vienu svešvalodu. Neesmu dzirdējis, ka tur būtu mācīta ari itāliešu valoda.

—   Es pirms kara vēl paguvu ierakstīties diplomātos. Domāju, ka karot vairs nenāksies.

—   Un kur tev iznāca karot? Kādā frontē tu kriti gūstā?

—    Biju diplomātiskā darbā.

—    Un nepaguvi izbraukt?

—    Tieši tā, nepaguvu.

—       No kādas valsts tad mūsu vēstniecība nepaguva izbraukt, ka diplomāts nokļuva Mauthauzenā?

—       Vai lai pasaku, Mamedov, kur slēpjas tava kļūda? Tavi jautājumi pārak kvalificēti. Vai tev gadījumā nav bijis sakars ar izmeklēšanas orgāniem?

—    Kāpēc tu tā domā, Jakov Ņikitič?

—       Cik esmu novērojis, arī tur runā vairākās valodās.

—       Jā, es runāju armēņu, persiešu, azerbaidžāņu un turku valodā, mazliet protu arī gruzīniski.

—    Liekas, tu saproti arī itāliski?

—       Ne vairāk kā tik, cik saprotu kā bijušais mūziķis. Kreščendo, moderato, pianisimo, fermāta …

—       Man ļoti patīk mūzika. Kādu instrumentu tu spēlēji?

—    Vijoli. Vēlāk oboju.

—       Cik vijolei pozīciju? — Starostins eksaminētā ja tonī jautāja.

—       Bet cik pozīciju vijolei, tavuprāt, lai būtu? Es zinu septiņas. Ir vēl flažolels.

—    Kādus vijoļkoncertus tu esi spēlējis?

—       Kādreiz senāk spēlēju Bēthovena, Mendelsona, Čaikovska vijoļkoncertus.

—       Es labprāt vēlreiz noklausītos Mendelsona-Bartoldi vijoļkoncertu, — Starostins sapņaini teica.

Nakts klusumu, kurā divi lāvu kaimiņi paklusām sarunājās, daudz ko līdz galam neizteikdami, pēkšņi saplosīja sirēnu kaucieni. Nodzisa gaisma. Šāvieni. Kliedzieni. Vaidi. Un tas viss 17. bloka tiešā tuvumā.

Drīz kļuva zināms, ka sacēlušies 20. — nāvinieku bloka ieslodzītie. Tiem, kurus sūtīja uz 20. bloku, kartītēs tika atzīmēts: «Atgriešanās nevēlama», «Tumsa un migla», «K» (no vācu vārda «Kugel» — lode). Tas viss. nozīmēja nāves spriedumu. Uz darbu no 20. bloka neveda. Tur bija ieslodzīti padomju virsnieki, sevišķi daudz lidotāju. Bija arī Varšavas sacelšanās dalībnieki un Dienvidslāvijas partizāņi.

Trīs diennaktis neviena neizlaida no barakām, uz katru, kas piegāja pie loga, šāva bez brīdinājuma. Bet,

tiklīdz Staros tinam vēlā naktī izdevās izkļūt ārā, viņš uzzināja sīkāk par traģisko sacelšanos 20. blokā. Viņš bija satricināts par lielo daudzumu upuru sacelšanās dalībnieku vidū, bet priecīgs, ka visi bēdzēji nav notverti. Varbūt kādam laimēsies izglābties un tas reiz pastāstīs pasaulei par šaušalīgo moku vietu?

Starostins toreiz atnesa jaunas ziņas ne tikai par sacelšanos. Viņš pačukstēja Mamedovam, ka tajā naktī noticis visspēcīgākais uzlidojums Berlīnei. Bumba trāpījusi gestapo ēkā, visus Moabita cietumā ieslodzītos evakuējot uz koncentrācijas nometnēm.

Arī agrāk Mauthauzenai bija pilnīgs pamats saukties par nāves nometni. Taču pēc tam, kad esesieši apspieda sacelšanos 20. blokā, smirdīgie dūmi vies krematorijas kļuva vēl biezāki.

Barakas vecākais Oto Bauers brīdināja Slarostinu: tas nevarot patlaban būt par rakstveža palīgu; piesardzības dēļ, kamēr plosoties terors, viņam jāejot strādāt akmeņlauztuvē.

Tajās dienās Starostinam bija prieks dzirdēt, ka akmeņlauztuvē sākuši izgatavot kapakmeņus, kapu plāksnes un postamentus vācu kapsētām.

Katru dienu esesieši nogrūda no klints bezdibenī dažus ieslodzītos; tos dēvēja paļr «parašutistiem». Bija gadījums, kad lauztuvē sāka spridzināt ieurbtos dinamita lādiņus, neviena nebrīdinot, neizvedot no lauztuves cilvēkus, kas tur strādāja. Dažreiz visiem lika bezjēdzīgi pārcilāt akmeņus no vienas vietas uz otru: turp — atpakaļ, turp — atpakaļ.

Tiem, kas nespēja apslēpt sašutumu un dusmas, Starostins sacīja:

—    Tā ir ņirgāšanās, bet lai neviens no mums nav nomākts un noskaities! Lai mēs apzināmies, ka nenesam fašistiem nekādu labumu.

Tikpat bezjēdzīgas ļaundarības nometnē bija notikušas pagājušās vasaras nogalē pēc nesekmīgā atentāta pret Hitleru.

Strādāt akmeņlauztuvē ziemā nesalīdzināmi grūtāk nekā vasarā. Turklāt vasarā, kad arestantus dzina cauri mežam, daudzi noplēsa jaunajiem kociņiem mizu un grauza to, gremoja.

Katru dienu Starostins pārskaitīja pakāpienus, kad

bija jākāpj augšā no lauztuves uz nometni. Simt astoņdesmit seši pakāpieni. Posts, ja viņš nespēs tos veikt!

Kādā no saltajiem februāra vakariem, kad vējš pūla no neredzamās, ledū kaltās Donavas, kājas šķita svina pilnas, tik smaga paguruma pielietas, ka ik pakāpienu Etjēns pārvarēja ar pūlēm.

Divdesmit devītais pakāpiens, trīsdesmitais, trīsdesmit pirmais, trīsdesmit otrais, trīsdesmit trešais …

Un pēkšņi viņš sajuta, ka no abām pusēm viņu stingri paņem zem rokām. Tā tik bija tikšanās! Viņam uzreiz sajuka pakāpienu skaits. No labās viņu ar spēcīgu roku balstīja augumā lielais, arvien vēl spēcīgais Zaznobins, no kreisās — lāga puisis Sostaks. Prettankists kāpa klusēdams, bet Sostaks nenocietās:

—    Vai pēdējo pavēli tu neesi saņēmis, novadniek?

—    Kādu?

—    Pavēli — nenokārt galvu un lūkoties uz priekšu!…

—Izsaki savas pavēles klusāk, Kastus, — Zaznobins savā dobjajā basā teica, nemanīdams, ka viņa brīdinājums izskan skaļāk nekā biedra drastiskais’teiciens.

Etjēns nepaguva no sirds nopriecāties un nobrīnīties par tikšanos, kad draugu rokas jau bija iznesušas viņu pašā kāpņu augšgalā. Dienas gaismā tāda palīdzība būtu neiedomājama: tā varētu nogurušajam beigties ar nāvi, jo esesieši tādus jau vairākkārt bija nometuši no klints aizā.

Arī Zaznobins un Sostaks nīka lauztuvē. Kopš tās reizes viņi bieži vien pēc darba beigām «nejauši» gadījās kāpņu pakājē blakus Starostinam un, var sacīt, nešūs uznesa viņu augā, Etjēns pakāpienus tikai skāra ar savām koka tupelēm.

Cik atvieglots viņš jutās, kad ar gurdajām kājām uzkapa pa pēdējiem pakāpieniem un atradās pie nometnes vārtiem!

Te jau varēja cerēt, ka pietiks spēka aizčāpot līdz barakai. Atlika vēl pašā nometnē pakāpties četrus pakāpienus no pirmās līdz otrai baraku rindai un piecus pakāpienus no otrās līdz trešajai baraku rindai. Nu, un, ja viņam būs grūti uzrāpties līdz savai guļvietai lāvu trešajā stāvā, — palīdzēs Mamedovs …

«Mamedovs nebija atklāts pret mani, viņš nav inten

dants,» Staroslins prātoja, gulēdams lāvā. «Tomēr varēju nedarīt viņam pāri ar savu neuzticēšanos. Viņš kopā ar Arhipovu esot piedalījies 136. koncentrācijas nometnes pagrīdē. Kopā ar Leonīdu Panasenko viņš arī šeit glābis nāviniekus 13. blokā, apmainīdams tiem skārda aproces ar numuriem.»

—    Paklau, Sergej, — Starostins piepeši ierunājās, pagriezies ar seju pret kaimiņu. — Neviens no mums nezina, vai viņš paliks dzīvs vai nepaliks. Tāpēc ir laiks uzzināt mums vienam par otru ko vairāk.

—    Sen piekrītu.

—    Tu, lūk, brīnies, kāpēc es draudzējos ar itāliešiem, no kurienes zinu tik daudz valodu… Saproti, pēc Spānijas kara iznāca aizķerties Eiropā. Bet, pirms mani tiesāja fašisma aizsardzibaš Sevišķais tribunāls, es uzdevos par austrieti.

—    Kā tad tev atkal izdevās kļūt par Starostinu? — Mamedova balsī skanēja piesardzīga neticība.

—    Tas notika ceļā, kad mani veda uz Austriju. Biedri ce|ā to austrieti apbedīja, bet es nosaucu savu uzvārdu. Un armijas dienesta pakāpi. Pulkvedis.

—    Varbūt atkal aizņēmies svešu uzvārdu? Varbūt pēc kara es tevi nekur neatradīšu? Varbūt Maskavā tāds cilvēks — Starostins — nekad nav dzīvojis?

—    Goda vārds, atradīsi Maskavā Jakovu Ņikitiču Starostinu. Un mēs katrā ziņā tiksimies. Protams, — Etjēns nopūtās, — ar vienu mazu priekšnoteikumu. Ja abi paliksim dzīvi.

Atkārtojās vecā dziesma: Mamedovs acīm redzami jutās aizvainots par to, ka lāvas kaimiņš no viņa kaut ko slēpj, nedalās savās slepenajās darīšanās. Jau tad Mamedovs miglaini nojauta, ka viņa kaimiņš ir viens no Mauthauzenas internacionālās pagrīdes dalībniekiem.

Pēc sacelšanās 20. blokā ieslodzītos turēja akmeņlauztuvē līdz vēlam vakaram. Starostins arvien pārnāca, izsmēlis pēdējos spēkus, un Mamedovs to redzēja. Bet viņš nezināja, ka vislielāko sarūgtinājumu Starostinam šī kavēšanās akmeņlauztuvē sagādāja ar to, ka izjuka pagrīdes tikšanās, ka Starostins nokavēja uz svarīgām pagrīdes sanākšanām, ka nebija laikā savā vietā uz lāvas un sakarnieki, kas ieradās 17. blokā, riskēdami ar dzīvību, aizgāja, viņu nesatikuši.

126

Vakaros, kad ieslodzītie atgriezās no akmeņlauztuves, virs ieejas bākas un sardzes torņos visos četros nometnes stūros spulgoja starmeši. Starostinam nebija jāskatās uz nometni iežogojošo mūri, viņš sen zināja, ka tas mūrēts četrpadsmit akmeņu kārtu biezumā un virs mūra stiepjas pieci pavedieni dzeloņstiepļu. Bet tur, kur mūri robi, kur stāv uz iekšpusi izliektie dzelzs kronšteini ar izolatoriem, tur stiepjas divdesmit pieci dzelkšņainās stieples pavedieni.

Starostins pats reiz pārskaitīja visus tos pavedienus, kad viņu aizsūtīja tīrīt sniegu dzeloņžoga tiešā tuvumā. Viņa garā ēna toreiz droši pārslīdēja pāri visiem dzelkšņiem, stabiem, izolatoriem, pāri augstsprieguma vadam. Pats viņš palika nebrīvē, bet viņa ēna saskārās ar brīvību.

Virs pirmo vārtu arkas — virs kāškrusta izpletis spārnus kroplīgs bronzas ērglis. Cik dzīvību viņš jau aiznesis savā plēsoņas knābi?

Stiklotais tornis virs otrajiem vārtiem līdzīgs bākai, tikai šī bāka rāda ceļu uz ēnu valstību.

Džerkst skārda karogs, uz kura uzzīmēti sakrustoti kauli un galvaskauss. Melnais karogs pilda vējrāža uzdevumu, tas vienmēr pagriežas pa vējam, tas vienmēr ir baigā saskaņā ar dūmiem, kas verd no krematorijas dūmeņa.

Tajā naktī, no 17. uz 18. februāri, viņu kolonna ilgi kvernēja pie nometnes vārtiem. Sals nebija mazāks par divpadsmit grādiem, un katru no šiem grādiem mokoši izjuta lupatās ievīstītās un koka tupelēs ieautās kājas.

Tikai nakti atvēra nometnes vārtus — un ieslodzītie iesoļoja zem džerkstošā vējrāža; šķita, ka vējā klaudz galvaskauss pret kauliem.

Nometnē tuvu bija dzirdami baismīgi kliedzieni un vaidi. Tos apslāpēja neskaidrs troksnis. Skaļa šalkoņa? Nez no kurienes ziemas laikā tālu no Donavas radusies ūdenskrituma šalkoņa?

17. bloka ieslodzītie apstājās iepriekš ienākušās kolonnas galā. Spriežot pēc aprautām frāzēm, priekšā stāvēja franči un angļi. Starp tiem, ko Starostins pazina, bija arī gaišmatis angļu lidotājs, kurš akmeņlauztuvē bieži gadījās blakus.

Abas kolonnas netālu no vārtiem apturēja atkal. Starostins stāvēja piecu pHsmiroņu rindas labējā flangā un visu redzēja.

Pa labi.no nometnes vārtiem, pie mūra sienas, uz ledus gāles svaidījās kaili cilvēki, to nebija mazāk par piecdesmit. Kailie cilvēki slīdēja, streipuļoja, krita, cēlās, pēdējiem spēkiem līda četrrāpus starp pirts durvīm, mūra sienu un esesiešiem, kas stāvēja ar šļūtenēm rokās. Ūdens šļāčās zem liela spiediena un gāza no kājām tos, kuri vēl nebija pakrituši no gumijas nūju sitieniem. Tie, kas kaili nupat izskrēja, pareizāk sakot, tika izgrūsti no pirts, vēl bija ietīti kūpošos garaiņos. Garaiņu mākonīši ātri izgaisa, un tad starmešu gaismā uz kailajām miesām kļuva redzamas zili sarkanas sitienu pēdas. Gumijas nūjām piekauti, jau pa pusei bezsamaņā, mocekļi te pakļuva zem ledaina ūdens strūklām. Daži pakrita un vairs nespēja piecelties no sasalstošajām peļķēm, citi pretojās ūdens strūklu triecienam, kas gāza no kājām, un arvien ciešāk spiedās pie mūra sienas.

Starostins jau saprata, ka kolonnām te liek stāvēt' iebiedēšanas nolūkā. Sak, katru var piemeklēt tāds liktenis. Lai šodienas nāves sods noder visiem par biedinājumu.

Sirms vidēja auguma cilvēks, balstīdamies pie mūra sienas, kaut ko ātri un kaismīgi runāja. Viņš slāpa nost, krāca, tomēr centās pārkliegt ūdens šļākoņu, benžu kliedzienus un pa pusei jau apledojušo mocekļu vaidus un lāstus.

Sākumā Starostins sadzirdēja tikai to, ka sirmais vīrs runā franciski. Tad viņš sadzirdēja vārdus «vācieši», «fašisti» un saprata teikuma saturu: tie esot divi dažādi jēdzieni. Tad sirmais vīrs, ar pūlēm turēdamies kājās, kaut ko sacīja krieviski. Starostins saklausīja tikai vārdus «Padomju Savienība» un «atbrīvošana».

Kas gan ir šis pavecais vīrs, kurš balstās pret mūra sienu un runā gan krieviski, gan franciski? Starostinam blakus stāvēja Mamedovs. Tas pazina sirmo cilvēku ar melno acu ciešo skatienu.

—   Ģenerālis Karbiševš, Dmitrijs Mihailovičs. Esam pazīstami jau no Hammelsburgas. Ģenerāļa Mitrofanova draugs. Kopā sēdējām …

Tajā brīdī esesietis nolaida šļūteni lejup, šalkšana pieklusa — un Starostins sadzirdēja:

—   Drošāk, biedri! Domājiet par savu dzimteni, un vīrišķība jūs neatstās!

Pie esesieša, kurš stāvēja ar lejup nolaisto šļūteni, pieskreja bende ar augstāku dienesta pakāpi, izrāva esesietim šļūteni no rokām, pagrūda esesieli nost, noregulēja spiedienu un ar spēcīgu — tieši uzlaistas ledainas strūklas triecienu nogāza runātāju no kājām.

Sirmais vīrs_ pūlējās piecelties, ķerdamies kā akls ar roku pie mura, taču nebija vairs spēka, miesu jau klaja ledus bruņas, un sastinga dzīvības pēdējās lāses …

127

Tāda pati šķidra zupa no lopbarības kāļiem, tāda pati susla, tāda pati krūze erzackafijas un tāds pats kūdrai līdzīgas rupjmaizes gabaliņš; tajā tik daudz pelavu un zāģa skaidu, ka aizdegts tas sadega bez atlikuma.

Un tāda pati saspiestība barakāv

Pagalvī paliktas koka tupeles, bet jāguļ uz sāniem, mazliet saliecot kājas ceļgalos. Kaimiņš nogulstas tādā pašā veidā, tikai ar galvu uz otru galu. Ar šādu sistēmu uz viena cisu maisa var novietot četrus gulētājus. Franči to dēvē par «sardīnveida gulēšanu». Pie barakas sienas piestiprināti nokaltuši, laika ilgotnē krāsu zaudējuši ziedu pušķīši. Neaizmirstules, margrietiņas, sarkanais āboliņš. Tie plūkti vēl Mauthauzenā 14. jūlijā, Bastīlijas ieņemšanas dienā. Neaizmirstules, margrietiņas, sarkanais āboliņš — visas trīs Francijas karoga krāsas.

Ari krematorija Melkē maz atšķiras no krematorijas Mauthauzenā. Dūmenis uz augšu sašaurinās pakāpieniem, dūmenī iestiprinātas dzelzs skavas. Tomēr jāteic, ka Melkē krematorija noslogota mazāk un slēpjas zaļā lapotnē, tai blakus aug kupli sēru vītoli.

Pulkvedis Starostins Melkē tikko parādījies, vēl ne reizi nav dzīts darbā, bet jau norūpējies par daudzām lietām.

—    Kas pie jums te, Melkē, tiek ražots? — jaunatnākušais vaicāja svešajam kaimiņam lāvā.

—    Mums tc nekas netiek ražots, tikai nāve.

—    Tomēr ko jūs tur pazemē darāt?

—    Galvenokārt mirstam.

—    Nemirstam šeit vien. Tomēr cīnāmics, — jaunatnākušais iebilda.

Viņš stājās sakaros ar franču komunistiem Ogistu Havēzu un Andrē Pižonu, ar vācu advokātu Hermaņu, kurš bija aizstāvējis komunistus rēihstāga dedzināšanas prāvā. Starostins nodibināja kontaktus arī ar padomju lidotāju nāvinieku. Tam jakai uz muguras bija uzzīmēts sarkans aplis; tādi paši apļi — kreisajā pusē uz krūtīm un uz labējās bikšu staras, uz gurna, lai būtu vieglāk tēmēt, ja dzīvais mērķis iedomātos bēgt.

Drīz Starostins sastapa paziņu no Mauthauzenas, padomju virsnieku Arhipovu. Aleksandrs Arhipovs kopā ar politdarbinieku Ivanu Dodonovu un Mamedovu bija izgājuši pagrīdes skolu Oksenfurtas un Ebelsbahas Eltenes soda nometnēs un Hammelsburgā pildīja Karbiševa uzdevumus.

Starostinam bija patīkami uzzināt, ka Arhipovs un Dodonovs ir no Kuibiševas — bijušās Samāras. Gandrīz novadnieki. Nav izslēgts, ka posta gados, kad Samēra bija bez kurināmā, viņi ir piedalījušies vienās un tajās pašās sestdienas talkās, izkrāvuši vienu un to pašu baržu Sainarkas upē.

—   Vai neesat ko dzirdējuši, novadnieki, par Pievolgas naftu? — Starostins pēkšņi vaicāja.

— Kurš gan to nezina? — Arhipovs izbrīnījās.

—    Pat skolēniem skolās māca. Visbagātākā atradne! Otrā Baku, citādi nemaz to vairs nesauc.

Franču biedri zināja, ka akmens putekļi, gāzes pēc dinamīta sprādzieniem, kvēpi un motoru dūmi izcērtamajās pazemes ejās — tas viss slimām plaušām nāvējošs. Un Starostins ar Hermaņa palīdzību nenok|uva vis pie pazemes eju izciršanās, bet tika iedalīts tajā ieslodzīto grupā, kas strādāja ārā: tīrīja ceļu uz klosterī izvietotajām karamaleriālu noliktavām.

Gaiši dzeltenā klostera ēka un baznīca bija redzamas jau no nometnes vārtiem. Apaļš baznīcas tornis, rietumu pusē divi zemāki zvanu torņi. Virs klostera vārtiem dzelzs pulkstenis. Cik ilgi jau stāv tā rāditāji?

Dienu? Mēnesi? Gadu? Pieci gadi? Sena cietokšņa torņi ar stāviem kārniņu jumtiem. Sniega aizputināta veca strūklaka klostera pagalmā.

Starostinam iedeva lāpstu, viņš augu dienu raka izžulgušo, marta atkušņos nomelnējušo sniegu. 1945. gada pavasaris Austrijā uznāca agri.

Desmitnieks darba komandā bija no savējiem. Tas nevienu nespieda strādāt pāri spēkiem, bet klostera augstā mūra siena sargāja no saltā vēja. Starostins arvien atgriezās barakā nenosalis un nenomocljies.

Un tomēr kādā vēlā vakarā, saticies ar Ogistu Havēzu un citiem biedriem, Starostins pieprasīja, lai viņu kaut uz laiku pārvietotu darbā pazemē.

Starostins neteica iemeslus, tikai pastāvēja pie sava nodoma un lūdza iekārtot tādā darbā, lai varētu jo vairāk redzēt un iepazīties ar apstākļiem pazemes ejās. Viņš iztaujāja, kā veicas lodīšu gultņu pazemes rūpnīcas būve. Viņam bija jāzina, kāda tur mašīnu iekārta. Visvairāk Starostins interesējās par elektrotīklu, apgaismi, ventilāciju un rezerves izejām no pazemes.

Acīmredzot pagridnieki Melkē nebija bez ietekmes, jo Starostinu pēc pāris dienām norīkoja darbā pazemē — pie brīvlīguma austriešiem ģeodēzistiem. Viņš nēsāja ģeodēzistu sarkanbaltās latiņas ar iedaļām un teodolītu.

Vakarā Starostins ielavījās barakā, kurā atradās Arhipovs, Aleksejs-Bells, Nikolajs Babins; no blakus barakas ienāca Dodonovs. Starostins bija norūpējies par to, ka pazemes rūpnīcas montāža norit sekmīgi, un, summējot nelegālās apspriedes apsvērumus, mierīgi sacīja:

—    Rūpnīca jāiznīcina. Tāds ir mūsu uzdevums.

Viņš izteica bažas, ka Centrs nav pietiekami pazīstams ar pazemes eju izkārtojumu. Pagridnieki nezina visas ieejas cehos un izejas no tiem, vāji orientējas pazemes labirintā …

Pagāja nedēļa, un vienā no pazemes rūpnīcas cehiem nakts vidū izcēlās ugunsgrēks. Dūmi plūda no centrālās ejas. Ugunsgrēks tur pārsteidza arī Dodonovu, viņš pameta atskaldāmo veseri un skrēja līdzi biedram, kuru sauca par Petjku. Viņi abi līda prom pa transportieri, kas nesa ārā no pazemes atskaldītos akmeņus un smiltis. Ar grūtībām viņi aizlīda līdz blakus ejai. Pa to panikā bēga ieslodzītie un konvojnieki. Visi rīstījās dū

mos un tvanainajā tumsā steidzās uz izeju no pazemes. Dodonovs nodomāja: labi, ka nav Starostina, tas te būtu jau noslāpis.

Vācu spertie glābšanas soļi bija veltīgi, ugunsgrēku nodzēst neizdevās, jo pazeme bija palikusi bez apgaismojuma, no ejām plūda dūmi, un tikai no smakas varēja noteikt, ka deg eļļa, darbgaldu krāsa un vadu gumija.

Nometnes komisijas oficiālajā aktā bija sacīts, ka ugunsgrēks izcēlies no elektriskās strāvas īssavienojuma.

Taču dažiem ieslodzītajiem šajā ziņā bija citādi ieskati. Citādi domāja arī pagrīdes vadītāji, to skaitā padomju lidotājs, kurš staigāja pa nometni kā dzīvs mērķis, un ieslodzītais ar numuru R-133 042. Tikai daži cilvēki nometnē zināja, ka ar šo numuru staigā un organizē cīņu pulkvedis Starostins.

Līdz tai dienai, kad ieslodzītos, starp tiem arī Starostinu, no Melkes aizdzina uz Ebenzē, pazemes rūpnīca vēl bija bez dzīvības zīmēm.

128

Starostina kreisā roka un Mamedova labā roka saslēgtas ar vieniem roku dzelžiem, tāpat ar važu sakaltas viņu kājas. Cauri roku dzelžiem izvērta gara virve. Viens konvojnieks tur virves galu kolonnas priekšgalā, otrs — pakaļgalā. Tādā veidā divi konvojnieki ved pavadā pusotra simta Ebenzē nometnes ieslodzīto. Lūk, kāpēc abās pusēs garajai un važas šķindinošajai virtenei soļo tikai četri konvojnieki ar vilku sugas suņiem. Suņi apmācīti mesties virsū tiem, kas pasper soli sānis un lauž ierindu.

Tiem, kas soļo kolonnas priekšgalā, biežāk laimējas ceļā pacelt smēķa galu. Gadās arī, ka ieslodzītie ceļā atrod papīrā ietītas maizes garozas vai kartupeļu šķēles. Tādus «pienesumus» naktī atnes un nometnes arestantu ceļā atstāj līdzcietīgie vietējie iedzīvotāji. Konvojnieki zina par šīm žēlsirdības dāvanām un parasti neliedz tās pacelt.

Bet vakar kāds ieslodzītais, no izskata tatārs, pārkāpa kārtību. Smēķa gals gadījās nevis zem kājām, bet

ceļa malā. Tatārs spēji pasitās sānis, ar varu pavilkdams līdzi pārinieku, noliecās, lai smēķa galu paceltu, un tajā bridi viņam uzbruka suns. Talārs sāka atkauties, viņam izdevās ar brīvo kāju iespert sunim tik stipri, ka tas aizkūleņoja labu gabalu, un tad konvojnieks tatāru nošāva. Pie reizes piekāva arī pārinieku — kāpēc tas pa|āvies, kāpēc nav parāvis vainīgo atpakaļ? Un tagad konvojniekiem nošautā dēj tik liela ķēpa: roku dzelžus var atslēgt ar vienu slēdzeni, bet kāju važas atslēdzamas ar pavisam citu. Pagāja kādas piecpadsmit minūtes, kamēr šķindošā kolonna varēja virzīties tālāk. Ceļmalā palika guļot tatāra līķis.

Ce|š iet lejā, pa labi — kalna pakāje. Līdztekus ceļam — dzelzceļš, tas sākas pie ieejas pazemē. Pirmajos metros sliedes sarūsējušas, nav riteņu skartas.

Līkumotais ceļš brīžam atkāpjas no kalna, brīžam pievirzās tam cieši klāt. Kolonna jau ir pārgājusi dzelzceļa pārbrauktuvei ar «X» zīmi uz barjeras. Ce|š ved uz staciju, kolonnai jāiet cauri pilsētiņai. Pelēka rītausmas stunda, namu durvis un logi aizvērti. Pagāja garām viesnīcai «Pie pasta». Mamedovs zina, ka viesnīcas pirmajā stāvā pusdieno nometnes esesieši. Abi ieraudzīja izkārtni «Restorāns», abi nespēja atraut acis no alus krūzes, putas līst pāri izkārtnes malai.

Pagāja tuvu garām evaņģēliskajai Svētā Jāzepa baznīcai. Kad vējš pūš no Ebenzē pilsētiņas puses, nometnē svētku dienās dzird zvanus, kas aicina uz dievkalpojumu. Varbūt nezvana šīs baznīcas ķesteris, bet katoļu baznīcas zvaniķis pilsētiņas viņā galā?

Kad vējš pūš no nometnes puses, pilsētiņas iedzīvotāji aizdara logus, lai paglābtos no smirdīgajiem dūmiem, ko vējš atnes no krematorijas dūmeņa.

Etjēns var uzskatīt, ka viņam laimējies, neticami laimējies: Ebenzē viņu nenorīkoja pazemes darbos, bet iedalīja komandā, kas stacijā izkrauj un šķiro kartupeļus. Sātīgs darbs! Var pagrauzt zaļus kartupeļus. Pirmo kartupeli kāri grauza ar visu mizu, tā, ka tikai smiltis žņirkstēja zobos. Nākamos jau nobraucīja ar zobiem un nagiem.

Protams, tā nebija akla laimēšanās. Rakstvedis Dragomirs Barta ieskaitīja ieslodzīto R-133 042 pie kartupeļu izkraušanas un šķirošanas, izpildot speciālu norādījumu. Pagrides centrs ar uzticamu cilvēku starpnie-

čību centās novārgušos iekārtot vieglākā darbā, dažus pat ēdināja. Sāda palīdzība it īpaši skāra «virsnieku no Mclkes», kā Starostinu dēvēja franči, starp citu, arī viens no internacionālās pagrīdes vadoņiem — Zans Lafits. Tas ātri nodibināja sakarus ar tiem frančiem, kas tika atvesti 14. aprīļa ešelonā kopā ar Starostinu.

Starostins jau pirmajā dienā tikās ar Kostinu, krievu militāro vadītāju. Tas izcēlās gan ar savu lielo augumu, gan ar nelokāmo vīrišķību, komandiera gribasspēku, gudru tālredzību. No paša Kostina Starostins uzzināja, ka tā īstais vārds — Sokolovs Vladimirs Sergejevičs, sibīrietis. Starostins priecājās, atradis pagrīdes centrā Ebenzē tik uzticamu cīņasbiedru.

Reiz 15. blokā pie Starostina kāds atnāca, aizsauca viņu līdzi. Starostins ilgi bija prom, atgriezās vēlu naktī, klusi uzrāpās lāvā un, kad pamanīja, ka Mamedovs vēl nav iemidzis, čukstēja:

—   Tu neguli?

—    Nē.

—    Ak, Sergej! — Starostins saka spēcīgi kratīt Mamedovu. Tas izbrīnījās: no kurienes biedram tāds spēks rokās? Bet Starostins turpināja: — Drīz mēs ar tevi būsim mājās!

—    Kas to teica?

—    Padomju informbirojs. Visa Ungārija jau atbrīvota.

Vakar arī tie ieslodzītie, kurus veda pavadā, strādāja pie kartupeļu izkraušanas, un visi krietni pamielojās. Gandrīz katrs pamanījās aiznest dažus kartupeļus biedriem. Vakar ceļš bija sauss, sojoja basām kājām, brīvajā rokā nesa koka tupeles. Ja kājas sāp, tupeles labāk neuzmaukt pat tad, ja jāiet pa akmeņainu ceļu. Starostins nesa tupeles, ko viņam bija darinājis kurpnieks Anrī Kohs. Cildens vīrs! Savā sešdesmit četru gadu vecumā Anrī tētiņš palīdz pagrīdniekiem kā vien varēdams. Viņš jau vairākkārt ir atdevis basajiem savas paša tupeles. «Man ir sēdētāja darbs.» Salūzušas koka tupeles neviens nemeta projām. Ja nenodosi tās bloka vecākajam — nesaņemsi ēdiena devu, ja nodosi — dažreiz var laimēties apmainīt pret veselām.

Vakar bija silts, saulains rīts, likās neticami, ka ir vēl tikai aprī]a vidus. Taču nez vai kāds no virtenē vedamajiem arī vakar vēroja lielisko kalnu panorāmu,

pavasara ainavu. Kad soļoja pa mežu, važu šķindoņa nespēja nomākt putnu čalas un dziesmas. Bojars’kis, kas soļoja pirmajā pārī, atcerējās, ka 6. blokā ir kāds gudrinieks, kurš izliek viltīgas cilpas, ķer ķivuļus, cielavas, lakstīgalas, uzdur uz iesma un cep uz mazas uguntiņas gluži kā šašliku. Reiz šis putnu ķērājs bija noķēris lapsu, bet tā bija tik ļoti novājējusi, it kā badojusies kopa ar ķērāju. Varbūt šeit, Austrijā, visas lapsas tik sīkas? Tikai pēc astes var pazīt… Bet nesen visu nometni satrauca gadījums, kad pie paša dzeloņstiepļu žoga no meža pienāca stirna. Sarga palīgs tornī metās pie ložmetēja, bet sargs uzkliedza, neļāva šaut uz stirnu.

Kad ceļš gāja pāri pļavai, ieslodzītie sāka runāt par ēdamiem augiem. Kāds, laikam Doncovs, kā īsts zinātājs ņēmās uzskaitīt visas ēdamās zālītes. Puika būdams, viņš pavasaros dzinis novājējušos lopus ganības, lai meklē barību, un reizē arī pats staigājis, ēdamās zālītes meklēdams. Varbūt tās aug tikai Krievijas vidus joslā? Vai arī šeit visas ēdamās zālītes jau apēstas?

Etjēns ieklausījās šajās sarunās un nodomāja, ka arī viņš, badā dzīvodams, pavisam citādi sācis uztvert apkārtējo dzīvo dabu: jau labi sen tā viņam dalās divās daļās — ēdamajā un neēdamajā.

Jau vairākas dienas Etjēns uzmanīgi vēro dīvaina apveida sniega ielāpu, kas guļ kalnu ieplakā starp diviem skujkoku mežiņiem. Cik augstu virs jūras līmeņa tie būtu? Siltumam pieaugot, sniega ielāps starp abiem me* žiņiem saruka arvien vairāk. Baltās cepures kalnu virsotnēs kļuva arvien mazākas, sniega līnija atkāpās no lejām uz augšu. Etjēns redzēja klinšu bluķus eglēm apaugušajā stāvajā kalna nogāzē. Šķita, ka nevis egles aug starp akmeņiem, bet kāds sasviedis akmeņus jau izaugušā mežā.

Vakar saulīte sildīja viņiem muguras. Namu jumti, kuriem viņi gāja garām, ātri žuva, virs kārniņiem garoja viegla migliņa. Ak, ja viņu nometne atrastos ielejas ziemeļu pusē, kalnu aizvējā, ja barakas tik ilgi nepaliktu saltajā ēnā! Jo ielejas ziemeļpusē saule jau sen silda kalna nogāzi, bet nometne vēl ir ēnā, aprīļa saule nespēj agrāk par desmitiem pārkāpt augstajai kalnu

grēdai, kas aizsedz nometni no dienvidiem. Un ir arī tādas kalnu nogāzes, kur saule ielūkojas tikai uz brītiņu — kā kādreiz tās atspulgs tikai uz īsu laiciņu ciemojās ari viņa kamerā «Redžina Celi» cietumā …

129

Šodien, kolonnai izejot pa nometnes vārtiem, virs ielejas gūlās bieza migla.

Tikko ieslodzītie bija izgājuši eauri pilsētiņai, sāka līt lietus, turklāt salts. Viņi brida basām kājām pa peļķēm un allaž pameta skatienu uz zemajām debesīm — vai uz ilgu laiku tāda duša? Un vējš dzēlās cauri līdz kauliem.

Visātrāk izmirkst pleci. Nolādētais nometnes apģērbs uzsūc ūdeni kā sūklis. Drebinoša salta komprese! Ko līdz, ja saslien apkakli? Tik un tā no tās notek auksts ūdens. Ko līdz, ja iebāz roku kabatā? Kabata slapja, arī roka slapja.

Maz cerību, ka drīzumā laiks skaidrosies. Mākoņi guļ zemu virs ielejas, kalnu virsotnes miglā tik tikko samanāmas, bet egļu mežs Guļošās Grieķietes kalnā nemaz nav redzams. Lietus nemitējās un, kad viņi nonāca stacijā pie noliktavas, izvērtās spēcīgā gāzē. Konvojnieki ar suņiem patvērās zem nojumes,1 bet vaļējie pašizkrāvēji vagoni stāvēja zem klajas debess, un kartupeļus tajos skaloja lietus. Bēdīgi, viņi nevarēs apžāvēties, kamēr strādās te, stacijā.

—    Krievi no lietus nebaidās! — garš konvojnieks, stāvēdams zem nojumes, jautri iesaucās.

Konvojniekam plecos bija uzmesta teltene ar kapuci, virs teltenes karājās automāts; tas spīdēja kā nolakots vai noliets ar taukiem.

—    Krievi vispār ne no kā nebaidās, — .Starostins atsaucās vāciski. — Nebaidās ne no ūdens, — un, pamādams ar zodu uz automātu, piebilda: — ne no uguns.

Garais kaut ko pateica savam maza auguma biedram. Etjēns sadzirdēja vārdus «Feuer», «Ķrematorium», un abi iesmējās, tad garais teica:

—    Tādiem krieviem, kuri nebaidās ne no ūdens, ne no uguns, mums vēl ir karātavas. _

—    Nevienu nevar pakārt augstāk par karātavam! — Starostins izaicinoši atsaucās.

—   Vājš mierinājums tādam, kas jau pakārts. Tādam nepalīdzēs ari tavs krievu sakāmvārds.

—    Tas nav krievu sakāmvārds, tas ir — Fridrihs Sillers. Luga «Fiesko sazvērestība». Un to saka tas pats moris, kas padarījis savu darbu …

—    Kur tu iemācījies tik labi runāt vāciski?

—    O, tas bija ļoti sen! Arī man toreiz bija apmetnis un es drīkstēju nogaidīt zem pajumtes, kamēr pāriet lietus gāze.

Konvojnieki pārmija savā starpā dažus vārdus, pēc kam atskanēja negaidīta pavēle: pārtraukt darbu, patverties zem nojumes un stāvēt mierā.

Garais ar pirksta mājienu aicināja pie sevis izglītoto krievu. Pēc tam viņi stāvēja blakus un sarunājās par literārām tēmām. Vācietis ar interesi klausījās par Silleru, par romantisko virzienu «Sturm unci Drang», un krievs, par to stāstot, izskatījās pēc profesora: tik pašlepni viņš izturējās un tik spoži spīdēja ar savu erudīciju.

Lietus pierima. Kartupeļus izšķiroja un izkrāva. Nosalušos, līdz ādai izmirkušos ieslodzītos atkal savēra garajā, slapjajā virvē, un visi brida pa peļķēm'atpakaļ uz nometni.

—   Jakov Ņikitič, ko tev deva tā ilgā saruna ar vācieti? — Mamedovs jautāja, iedams blakus savam kaimiņam nesolī, lai būtu vieglāk vilkt kāju važas un tās tik ļoti nežvadzētu.

—    Kamēr mēs spriedām par vācu literatūru, par tās romantisko virzienu, mūsu biedri atpūtās, kaut mazliet paglābās no lietus. Un vācietis uzdāvināja trīs cigaretes. Ja tikai tās nebūs samirkušas.

—   Tu taču nesmēķē.

—   Ja tikai būtu cigaretes, smēķētāji atradīsies. Viens, šķiet, jau ir atrad’es. — Starostins iesmējās un sniedza cigareti.

Kolonnai ejot uz nometni, pilsētiņa vēl negulēja. Viņi soļoja pa Traukirhenštrāsi, gar pašu ielas malu, jo pa šo izliekto ielu traucās automašīnas un iet vajadzēja uzmanīgi. Ieslodzītie uz pilsētniekiem, kas gadījās ceļā, skatījās kā uz būtnēm no citas planētas.

Etjēnam bija sastinguši pleci un stipri sāpēja mugura zem lāpstiņām; ar šodienas pastaigu uz staciju viņam nemaz nebija veicies.

Kaut gan viņš bija iemācījies soļot saskaņoti ar Mamedovu nesolī, tomēr iešana pavadā pa slideno ccļu ļoti nogurdināja. Ja bijis ap plaukstas pamatni un ap kājas potīti vairāk miesasl Citādi liekas, ka dzelzs caur plāno ādu trinas tieši gar kauliem.

Viņš par sevi nevar sacīt, ka kļūtu vājāks, vājāks vairs nevar kļūt, bet viņš turpināja kristies svarā. Cik viņš tagad sver — 45, 40 kilogramus vai vēl mazāk? Interesanti, vai arī kauli kļūst vieglāki, tievāki, vai svara zudums notiek tikai uz muskuļu un dzīslu rēķina.

Aizdusa Starostinu nekad nav tik ļoti mocījusi kā šodien. Varbūt tāpēc, ka atceļš iet pret kalnu? Bet, lūk, Mamedovam un pārējiem, kas soļo aiz muguras, kāpums nemaz neliekas stāvs!

Starostins soļoja ar lielu piepūli, aizturēdams kāsu. Mamedovs norūpējies paskatījās uz pārinieku: kāds slimīgs sārtums vaigos! Pie viņa nožēlojamās veselības, pie viņa slimajām plaušām … Katra peļķe, kurā Etjēns brida ar savām saplīsušajām koka tupelēm, kļuva arvien aukstāka un aukstāka …

Viņš bija tikļoti nomocījies, ka pat skatienu ar pūlēm stiepa uz priekšu, viņš redzēja tikai peļķes zem kājām. Viņš ilgojās tikai viena: aiziet, aiziet līdz nometnes vārtiem, — un ļ6ti skaidri skatīja tos savā iztēlē. Milzum augsti vārti, abpus ar dēļiem apšūti, ar dzelzs stīpu apjozti, ar gleznaini kaltām skavām sakalti, augšā ieveidoti pusloka arkā. Pa kreisi virs arkas, pie ieejas nometnē, rēgojas tieva dzelzs caurule — tā ir nometnes sirēna.

Nekad viņš nebūtu ticējis, ka ar tādām ilgām un cerībām domās par vārtiem, kas ved aiz dzeloņstieplēm, turp, kur valda bende nometnes priekšnieks Antons Ganes ar saviem rokaspuišiem …

Nākamajā dienā Mamedovs brida uz staciju pārī ar citu ieslodzīto. Starostins nespēja nokāpt no lāvas. Viņš brīžam svaidījās karstumos, brīžam drebēja drudzī un aizelsdamies kāsēja.

Par ieslodzītā R-133 042 saslimšanu nevienam neziņoja, bet neizrakstīja arī darbā; palīdzēja rakstvedis Dementjēvs.

Vakar Mamedovs pabaroja Starostinu ar kartupeļiem, ko bija pievācis stacijā un pamanījies kaut kur izcept.

Un ļoti noskaitās, kad uzzināja, ka Slarostins da|u no viņa dāvanas atdevis kādam citam.

—   Zagarmar! — Mamedovs čukstēja slimajam pie auss. — Lamājos azerbaidžāniski. Zagarmar — čūskas inde. Tev atnes ēdienu kā slimam cilvēkam, bet tu mielo visus kaimiņus.

Trīs diennaktis Starostins necēlās no lāvas. Pretēji savam paradumam šoreiz viņš atzinās gan Mamedovam, gan saviem draugiem itāliešiem, gan Sapovalovam, gan Pivovaram, gan Bartam, kas atnāca viņu apraudzīt, gan tulkam Macanovičam, ka jūtas slikti. Biedri no pagrīdes centra pagādāja viņam maizi un suslu virs normas, bet Bartam pat izdevās dabūt esesiešu aptiekā sulfidlnu — jaunu brīnumainu medikamentu, kas glābj no plaušu karsoņa.

Kāda neveiksme! Paglāba Starostinu no akmeņlauztuvēm, nosūtīja vieglā darbā, bet tur uzglūnēja nelaime!

Ikreiz, kad Starostinam uznāca mokošais klepus, viņš izspļāva asinis. To nedrīkstēja manīt svešas, nedraudzīgas acis. Mamedovs pagādāja Starostinam tīru lupatu. Viņš spiež to pie lūpām, cenzdamies apslāpēt kāsu. Viņš cieta gan no tā, ka ir slims, gan arī no apziņas, ka slimība var pielipt kaimiņiem, tam pašam Mamedovam. Viņš jau sen nelietoja cita karoti, cita katliņu. Viņš zināja: fašisti tīšām atstāj barakās tādus, kas slimo ar atklātu tuberkulozi, lai tie aplaistu savus kaimiņus. Jā, caurajām plaušām nevarēja palikt bez sekām tās dienas, ko viņš nostrādāja Mauthauzenas un Melkes akmeņlauztuvēs, tunelī, kad turpat blakus strādāja urbji un gaiss bija kodīgu akmens putekļu pilns. Arī Mamedovs saprata, ka slimība var pielipt, taču nekad nelika manīt, ka bīstas no saslimšanas, apsedza Starostinu ar savu segu un sildīja ar savu muguru.

«Jāsaka gan, pats esmu vainīgs, ka tik ilgi Starostinam pilnīgi neuzticējos,» Mamedovs, lāvā gulēda'ms, prātoja, «nevajadzēja spēlēt ar viņu vistiņas, saukties par intendantu. Viņš ar savu ārkārtējo intuīciju nojauta nepatiesību. Man taču nebija pamata kaut ko no viņa slēpt…»

Vēlu naktī, kad barakā visi jau gulēja dziļamiegā, Mamedovs pagrieza seju pret kaimiņu un čukstēja tam ausi:

—    Pareizi tu todien Mauthauzenā teici. Sen mums laiks uzzināt ko vairāk vienam par otru. Gribu, lai arī tu esi lietas kursā … Oža tev laba. Es tiešām neesmu nekāds intendants, bet strādāju korpusa Sevišķajā daļā. Arī uzvārds man nav īstais. Arī vārdu esmu aizņēmies. Vaļsirdīgi sakot — esmu Airapetovs Grants Grigorjevičs. Dienesta pakāpe — majors.

—   Griezies projām no mana klepus un guli. Līdz celšanās laikam palikušas četras stundas, ne vairāk. Drīz dziedās mans paziņa esesiešu gailis. Viņam vistu kūtī celšanās laiks vēl agrāks nekā mums.

130

Tumsa ātri sabiezēja un drīz ietina nometni. Gar dzelkšņu žogu visgarām spīdēja zilas lampiņas, un virs vārtiem spulgoja starmeši. Visspēcīgākais starmetis bija novietots sardzes tornī augstu kalnā; tas laiku pa laikam aptaustīja nometni ar savu žilbinošo; meklējošo staru.

Pilnais mēness gadījās pavisam nelaikā. Bija jāsapulcejas uz Pirmā Maija vakaru un tas jānovada ātri. Un jāizklīst pa saviem blokiem ne vēlāk kā deviņos un četrdesmit minūtēs vakarā. Pēc dažām minūtēm pāri kalniem pakāpsies pilnais mēness; tas pielej nometni ar tik spožu gaismu, ka esesieši uz! dažām stundām izslēdz starmešus.

Vakaram jānotiek 15. blokā, kur atrodas Starostins un kur vecākais ir no savējiem, Spānijas kompartijas CK loceklis. Saskaņā ar pagrīdes centra lēmumu katrs bloks Tiz Pirmā Maija vakaru sūtīja savus delegātus.

Pārbaude 30. aprīļa vakarā ļoti ieilga, un līdz mēness lēktam palika pavisam maz laika.

Pie katra bloka stāvēja pikets, tas uzmanīja vāciešu patruļas un pačukstēja delegātiem, kurā brīdī izdevīgāk izlavīties pa durvīm; vajadzēja izmantot katru mirkli, kamēr tornī nespīd starmetis.

No visām nometnes malām vienlaicīgi slepus kā ēnas slīdēja delegāti uz 15. bloku. Barakā sanāca pāri par simt ciemiņu. Krievu pagrīdi pārstāvēja Sokolovs, Arhipovs, Doncovs, Sapovalovs, Dodonovs, Henrihovs, Illarionovs. Pivovars stāvēja piketā pie sava bloka.

Kad pagrīdes centrs lēma, kam jāreferē, izvēlējās Starostinu.

Pirmkārt — viņš var referēt vairākās valodās.

Otrkārt — viņam ir autoritāte. Viņam piemita rāms garīgs spēks, ko uzturēja apziņa par nepieciešamību nemitīgi, ik dienas kalpot savai idejai. Apgarotība un mērķtiecība radīja enerģiju, ietekmīgu un neparasti aizraujošu. Starostina ietekmē nonāca gandrīz visi, ar kuriem viņam bija saskare.

It kā ieslodzīto vispārējā beztiesiskajā stāvoklī viņam vienīgajam nometnē būtu kādas īpašas tiesības. Vāja rakstura cilvēkiem viņa klātbūtnē fcija mazāk bail, jo viņam ticēja.

Viņš mācēja būt pacietīgs, bija pietiekami vīrišķīgs, lai ciestu mokas, taču, to darot, neprata būt padevīgs. Tikai nezaudēt savu dvēseli, nezaudēt cīņas prieku un brīvības ilgas! Lai mūs spīdzina pazemodami, mēs paglābsimies ar cerību, ar nicināšanu pret bendēm un ar humoru, jā, jā, ar humoru … Jo vairāk dvēseles spēku Starostins atdeva biedriem nometnē, jo pats kļuva bagātāks, možāks …

Viņam piemita maiguma vara, viņš mācēja izšķirt kaušļus, kas niknumā bija kļuvuši gluži akli, prata atmodināt sirdsapziņu sasīkstējušā dvēselē, visspītīgākos piespieda paklausīt.

Taču arī tad, kad viņš skaidri juta savu pārākumu pār citiem, Starostins nekad šo pārākumu neizrādīja, gluži otrādi: viņš pūlējās to apslēpt. Lai tas, kurš ar viņu strīdas, jūtas kā līdzīgs ar līdzīgu, lai viņu nenomāc otra erudīcija. Autoritāte rodas arī no tā, ka cilvēks ar savu autoritāti nevienu nenomāc.

Treškārt, viņš prata turēties ēnā, un nevienam neradās aizdomas, ka viņš būtu viens no pagrīdes vadoņiem; te izpaudās konspiratora pieredze.

Ceturtkārt — viņš bija labi informēts par jaunākajiem notikumiem, viņš bija viens no nedaudzajiem, kas pēdējos vakarus paslepus gāja pie Konrādā Vegnera (Kuno) uz viņa baraku un kopā ar Macanoviču, Lafitu, Bārtu, Sokolovu klausījās radiopārraides.

Militāro tērpu un nometnes apģērbu noliktava, pie kuras Kuno vientuļi dzīvoja, atradās nomaļus no barakām. Kādreiz Vegncrs bijis kreisais sociāldemokrāts, viņam uz jakas uzšūta sarkanā zīme, bet viņš sēd jau trīspadsmito gadu un ir zaudējis politisko seju. Viņš ir kļuvis apolitisks, stipri dzer, taču liekas esam godīgs

cilvēks un pret pagrīdniekiem izturas draudzīgi. Viņš ciena tos, kas saglabājuši spēkus cīņai, bet pats atzīstas, ka viņam tādu spēku neesot un vairs arī nebūšot: «Esmu cilvēks bez nākotnes. Esmu iemācījies turēt dārgu tagadni, lai cik nabadzīga tā būtu. Es izlobu nieka graudu no katras baltas dieniņas, līdz kurai man laimējas nodzīvot.» Viņš prata sadabūt melnajā tirgū spirtotus dzērienus, dzēra pats un noderēja par pudeles brāli esesiešiem. Kopīgās iedzeršanas deva Kuno iespēju izturēties neatkarīgāk par pārējiem ieslodzītajiem.

Bez bloku vācu tautības vecākajiem Magnusa un Lorenča Kuno no ieslodzītajiem bija trešais, kas nometnē atradās izņēmuma stāvoklī. Viņu laida ārā aiz nometnes vārtiem.

Bet vai gan stāv tālu no politikas cilvēks, kura istabā darbojas radiouztvērējs un pie kura sapulcējas pagrīdes radio klausītāji? Varēja nebaidīties, ka Kuno nodos, jo viņu sodītu ar nāvi kopā ar viņa viesiem.

Visbiežāk klausījās Londonas pārraides dažādās valodās. Nu, un, kad bija iztukšoti akumulatori un nevienu citu staciju nebija iespējams uztvert kā tikai vācu, gribot negribot visi klausījās Gebelsa resora diktoru vēstījumus. 20. aprīlī, Hitlera dzimšanas dienā, dzirdēja daļu no paša Gebelsa histēriskās runas. «Karš iet uz beigām!… Pretdabiskā plutokrātijas un boļševisma koalīcija sairst… Fīrers ir drosmīgākā Vācijas sirds.» Tajā dienā krievu karaspēks strauji tuvojās Berlīnes priekšpilsētām, sabiedrotie jau bija ieņēmuši Magdeburgu, Drēzdeni, Nirnbergu, tuvojās Hgmburgai, un visa «trešā impērija» bija sarukusi par nelielu 120— 150 kilometru platu koridoru starp krievu un angļuamerikāņu armijām.

Labprāt klausījās arī laika ziņas. Viņus maz interesēja ūdens līmenis upēs un gaidāmais laiks Berlīnē, Minhenē, Zalcburgā, bet gribējās dzirdēt, vai būs spēcīgs vējš, no kurienes tas pūtīs, cik augstu kalnos vēl guļ sniegs, — to visu bija svarīgi zināt tiem, kas salst. Parastās metēoziņas klausījās tad, ja neizdevās uztvert frontes meteoziņas …

Pirms Starostins sāka savu svētku runu, viņš vairākās valodās aicināja būt uzmanīgiem: «Achtung!», «Увага!», «Attenzione!», «Внимание!», «Attention!».

Starostins uzrāpās lāvas trešajā stāvā, lai viņu labāk dzirdētu.

Viņš īsi pastāstīja pa radio noklausītos jaunumus.

28.   aprīlī itāliešu partizāņi sodījuši ar nāvi Musolīni.

29.  aprīlī sabiedrotie iegājuši Minhenē. Šodien saņemta pirmā ziņa, tiesa — vēl nepārbaudīta —, par Hitlera nāvi; viņš esot vai nu nošāvies, vai noindējies savā impērijas kancelejā. Padomju karaspēks iegājis Berlīnes priekšpilsētās.

Starostina īsā informācija izraisīja tik skaļas gaviles, tik pērkonīgu sajūsmu, ka referentam nācās bargi saukt pie kārtības — ievērot klusumu un piesardzību. Ja daži vairs nevaldot pār sevi, tad lai tie, kas vēl nav zaudējuši pašsavaldību, apklusinot temperamentīgos kaimiņus.

Tūdaļ beidziet kliegt un dauzīt ar koka tupelēm!

Bargais uzsauciens iedarbojās, un Starostins relatīvā klusumā turpināja savu runu. Viņš brīvi pārgāja no vienas valodas uz otru.

Tad izņēma no kabatas skrejlapu, kas bija nomesta no lidmašīnas Ebenzē apkaimē. Skrejlapa vācu valodā, datēta ar 23. aprīli. Fašisti tiek stingri brīdināti, ka viņi atbildīgi par kara gūstekņu dzīvību. Pretējā gadījumā visas nometņu apsardzes komandas un viņu dienderi tiks uz vietas nošauti.

Izdevies uztvert sabiedroto pavēlniecības radiogrammu: lidotāji uz mums bumbas nemetīs, visām bumbvedēju apkalpēm izsniegtas speciālas kartes, kurās apzīmētas cietumu un koncentrācijas nometņu atrašanās vietas.

Ir zināms, ka vienā no tuvākajām nometnēm sabiedrotie nometuši pārtiku. Izpletnis atvēries virs nometnes teritorijas. Bet, kad ieslodzītie pieskrējuši pie saiņiem, esesieši viņus nošāvuši. Šis fakts jādara zināms visiem.

Tālāk Starostins brīdināja, ka iespējamas provokācijas, — nepadoties tām! Ja sardze būs noņemta — nebegt no nometnes, un, ja esesieši mēģinās izvest višus no nometnes, — neiet ārā! Visiem zināms, ka pa ceļam uz Ebenzē dzelzceļa staciju ir dziļa grava. Esesieši var tur nostādīt ložmētējus un sarīkot masveida apšaušanu.

Ja'sardze aizbēgs, jāorganizē pārtikas noliktavu pasargāšana no izlaupīšanas, citādi distrofiķi uzbruks ēdienam un apmirs. Starostins atgādināja traģisko notikumu Mauthauzenā, kad fašisti inscenēja kinofilmu

doktoram Gebelsam un kad gaidīja ierodamies kādu starptautisku komisiju. Toreiz ieslodzītajiem izsniedza Sarkanā Krusta paciņas — un daudzi nomira no zarnu samešanās. Jābūt gataviem nepieļaut iespējamo anarhiju vai paniku un tādā kārtā izvairīties no veltīgiem upuriem kara pēdējās dienās. Neaizmirstiet, ka bendes gribēs iznīcināt savu noziegumu lieciniekus. J4 medicīniskais personāls aizbēgs, slimos, kas atradīsies medicīniskajā iecirknī, nedrīkst atstāt bez palīdzības. Par to brīdināti visi mūsējie ārsti blokos. Esesieši nometnē nav paguvuši iznīcināt ap pieci tūkstoši ebreju. Tiem jāsaglabā dzīvība, nedrīkst pieļauj jaunu asins izliešanu, līdzīgu tai, kāda notika šeit, Ebenzē, pirms krematorijas uzcelšanas: toreiz ap trīs tūkstoši ebreju dzīvus apraka kopīgā tranšejā. Etjēns ebreju delegātiem ieteica turēties tuvāk pie padomju kara gūstekņiem.

Dežurējošie pie logiem vēroja tumšo debess jumu — nupat, nupat parādīsies mēness. Uzmanīgi vēroja tikko samanāmo kalnu grēdu ari tie, kas stāvēja piketos.

Starostins ar pūlēm izklepojās un pie beigām darīja zināmu vēl vienu svarīgu paziņojumu: šodien atlaisti visi itāliešu un dienvidslāvu meistari, kas strādāja akmeņlauztuvē pēc brīva līguma. Tātad jādomā, ka rīt darbā uz lauztuvi nevedīs.

Pirms nokāpšanas no savas Raktas lāvu trešajā stāvā Starostins vairākās valodās svinīgi sacīja:

—    Laime mums uzsmaidījusi Starptautiskās solidaritātes dienā. Tad būsim svētku cienīgi un parādīsim, ko nozīmē īsts internacionālisms! — Pēc tam pavisam ikdienišķā tonī krieviski piebilda: — Un tagad, puiši, pazūdiet pa vienam! Lai ne smakas no jums te vairs nebūtu. Un lai neviens sargs jūs nepamanītu!

Pēc tam viņš vēl arī citās valodās deva norādījumu izklīst.

Gāja prom saviļņoti, Starostins, puskrēslā redzēja priecīgi mirdzošas acis.

Viņš pakavējās 15. bloka durvīs līdzās spāniešu biedram, kurš kopējās lietas labā bija uzņēmies barakas kapo pienākumus. Abi ieklausījās: vai kaut kur neatskanēs rejošais kliedziens «Halt!», vai nenodārdēs automāta kārta. Taču nometnē-valdīja klusums, un varēja cerēt, ka visi 15. bloka ciemiņi laimīgi nokļuvuši līdz savām lāvām.

Pēc desmit minūtēm virs Ebenzē ielejas uzlēca mēness, bet tas vairs nebija bīstams.

Satrauktais 15. bloks tajā naktī ilgi neaizmiga, un Etjēns nodomāja, ka tāds pats laimīgs bezmiegs droši vien valda arī citās barakās, kur apspriež dzirdētos jaunumus un izstrādā rīcības plānu.

Pirmā Maija rītā nezvanīja nometnes zvans, blokā neskanēja komanda: «Aufstehen!» — neviens negāja darbā.

Kļuva zināms, ka naktī aizbēguši vācieši kriminālnoziedznieki un tie kapo, kas baidījās no ieslodzīto atriebības.

Bet sargi torņos joprojām dežurēja pie saviem ložmetējiem.

131

Staroslins stāvēja tik tuvu paaugstinājumam, ka labi redzēja lagerfīrera Antona Ganca seju: pīles deguns, platas, īsi apcirptas ūsas «a la Fьhrer», plānas, gandrīz nemanāmas lūpas, dziļas rievas ap muti, gandrīz kopā saaugušas uzacis, dziļi iegrimušas acis ar tērauda spīdumu. Uz mundiera divas ordeņlešu plāksnītes, pie kreisajiem sāniem.— atpogāta valtera pistoles maksts. Ganes šodien pirmoreiz atnācis uz pārbaudi bez sava doga, kurš viņam palīdzēja izpelnīties bendes slavu.

Starostina acu priekšā reiz gāja bojā viens no Ganca upuriem — deviņpadsmit gadu vecais Danielo Veronēze, kalsns un trausls jauneklis. Viņš mēģināja glābties bēgot, bet no dresētā suņa nebija iespējams aizbēgt. Itālietis lūdzās', lai Ganes apžēlojas par viņu, krita tā priekšā ceļos, bet lagerfīrers bija nepielūdzams. Dogs plosīja nelaimīgo tik ilgi, kamēr tas bija beigts.

Un, lūk, šis pats lagerfīrers pagājušajā naktī ienācis kancelejā pie Dragomira Bartas un laipnā, gandrīz vēlīgā tonī pateicis, ka rīt neviena darbā nesūtīšot, bet visus sapulcināšot pārbaudes laukumā — noklausīties svarīgu paziņojumu. Antons Ganes atbildot par katra ieslodzītā dzīvību, tādēļ, lai izvairītos no liekiem upuriem, rīt no rīta došot pavēli: visiem ieslodzītajiem patverties 5. pazemes ejā, lai paglābtos no nometnes gaidāmās apšaudes un bombardēšanas no gaisa. Bartas

skatienam nav palicis apslēpts, cik grūti Antonam Gan cam nācies ieturēt mierīgu toni, turklāt viņš bijis nepa rasti bāls.

Tajā pašā naktī sapulcējās pagrīdes centrs, lai izstrādātu rīcības plānu. Antonam Gancam nenāca ne prātā: pagrīdnieki jau bija saņēmuši vairākus signālus, ka pazemes ejas, starp tām arī piektā, mīnētas. Signāli nāca no dažādiem avotiem. Ziņoja gan austriešu oficieris Jozefs Poltrums, konvoja priekšnieks, kurš tagad pildīja sardzes dienestu ārpus nometnes, gan 7. barakas vecākais, spānietis Antonio.

Pagrīdes centrs zināja, ka 3. maijā no Redcipfas miestiņa uz Ebenzē atdzītas divas naudas viltotāju vienības, viena piecpadsmit, otra septiņdesmit cilvēku skaitā. Litogrāfijas mašīnas, akmeņus un speciālo papīru noslīcinājuši ezerā, bet tos, kas bija nodarbināti pie viltoto dolāru fabricēšanas, bijis nolemts iznīcināt Ebenzē. Pēc to atvešanas nometnē un pie reģistrācijas noticis sajukums dažu kapo aizbēgšanas dēļ, un astoņ-, desmit pieci no paredzētajiem nāviniekiem . pagaisuši daudzu tūkstošu lielajā nometnieku pūlī. Tik rupja lagerfirera kļūda nevar palikt nesodīta, un to visvieglāk izlabot, sadzenot visus ieslodzītos pazemes ejā un eju uzspridzinot.

Nav otras ērtākas vielas, lai, uzreiz atbrīvotos no visiem lieciniekiem un no visiem atriebējiem. Daži spridzinātāji pazemē viegli tiks galā ar desmit vienpadsmit tūkstošiem ieslodzīto.

Pagrīdnieki visu nakti staigāja pa barakām, brīdinot par nodomāto ļaundarību. Sīs nakts apgaitas bija ļoti bīstamas, jo nācās pārkāpt konspirāciju un stāties sakaros ar tādiem, kam agrāk nebija ne jausmas par pagrīdes organizācijas esamību.

Nebūs labi, ja Antonam Gancam rīta p'ārbaudē, kad visi būs nostādīti zem ieroču stobriem, izdosies panākt vispārēju paklausību un kolonnas, baraku vecāko vestas, ieies garajā dzeloņžogu koridorā. Sis koridors savieno nometni ar ieeju pazemē. Ieslodzītie dēvē to par «Lowengang» — lauvu eja, pēc analoģijas ar šauro stiepļu tuneli, pa kuru dresētie plēsoņas iet uz cirka arēnas vidū novietoto lielo būri.

Dienvidslāvu mākslinieks Milošs Bajičs uzzīmēja visas nometnes plānu, pie tā ilgi sēdēja Zans Lafits,

Barta, Macanovičs, Sokolovs, Starostins un vēl daži pagrīdes vadītāji.

Dot pretsparu pašā pulcēšanās laukumā — paT agru: tur pārāk atklāta vieta, un uz turieni notēmēti visi ložmetēji sardzes torņos.

Dot pretsparu dzelkšņu koridoros, kas ved uz pazemi, — par vēlu, spēki tur būs pārāk izkliedēti.

Visizdevīgāk sākt pret esesiešiem bruņotu pretestību tajā brīdī, kad ieslodzītos vedīs pa mežu, baraku tuvumā, ja viņus ar varu dzīs uz lauztuvēm. Te konvojam pēc signāla uzbruks divas kaujas grupas, kuru rīcībā ir deviņi revolveri, granātas un aukstie ieroči.

Spēki tomēr pārāk nevienādi, tāpēc jādara viss, lai rīta sapulcēšanās laikā nepakļautos lagerfīreram, jāpretojas aizdzīšanai uz pazemi.

Antona Ganca nakts vizīte kantorī pārliecināja Starostinu, tāpat kā Bārtu, ka piepildās viņu paredzējums par visļaunāko. Viņi pārāk labi atcerējās lagerfirera vārdus, ko pirms dažām dienām bija noklausījies un abiem pateicis Macanovičs: «Neviens no viņiem dzīvs no nometnes neaizies… »

Etjēns tagad skatījās Ganca sejā un centās uzminēt: kādu vardarbību pret ieslodzītajiem tas iedrošināsies atļauties, ja viņa viltus labsirdība tiks pienācīgi novērtēta?

Ganes bija nodomājis izmantot to apstākli, ka ieslodzītie jau vairākkārt pēc gaisa trauksmes signāla paklausīgi glābušies pazemes ejās, kad virs nometnes parādījās amerikāņu lidmašīnas. Bet tad vēl strādāja pazemes rūpnīcas, dārgā rūpnīcu iekārta vēl darbojās, tad vācieši vēl netaisījās pazemi uzspridzināt. Tagad, kad nometne eksistē pēdējās dienas, bet pazemes labirints nedarbojas, tas var kļūt par ērtu kapsētu.

Starostinam visapkārt grupējās uzticami biedri, padomju cilvēki. Ciešā lokā ap viņu stāvēja Milrofanovs, Sokolovs, Sapovalovs, Pivovars, Henrihovs, Arhipovs, Dodonovs, Bells, Mamedovs.

Ganes gaidīja uz paaugstinājuma, pie viņa piegāja Macanovičs, aiz muguras ciešā pulciņā stāvēja oficieri, bet aiz tiem dažus metrus cits no cita puslokā bija nostājušies esesieši ar automātiem. Esesiešu ķēde, tomēr diezgan pareta, stāvēja arī paaugstinājuma priekšā. Sāda aina pārbaudes laukumā bija redzama ļoti reti,

visbiežāk tad, kad te cēla karātavas un esesiešus pulcināja visas nometnes iebiedēšanai.

Beidzot Antons Ganes sāka runāt. Viņš iesāka ar vārdiem «Mani kungi»; nekad agrāk nometnē tāda uzruna nebija skanējusi. Macanovičs pārtulkoja šos divus vārdus, prasmīgi apslēpdams prieku, — pirmoreiz viņš pārbaudes laukumā izrunāja vārdu «kungi!».

Sajā svinīgajā brīdī daži jau pārstāja justies kā ieslodzītie. Mirdzēja laimīgas acis, ieraudzījušas pirmo brīvības blāzmu.

Etjēna gaviles bija bezgalīgas. Divas reizes fortūna bija viņu nežēlīgi piekrāpusi — Kastelfranko cietumā un Gaetā. Beidzot trešajā reizē fortūna ir pavērsusi pret viņu savu vaigu!

Tālab ar jo lielāku apņēmību tuvā brīvība jāaizstāv, nedrīkst ]aut sevi un biedrus nogalināt vai piekrāpt.

—    Karš nav beidzies! — Ganes runā. — Gan jau kādreiz mēs boļševikiem revanšēsimies. Bet tad jau kļūdu neatkārtosim: tad mēs pret viņiem karosim kopā ar amerikāņiem.

Macanovičs tulkoja nometnes priekšnieka runu franču, krievu, itāliešu, poļu un serbu-horvātu valodās.

Antons Ganes atkārtoja to pašu, ko bija sacījis naktī kantorī. Viņš un viņam padotie oficieri, kā arī SS karaspēka zaldāti līdz pēdējai lodei jCīnīšoties pret tiem, kas pirmie nonākšot Ebenzē, — pret amerikāņiem vai pret krieviem. Nometne kļūšot par niknas kaujas lauku; droši vien to bombardēšot. Tagad viņš esot pilnā mērā atbildīgs to valstu priekšā, kuru pilsoņi šeit atrodoties, bet viņš nevēloties bezjēdzīgus upurus, tāpēc pavēlot visiem patverties piektajā pazemes ejā.

—    Man bija pavēlēts, — Ganes turpināja, — visus ieslodzītos nogalināt. Es atteicos pildīt šo pavēli. Uzskatu to par noziedzīgu. Un gribas pasargāt jūs no briesmām.

Ganes runāja ikdienišķā tonī, viņa pavēlēs, šķietams, nekā tāda nebija, kas varētu modināt neuzticību. Bezierunu paklausība viņa pavēlēm taču ir pašu ieslodzīto interesēs. Ganes atkārtoja savu pavēli un norādīja ar roku pazemes darba vietas virzienā. Soļot uz pazemi vajagot kā parasti, pa pieci «cilvēki rindā, paklausot vecākajiem, ievērojot «Ordnung».

Pie pēdējiem Ganca vārdiem Starostins neviļus

pagrieza galvu un paskatījās uz to pusi — ieeja pazemē nav tālu, bet tās melnais portāls slēpjas aiz barakām un meža, tādēj nav redzams. Un nedzird šodien no turienes urbju dunu pazemē.

Pēc tam Starostins vērīgi paskatījās uz sardzes torņiem, kuru ložmetēji bija pavērsti uz rAppelplatz» pusi.

Kas zina, kāda pavēle dota vācu ložmetējniekiem tādam gadījumam, ja Gancam neizdosies pakļaut savai gribai briestošos notikumus un nomelnē viņam vairs neklausīs?

Kamēr Macanovičs pēdējos Ganca vārdus tulkoja vairākās valodās, Starostins nenovērsa skatienu no lagerfīrera. Nekad viņš nebija redzējis nometnes priekšnieku tik uzbudinātu, kaut gan ārēji šis uzbudinājums gandrīz neizpaudās un par Ganca satraukumu varēja spriest tikai no tā, ar cik milzīgu piepūli viņam izdevās izlikties mierīgam.

Starostins nelikās dzirdam daudzvalodu tulkojumu, bet ieklausījās klusumā, kas klājās pār ieslodzīto pūli.

Cik ieslodzīto te sanācis, cik viņu te stāv — pusceļā starp dzīvību un nāvi? Deviņi, desmit, vienpadsmit tūkstoši? Bet izšķiras taču arī to liktenis, kuri vairs nespēj piecelties no lāvām, arī to, kuri guļ lazaretē.

Tūdaļ Macanovičs beigs tulkot serbu-horvātu valodā, nupat viņš jau apklust.

Un laukumā uz dažiem mirkļiem iestājās saspringts, nedrošs klusums. Ik mirklis bija izjūtams visā tā lielumā, ik mirklis bija kļuvis neaptverami ietilpīgs.

Tālā pagātnē Etjēns reiz jau bija piedzīvojis šādas sekundes, kad gluži pārdabiski viņam kļuva sadzirdami paša Laika soļi. Un tikai apņēmīga un drosmīga iejaukšanās palīdzēja nosvērt likteņa svaru kausus uz viņa pusi. Toreiz viņš runāja krieviski un viņa runu baškīru valodā tulkoja Mirgasims, jauns čekists no Buguruslanas…

132

Ielas galā bija sapulcējusies visa sādža. Ierindā stāvošie baškiri ar nelabu izbrīnu uzlūkoja komisāru melnajā ādas jakā un zaldāta šinelī ģērbto svešo baškīru. Abi bija bez ieročiem. Baškīri pacietīgi gaidīja abus tuvojamies.

Komisārs paguva ievērot vienības labajā spārnā ložmetēju. Diviem uz šineļiem blāvi spīgoja oficieru uzpleči. Daudzi nemiernieki bija neapbruņoti. Tie, kam rokās bija šautenes, karabīnes, stāvēja pirmajā rindā, aiz viņiem — ar pīķiem, dakšām, ķekšiem un visādām milnām rokās. «Vai no Pugačova laikiem viņi saglabājuši tādu arsenālu?» komisārs paguva nodomāt. «Un kādam nolūkam ķekši? Ak jā, ar tiem kavalērijas uzbrukuma laikā rauj jātniekus no segliem.»

Jau tuvojoties sādžai, komisārs bija pavaicājis savam tulkam Mirgasimam, kā baškīru valodā skan: «Esiet sveicināti, godājamie sirmgalvji!»

Priekšā patiešām stāvēja sirmbārdaini baškīri augstās zvērādas cepurēs. Komisārs piegāja tiem klāt, noņēma ādas naģeni, saglauda matus un baškiriski sacīja:

—    Issenmesez, kartlarl

—    Mums ar boļševikiem nav par ko runāt! — atskanēja nikns izsauciens krieviski. — Ķeriet viņu ar ķekšiem!

Un parlamentāru ādas jakā apņēma tāds klusums, ka viņš sadzirdēja paša sirds klauvienus.

Cik sekundes viņš tā nekustīgi nostāvēja — pusceļā starp dzīvību un nāvi? Mūžībul

Sirmbārdains vecis, acīmredzot visvecākais, uz oficiera izsaucienu pat nepagriezās, it kā krieviski ne vārda nesaprastu, un ādas jakā ģērbtajam jaunajam cilvēkam ar cieņu atbildēja:

—    Issenmesez!…

Vakar dežurants no Buguruslanas stacijas pa selektoru bija piezvanījis Samāras-Zlatoustas dzelzceļa politdaļai un ziņojis par nekārtībām pagastā. Vairākās baškīru sādžās uzliesmojusi sacelšanās. Nemierus izraisījušas nelikumības, ko pielaidis pārtikas rekvizīcijas vienības priekšnieks matrozis Dimza. Komisārs zināja, ka Dimza vēl nesen bijis anarhists-maksimālists, tāpēc ļoti uztraucās. Dimza pārtikas repartīciju izvērtis visās sētās, rekvizējis nabadzīgajiem pēdējos graudus. Bet budži izmantojuši zemnieku vispārējo neapmierinātību un sākuši musināt uz sacelšanos. Tūdaļ gadījušies divi oficieri baškīri no sakautajiem kolčakiešiem. Mulla mēģinājis pacelt zaļo karogu un izsludināt hazavatu.

Draudējuši doties karagājienā uz Buguruslanu un aizdedzināt pilsētu no visām četrām debess pusēm, jo tieši tajās dienās visi sarkanarmieši no Buguruslanas aizsūtīti uz otru apriņķa galu gūstīt «Melnā ērgļa» bandu. Tomēr atradušies prātīgi vecākie, kas nav pakļāvušies mullas un oficieru ietekmei, atvēsinājuši ļaudīm karošanas karstumu un nolēmuši aprobežoties ar savu sādžu bruņotu aizsardzību pret anarhiju un nelikumībām. Tieši tādēļ komisārs vispirms griezās pie sirmajiem vecākajiem.

Vecākie sūdzējās komisāram par pārtikas repartīcijas vienības nepieļaujamo rīcību pagastā. Zirgus, ko baškīri iedevuši graudu aizvešanai, Dimza nav atdevis. Par katru pudu labprātīgi nodoto graudu zemniekiem pienākas sāls, bet Dimza sāli nav devis.

—   Tāda valdība mums nav vajadzīga, — vecākais dusmīgi sacīja, uzskaitījis visas pārestības un nelikumības. — Mēs nolēmām dzīvot pēc saviem likumiem.

Komisārs apsolīja, ka pārtikas repartīcijas vienības priekšnieks Dimza par varas pārkāpumu un ļaunprātīgu izmantošanu tikšot nodots tiesai. Viņš lūdza vecākos sūtīt uz tribunālu Samārā lieciniekus un apsolīja, ka neviens tiem nedarīs pāri un viņi bez kādiem šķēršļiem atgriezīsies mājās. Viņš atsedza ciema padomes priekšsēdētāja Mirzabajeva īsto seju; tas par sevi vienmēr sacīja, ka viņš esot «padomju vara», bet darīja visu, lai padomju varu diskreditētu un nomelnotu.

Abi oficieri un vēl daži bļaustīgi musinātāji gan pūlējās radīt neuzticību pret bruņu vilciena komisāru, taču kaujas ierinda jau bija sairusi un jauno cilvēku ādas jakā ciešā lokā ielenca zemnieki, gan bruņoti, gan bez ieročiem.

Nemiernieki zināja, ka bruņu vilciens stāv dažu kilometru attālumā no sādžas. Ja sādžā būtu ieradusies bruņota vienība, notiktu asiņaina sadursme. Bet, tā kā komisārs bija atnācis bez ieročiem, turklāt ar tulku baškīru un patiesi pastāstīja par stāvokli apriņķī un Samārā, — pret viņu radās uzticība. Viņš runāja, nelikdams cepuri galvā, sadrebinādamies savā melnajā ādas jakā, zem kuras bija redzams melns satīna krekls ar stāvu apkakli.

Komisārs nolasīja Samāras guberņas partijas komi-

tējas un guberņas izpildkomitejas vēstuli, kurā zemniekus lūdza ziņot par visām nelikumībām, lai tās steidzami novērstu. Padomju vara nevienam -nejaus rīkoties patvarīgi, aizskart baškīru nacionālo cieņu un darīt visādas nejēdzības. Komisārs kvēli runāja par padomju varas nacionālo politiku, par to, kā tatāri un baškīri roku rokā ar krieviem draudzīgi strādā un krietni karo, par to, ka Pēterpilī bērni mirst badā, kā arī par to, cik sāls, sērkociņu, cukura, petrolejas un ziepju saņemts piegādāšanai viņu pagasta zemniekiem.

Mirgasims tulkoja, neizlaizdams ne vārda, viņš bija galīgi aizsmacis. Un tā bija laba zīme, ka par viņu apžēlojās un atnesa viņam māla traukā ūdeni…

Bruņu vilciena komandieris Ļipatovs, vecs artilērists, skatījās tālskatī un redzēja sādžas galā lielu pūli. Viņš ilgi bija centies komisāru pierunāt, lai tas neiet neapbruņots uz sarunām ar nemierniekiem. Komandieris baidījās, ka komisāru varētu nolinčot, un ik mirkli bija gatavs doties tam palīgā.

Bet vēl nebija pagājušas trīs stundas, ko komisārs bija izlūdzies gājienam uz sādžu un miera sarunām.

Un, kamēr norunātās trīs stundas nebija garām, nevienam nebija atļauts iziet no bruņu vilciena — ne Samāras komunistiem, kuri bija atsaukušies uz dzelzceļa politdaļas aicinājumu, ne dzelzceļa sardzes bataljona kareivjiem. Netika noņemti pārvalki lielgabaliem uz platformām, klusēja smagie ložmetēji bruņu torņos…

Kad bruņu vilciens atgriezās Samāras stacijā, tam bija ļoti neparasts izskats: lielgabali uz platformām bija apkrauti ar pilniem labības maisiem. Kāds liels kara priekšnieks — stāstīja, ka tas esot bijis frontes kara padomes loceklis, — izteicis Ļipatovam rājienu par to, ka tas ļāvis pārvērst bruņu vilcienu par elevatoru vai labības klēti uz riteņiem,. Kad priekšnieks uzzinājis, ka labība ņemta no bagāto budžu apcirkņiem un ka maisus uz platformām krāvuši paši sacelušies baškīri, viņš samierinoši atmetis ar roku un tikai pavaicājis — kā tas izdevies? Bruņu vilciena komandieris Ļipatovs paraustījis plecus un norādījis uz jauno cilvēku ādas jakā, kurš tajā brīdī braši nolēcis no platformas.

—    Pajautājiet komisāram Maņēvičam pats…

133

Svārstās neredzami svaru kausi, atkal visu izšķir sekundes, un katra sekunde var nest cilvēkiem glābiņu vai bojā eju.

Izskanēja tulkojums serbu-horvātu valodā. Macanovičs apklusa, Antons Ganes jau sakustējās, lai nokāptu no paaugstinājuma. Laukums sastinga sasprindzinātā baismu klusumā.

Starostfhs apņēmīgi pagāja uz priekšu un vāciski izkliedza:

—    Neviens uz pazemi neies! Jūs gribat visus tur aprakt! Mēs paliksim šeit! Ne soli no nometnesl

Henrihovs, Mamedovs, Sapovalovs, Arhipovs, Dodonovs, Sahnazarovs un daži itālieši pagāja uz priekšu un ar sevi aizsedza Starostinu.

Automātisti jau tēmēja uz viņu, gaidot pavēli.

Savas īsās sauksmes Starostins bez pauzēm izkliedza krieviski, franciski, itāliski, poliski, spāniski.

Simtiem cilvēku daudzvalodu izkliedzienos atbalstīja Starostinu.

Antons Ganes mēģināja vēl ko runāt. Macanovičs tulkoja, taču šķila, ka viņi abi plāta muti pilnīgi bez

skaņas.

Antons Ganes drudžaini tvēra pie pistoles maksts, bet tūdaļ izlikās, ka tikai sakārto to jostā, neiedrošinādamies izvilkt savu valteru.

—   Neiesim! — bargi un draudīgi dārdēja dažādās valodās.

Ierinda kolonnās saira.

Tos, kas stāvēja pirmajās rindās, aizmugurē stāvošie bīdīja uz priekšu, un viss milzu pūlis draudīgi viļņoja arvien tuvāk paaugstinājumam. Atstatums starp pūli un esesiešu ķēdi saruka arvien vairāk, un bija skaidrs — lai cik dumpinieku tagad automātisti pēc pavēles nošautu, esesieši dzīvi nepaliks; tos samīs un sabradās, pirms ložmetēji no torņiem pagūs ieslodzītos izklīdināt. Esesiešus nomētās un nositīs ar koka tupelēm. Ieslodzītie visi stāv basām kājām, koka tupeles — savu vienigo ieroci — viņi draudigi tur rokās. Sis ierocis nemaz nav tik nevarīgs, ja tupeļu ir daudzi tūkstoši un uz spēles likta dzīvība.

Etjēna izjūtās pavīdēja nožēla: «Ja biedri būtu ap-

bruņoti vismaz ar pīķiem, dakšām, ķekšiem un visādām milnām kā tie sadumpojušies baškīri… Bet viss mūsu arsenāls — deviņi revolveri un dažas granātas…»

Vienīgi internacionālās pagrīdes vadītāji, starp tiem Sokolovs, Starostins un Mitrofanovs, zināja, kur šajā brīdī stāv kaujas grupas: tās gatavas tuvcīņai, bet saskaņā ar plānu kauju uzsāks tikai tur, ceļā uz pazemi. Jāsaka gan, ka šādā situācijā kāds var arī aizmirst sākotnējo plānu …

Ganes stāvēja uz paaugstinājuma bāls, ar pārakmeņojušos seju. Acīmredzot viņš vēl nebija izšķīries, kā rīkoties. Pagriezās pret savu padoto grupu un pārmija ar tiem dažus vārdus. Starostins nenovērsa acis no 1agerfīrera palīga Gīnera, kurš bija iesaukts par «Rudo panteru». Visbaigākais bende, bet no izskata — jauneklis ar patīkamu ārieni, atlētiski noaudzis.

«Rudais pantera» nometnes priekšniekam kaut ko dusmīgi teica, bet tas ar žestu izsacīja savu nepiekri'tību, un Starostins ar prieku pamanīja, ka Antons Ganes zem saltās mierīguma maskas slēpj paniskas, dzīvnieciskas bailes: bija skaidri jaušams, ka viņš bīstas no nolinčošanas. Ja viņš pavēlēs atklāt uguni — koka tupeļu lavīna vienā mirklī izsitīs esesiešiem automātus no rokām. Un, ja sāksies dūru'sļņa, ja tā nonāks — kas zina — līdz pašam paaugstinājumam, ko tad ložmetējnieki varēs darīt? Tad taču var gadīties, ka ložmetēja kārta nopļauj arī lagerfīreru, ja jau pirms tam viņam galvaskauss nebūs ielauzts ar koka tupeli.

Antons Ganes valdonīgi pacēla roku gandrīz kā fašistu sveicienam un, pārkliegdams uzbudinātā pūļa bargo daudzbalsību, pūlēdamies ieturēt iepriekš uzņemto mierīgo toni, piesardzīgi izvēlēdamies vārdus un slēpdams saniknotibu, ņēmās pārliecināt…

Pavēli viņš devis, vadoties no humāniem apsvērumiem.

Viņš rūpējies par ieslodzīto drošību.

Viņš gribējis izvairīties no liekiem upuriem.

Nu, bet, ja kungi nevēloties patverties pazemē, — tad visa atbildība par to, kas te varot notikt, kad kauja aptveršot nometnes teritoriju, gulšoties uz tiem, kas te ir nemierā ar viņa rīkojumu.*

To pateicis, viņš atļāva visiem atgriezties savās barakās. Taču šo atļauju viņš izsacīja pavēles tonī, lai

parādītu, ka paliek stāvokļa noteicējs. Antons Ganes zinaja, ka šādam rīkojumam ieslodzītie labprāt paklausīs, tas taču viņu pašu interesēs. Un viņa pēdējā rīkojuma paklausīga izpilde mazināja nelāgo iespaidu, kas radies no tā, ka nometne nepaklausīja viņa iepriekšējai pavēlei.

Antons Ganes nokāpa no paaugstinājuma, viņam sekoja visi viņa padotie. Atmuguriski kāpās prom no paaugstinājuma automātistu ķēde. Esesieši atkāpās lēni, turēdami automātus gatavībā.

Paaugstinājums nu bija tukšs, uz tā palika tikai laimīgais Macanovičs. Visi gāja prom no pārbaudes laukuma, priecādamies par uzvaru.

Starostins neatlaidīgi prātoja:

«Vai Antons Ganes patiešām pakļāvās vispārējam protestam un padevās? Vai tikai viltīgi atkāpās un domā izrēķināties, aicinās sev palīgus?»

Lai būtu kā būdams, Starostins bija apmierināts, ka bruņota sadursme nenotika šeit, atklātā laukumā, zem ložmetēju stobriem, kas notēmēti no sardzes torņiem. Seit tomēr būtu mazākas izredzes, gūt panākumus salīdzinājumā ar tuvcīņu mežiņā pie barakām, kā paredzēts sacelšanās plānā …

Viņš aizelsdamies kāsēja. Bija izkliedzis balsi, saukdams protesta vārdus, aicinādams nepakļauties pavēlei.

Beidzot izdevās kāsu apspiest, bet tas prasīja lielu piepūli, un viņš sagura vēl vairāk: tagad viņu varētu nogāzt no kājām ar cepures sitienu.

Starostins lēni vilkās uz 15. bloku, biedri saudzīgi veda viņu zem rokām. Viņam skrēja klāt ieslodzītie no citām barakām, katrs savā mēlē pateicās, spieda roku, bet ekspansīvie itālieši apskāva. Tos bija pievedis vecais paziņa Cekīni, galīgi novārdzis, taču arvien vēl skaists, tāpat kā pirmajās nebrīves dienās Mauthauzenā.

Staroslinam pastāstīja, ka ap pusdienas laiku 1. barakā, kantorī pie Dragomira Bartas, ienākusi grupa esesiešu. Sekojusi pavēle: savākt visus dokumentus. Pa.pīri sabāzti maisos, maisi sakrauti ķerrā un aizvesti uz krematoriju.

Tobrīd kantorī bez Bartas bijis vēl arī Seržs de Misaks, jaunākais rakstvedis. Bartam izdevies paslēpt no esesiešiem un pievākt vissvarīgākos dokumentus — iz

nīcināto sarakstus, visu Ebenzē pienākušo ieslodzīto komandu un ešelonu sarakstu. Barta izmantojis izdevīgu mirkli un paslēpis šos papīrus zem jakas, zem krekla. Esesieši vēl nepaguvuši aizvest maisus līdz krematorijai, kad pievāktos dokumentus jau aizgādājuši tālāk Misaks un divi dienvidslāvi — Milošs Bajičs un Ļubomirs Zecevičs. Iztukšojuši ugunsdzēsības aparātu, sabāzuši dokumentus tajā kā kannā un ierakuši aiz barakas zemē. Esesieši papīrus steigā sadedzinājuši, nemaz nenojauzdami, ka paši svarīgākie dokumenti nozuduši…

Ap trijiem garām barakai, kur gulēja Starostins, pagāji divi esesieši; viņi gāja no ceptuves uz vārtiem. Abi turēja rokas uz pistoļu makstīm. Starostins pa logu redzēja, ka neviens ieslodzītais viņus nesveicina, neviens viņu priekšā nenoņem savu svītraino bereti.

Pievakarē spānieši, kas apkopa priekšniecības dzīvokļus, atsūtīja ziņu: Antons Ganes ar savu dogu iesēdies mašīnā un aizbraucis. No tā, kā viņš kravājies ceļam, varot spriest, ka nometnē lagerfīrers vairs neatgriezīšoties. Stāstīja, ka viņš mēģinājis pa tālruni izsaukt palīgspēkus, bet pārliecinājies, ka pavēlniecībai ir citas rūpes. Gluži otrādi — sākuši prasīt, lai viņš dodot esesiešus kaut kāda tilla aizsardzībai. Turpretim uz šejieni atsūtīts vienīgi pašķidrs iolkšturmistu vads. Esesieši kravājoties smagajās mašīnās un braucot prom no nometnes. Tagad sardzes torņos pie ložmetējiem kvernot folkšturma veči. Nometnē neviens no tiem neiedrošinoties ienākt.

Starostins guļot jau bija paguvis atelsties, kad barakā iesteidzās spānietis Antonio; viņš tikko atskrējis no piektās pazemes ejas.

—    Nu un tad?

—    Bet tieši piektajā taču Ganes gribēja mūs visus

sadzīt!

—    Jā, piektajā. Nu, un kas tad ir?

—    Ir, lūk, tas, ka pie ieejas piektajā stāv lokomotīve un uz to stiepjas ar oļiem rūpīgi apbērta aukla!

Vēlu. vakarā pagrīdes komitejai tika zināmi visi sīkumi, tos paziņoja itālieši.

Pēc Ganca pavēles pie ieējas piektajā pazemes tunelī piebraukta lokomotīve un tur pamesta, itin kā sabojājusies.

Tad, lūk, šo lokomotīvi varot nosaukt par vienu milzīgu mīnu: gan tās saltā kurtuve, gan tenderis esot stāvgrūdām pieblīvēts ar sprāgstvielām.

Cekīni, kas bijis atnācis apraudzīt Starostinu, labi pazīst sapiera darbu. Viņš aprēķinājis, ka sprāgstvielu tur desmitreiz vairāk, nekā vajadzīgs, lai aizbērtu izeju no tuneļa.

—    Pietiktu, ar ko sagāzt pušķaina. Brāļu kaps zem akmeņu grausta! Varat man ticēt, — Cekīni uzbudināts apgalvoja. — Esmu ar tādām rotaļlietiņām spēlējies…

134

Pēc slapjdraņķa dienām, pēc ilgām lietavām pirmoreiz spīdēja saule. Agri no rīta uz ceļa, kas ved uz pilsētiņu, parādījās tanks. Starostins redzēja, kā nesteigdamies,'piesardzīgi tas aizvirzījās līdz pilsētiņas nomalei, tomēr neiedrošinājās iebraukt šaurajās ieliņās un griezās atpakaļ.

Simti acu vēroja tanku caur biezo dzelkšņu žogu. Zogā bija izplēsti daži caurumi. Kāds, aizķerdamies ar svītraino apģērbu dzelkšņos, šad tad līda turp un atpakaļ. Ieslodzītais nevarēja vien beigt izbaudīt laimi, ka viņš droši var pastaigāties tajā zonā, kur vēl nesen viņu būtu nopļāvusi ložmetēja kārta. Dažs krita uz ceļiem, skūpstījās, kratījās nevaldāmos smieklos, raudāja. Kur ņemt spēkus, lai to pārdzīvotu? Kad prieks bezgala liels, pirmajos mirkļos tas sagādā skaudras sāpes.

Kliedza katrs savā mēlē, bet tankisti pat nenojauta, ka tuvumā, mežaina kalna pakājei piekļāvusies, ir koncentrācijas nometne, ne viņi ko redzēja, ne dzirdēja.

Trīs ieslodzītie steidzās pa ceļu lejup, lai tankistus sameklētu, bet atgriezās bez panākumiem — ceļš atkal bija tukšs. Vēl trīs devās uz pilsētiņu pie vietējā garīdznieka: nometnē daudzi esot pie miršanas un gribot baudīt svēto vakarēdienu. Mācītājs Francis Loidls un vēl divi garīdznieki steidzās uz nometni.

īsi pirms pusdienlaika ielejā parādījās bruņu transportieri, tiem līdzi tikko sadzirdami aizdārdināja tanki. Viegls vējiņš plivināja pie namiem izkārtos trejkrāsainos karogus. Sarkanbaltsarkanie Austrijas karogi šo

dien plīvoja pirmoreiz: vairāk nekā septiņus gadus Austrija bija dzīvojusi Hitlera jūgā.

Divos dienā nometnes laukumā iebrauca vieglais tanks. Mācītājs Francis Loidls tanka parādīšanos izskaidroja šādi:

—    Pats Jēzus Kristus ir ieradies nometnē, lai teiktu jums, ka esat dzīvi un brīvi.

—    Diemžēl šoreiz Jēzus Kristus ceļā krietni aizkavējies, — Starostins, kas stāvēja blakus, sacīja. — Daudziem viņš ieradies par vēlu.

Otro reizi Etjēnu atbrīvo amerikāņi, un tā nav sagadīšanās — viņš aizdzīts pārāk tālu uz rietumiem, pec iespējas tālāk no savējiem.

Aiz pirmā parādījās vēl viens vieglais tanks. Ieslodzītie tos apstāja tik cieši, ka tankistiem nebija kur nolēkt. Kāds kriminālais, nezaudējot laiku, tūdaļ jzzaga amerikānim pistoli no maksts, kas tam nokarājās aiz muguras. Taču pistoli drīz atrada un ar skaļiem smiekliem atdeva īpašniekam. Starostins smējās, kamēr sāka kāsēt.

Izrādījās, ka tās ir ģenerāļa Patona komandētas trešās tanku armijas mašīnas. Kopā ar tankistiem bija ieradies laikraksta «Daily telegraph and Morning post» kara korespondents. Macanovičs un Starostins sarunājās ar viņu angliski. Atbildot korespondentam, Macanovičs pateica, ka nometnē visvairāk esot poļu; krievu palicis dzīvajos ap divarpus tūkstoša.

Pienāca Barta, piedaloties sarunā ar kara korespondentu, viņš sniedza tam precīzus datus. Koncentrācijas nometnē pavisam palikuši dzīvi 16 650 ieslodzītie, no tiem 7566 slimi. Skaitļi ņemti no vakardienas uzskaites, bet pēc tam 'vēl vakar desmitiem cilvēku miruši, daži no pēkšņā satricinājuma, izdzirdot laimes vēsti. Kara korespondents pierakstīja arī vairākus faktus, kas liecināja par lagerfīrera Antona Ganca gatavošanos uzspridzināt piekto pazemes tuneli, kur iepriekš būtu sadzīti v,isi ieslodzītie.

Tanks ar korespondentu aizbrauca, otrs tanks palika laukumā. Drīz atbrauca džīps, pēc tam — mašīna ar pārtiku un mašīna ar dušu. Lauka virtuves bez mitas vārīja biezputru. Vairākas sanitārās mašīnas braukāja starp pilsētiņu un nometni, aizgādādamas slimos. Biedri centās pierunāt arī Starostinu likties lazaretē, bet viņš negribēja šķirties no savējiem.

Tajā pašā dienā sākās nometnes evakuācija. Pirmos aizveda amerikāņus un angļus, tiem pievienojās ķīnietis un brazīlietis, kas arī nez kā bija nokļuvuši Ebenzē. Tiem gan tāls ceļš uz dzimteni!

Pienāca franču kārta. Tie sastājās kolonnā. Starostins ļoti sirsnīgi atvadījās no Žana Lafita un no tētiņa Anrī, kurš nesa zilibaltsarkano Francijas karogu. Starostins vēl tagad staigāja tētiņa Anrī darinātajās koka tupelēs.

Dienas beigās tika noorganizēta krievu komiteja ar ģenerāli Mitrofanovu priekšgalā. Pienāca ziņa, ka vietējie varas orgāni nodevuši padomju virsnieku rīcībā trīsstāvīgo Sporta hoteli Šteinkoholā. Tas tepat kaimiņos, Zē upes krastā, rīt visi pārcelsies uz turieni.

Pagrīdes komiteja — bijušā pagrīdes! — noorganizēja nometnē pašpārvaldi un mēģināja pretoties anarhijai.

Tas nenācās viegli. Daži kapo un kriminālie, kasv bija visur zināmi bendes, bet nebija paguvuši aizbēgt, tika nolinčoti. Vislielākie ļaundari tomēr bija paspējuši pazust. To skaitā arī Lorencs.

Ar visu slikto pašsajūtu Starostins uzņēmās Lorenča meklēšanas vadību. Lorenča bēgšana bija satraukusi visu nometni: nometnes vecākajam Magnusam, kura istabā tagad sapulcējās bijušā pagrīdes komiteja, viņš bija pirmais palīgs.

Fašisti tīšuprāt nometnē bija turējuši kopā gan daudzus izcilus sabiedrības darbiniekus, gan viszemākos, Lorencam līdzīgos cilvēces atkritumus, — šeit bija pusotra simta kriminālistu, galvenokārt no pašas Vācijas.

Kriminālie apgalvoja: Antons Ganes un Lorencs noslēguši savā starpā slepenu vienošanos par salaupītā zelta sadali. Lorencs izlūkojis starp ieslodzītajiem tos, kam zelta zobi. Viņš tiem ar plakanstangām izrāvis zelta zobus un pēc tam savus upurus nogalinājis. Laupījis un nogalinājis Lorencs tikai naktīs.

Starostins lūdza Dragomiru Bārtu, lai parāda Lorenča kartīti, kas atradās pievāktajā kartotēkā. Interesanti zināt, no kurienes radies tāds zvērs cilvēka izskatā.

Lorencs Deilers. Ieslodzītais ar numuru 866. Dzimis 1898. gada 23. oktobrī. Maiznieks. Evaņģēlists. Dzimšanas vieta — Obermiltāle. Tīrasinīgs ārietis. Šķīries,

ir bērns. Nometnes vecākā palīgs. Zaļš trijstūris (kriminālnoziedznieks).

Nez kāpēc Starostinam bija netīkami, uzzinot, ka viņš un neģēlis Lorencs — viengadnieki…

Noskaidrojās, ka Lorencs slēpies nometnē vēl pēc tam, kad jau aizbēguši esesieši. Divas diennaktis nosēdējis mēslu bedrē aiz malējās barakas, kas atrodas pie paša dzeloņžoga. Naktī Lorencs izlīdis no mēslu bedres un sācis ar cirvi cirst pušu dzeloņstieples. Viņš pamanīts, kad jau paguvis izcirst caurumu un līdis pa to. Dzinušies viņam pakaļ, bet nav varējuši panākt. Lorencs paslēpies biezajā eglājā kalna nogāzē. Jāņem vērā, ka Lorencs nometnē bija lieliski barojies, bet viņa vajātājiem trūka spēka paskriet pret kalnu.

Arī Starostins gribēja piedalīties Lorenča lenkšanā, bet viņu atrunāja. Tad viņš izstrādāja sīku lenkšanas plānu. Saorganizēja lencēju grupu, visus apbruņoja un nosūtīja kalnos — uz to pāreju, pa kuru Lorencs naktī, iespējams, mēģinās doties pāri. Otru grupu, arī bruņotu ar folkšturmisliem atņemtajām karabinēm, viņš nosūtīja uz Ebenzē pilsētiņu. Lorencs var slapstīties kaut kur pilsētiņā, uzdodamies par atbrīvotu politisko, jo nav izslēgts, ka viņš jau nometnē paspējis savu jaku ar zaļo trijstūri apmainīt pret jaku ar sarkanu trijstūri.

Līdz vēlai naktij Starostins sēdēja pie ieejas 15. blokā, gaidot savus sakarniekus.

—    Ir Jēzus Kristus, viņš atradīs bendes un atriebs,— sacīja mācītājs Francis Loidls, kurš sēdēja blakus.

—    Diemžēl Kristus ari šoreiz nav bijis visai mundrs, — Starostins pavīpsnāja. — Baidos, ka viņš ar savu palīdzību atkal nokavēsies. Pie mums Krievijā mēdz sacīt: uz dievu paļaujies, bet pats ne… — Starostins uz mirkli apklusa, prātodams, kā precīzāk pārtulkot vāciski «не плошай»; nekā adekvāta neatradis, sacīja: — …bet pats nedari muļķīgas kļūdas.

135

Vakarā nometne bija līdzīga milzīgai klejotāju apmetnei. Pie dažām barakām dega vairāki ugunskuri, bet baraku pavisam četri desmiti.

Esesieši tīšuprāt vienas tautības cilvēkus izvietoja

dažādās barakās, lai viņu starpā būtu mazāk kontaktu, lai ļaudis sliktāk cits citu saprastu. Un pirms evakuācijas nometnē norisinājās lielā tautu staigāšana. Kopā novietojās itālieši, spānieši, krievi, dienvidslāvi, ungāri, poļi.

Elektriskā gaisma nodzisusi, ūdens nav. Aukstajā maizes ceptuvē nav palicis ne saujas miltu. Katram ieslodzītajam iebēra miltus katliņā, izsniedza dažas porcijas erzackafijas, nedaudz augļu biezeņa un margarīna. Produktus izvadāja ar rokas ratiņiem apsardzes pavadībā, jo bija gadījumi, kad ratiņiem uzbruka. Dienvidslāvi un krievi izlika sardzi pie produktu noliktavas: arī to jau bija mēģinājuši izlaupīt.

Visgardākā smarža plūda no tiem ugunskuriem, kur krievi cepa bliņas. Lai arī tās bija no rudzu miltiem, kas sajaukti ar pelavām, — garšīgāku bliņu pasaulē nekad nav bijis.

Krievi cepa bliņas un dziedāja. Viņu balsis skanēja tālu siltās maija nakts klusumā. Gleznotājs Milošs Bajičs pienāca pie ugunskura, ap kuru pa pusei sēdēja, pa pusei zvilnēja biedri. Bajičs ņēmās visus cienāt ar cigaretēm no Sarkanā Krusta atsūtītās dāvanas. Starostins atteicās: sen vairs nesmēķējot.

—    Bet ar ko lai pacienā jūs? — Starostins jautāja.

—    Ar krievu dziesmām.

Dziedāja «Pāri kalniem, pāri lejām», «Stāvam sardzē vienmēr, vienmēr», tad kāds klusi, un nedroši uzsāka par meiteni Katjušu. StarostinsN šo dziesmu nekad nebija dzirdējis, bet visi apkārtējie uzreiz sāka dziedāt līdzi. Tikko dziesma ieskanējās skaļāk, pie ugunskura pienāca itālieši. Tie kvēli pievienojās kopējam korim, apslāpējot krievu balsis. Starostins uztvēra itāliešu piedziedājuma vārdus: «Kaut sašķīduši zābaki, uz priekšu ejam mēs!»

Kāds no itāliešiem brīnījās: kā krievi zinot itāliešu partizāņu dziesmu «Pūš vēji»? Un kaisli ņēmās pierādīt, ka tā esot Lombardijas Pretošanās kustības cīnītāju kaujas dziesma. Starostins ieraudzīja Cekīni, pamāja tam ar roku un aicināja sēsties blakus.

Itālieši nodziedāja dziesmu vēlreiz — savā variantā; viņi nebija zinājuši, ka kara vēji atnesuši tiem šo melodiju no Krievijas. Vēlāk pienācēji izklīda kur kurais, pie ugunskura iestājās klusums.

—    Jau toreiz, Cekīni, gribēju jums vaicāt. Vai jūsu brigādē nekaroja tāds neliela auguma puisis ar partijas iesauku «Bruno»? Viņa īstais vārds Albino. Viņš dzimis Novarā.

—    Bruno, Bruno… — Cekīni paraustīja izdilušos plecus un domīgi sacīja: — Viens Bruno komandēja partizāņu vienību Modēnas provincē.

—   Modēnas? — Starostins brīnījās.

—    Tur mēs darbojāmies pirms Milānas. No četrdesmit trešā gada rudens. Montefiorino pilsētiņa,bija partizāņu republikas centrs. Vēlāk mēs izlauzāmies no Modēnas apkaimes un aizgājām Boloņas provinces kalnos …

—    Esmu vecs Modēnas provinces iedzīvotājs. Bezmaz trīs gadus nodzīvoju Kastelfranko del Emilia.

—    Bruno vienība veica pašus atbildīgākos mūsu pavēlnieka Mario Riči uzdevumus, — Cekīni turpināja, gremdēdamies atmiņās. — Uzspridzināja tiltus. Uzbruka noliktavām un transportam. Sodīja bendes. Rīkoja arī citādas diversijas … Atceros, komandieris Bruno bija neliela auguma, plecīgs, valkāja sanā ielauztu spāniešu cepurīti… Vai jūsu draugs ilgi cīnījās Pretošanās kustībā?

—    To es nezinu. Zinu tikai, ka tāds puisis nevienu dienu nevarēja palikt malā, kad sākās cīņa pret nacistiem.

Cekīni ar lepnumu stāstīja, cik drosmīgi Modēnā karojuši no koncentrācijas nometnēm izbēgušie krievu kara gūstekņi, kareivji un virsnieki. It sevišķi tie izcēlušies triecienuzbrukumā Montefiorino viduslaiku pilij. Prasmīgākais, nebēdnīgākais un drosmīgākais no visiem bijis krievu virsnieks Vladimirs Pereladovs. Vēlāk viņa vadībā karojuši vairāk nekā simts krievu kareivju un virsnieku. Partizāņu zonai tuvajos ciemos fašisti tolaik uz visiem stūriem izlīmējuši tipogrāfiski iespiestu Modēnas komandanta pavēli:

«Vācu pavēlniecība izsludina 300 tūkstošu liru lielu atlīdzību par staļiniskā spiega kapteiņa Vladimira Pereladova galvū; šis spiegs nomests Itālijā ar nolūku dibināt te padomju varu.

Atlīdzība nekavējoties tiks izmaksāta tam, kas šo krievu bandītu dzīvu vai mirušu nogādās Modēnas kara komandantūrā.»

Kopš 1ās dienas, kad Pereladova bataljons kopā ar garibaldiešu brigādi un vienību «Stella Rossa» jūnija sākumā sturmēja Montefiorino pilsētiņu un viduslaiku pili, un līdz tām traģiskajām dienām, kad nacistu karaspēka ielenktie partižāņi bija spiesti pamest savu partizāņu galvaspilsētu, krievi bijuši viņa cīņasbiedri, un kopš tā laika Cekīni uzskatot sevi par viņu draugu.

Abi brīdi klusēja, nenovēršot skatienus no ugunskura, tad Starostins pēkšņi jautāja:

—   Vai viņa bija ļoti dievticīga, tā sinjorīna no Milānas, par kuru jūs man stāstījāt?

—    Jā, viņa lūdza dievu par visu kaujinieku vienību… Stāsta, ka iemīlējušies neticot nelaimei, ka viņiem notrulinoties baiļu izjūta. Tā notika arī ar mani. Kā es riskēju! Un vienmēr gāju uz diversijām divatā ar veiksmi. Viss man veicās! Toreiz man it kā spārni bija izauguši pie pleciem. — Viņš pašķielēja uz savu novājējušo kamiesi, kas spīdēja caur nožēlojamām nometnieka driskām. — Un tad piepeši melnkrekli nogrāba mūsējos tieši pirms diversijas. Skaidrs, ka viņi jau iepriekš visu bija uzoduši. Un tad atklājās: naivais parlizānis Džankarlo dienu pirms tam grēksūdzē visu izstāstījis svētajam tēvam, tas pārkāpis zvērestu par grēksūdzes noslēpumu neizpaušanu un ziņojis nacistu iestādēm. Nebija priecīgi ap dūšu, ejot uz jaunu operāciju pēc tādas* iekrišanas. Mēs ar Zivtiņu baznīcā bijām nometušies ceļos viens otram blakus. Atceros, es viņai pačukstēju: «Lūdziet dievu par mani, Zivtiņ, jūs esat tik dievticīga!» Mans portLlis gulēja turpat uz marmora grīdas, tieši no baznīcas mēs gājām veikt uzdevumu. Zivtiņa man saka: «Baidos, ka tagad, kad nošāva Džankarlo un citus, dievs manas lūgšanas vairs nedzirdēs… Var izlūgties piedošanu par jebkādu grēku; bet kā lai izlūdzos piedošanu par šaubām? No kā lūgsi piedošanu, ja šaubies par pašu svētā gara esamību?» Tomēr dzirdu — viņa lūdz. Tikai citādi, nekā mūs mācīja ticības mācības stundās, pati saviem vārdiem: «Dievs, ja tu esi! Glāb mūsu dvēseles, ja tās ir!» Es paņēmu savu portfeli ar dinamītu un izgāju no baznīcas. Kopš tās reizes mēs ar Zivtiņu nekad vairs neesam tikušies.

—    Kā? Kā viņa lūdza dievu?

—       Dievs, ja tu esi, glāb mūsu dvēseles, ja tās ir, -Cekīni atkārtoja.

—    Un savu vārdu viņa neteica?

—    O, es būtu laimīgs, ja to zinātu!

—   Varbūt Džanīna?

—   Tiešām nezinu.

—    Skaista meitene?

—    O, īsta madonnīna.

—    Kā viņa izskatījās?

—       Vieglāk aprakstīt ārieni, ja ir kaut mazākais trūkums. Grūtāk aprakstīt ļoti skaistu.

—    Un cik viņai gadu?

—       O, viņa vairs nav skuķis! Gadi divdesmit divi — divdesmit trīs. Runā, ka viņai bijis līgavainis, bet viņa no tā atteikusies…

—       Dievs, ja tu esi! — Starostins gluži negaidīti iesaucās. — Glāb viņas dvēseli, ja tu vēl neesi atradinājies pasargāt cilvēkus no bojā ejas un darīt labu!

Viņi tērzēja tik ilgi, kamēr ieblāzmojās rītausma un atņēma krāsaino spilgtumu visiem lielajiem sārtiem un mazajiem ugunskuriem, pārvēršot tos par dzelteniem kvēpekļiem. Tomēr ap tiem arvien vēl sēdēja un zvilnēja ļaudis, pirmoreiz nakšņodami brīvībā.

—        Lai dievs dod, lai dievs dod, ka viņa paliktu dzīva, — Cekīni atkārtoja, iekams, drūmi nokāris galvu, gāja prom no ugunskura.

136

Ugunskurs nodzisa, pelnus un ogles pārklāja dzismes melnums. Rīta vēsums spieda visus meklēt patvērumu barakās uz savām lāvām.

Bet vai tad pirmajā brīves naktī iespējams aizmigt? Starostins un Mamedovs iznāca no barakas, un viņi nebija vienīgie, kas pašlaik staigāja starp barakām.

Šodien viņus pārvietos uz Steinkoholu, uz Sporta hoteli, un Starostins nolēma vēl pēdējo reizi pārstaigāt nometni.

Nometnes ziemeļrietumu stūrī atklājās šausmīga aina. Krematorijas strādnieki a-izbēguši, krāsnis izdzisušas, bet pie tām — simtiem un simtiem nesadedzinātu līķu.

Starostins sajutās tā, it kā būtu nokāpis peklē. Viņš

ļoti uztraucās, iekritušie vaigi drebēja, viņš kodīja lūpas. Atcerējās lagerfirera Antona Ganca pēdējo runu, kurā tas nozaimoja vārdu «humānisms».

Starostins ieraudzīja uz krematorijas sienas uzrakstītu pantu. Uz apmetuma kaligrāfiski bija uzkrāsots:

Negribu, tārpi lai miesu man ritu,

Labāk, lai ņem mani uguns varenais spēks!

Sai dzivē es siltuma alku un gaismas —

Tad dodiet jel ugunij mani, ne kapam!

Pēdējie vārdi, ko šajā pasaulē varēja izlasīt katrs, kuru dzina krematorijā. Kā ņirgāšanās skanēja arī tas, ka šīs rindas bija rakstītas paša nāvei nolemtā vārdā, it kā viņš pats lūgtu, lai viņu sadedzina, jo viņš «siltuma alcis un gaismas». Jā, jā, tieši tā bija rakstīts — «die Wдrme und das Licht!».-

Esesieši mēģināja iesprostot aiz dzeloņstieplēm pat dzejas mūzu Eiterpi!

Starostins vairākkārt pārlasīja šo it kā cilvēku pelniem apkaisīto četrrindi… Tad spēji uzsauca Mamedovam, kas stāvēja līdzās:

—    Ejam ātrāk prom no šejienes! Nav ko elpot! Es te nevaru vairāk…

Klusajā bezvēja naktī līķu smaka nebija tik ļoti jūtama, bet patlaban, kad virs apvāršņa kāpa maija saule, ilgi pie krematorijas nebija iespējams stāvēt.

Starostins izgāja aiz nometnes vārtiem. Viņš ar patiku soļoja gar dzelkšņu žogu tā ārpusē. Tādas pašas izjūtas viņā virmoja toreiz, kad kopā ar Lučeti un Marjāni viņš staigāja ap ergastolo Santo Stefano salā.

Dzird šalcam ūdenskritumu pie ezera, no meža skan putnu balsis, un Starostins vairs neapskauž to ieslodzīto, kurš tik veikli prata izlikt cilpas un slazdus.

Viņš sojoja lēni, cieši ielūkodamies visā, ko redzēja, ieklausīdamies visā, ko dzirdēja. Un reizē klausījās — vai no austrumu puses nav sadzirdama kanonāde?

Viņš priecājās par dzīvi un kāri uzsūca jaunās dienas iespaidus. Alpu pļavas jau sāka uzziedēt un rotājās dažādās krāsās. Viss saistīja viņa jūsmīgo uzmanību — gan kazas ielejā, gan kalnu zvaniņš, kas karājās govij zem kakla, gan puķes dārziņā pie tukšās

ēkas, no kuras bija aizbēguši esesieši. Viņš vairākkārt vedināja Mamedovu:

—    Varbūt atpūtīsimies? Mums taču nav kur steigties.

Pat lēnā gaita radīja aizdusu, viņš apstājās, kāri mielojās ar svaigo gaisu un bieži kāsēja: laikam tomēr nakti bija apaukstējies …

No rīta katram izsniedza ceļa maizi — Sarkanā Krusta sūtījumu: kārba sautētas cūkgaļas, kārba kondensēta piena, paciņa galēšu, tūbiņa sviesta, šokolādes tāfelīte, ziepju gabals, zeķes un bārdas skujamo asmenīšu paciņa.

Visur rīkoja atvadu brokastis, un pēc otrajām vai trešajām brokastīm Etjēns beidzot sajutās paēdis. Viņam šķita, ka nu būs paēdis līdz mūža galam.

Visu ticību garīdznieki noturēja kopīgu aizlūgumu par bojā gājušiem. Brīnumainā kārtā nometnē bija palicis dzīvs gan rabīns, gan grieķu baznīcas kalps.

Rīts pagāja atvadībās un pavadības. Aizbrauca spānieši, pēc spāniešiem nometni atstāja itālieši. Daži itālieši tīšām aizbrauca skrandās, kas tikai miglaini atgādināja militāru uniformu.

Starostins nebija domājis, ka tik ļoti satrauksies, atvadoties no Cekīni. Viņš priecājās par šo skaisto jauno cilvēku. Jau pēc dažām dienām tas sastaps savus tuviniekus un varbūt atradīs ari feinjorīnu, kuru ilgojas saukt par savu mīļoto.

Cehi sadabūjuši vienzirga pajūgu, sakravājuši ratos savas paunas, Sarkanā Krusta dāvanas un soļo aiz vezuma, kuram uzsprauduši pašdarinātu nacionālo karogu. Ap trijiem dienā Starostins atvadījās no Dragomira Bartas — un atkal priecājās par lielisko puisi, kas atgriezīsies Prāgā gluži kā no viņpasaules.

Diena silta, bet Starostinam salst, un viņš nenovelk vasaras mēteli, ko tam dāvājuši francūži. Viņš aizpogājis mētelim visas trīs pogas, saslējis apkakli, rokas sabāzis kabatās. Tomēr viņam auksti.

Pievakarē nometni atstāja krievi. Starostins bija to virsnieku grupā, kuriem jāpārceļas uz Steinkoholu. Dažus kilometrus garais ceļojums viņu pārāk nenogurdinās: ceļš gandrīz visu laiku .ies uz leju.

Aizejot Starostins pārbaudīja — vai paliekošajam nometnes dežurantam zināma viņu nākamā atrašanās vieta. Viņš visu laiku gaidīja, ka jebkurā brīdī ieradī

sies Padomju pavēlniecības pārstāvji, un baidījās, ka tie viņus tūlīt neatradīs. Turklāt viņš ar nepacietību gaidīja atgriežamies grupu, ko bija norīkojis dzīties paka] Lorencam.

Viņš soļoja biedru pulkā un domāja par tiem, kas nepiedzīvoja šo brīdi, kad viņi iziet uz brīvības sliekšņa.

137

Vakarā viņš nomazgājās karstā vannā, nogūlās gultā ar atsperu matraci, nolika galvu uz mīksta spilvena un apsedzās ar segu; mugurā viņam bija tīra veļa no Sarkanā Krusta sainīša.

Liela istaba ar trim logiem, astoņas gultas. Kaimiņi jau piecēlušies, viņš nepieklājīgi aizgulējies. Apģērbās, paēda brokastis, ko Mamedovs bija nolicis uz naktsskapiša pie gultas, atvēra logu līdz galam vajā un apsēdās uz palodzes. Pa logu iepretim redzamas egles, pa kreisi trīs jauni bērziņi.

Dzīvinošu spēku pilns rīts, bet viņam tik grūti elpot. Varbūt istabā slikts gaiss, piepīpēts?

Viņš nolēma mazliet pastaigāties. Bojarskis vakar pēc viņa lūguma izgrieza zarainu nūju. Nekad vēl Etjēns ar spieķi nebija staigājis: spēkam un jaunībai balsti nav vajadzīgi. Viņš atcerējās, ka Parīzē, Viviāni skvērā, balstu saturēta, aug vecum veca akācija; parīzieši stāsta, ka tai jau četrsimt gadu …

No mazā Steinkoholas ciema, kur Sporta hotelis ir ievērojamākā ēka, redzami tie paši kalni, uz kuriem viņš tik bieži raudzījās no nometnes. Tomēr tagad tie it kā tuvāki un pieejamāki. Tie apņem ieleju ar pēdējā sniega balto vainagu. Etjēns sen ir iegaumējis apkārtējo kalnu nosaukumus: Hellengebirgs, Ernakohols, Zonšteins, Eibenbergs, Brombergs, Hohenšrots un kalns ar dīvaino profilu — Guļošā Grieķiete.

Saule jau silda gluži vasarīgi, tā nožāvējusi rasu alpu pļavā. Etjēns atgriezās Sporta hoteli, piegāja pie loga — jo viņu istaba, par laimi, bija pirmajā stāvā — un palūdza kādu no savējiem iznest dārzā matraci, segu un spilvenu. Viņam nepārvarami iegribējās pagulēt koši zaļajā zālē, pilnu krūti elpot izsilušās ze

mes, ziedu un uzplaukušās lapotnes smaržu. Varbūt tā viņš ātrāk tiks vaļā no drudža, kas viņu nemitīgi drebina bezsaules istabā.

Virs galvas — tiras maija debesis, tagad tās vairs nav bīstamas. Viens vienīgs mākonītis pasvītro debesu zilumu.

Dragomirs Barta nesen sāka mācīties krievu valodu. Viņš iegādājās burtnīciņu un sāka pierakstīt krievu vārdus. Un kādu vārdu Barta lūdza Starostinam pateikt pašu pirmo?

«Debesis!»

Pēc vārda «Debesis» viņš burtnīciņā ierakstīja «Mākoņi», «Gaiss», «Zeme», «Sirds», «Kalns», «Cdens», «Maize».

Etjēns atgūlās un apsedzās. Bet kā lai sasilst? Sī salšana sākās pēc tās reizes, kad viņus lietū aizdzina uz staciju izkraut un šķirot kartupeļus, pirms pāris nedēļām. Laikam viņš tajā saltajā lietū ir izmircis uz visiem laikiem. Viņam pielipis drudzis, no kura viņš nekādi netiek vaļā.

Zaļajā zālē neatrast to, kas zaudēts saltajās peļķēs, ledainajos karceros, asiņainajā nometnes sniega…

Bet varbūt viņam sāks dot labas zāles un aizdusa rimsies? Tagad plaušu slimniekiem taisot kaut kādas glābjošas operācijas, viņš pat ir dzirdējis šo operāciju nosaukumu: torakoplastika. Bet līdz tam vēl jāaizelpo, jāaizvelkas līdz maģiskajam operāciju galdam, janodzīvo līdz operācijai un jāizdzīvo pēc tās …

Sapņodams par dzīvi, viņš reizē ar kādu apziņas maliņu saprata, ka noņemas ar pašapmānu, iemidzina sevi ar cerībām. Kas bija teicis, ka cerības esot «atmiņas par nākotni»?

Pēdējās dienās iezīmējās atšķirība starp viņu un lāvas kaimiņiem, bet tagad — atšķirība starp viņu un istabas kaimiņiem, tādiem pašiem distrofiķiem. kāds ir viņš. Tie novājējušie cilvēki ātri atguva veselību. Bet viņš, kaut ari tika labāk ēdināts, palika kādu ļaunu spēku varā, kais tam neļāva atlabt. To nez kāpēc nemana pat tuvākie biedri. Vai arī izliekas nemanām?

Viņš atzinās sev, ka pavasaris nemodina viņā jaunus spēkus, kā tas mēdza būt senāk, un arī neiepriecina. Laikam jau tādēļ, ka senāk katrs nodzīvotais

pavasaris bija tikai kārtējais, bet tagad viņš juta, ka

šis pavasaris — pēdējais.

Viņš lūkojās apkārtējās Alpu ainavās, kāri ieklausījās putnu čalās un dziesmās — tās skanēja no tās puses, kur pļavas malā, iepretim viņu logam, auga trīs nepilngadīgi bērziņi, izskatā pavisam krieviski. Arī zāles un puķes gluži tādas pašas kā mūsējās — lūk, āboliņš, lūk, vārpata, lūk, pienenīte —, it kā viņš gulētu kādā pļaviņā Baltkrievijas Aizupē vai Samarkas upes krastā.

Viņš svētīja katru smildziņu pļavā. Bet plaukstošā daba, visa krāsu, smaržu un skaņu bagātība neizraisīja viņā dvēseles jūsmu, kāda mēdza izpausties tādos brīžos agrāk…

Sliktās pašsajūtas dēļ novīta ilgas, pagaisa cerības un sapņi, zaudēja savu lidojumu doma.

Viņš ieskatījās bāli dzeltenajos zemeņu ziedos un pieķēra sevi pie domām, ka ogas viņš vairs neredzēs un arī nepagaršos: tās nogatavosies tikai pēc kāda mēneša vai vēl vēlāk.

Dīvaini guļ sniegs kalna siluetā, it kā uz Guļošās Grieķietes galvas un krūtīm. Guļošā Grieķiete šodien tik līdzīga vienam no Kaukāza kalnu, grēdas atzariem. Ari visa kalnu grēda ļoti līdzīga tai, kādu viņš skatīja no Tiflisas lidlauka.

Tālie, tālie baltie lauki!… Vai viņš kādreiz vēl sažņaugs plaukstā mīksta sniega piku, dzirdēs tā jautro gurkstēšanu zem kājām, ieelpos arbūza smaržai līdzīgo sniega smaržu, vai laimēsies viņam mūžā vēl kādreiz izbaudīt salu? Tas gan būtu labi! Tas nozīmētu, ka viņš nodzīvos līdz nākamajai ziemai, varbūt līdz daudzām ziemām. Pēdējās ziemas, kas nodzīvotas Itālijas cietumos un Austrijas Alpos, bija saindētas ar mūžīgo neiespējamību sasildīties. Tur sals nesa tikai ciešanas. Bet bija taču laiks, kad viņam ļoti patika Krievijas ziema un viņš ilgojās pēc tās, ja liktenis viņu ziemas laikā aizmeta dienvidos. Ja varējis vēl kaut reizi mūžā izjust, kā sals kniebj ausīs, degunā, kāju pirkstos!

Negribējās, ai, kā negribējās atzīties pašam sev, ka esi galā, ka dzīve jau izsmelta! Tev grūti iedzīvoties vesela cilvēka izjūtās. Tu esi aizmirsis, kā dzīvo cilvēks ar labu pašsajūtu. Tāpat kā tu biji pieradis paciest badu, tā tagad esi pieradis paciest nerimstošo sāpi

krūtīs un neatkāpīgo, nepārvaramo vārgumu.. Un, ja šodien tu ciet mazāk nekā vakar, tad tikai tādēļ, ka tev vairs nav spēka ciest.

Ienāca prātā rindas, ko agrā jaunībā bija dzirdējis no vecākā brāļa. Kas zina, no kāda cariskā cietuma vai Sibīrijas pārsūtīšanas punkta, no kāda etapa, no kādas katorgas centrāles nākuši šie vārdi? Kvēl asinssārtais ugunsgrēks joprojām, un vēl viens biedrs ir gājis liesmās bojā! …

Džino Lučeti apbedīšanas brīdī viņš sacīja: «Nežēlīga, netaisna nāve.» Tos pašus vārdus viņš varētu sacīt par sevi. Sagaidīt brīvību, kad pavisam vairs nav spēka, kad nav vairs ar ko dzīvot, — vai tas ir taisnīgi? Vai ir kāda jēga sasprindzināt pēdējos spēkus, raujoties vai pušu, lai dažas dienas nodzīvotu brīvībā? Dzīvot, kad nav vairs spēka justies laimīgam un kad tu jau esi tik nevarīgs, ka nespēj dot laimi saviem tuviniekiem, bet sagādāsi tiem tikai ciešanas?

Varbūt mazāk mokoši būtu nemaz neiznākt no nometnes, nesāpināt dvēseli ar pieskaršanos brīvībai, jau neaizsniedzamai, nepieejamai?

Nē, tomēr kaut vai dažas dienas nodzīvot brīvībā!

Kāda netaisnība! Kad vaļā visas atslēgas, aiz kurām viņu turēja astoņus ar pusi gacļu, pie viņa pagalvja nostājies visnežēlīgākais, visnepiekāpīgākais slēdzējs. Kā tur teikts Dantes «Mielastā»? Un nāve pielika pie manām krūtīm slēdžus …

Viņam ienāca prātā Antonio Gramši liktenis: pec ilgiem cietuma gadiem viņš tikai dažas dienas nodzīvoja brīvībā.

Etjēns aprēķināja: viņam patlaban tieši tikpat daudz gadu, cik toreiz bija Antonio Gramši, kad tas mira, — četrdesmit seši. Abus — viņu un Gramši — ir tiesājis viens un tas pats fašisma aizsardzības Sevišķā tribunāla tiesnesis Saporiti. Cik gadu bija pagājis starp abiem spriedumiem? Apmēram astoņi. Varbūt 1928. gadā Saporiti vēl nebija uzdienējis par korpusa ģenerāli? Cik gan spriedumu viņam bija jāpasludina, lai kļūtu par cavaliere grand ufficiale?

Turklāt Etjēnam vēl laimējās ar amnestijām. Sakarā ar mazdēla piedzimšanu vien Viktors Emanuēls solīja Etjēnam četrus dzīves gadus. Bet, ja šis karaliskās dzimtas atvase arī pārdzīvos savu vectētiņu un

papiņu, viņš tomēr vairs neuzrāpsies Itālijas valdnieku tronī, nāksies beigt savu mūžu emigrācijā. Cik tad pašlaik glābējam mazulim gadu? Seši — septiņi. Ja mazgadīgais augstība nav stulbs, tas jau būs iemācījies lasīt un rakstīt. Lai nu būtu, kā būdams, bet toreiz princese dzemdēja pašā laikā … Kaut gan jāteic, ka amnestija palika uz papīra …

Pasaulē nav neviena cilvēka, kuram būtu zināma visa Etjēna cietumniecības ģeogrāfija: Milāna — Turīna — Romas «Redžina celi» — Kastelfranko del Emilia — pārsūtīšanas cietums Neapolē—Santo Stefano — cietoksnis Gaetā — atkal Kastelfranko del Emilia — Vīne — Mauthauzena — Melke — Ebenzē…

Un cik daudz cilvēku zemiskuma un cilvēku cildenuma piemēru, alkatības un nesavtīguma, nodevības un draudzības piemēru glabā viņa atmiņa, kas bija ieslodzīta aiz restēm, slēdžiem, bultām un dzelkšņu žogiem! No svītrainajās, pelēkbrūnajās drēbēs ģērbtajiem draugiem viņš visbiežāk ar mīlestību un maigumu atceras Bruno, Lučeti un Marjani. Un visiem trijiem viņš nepelnīti ir nodarījis pāri, nestāstīdams visu patiesību par sevi, patiesību, kuru tie tūkstoškārt bija pelnījuši.

Ja ir kāds, kam nedraud iespēja kļūt plaši pazīstamam, ne nu vēl slavenam, tad tas ir militārais izlūks. Un ir likumsakarīgi, ka tauta šīs profesijas ļaudis, kuriem pieskaitāms arī Etjēns, nepazīst. Un kā gan tauta lai zinātu šo cilvēku uzvārdus, ja viņi paši nereti ir spiesti aizmirst savus uzvārdus, vārdus, adreses, ir spiesti atsacīties no viena vārda un apmainīt to pret citu?

Pirms gadiem divdesmit tēvs atvadoties viņam teica: «Atbraukt atvaļinājumā uz šejieni, uz Gausiem, tu nevari. Bet tev taču ir kāda adrese? Vai arī adrese tik ātri mainās, ka vēstule nespēj tevi panākt?» — «Adrese gan man ir nemainīga,» Ļova pasmējās. «Zeme, pēc pieprasījuma.»

Sakaunējās, ka tik reti atcerējies tēvu. Etjēnam tika stāstīts, ka pēdējās mūža dienās tēvs ļoti skumis, ļoti gribējis redzēt jaunāko dēlu, atvadīties, bet Ļova tajā laikā jau sen bija kļuvis par Etjēnu un atradās aiz trejdeviņām zemēm no dzimtajiem Gausiem. Viņš pat neatceras, kur tolaik bija — Ķīnā vai Francijā, Mandžūrijā vai Vācijā, Šveicē vai Itālijā?

Pirms cik gadiem viņš pēdējo reizi ir saņēmis parastu sadzīves vēstuli, kurā nebūtu nekādu zemtekstu, nekādas runāšanas «caur puķēm», nekā līdz galam neizsacīta, nekādu mājienu, kur nekas nebūtu jālasa starp rindām? Un lai uz aploksnes būtu viņa vārds un viņa adrese?

Agrāk viņš bija pārliecināts: nav nekā grūtāka par karošanu, paliekot nezināmam, kā nācās karot viņam un viņa līdzgaitniekiem, viņa kolēģiem. Bet koncentrācijas nometnēs viņš iepazinās ar partizāņiem, pagridniekiem un uzzināja, ka ir vēl rūgtāki pārbaudījumi. Tos piedzīvoja tie cilvēki, kam bija jāpaliek ienaidnieka aizmugurē un kūri, ja to prasīja svētās cīņas mērķi, kļuva par vācu stārastiem, burgomistriem, kalpoja policijā, iegūdami pretīgo jūdasa zīmogu. Līdz tam Etjēns bija domājis, ka visgrūtākais — cīnīties svešumā vienam, vienam starp svešiem cilvēkiem, kas runā svešā valodā. Taču daudz smagāks liktenis ir tam, kurš karo savā zemē savējo vidū, bet līdz zināmam laikam ir spiests izlikties par nodevēju, modinot pret sevi godīgu ļaužu — pat vistuvāko cilvēku naidu un nicināšanu.

Nekad biedri nometnē nebija tik daudz domājuši un runājuši par nākamo dzīvi kā pēdējās dienās, iziedami uz brīvības sliekšņa. Viņu pagātne vērīgi un kvēli ielūkojās nākotnē, jo tagadnes it ķā nemaz nebija. Bet, ja tu vairs nedrīksti kalt nākamības plānus, tad domās nemitīgi maldies pagātnē, pāršķirsti to, vērīgāk tajā ieskaties, pareizāk vērtē. Kad esi zaudējis iespēju labot pagātnes kļūdas, tad jo sevišķi neatlaidīgi tu domā par katru misēkli, par katru savu aplamību, no kuras varēja izsargāties, izvairīties.

Viņš kļuva arvien vārgāks, bet viņa atmiņa neizbalēja, saglabāja trenēto asumu un precizitāti. Atmiņa bija viņa spēks, viņa vienīgais spēks. Mauthauzenā, Melkē, Ēbenzē viņš bez sešām valodām, ko prata agrāk, sāka runāt arī čehiski, poliski, serbiski. Viņš atcerējās gandrīz katru radio raidījumu, ko bija noklausījies barakā pie Kuno. Viņš arvien vēl atcerējās šifru, ko bija lietojis pēdējās dienās pirms aresta un Kastelfranko cietumā. Ēbenzē nometnes 15. barakā nīka seši simti ieslodzīto, no tiem va-irāk nekā pusei viņš atceras vārdus un numurus. Viņš zināja no galvas pagrīdes centra protokolus.

žēl, ka nevar dalīties atmiņas spējā ne ar vienu citu, atmiņu nevar uzdāvināt, atstāt mantojumā jaunam izlūkam, kas kādreiz nāks viņa vietā.

No visām pusēm šodien pulcējās atmiņas. Tās spiedās līdz pašai sirdij, apbrīnojami skaidras, precīzas, noturīgas, un ilgi neizgaisa no apziņas.

Viņš atcerējās arī pēdējo zīmīti, ko nosūtīja uz mājām: «Nadjuša, mīļā, saudzē sevi! Manā dzīvē viss var gadīties, un Tev vienai nāksies audzināt mūsu meitu. Uzaudzini viņu par godīgu, taisnīgu cilvēku, par īstu komunistu.»

Jakovs Ņikitičs Starostins jau vairākas dienas dzīvo brīvībā. Tomēr pēc atbrīvošanas Etjēns arvien mazākā mērā jutās kā Starostins, ne vienmēr vairs jutās arī kā Etjēns, bet arvien vairāk kļuva pats par sevi. Varbūt tas izskaidrojams ar to, ka tagad viņš domāja par savu dzīvi no pašiem jaunības gadiem? Vai ari tas bija tāpēc, ka brigādes komandieris Maņēvičs sliktā veselības stāvokļa dēļ ir spiests atvaļināties no dienesta?

Kas viņš pēdējos gados ir bijis?

Etjēns. Konrāds Kertncrs. Ieslodzītais 2722. Cinkvanto Cinkve. Arestants 576. Jakovļevs, kurš nodzīvoja arestantu vagonā dažas stundas pirms rītausmas, kamēr gestapoviešu sarakstā parādījās Jakovs Starostins. Ieslodzītais R-133 042. Un pēdējās trijās dienās — atkal Jakovs Ņikitičs Starostins.

Bet viņš taču pats zina, ka ne jau no ieslodzījuma atbrīvotais R-133 042 ir izsmēlis savu dzīvi līdz pēdējai lāsei, bet gan Ļcvs Maņēvičs. v

Dzīve ir izsaukusi viņu uz konfrontāciju pašam ar sevi neatkarīgi no tā, kā tagad apkārtējie viņu dēvē un ar kādu uzvārdu viņš šai saulē dzīvo.

Kādreiz, būdams vēl pavisam jauns cilvēks, bruņu vilciena komisārs vai kara akadēmijas pirmo kursu klausītājs, viņš ne bez jaunekļa pozas un dižošanās mēdza sacīt: «Es esmu pagājušā gadsimta pārstāvis.» Bet tagad viņš jūt uz saviem salīkušajiem pleciem visu pagājušo gadu smagumu.

Kas zina, ja viņš būtu divreiz jaunāks, varbūt pietiktu spēka pārvarēt kaiti? Viņš atkal atcerējās jauko puisi un pārdrošo pagrīdnieku no kantora Dragomiru Bārtu. Cik daudz tas nav izcietis, Ebenzē atsūtīts ar pašu pirmo ieslodzīto grupu, pirms tam sēdējis Maut-'

hauzenā, bet savā Zelta Prāgā atgriezīsies divdesmit četri gadi vecs.

Labi, ka mājās, Maskavā, nav un nebūs viņa pēdējo gadu ģīmetnes. Lai Nadja un Taņa atceras viņu tādu, kāds viņš toreiz aizbrauca no Baltkrievijas stacijas starptautiskajā vagonā, Maskavas-Ņegorelajas-Berlīnes vilcienā. Lai tuvinieki fotoattēlā neredz viņu sakumpušu, sirmu, ar papliku galvvirsu, smailu degunu, iekritušiem vaigiem, asiem vaigu kauliem un tik vāju, ka viņa svars maz atšķiras no skeleta svara, bet caur vēderu, šķiet, sataustāms mugurkauls. Ģīmetnē, kas palika karājoties mājās, viņš izskatās brašs, uzņemts nepiespiestā stājā, lieliski pašūtā uzvalkā, galvā moderna borsalino platmale — saskaņā ar labo toni pašķiebta mazliet uz sāniem.

Pēc visām ādas cepurēm, naģenēm, budjonoviskajām galvassegām, tankistu un lidotāju ķiverēm nācās krietni noķēpāties ar platmali. Bet tiem, kuri nebija pieraduši valkāt civilo apģērbu, nemācēja, kā nākas, uzlikt galvā platmali un neprata soļot civilista gaitā, Vecais vispār noliedza uzģērbt formas tērpu un staigāt stulmu zābakos, lai reiz uz visiem laikiem atradinātu puišus no ierindas soļa. To nu gan var sacīt, ka tev, biedri kombrig, militārā stāja patlaban ne solī nebūs manāma.

Viņš pavēlās uz sāniem un alr skatienu meklēja savu nūju — tepat zālē tā guļ, jāpastiepj tikai roka …

Vai šajā pļavā aug ēdamas zāles? Tikai šopavasar viņš iemācījās tās pazīt un atrast: piparmētras, skābenes, cigoriņi, ceļmalītes, zaķukāposti. Viņš noplūca sulīgas zāles kušķīti. Kur un kad viņš reiz jau tikpat cieši un tikpat ilgi' ir lūkojies zāles kušķītī? Atcerējās! Lidlauka velēniņa, ko izrāvis šasijas ritenis un uznesis līdzi gaisā. Aviators Maņēvičs lido, vēro zemi, bet šad un tad tomēr pamet aci uz zaļo zāles kušķīti, kas pielipis pie riteņa. Riteņa griešanās gaisā pēc ieskriešanas pa zemi nav bijusi ilga …

Pusnemaņā aiz prieka viņš pacēlās ar «R-5» no lidlauka Tiflisas pievārtē un uzņēma kursu uz Baku; līdzās sēdēja eskadriļas komandieris vecākais lidotājs Verņigorods; tas viņam — gaisa kara akadēmijas praktikantam — atzinīgi pamāja ar galvu. Viņš pacēlās ar «R-5», bet lidojumu turpināja ar «lidojošo spāri»; lejā mākoņu spraugās bija redzama Milāna, bet Vernigo-

roda vietā blakus sēdēja stingrais Lionello ādas bruņas. Uzlidojis ar Lionello, viņš nez kāpēc gaisā atradas divatā ar Agirri breges kabīnē, kur pūta šaušalīgs caurvējš. Uzņēmis augstumu, Agirre pacēla Kertnera izlaboto šasiju, un Spānijas debesīs vairs nebija redzams zaļais Piemaskavas pļavas zāles kušķītis. Kā Etjēns bija paguvis gaisā pārsēsties no breges junkersa, kuru pilotē Musolīni? Viņi lido no Viņņicas uz Berlīni, zem spārniem redzami Ukrainas lauki. Cinkvanto Cinkve pelēkbrūnsvitrainajā katordznieka tērpā sēž stūrmaņa vietā. Bet kurā brīdī tad viņš ir pacēlies gaisā mūsu ātrgaitas bumbvedējā? Tencinu konstruktorus par stikla kabīni, stūrmanis var tikai sapņot par, tadu pārredzamības iespēju no kabīnes! Grīdā, pulkvedim Starostinam pie kājām, iestiprināts zināmais «prīmuss» — pats modernākais bumbu tēmēšanas aparāts. Varbūt mūsu lidmašīnas beidzot apguvušas gan augstumu, gan ātrumu? Gan skafandrs, gan skābekļa maska šajā hermētiski noslēgtajā kabīnē var lieti noderēt, pilots droši var doties ari aklā lidojumā.

… Domās viņš patlaban attina resnus rasējumu ruļļus, pārcilāja skaitļiem sīki aprakstītās šifrēto ziņojumu lapiņas. Gribējās ticēt, ka šīs vērtīgās, tik ļoti svarīgās un grūti iegūtās ziņas nav palikušas neizmantotas. Viņam ļoti gribējās ticēt, ka nav velti visus šos gadus cietis, ka kaut mazā mērā ir piedalījies Uzvaras kaldināšanā, ka Uzvaras izcīņā ir arī viņa pūliņu lāse un tā izpērk visas sāpes, ko viņš sagādājis tuviniekiem un izcietis pats.

Viņš apzinājās, ka patlaban daudz kas no viņa ziņotā jau novecojis. Viņš to saprata jau sen, pagājušā gada septembri, kad Čizvikā, Anglijā, nokrita pirmais «Fau-2» lādiņš, — saprata un bija ļoti satraukts. Ja tikai padomā, tālšāvēja raķete paceļas 70 jūdžu augstumā! Viņš saprata, ka sākas revolūcija aviācijas zinātnē. Jā, nākotne pieder tādiem lidaparātiem, kuriem lidošanai nav vajadzīgs gaiss, kuri pacels cīņu bezgaisa telpā. Un tik ļoti gribējās cerēt, ka mūsu militārie izgudrotāji neatpaliek no vāciešiem.

Nu, un, ko viņam neizdevās paveikt, tas paliks, to viņš nekad'vairs nepaveiks. Dzīvē viss, itin viss jādara savlaicīgi. Ļoti reti izdodas panākt nokavēto, aizspēt to, kas palaists garām . . .

Atkal un atkal viņš domās atgriezās pie jautājuma: par kādu. maksu gūta Uzvara? Visvairāk ir upurējusi padomju lauta, tā uz saviem pleciem iznesusi vissmagāko nastu. Uzvarētājiem zaudējumi nesalīdzināmi lielāki nekā uzvarētajiem — varbūt pat trīskārt un četrkārt lielāki.

Lai cik dienu viņam atlicis dzīvot, Etjēns tomēr ir laimīgs, ka nodzīvojis līdz Uzvarai, ka nodzīvojis ilgāk par Hitleru, kuru taču pat saukt nevar par cilvēku. Cilvēkveidīgs zvērs, kuram «sirds vietā mežonīgs akmens», kā mēdza sacīt sapieris Sostaks.

Pagājušajā gadā, 20. aprīlī, Hitlera dzimšanas dienā, Mauthauzenā viņiem izsniedza papildu porciju suslas un šķēlīti maizes. Šogad Ēbenzē esesieši aizmirsa šo datumu atzīmēt — viņiem nebija laika par to domāt. Otrā dienā pēc Musollni nošaušanas Hitlers nosvinēja kāzas ar Evu Braunu. Bet pēc divām dienām jaunlaulātie izdarīja pašnāvību. Hitlers mira, neatstājis pēcnācējus, bet cik nepalika viņa gara mantinieku! Poļu valodā ir trāpīgs vārds, ?r ko apzīmē bērnu, kas dzimis pēc tēva nāves: «pogrobovec». Ne krievu, ne vācu valodā tik trāpīgi nepateiksi. Un tas esesiešu uniformā ģērbtais cilvēks, kas cītīgi zīmējis uz krematorijas sienas atskaņas «Liekt» un «nicht», ir Hitlera pēcnieks. Protams, ja ir nodzīvojis ilgāk par savu fīreru. Radīsies droši vien arī īsti «pēcnāvnieki» — tie, kam dažādu fīreru necilvēcīgās itlejas iepatiksies vēlāk. Varbūt pat pēc daudziem gadiem.

Trīsdesmito gadu sākumā Etjēns Hamburgā redzēja, kā Hitlera trieciennieki piekāva streikotājus, un viņš iekšēji traucās tos aizsargāt. Spānijā viņš alka aizsargāt jauno republiku, kurai uzbruka frankisti. Vēlāk Itālijā ilgojās piedalīties Pretošanās kustībā, karot garibaldiešu rindās. Uzzinājis nelabas vēstis par notikumiem Austrumu frontē, viņš ar visām savām domām un jūtām bija kaujas laukā kopā ar Padomju Armijas komandieriem.

Bet tagad, kad viņš ir izgājis visus deviņus fašistiskās elles lokus, viņš vairs nevarētu atriebt tikai par vienu tautu. Fašisms nesaudzē nevienu tautu, arī vācu — ne, fašisms ir visas cilvēces ienaidnieks, tas iznīcina cilvēkā visu cilvēcisko. Hitleram un viņa

«pēcnāvniekiem» cilvēks sākumā ir tikai mērķis tēmēšanai, pēc tam — kurināmais krematorijai …

Cik Etjēns laimīgs, ka nodzīvojis līdz brīvībai, guļ Alpu p]avā, ieelpo zāles un ziedu smaržaš! Gaiss šodien nav krematorijas smirdoņas saindēts, elles dūmenis Ebenzē ir apdzisis, tāpat kā visās nometnēs …

Pie Starostina, kurš sildījās saulītē un nekādi nespēja sasildīties, vairākkārt pienāca biedri. Kāds pateica, ka drīz pie Starostina no kaimiņu pilsētiņas atvedīšot vislabāko ārstu. Cits pastāstīja pēdējos radiojaunumus. Bet Starostins visvairāk interesējās par to, vai nav parādījies padomju karaspēka pārstāvis: jo, pēc visiem aprēķiniem, mūsējie esot kaut kur pavisam tuvu. Šādam gadījumam lieti derētu viņa vecie dokumenti. Tie guļ šaurajā nišā zem marmora palodzes tratorijā «Faustino», tāda paša nosaukuma ielā 76. namā, Gaetā. Vai tie kādreiz atradīsies? Kā rokās tie nonāks? …

Viņš pasauca Doncovu, lūdza viņu un Mamedovu izpētīt no sadedzināšanas paglābto kartotēku: cik pavisam gūstekņu atvests uz Ebenzē? Cik palikuši dzīvi? Uz daudzām kartītēm ir kaut kādas zīmes, tās jāatšifrē. Jānoskaidro, kas ar hitleriešiem sadarbojies.

Diena kļuva vēsāka, un Etjēns posās atpakaļ viesnīcā. Viņš ienesa istabā pļavas ziedu un zāles pušķīti.

Pēc pusdienas gandrīz visi biedri izklīda kur kurais: nevarēja nociesties, sēžot uz vietas, kad tik skaidri bija dzirdama vēstures varenā gaita, kad planēta bija atkarojusi mieru.

Blakus gultā gulēja Bojarskis. Tas piecēlās, piedāvāja Starostinam šokolādes tāfeliti, bet Starostins atteicās: no šokolādes viņš vairāk klepojot.

Pārnāca Mamedovs, tas vaicāja Starostinam, kā klājas, vai ko nevajag.

—    Viss ir labi. Tikai slikti jūtos.

Mamedovs palūkoja viņam pieri — karstumi un ļoti lieli. Starostins kāsēja, zaudēdams elpu, bija bāls, bet iekritušie vaigu gali tik sārti, it kā istabā pirms laika būtu iespīdējusi rieta blāzma.

Mamedovs ņēmās aizgūtnēm kaut ko melot par sniegoto kalnu tuvumu, no kurienes tūdaļ pēc saulrieta pūšot salti vēji. Taču, izsacīdams šos mierinājuma vār

dus, pats sēdēja pie vaļējā loga neparasti baltā kreklā un nez kāpēc aukstumu nemaz nejuta.

—    Pie mums Baltkrievijā mēdz sacīt, ka veca sieva pat Pēterdienā uz krāsns salstot, — Starostins vāri pasmaidīja, ar troksni ievilka elpu un lūdza: — Apsedz mani!

Mamedovs uzsedza savu segu, bet Starostins arī zem divām segām klabināja zobus.

—    Dzert! — viņš atkal un atkal lūdza.

Mamedovs pasniedza ūdeni, Starostins norija dažus

malkus un pieklusa, kāss mitējās.

Atri sabiezēja vakara krēsla, jo visos trijos istabas logos bija ielikti zili stikli. Aiz mājas neaprima klaigas, jautras čalas, nemitīgi bija dzirdams modras svētku kņadas troksnis. Vairākkārt ieradās biedri no citām ielejā izkaisītajām viesnīcām un aicināja Starostinu uz rītdienas svinīgo pusdienu. Viņš visiem pateicās un visiem solīja aiziet, bet, lai šos solījumus izpildītu, viņam nāktos notiesāt vismaz piecas sešas pusdienas. Beigās pie Mamedova atnāca armēņi un aicināja abus ar Starostinu rītdien uz plovu.

Vēlāk iebruka kliedzošu, no laimes pusārprātīgu cilvēku bars — pa radio tikko ziņots par Vācijas pilnīgu bezierunu kapitulāciju. Vestibilā pie skaļruņa drūzmējās pūlis. Reizē pa vaļējiem logiem ieskanēja uzvaras zvani, kas dimdēja baznīcu torņos. Tālumā nodārdēja lielgabalu salūta zalves, kaut kur tuvumā sprakstēja priecīgas automātu kārtas. Un katrā no trim logiem bija redzama pēkšņi atskanējušā salūta atblāzma. Kāpēc taupīt raķetes? Kam un kad tās būs vajadzīgas? Aiz logiem ilgi brāzmoja apdullinoša, apžilbinoša sajūsmas vētra. Maija vakars un visa maija nakts nespēja atgūt savu pirmatnējo melnumu, ko nemitīgi izgaismoja salūtu kāvi un gaviļu uguņi.

Negribēdams Starostinu traucēt, Mamedovs atstāja viņam savu segu, bet pats apsedzās ar mēteli. Nodzēsa blāvo spuldzīti: tik un tā ļoti vājš spriegums, spuldzītē saskatāma katra stieplīte.

—    Turies, Jakov Ņikitič, rīt Uzvaras svētki, — Mamedovs sacīja un, tiklīdz nolika galvu uz spilvena, tūlīt aizmiga.

Mamedovs pamodās, kad logos jau lūkojās rītausma. Pa sapņiem viņš murgoja, ka guļ uz lāvas 15. blokā

un kāds viņu žņaudz. Bet īstenībā bija tā, ka' Starostins, pacelies savā gultā un paliecies uz Mamedova pusi, raustīja viņu pie krekla apkakles.

—    Sergej …

—    Kas noticis, Jakov Ņikitič?

—    Neredzēšu . . . Nepārnākšu … Kad būsi Maskavā, ieej … — Viņš slāpa nost, katru vārdu izrunāja ar lielām pūlēm, tiecās tuvāk pie Mamedova un beidzot iedrošinājās: — Pasaki, ka esmu Etjēns … Lai nepamet ģimeni… Darīju', ko varēju. Atceries: Etjēns… Nadjai un Tanai…

Viņš gulēja pie loga, un Mamedovam bija labii redzama viņa bālā bezasiņu seja.

Viņš ar pūlēm pavēra plakstus, gribēja vēl ko teikt, bet vairs nevarēja parunāt — no rīkles ar straumi plūda asinis.

Pamodās un piesteidzās Bojarskis. Mamedovs turēja už rokām Etjēna galvu. Rītausmas krēslā asinis likās nevis sarkanas, bet pelēkas, tās izplūda uz sniegbaltā krekla.

Etjēna galva nespēcīgi noslīga, acīs izdzisa sāpes un satraukums, it kā viņš būtu pārvarējis sava mūža grūtāko šķērsli.

138

No G. G. Airapetova (S. Mamedova) vēstules:

«1945. gada 9. maija rītā sākās sēru rūpesti. Mums, visiem Starostina draugiem, Uzvaras diena atnesa ne vien prieku, bet arī lielas bēdas. Noorganizējām apbedīšanas komisiju. Priekšsēdētājs — ģenerālmajors N. J. Mitrofanovs, komisijas locekji: A. I. Illarionovs, A. M. Bells, F. N. Doncovs, P. J. Henrihovs,

S. G. Mamedovs.

Apbedīšana bija jāatliek, vajadzēja pasūtīt vainagu, pagatavot zārku. Kas to izdarīs? Mitrofanovs kopā ar dažiem biedriem aizbrauca pie Ebenzē pilsētiņas burgomistra. Tas apsolīja palīdzēt un turēja vārdu. Vainags bija ar uzrakstu, bet zārks — dekorēts ar sarkanu un melnu krepu. Zārku un vainagu uz hoteli atveda

10. maijā. Visā apkaimē līksmoja un gavilēja, bet Sporta hotelī bija sēras. Starostina līķis gulēja pirmā stāva zālē 10., 11. un 12. maijā. Stāvēja goda sardzē. Nāca un ,nāca bijušie ieslodzītie no daudzajiem ielejā izkaisītajiem ciematiem, kuros viņi bija izvietoti.

12. maijā ieradās amerikāņu kareivju vads, atsūtīja studebekeru, un piecos dienā pēc Austrijas laika apbedīšanas komisijas locekļi nostājās pēdējā goda sardzē. Kopā ar viņiem stāvēja amerikāņu virsnieks. Tuvākie draugi iznesa zārku no Sporta hoteļa ēkas. Sēru gājiens no Steinkoholas pa šauru tiltu virzījās uz upes otro krastu. Pavadītājos bija daudz ļaužu. Pie tilta zārku novietoja uz vaļējas automašīnas…

Sēru mītiņu atklāja ģenerālis Mitrofanovs. Pēc tam vārdu deva man, «Starostina lāvas draugam», kā ģenerālis sacīja. Es biju ļoti uztraucies un tagad vairs nevaru atcerēties visu, ko toreiz pie kapa runāju. Atceros tikai, ka teicu: «Mēs vēl nezinām, kas mēs kurš esam. Taču mums visiem ir skaidrs, ka Jakovs Ņikitičs Starostins bija izcils cilvēks. Daudziem no mums viņš izglāba dzīvību, un tagad mēs atkal esam brīvi … Stāvot pie viņa kapa, es zvēru biedriem, ka svēto uzdevumu, ko Starostins man uzticēja pirms nāves, izpildīšu. Vari būt par to bez rūpēm, dārgais Jakov Ņikitič.»

Pēc mītiņa amerikāņu kareivis ar tauri nospēlēja kaut ko sērīgu. Kareivji pacēla automātus, nodārdēja trīs zalves. Es paskatījos apkārt — daudzi raudāja.

Mitrofanovs, lllarionovs, es un vēl viens biedrs, kura uzvārdu esmu piemirsis, nolikām uz svaigās kapa kopas Alpu rožu vainagu. Burgomistrs, mūsu tradīcijas nezinot, bija atsūtījis krustu. Uz krusta uzrakstījām: «Se dus padomju pulkvedis Starostins Jakovs Ņikitičs.»»

EPILOGS

Pēc Milānas, kas līdz Doma zeltītajai smailei piesmakusi ar automašīnu izpūtēju dvingu un grimst indīgu dūmu miglā («smogs!»), pēc Romas ar tās trokšņaino bezmiegu, daudzvalodīgā pūļa drūzmu un ciešajiem auto sastrēgumiem šaurajās ieliņās īpašu burvību izjuti pastaigā pa kluso Gaetu, kurai izdevies saglabāt pirmatnējās provinces vaibstus. Gaetā kokakolas kastes pārvadā ratiņos, ko velk mūlis. Zvejnieki te uz piekrastes akmeņiem izklāj un lāpa savus vēl neizžuvušos tīklus, kas glabā jūras aromātu. Seit ne zirgi, ne mūļi, ne ēzeļi vēl nav pieraduši nebaidīties no trakā ātrumā joņojošiem amerikāņu džīpiem. Ostas tratorijā te var dzirdēt atskaņojam vismodernāko bītlu plati un reizē noklausīties vecum veco un nekad nenovecojošo neapoliešu dziesmu, kas atskan no zvejnieku laivas. Pēc skaļajām radiolām, tranzistoriem un televizoriem te dziļāk izjūti dzīvības siltuma apdvestās balss jaukumu; balss skanīgi plūst pār ūdeņiem un valdzina ar sirsnības daiļo spēku.

Amerikāņu kuģi stāv senā kara cietokšņa tiešā tuvumā. Cietoksnis uzcelts uz klinšainā Orlando zemesraga, kas drosmīgi iešķēlies jūrā. Augstie cietokšņa mūri stāvus paceļas virs ūdens.

Apaļie torņi cietokšņa stūros slejas vēl augstāk, ar tiem nespēj sacensties pat bāka. Cietuma kazemāti Orlando zemesraga cietoksnī tagad stāv tukši. Tikai pa vienu no simt aizrestotajiem logiem raugās ieslodzītais: tas ir uz mūžu cietoksnī ievietotais bende esesietis Rēders. Vai viņš redz amerikāņu eskadru? Vai redz ostā stāvošo raķešu nesēju kreiseri «Litlroku»? Eskadra te atradusi mājvietu pēc tam, kad ģenerālis de Golls izrādījies neviesmīlīgs un amerikāņi bijuši spiesti atstāt Marseļu.

Gaeta nav mūsu ceļojuma galapunkts. Mēs ceļojam divatā ar vēsturnieku Georgiju Semjonoviču Filatovu. Mūsu maršruts ved uz nomaļajām Pontijas arhipelāga salām.

Agrākajos gados tvaikoņi uz tām gājuši no Gaetas, bet pēc tam, kad šajā ostā novietojušies amerikāņu

6.    flotes kara kuģi, itāliešiem pašu vajadzībām pietrūcis ērtu pietauvošanās vietu — un viņi pārcēluši tvaikoņu piestātni uz tuvējo ostas pilsētiņu Formiju. Bet varbūt tas darīts, lai netraucētu īrniekus amerikāņus?

Laiks nebija mums labvēlīgs, kuģītis nemierīgajos un plīstošajos viļņos gāja valstīdamies. Pa šo ceļu, pa šiem pašiem ūdeņiem gandrīz vai kopš gadsimta sākuma ir braukājis tvaikonītis «Santa Lučia» …

Akmens viļņlauži, kas iežogo Vcntotenes salas kuģu piestātni, pērn sadragāti; bet vētra nerimst, šķiet pat, ka tā pieņemas spēkā, tādēļ liekas, it kā viļņlauži tikai nupat sašķelti milzu gabalos. Baltām putām verdošajā viļņu gāzmā' to apveidi tikko saredzami.

Saliņa maz apdzīvota, tikai četri simti iedzīvotāju. Visvairāk zvejnieku, diezgan daudz dārzkopju, sakņu audzētāju. Sīs salas izslavētas kā teicamas pupiņu un lēcu ražotājas. Jāpiebilst, ka Ventotenes salā augļus nebojā tārpi, augļu un sakņu dārzos te nav kaitēkļu.

—    Salā krievi! Salā krievi! — vakarā pie tratorijas, kur izīrē mēbelētas istabas, pa vaļējiem logiem dzirdami saucieni.

Salā nav nevienas viesnīcas ar izkārtni. Mēbelētajās istabās senlaicīga iekārta: nevis gultas, bet alkovi, nevis krēsli, bet sēdekļi ar augstām kokgriezumiem rotātām atzveltnēm un izliektām kājām; mēbeles vecākas par visiem padsmitajiem Ludviķiem.

—    Salā krievi!

Neparasts notikums, un to nācās apspriest pje krievu vodkas pudeles. Vecie salas iemītnieki mēģinaja atcerēties, kad krievi pēdējo reizi te bijuši. Pēc temperamentīgas domu apmaiņas nāca pie slēdziena, ka pēdējo reizi krievi salā bijuši pirms piecdesmit gadiem, tiīlit P4?c pirmā pasaules kara. Ta bijusi krievu zaldātu grupa no ekspedīcijas korpusa, kas karojis Francijā. Krievu cars «lielgabalu gaļu» pārdevis par franču baņķieru aizdevumu kara vajadzībām.

Kad Krievijā gāzta patvaldība, zaldati steigušies uz

mājām. Vētra vieglo kuģeli pieskalojusi pie Ventotenes krastiem, krievi salā nogaidījuši, kamēr pūtiens aprimis, tad cauri Neapolei, Pirejai un Stambulai atgriezušies revolucionārajā Krievijā.

Taču vietējie zvejnieki nezināja, ka pirms divdesmit septiņiem gadiem salā pabijis vēl viens krievs — Cinkvanto Cinkve …

Sinjors Benjamino Verde, bijušā cietuma apgādātāja krustdēls (mēs iepazināmies uz kuģa), palīdzēja mums nolīgt motorlaivu un — drošības labad — sarunāt arī airētājus, jo nevarēja zināt, kā jūra izturēsies rīt. Vilnis var šļākties pāri bortam, un, ja ūdens apslāpēs motoru, vīri ķersies pie airiem.

Neaizmirstams ir agrs rīts zvejnieku ostā, kur brīnumaini sakausētas visas paletes krāsas, visas jūras smaržas, turklāt — dažādu laikmetu iezīmes un vaibsti. Zvejnieku osta Ventotenē apbrīnojami līdzīga spilgtai skatuves dekorācijai, kādā scenogrāfi ietērpj Šekspīra vai Lope de Vegas lugas, vai tas būtu «Venēcijas tirgonis», «Divi veronieši» vai «Valensijas atraitne».

Vai šī zvejnieku laiva, kas nupat pietauvojās, nav tā pati, kas kādreiz bija pārsteigusi Kertnera iztēli? Tā izskatītos gluži kā atbraukusi no XVII gadsimta, ja aiz dīvainiem kokgriezumiem rotātā priekšgala nebūtu redzams motors un japāņu izcelsmes radars, kas iebūvēts bortā zem vaterlīnijas un palīdz sameklēt zivju barus. Senatnīgajam laivas siluetam un senatnīgajam buras piegriezumam nekādi nepiedien zvejnieku apģērbs — spilgti dzelteni neilona kombinezoni ar kapucēm. Saimniekam, kas laivu sagaida, mugurā moderna ziemišķādas jaka ar rāvējslēdzēju, rokā — benzīna šķiltavas, mutē — cigarete ar filtru. Taču, tāpat kā pirms gadsimtiem, zvejnieki aši izkratīja savu lomu — zivju zvīņas rīta gaismā spulgoja kā valgans perlamutrs.

Vilnis šļācas pret bortu, taču vējš «pūš kabatā», un laiviniekiem, lai piestātu pie krasta, nenāksies braukt aplīk visai sātana salai, kas paceļas no jūras dzelmes kā draudīga klints. Vilnis pie krasta akmeņiem skalojas jau rimts, spēku zaudējis.

Pirms gadiem pieciem Starptautiskais Sarkanā Krusta kongress griezās ar petīciju pie Portugāles, Spānijas, ASV, Itālijas un vēl dažu citu valstu valdī

bām, kur vien pastāvēja katorgas cietumi ar |oti bargu režīmu: petīcijā bija norādīts, ka tajos biežāk nekā citās ieslodzījuma vietās cilvēki izdara pašnāvību vai zaudē prātu. Sarakstā bija minēts arī Santo Stefano katorgas cietums.

Humānais aicinājums rada atbalsi. Un pēc simt septiņdesmit pastāvēšanas gadiem sātana salas katorgas cietuma durvis atvērās. Ieslodzītos izvietoja citos cietumos, deviņdesmit deviņas Santo Stefano cietuma vienvietīgās un kopējās kameras palika tukšas.

Šodien cietums neapdzīvots, tāpat kā visa sala. Par mežeņiem pārvērsās vīnogulāji un augļu koki, kas vēl nav mitējušies nest augļus. Sakņu dārzi, kuros kādreiz strādāja katordznieki, aizauguši nezālēm. Salā klīst vientulīgs ēzelis, atvests no Ventotenes paganīties, un skraida par meža zvēriem pārvērtušies truši.

Smagie atslēgu saišķi jau četri gadi karājas bezdarbībā. Vairs nedārd ar dzelzi apkalto durvju aizbīdāmās bultas, cietuma ēkā valda neparasts klusums un pamestība.

Ar saviļņojumu es turēju rokās to kameru atslēgas, kur bija smacis Etjēns, kur bija mocījušies viņa draugi Lučeti un Marjāni. Pasēdējām uz cisu maisiem, paskatījāmies pa aizrestotajiem logiem. /

Uz Santo Stefano salu mēs atbraucām no Modēnas pēc tam, kad bijām pastaigājušies pa Kastelfranko del Emilia cietuma pagalmu, kur, tāpat kā šeit, rūsē dzelzs restu stieņi.

Kas var būt skumjāks par kapsētu neapdzīvotā salā? Vārtiem pa kreisi arvien vēl lasams: «Šeit beidzas cilvēku tiesa.» Un pa labi: «Un sākas dieva tiesa…»

Sis uzraksts man atgādināja memoriālu Gvadaramas kalnu klintis. Tur pret debesim slejas milzīgs krusts; tur uzcelts pompozs fašisma panteons, zem kura aprakti slepkavas un bendes, kas nolaupījuši spāniešu tautai brīvību un noslīcinājuši to asinīs.

Panteona goda vietā aprakts Hozē Antonio Primo de Rivera, falangas dibinātājs un spāniešu fašistu vadonis. Bet nelielajā valdzinošas burvības apdvestajā Pamplonas pilsētiņā (Hemingvejs mums attēlojis tur notikušās vēršu cīņas) uzcelts memoriāls ģeneiālim Molam, tam, kurš 1936. gada 7. novembrī gribēja baltā zirgā iejāt Madridē, Puerto del Sol' laukuma, lai

apliecinātu savu jau Spānijas ziemeļos izpelnīto bendes reputāciju . ..

Pēc fašisma upuriem veltītajiem pieminekļiem Romā un Dženovā, Vīnē un Linčā, Mauthauzenā un Ēbenzē grūti nodoties skumjām apcerēm un vispārējas piedošanas jūtām, noraugoties uz marmora kapakmeņiem, kas celti fašisma vadoņiem, spāniešu tautas bendēm.

Nē, cilvēku tiesa nav beigusies! Un velti Franko tagadējie mantinieki cer uz žēlsirdīgo dieva tiesu. Nelīdzēs arī svētās jumpravas Marijas statuja, kura vēl šobaltdien pilda skaistās Seviļas pilsētas aizgādnes pienākumus.

Arvien vēl smaržo augļu dārzi un apelsīnkoku birzis Gvadalkiviras krastā, līdzās Tabladas aerodromam, kur nolaižas un no kurienes paceļas sveši bumbvedēji ar atombumbu kravu. Kara aerodroma komandants un viņa komandantūra atrodas aiz austrumu vārtiem — tāpat kā senāk, un nepiederīgām personām ieeja aerodromā aizliegta — tāpat kā senāk.

Arvien tikpat pasakaini skaista kā senāk ir Alkasara cietokšņveida pils Toledo pilsētā. Starpība tikai tā, ka tagad pils pārvērsta par kara muzeju, kurā pūlas apmelot vēsturi; melīgi gidi šajā muzejā stāsta par fašistisko dumpinieku «cildenumu un humānismu» un par antifašistu barbarismu un nežēlību.

Var droši sacīt, ka no 23 miljoniem tūristu, kas pagājušajā gadā apmeklējuši Spāniju, vairums pabijuši arī skaistajā Toledo pilsētā un izbaudījuši brīnumaino ceļojumu laika dzīlēs — paciemojušies viduslaikos. Arī tagad te manīgi tirgoņi pārdod izsenis slavenos Toledo dunčus, dārgus juvelieru izstrādājumus un diezgan gaumīgas lētas rotaslietas. Bet starp suvenīriem ir arī šāviņu šķembas, ar kurām bija kaisīt piekaisīta piepilsētas zeme, kad republikāņi pilsētas centrā aplenca pili cietoksni Alkazaru. Jo šķemba smagāka, jo suvenīrs dārgāks.

Magnetofona ierakstā skan inscenētā saruna starp Alkazarā ielenkto dumpinieku komandieri Moskardo un viņa dēlu, kurš bijis republikāņu rokās. Moskardo atteicies atdot cietoksni, kaut ari republikāņi solījuši par to saglabāt viņa dēlam dzīvību. Saskaņā ar scenāriju Moskardo pateicis dēlam, kuram republikāņi it kā iedevuši tālruņa klausuli: «Nodod savu dvēseli dieva rokās,

saukdams: «Lai dzīvo Spānija!» — un mirsti kā patriots!» Par to, ka fašists Moskardo cietoksni kā ķīlniekus turēja Toledo strādnieku bērnus un sievas, gidi nebilst ne vārda, tas nav ietilpis telefona sarunas scenārijā, ko šodien atskaņo daudzās valodās, arī krievu un ukraiņu valodā.

Par muzeju pārvērstajā Mauthauzenas koncentrācijas nometnē mani vadāja un visu izrādīja bijušais ieslodzītais Antonio, pēc tautības spānietis, pēc pārliecības republikānis. Pastāvējām pie Karbišēva pieminekļa, iegājām blokā, kur lāvu trešajā stāvā bija mitis Starostins un uz kurieni stiepušies stiprie pagrīdes sakaru pavedieni.

Starostina sakarnieks nometnes pagrīdē bija latviešu dzejnieks Eižens Vēveris. Viņš bieži ielavījās 15. blokā un rāpās augšā lāvu 3. stāvā pie Starostina.

Nāk prātā Eižena Vēvera dzejolis «Visstiprākais», kas veltīts Maņēvičam — Starostinam:

… Bet tagad,

Kad melnais pirātu karogs kritis,

Kad dzelzs vārti atrauti vaļā,

Kad Alpos zied vijolītes

Un meži smaržo pēc sveķiem un laimes, —

Mēs rokam kapu

visstiprākajam.,

Vairākas dienas es rakņājos arhīvu materiālos Vīnē. Memoriālā muzeja direktors Hanss Maršaleks palīdzēja man atrast kartotēkā ziņas par koncentrācijas nometnes ieslodzīto R-133 042, Starostinu.

Pirms tam vairākus mēnešus strādāju Maskavas arhīvos. Sīkiem burtiņiem aprakstītas plāna vaskota čaulīšu papīra lapiņās. Nodzeltējušas vēstuļu lappuses, izbalējušas rindas. Biju diezgan labi iegaumējis Etjēna rokrakstu, tomēr dažas zīmītes bija gandrīz vai nesalasāmas. Tās viņš bija rakstījis, būdams slims, turēdams zīmuli no sala uztūkušajos pirkstos. Dažas lapiņas bija vairākkārt pārlocītas, laiks nespēj izgludināt ieliekumus. Zīmītes bija tītas pauspapīra vai pergamenta gabaliņos un lipinātas ar košļājamo gumiju. Vai tās nebija tās, ko vienmēr turēja prātā Etjēna sakarnieki,

kad tikšanās reizēs cietumā skūpstījās? Daži papīra gabaliņi bija aprakstīti ar neredzamu tinti.

Ne braucieni, ne arhīvu pētījumi nedotu iespēju atveidot Maņēviča-Etjēna-Kertnera.-Starostina tēlu. Palīdzēja viņa ģimene — sieva Nadežda Dmitrijevna un meita Tatjana Ļvovna Maņēviča, radinieki, tuvi draugi, paziņas, bijušie darbabiedri, cīņas līdzgaitnieki, kā ari antifašisti, bijušie Mauthauzenas, Melkes, Ēbenzē koncentrācijas nometņu ieslodzītie. Visi viņi labprāt dalījās savās atmiņās par Etjēnu.

Nenovērtējamu palīdzību sniedza Georgijs Grigorjevs, Sigizmunds un Anna Skarbeki, Raisa Starostina.

Es izmantoju Ktī Padomju Savienības Varoņa ģenerālpulkveža Hadži Džioroviča Mamsurova — bijušā leģendārā Spānijas republikāņu armijas apakšpulkveža Ksanli vērtīgos padomus. Gribas ticēt, ka arī par šo varonīgo cilvēku, kas nesen pāragri aizgājis no dzīves, savā laikā liks pastāstīts.

Bakū man bija pārrunas ar Etjēna māsu Amāliju Nikolajevu, kā arī ar Grantu Airapelovu (Mamedovu).

Gausos Maņēviča ielas (bijušās Kooperatīvās) 39. namā satikos ar Savēliju Davidovu, Maņēviča bērnības un agrās jaunības dienu biedru.

Izdevās sameklēt daudz Etjēna draugu un paziņu ārzemēs — Itālijā, Austrijā, Cehoslovakijā, Rietumvācijā. Daži pazinuši viņu personiski, citi palīdzēja atrast tālo laiku nolikumu dalībniekus un aculieciniekus.

Romā mani pieņēma Umberto Terračini. Es ar dziļu cieņu klausījos, ko stāstīja gudrais sirmgalvis, nelokāmais revolūcijas bruņinieks, Itālijas komunistiskās partijas patriarhs. Viņa dzīve atspoguļo vairāk nekā pusgadsimta ilgu Itālijas komunistiskās kustības vēsturi.

Terračini sēdēja krēslā pie masīva rakstāmgalda, bet manā iztēlē viņš bija jauns, es iedomājos viņu dzelzs būrī, kādos ievietoja apsūdzētos, sēžam kopā ar Antonio Gramši, ar Palmiro Toljati un citiem partijas vadoņiem, kad 1926. gadā tos tiesāja fašisma aizsardzības sevišķais tribunāls. Un tas pats tribunāla priekšsēdētājs, viņa ekselence grand ufficiale ģenerālis Saporiti, pēc desmit gadiem parakstīja spriedumu Koriradam Kertneram!

Itālijā saskaņā ar tradīciju visiem bijušiem premjerministriem un Nacionālās sapulces priekšsēdētājiem tiek

nodots mūža lietošanā kabinets senāta ēkā līdz ar sekretāru un stenogrāfisti. Umberto Terračīni bija pirmais Nacionālās sapulces priekšsēdētājs pēc otrā pasaules kara, bet pēdējos gados arvien tiek ievēlēts senātā un vada tur komunistu frakciju. Tāpat kā viņa revolucionārās cīņas līdzgaitnieki, fašistiskā režīma laikā Umberto Terračīni daudzus gadus pavadījis cietumos un trimdā.

Pēc nostāstiem, ko dzirdēju Gramši institūtā, kaut kur esot Džuzepes Marjāni — Kertnera katorgas biedra memuāri. Taču, lai cik rūpīgi mani labprātīgie palīgi tos meklēja gadsimta pēdējā ceturkšņa katalogos, — nekādu pēdu. Par tādu grāmatu nekā nebija dzirdējis arī Umberto Terračīni, tomēr — drošs kas drošs — apsolīja par to pavaicāt veterāniem. Un liels bija mans prieks un izbrīna, kad Maskavā negaidot pienāca ilgotais sūtījums: Umberto Terračīni bija veltījis šim jautājumam lielu uzmanību, sameklējis un atsūtījis_Džuzepes_ Marjāni grāmatu «Bijušā terorista memuāri». Kāpēc tad to nevarēja atrast vēsturnieki, kāpēc grāmata nebija atzīmēta bibliogrāfiskajos rādītājos un katalogos? Mīklas atminējums slēpās tajā apstāklī, ka šī grāmata ir «autora izdevums». Viņš izdevis grāmatu provincē ļoti mazā metienā un, būdams jau miris, palīdzēja man detalizēti atainot katordznieku dzivi Santo Stefano sala.

Ar lielu saviļņojumu es braucu uz Milānu, lai satiktos ar Bruno. Trīs garus gadus viņš bijis Kertnera kaimiņš Kastelfraņko del Emilia cietuma kamerā. Bruno atbrauca no Novārās. Tur viņš strādā komunistiskā galdnieku arteli: taisa veikalu letes un plauktus, bāru bufetes. Uz divām dienām komfortablais viesnīcas numurs trokšņainajā Buenosairesas ielā it kā pārvērtās par cietuma kameru. Konrāds Kertners ik brīdi bija kopā ar mums. Bruno arī šobaltdien uzskata viņu par savu dzīves skolotāju, uzticīgi glabā sirdī maigumu pret viņu . .. Logā lūkojās salta, pelēka debess, smidzināja sīks, apnicīgs lietus, gājēji nešķīrās no lietussargiem, februāra slapjdraņķis, drēgns ziemeļu vējš, par kuru Milānā mēdz sacīt: sveci tas nenopūtīs, bet kapā noguldīs. Divi dienas mēs nerādījāmies uz ielas: tik daudz man bija ko jautāt un pierakstīt, bet Bruno — tik daudz ko atcerēties un stāstīt. Ja es nebijis Milānā citā laikā, kad man bija diezgan vaļas gan apmeklēt

Verdi kapu, gan paklausīties La Scalā «Aīdu», pastaigāties starpbrīdī parterā, kur bieži bija sēdējis Kertners, — es tā arī aizbrauktu, tikai pavirši redzējis izžulgušo, benzīna-garaiņiem piesmirkušo Milānu…

Prāgā, klusajā, zaļajā Devices nomalē, es ilgi sarunājos ar bijušo kantora rakstvedi tagadējo vēsturnieku Dragomiru Bārtu, — viņu ar pilnām tiesībām var nosaukt par Ebenzē koncentrācijas nometnes hronistu.

Nesen saņēmu vēstuli no Kijevas — no A. K. Sapovalova, kas bijis Starostina pagrīdes biedrs nometnē. Viņš atgriezies no Vācijas Federatīvās Republikas, uz kurieni braucis kā liecinieks. Bijušie Ebenzē nometnes ieslodzītie prasot, lai tiktu nodots tiesai lagerflrers Antons Ganes. Domājuši, ka tas nogalināts, bet 1966. gadā kāds no bijušajiem ieslodzītajiem vaigu vaigā sadūries ar viņu Štutgartē uz ielas. Visus šos gadus Ganes dzīvojis ar svešu vārdu, kļuvis par lielu transportuzņērnurna īpašnieku. Meminhenas tiesa arvien vēl vācot pierādījumus pret Antonu Gancu, un vēl neesot skaidrs, vai Ebenzē koncentrācijas nometnes priekšnieks vispār tikšot tiesāts un notiesāts.

Kad bija pagājuši divdesmit trīs gadi, kopš Ebenzē ielejā parādījās Jakova Ņikitiča Starostina kaps, pats Jakovs Ņikitičs Starostins lēnām pastaigājās pa dārzu veco boļševiku slimnīcā Sokoļņikos, Maskavā.

1968. gada 9. maijā viņu apmeklēja Nadežda Dmitrijevna un Tatjana Ļvovna. Maņēviču un Staroslinu ģimenēs Uzvaras diena ir gan svētki, gan sēru diena.

Tobrīd Jakovam Ņikitičam, kā viņš pats sacīja, bija jau «astoņdesmit seši, septītais». Arī darba stāžs viņam bija «prāvs»: 66 gadi un 10 mēneši. Varkalis Jakovs Ņikitičs Starostins aizgāja pensijā septiņdesmit piecu gadu vecumā.

Pirms daudziem gadiem viņš uzzināja, ka viņa vārds ir uz kapa, kurā apbedītas viņa mūža-drauga mirstīgās atliekas. Viņš jutās lepns, kad dabūja zināt, ka Ļevs Maņēvičs gandrīz divus gadus nodzīvojis, nešķirdamies no viņa vārda, tātad visu laiku viņu atcerējies.

1965. gadā Starostins izlasīja PSRS Augstākās Padomes Prezidija dekrētu:

«Par varonību un vīrišķību, pildot padomju valdības speciāluzdevumus pirms otrā pasaules kara un cīņā pret fašismu, piešķirt pulkvedim Maņēvičam Ļevam Jefimovičam Padomju Savienības Varoņa goda nosaukumu — pēc nāves.»

Un tikai tajā dienā, kad tika publicēts dekrēts, mira vecā «leģenda».

Drīz varoņa mirstīgās atliekas pārvietoja no Zēupes ielejas uz Sanmartina kapsētu Linčā, kur apglabāti kritušie padomju karavīri. Kopš tā laika uz kapakmeņa lasāms: «Padomju Savienības Varonis pulkvedis Ļ. J. Maņēvičs.»

Mēs arī šodien uzskatām, ka viņš atrodas aktīva virsdienestā Padomju Armijā.

1966—1970

Воробьев Евгений Захарович Э'ГЬЕН И ЕГО ТЕНЬ (Земля, до востребования)

Роман

Издательство «Лиесма» Рига 1970 На латышском языке Перевел с русского Юлий Ванагс Художник Янис Кал нм ал не

Jevgeņijs Zahara d. Vorobjovs ETJENS UN VIŅA ENA Romāns

Redaktore V. Klumele. Mākslinieciskais redaktors A. Galeviliss. Tehniskā redaktore D. Pastare. Korektore B. Vārpa.

Nodota salikšanai 1975. g. 24. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 11. februāri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 21,75 fiz. iespiedi.; 36,54 uzsk. iespiedi.; 40,05 Izdevn. I. Metiens 65 000 eks. Maksā I rbl. 30 kap. Izdevniecība «Liesma> Rīgā, Padomju bulv. 24. izdevn. Nr. 65'27591-D434. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 2620-Ļ.

Content

Vorobjovs Jevgeņijs Etjēns un viņa ēna

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

SESTĀ DAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA