Fjodorovs Pāvels

Ģenerālis Dovators

Pāvels Fjodorovs

Ģenerālis Dovators

.

PIRMĀ GRĀMATA DZIĻAIS REIDS

.

PIRMĀ GRĀMATA. DZIĻAIS REIDS

«... Un nāks bandurists ar sirmu bārdu līdz krūtīm, tomēr vēl pilns nobriedušas vīrišķības, vecis baltu galvu, ar- gaišreģa prātu, un skandēs viņš par tiem savas sulīgās, spēcīgās teiksmas. Un trauksies par tiem slava pa visu pasauli, un visi, kas pēc tam dzims, — runās par tiem...»

N. Gogolis. «Tarass Buļba».

PIRMĀ DAĻA

.

PROLOGS

Savu tēvu Aleksejs Gordijenkovs neatcerējās. No  mātes viņš bija dzirdējis, ka tēvs divdesmitajā gadā dienējis pie Kotovska, bet no frontes mājās nav atgriezies.

Pēc pilsoņu kara māte ar Aļošku apmetās uz dzīvi Ziemeļkaukazā, nelielā rajona pilsētiņā, un iestājās darbā fabrikā.

Viss bija labi līdz tam laikam, kamēr divdesmit sešus gadus vecā māte neizgāja otrreiz pie vīra.

Šis mātes solis sākumā Aļoškas sirdī radīja dibinātu apmierinājumu un pat lepnumu. «Katram kārtīgam puikam ir savs tēvs, nu re, tagad būs arī man,» nodomāja Aļoška.

Reiz māte pārbrauca mājās smagajā ormanī un viņai līdzi — garš, melnūsains vīrietis, ģērbies mētelī ar kuplu apkakli.

— Nu, kā klājas? — melnūsainais apjautājās.

— Nekas, — nenoteikti atbildēja Aļoška.

— Tas, A|oška, būs tavs tētis. Mīli viņu, viņš ir labs, — teica māte.

Aļoška neko neatbildēja.

_ — Viņš tev īsts mežonis, — melnūsainais aizrādīja mātei, uzgāzdams uz ratiem gultu.

Aļoška par tādu apzīmējumu pat aci nepamirkšķināja: bija gadījumi, kad viņu nosauca vēl ļaunākā vārdā!...

Ar pārcelšanos uz jaunu dzīves vietu Aļoškas dzīve pārmainījās pašos pamatos.

Aļoška zaudēja ierasto brīvību un visus savus jau tā niecīgos bērna priekus, bet pats galvenais — mātes glāstus. Viņš sāka ienīst savu jauno māju un patēvu. Mēdza nezin kur nozust un vairākas dienas no vietas nenāca mājās pārnakšņot.

Mēģināja ieslēgt viņu istabā. Aļoška kā mežonīgs vilcēns ielīda kaktā, klusēja un tikai drūmi šķielēja uz durvīm.

Līdzko viņam izdevās izsprukt no mājas, viņš tūlīt devās klaiņāt pa sakņu dārziem, uzturējās pie ķirbjaugu lauku sargiem, pie zvejniekiem, palīdzēja saimniecēm stiept no tirgus grozus ar pārtiku, saņemdams par to pieckapeiku, reizēm pat desmitkapeiku, bet nekad netika zadzis. Pa vakariem kopā ar citiem puikām jāja pieguļā. Un tad viņam šķita, ka nav pasaulē lielāka baudījuma kā pēc straujas lēkšošanas sēdēt nakti tumšā mežmalā pie liesmojoša ugunskura un raust ar žagaru no sprēgājošiem pelniem izcepušus kartupeļus.

Dienā, iemetis krūmos apnikušās makšķeres, viņš izģērbās un nira no tilta ūdenī. Izpeldējies pēc sirds patikas, izrāpās krastā un, ieracies saules sakarsētajās smiltīs, stundām gulēja, pat nepakustēdamies. Viņš bija iededzis brūns kā Volockas gurķu sēklinieks un gaišās cirtas saulē izbalējušas pavisam baltas.

Reiz kavalērijas pulka karavīri atjāja uz upi peldināt zirgus. Šī aina Aļoškam likās nepārspējama. Kavalērijas zirgi nepavisam nelīdzinājās nodzītajiem kleperiem, ko viņš dzina pieguļā.

Zirgi bija lieli, ar stalti paceltām galvām, dažiem no tiem pierē baltas zvaigznītes un skaistas kājas «baltās zeķēs».

— Tēvocīt, dod vienu izpeldināt! — lūdzās Aļoška, kautri piegājis pie kāda no karavīriem.

Sarkanarmietis pameta acis uz viņu un pasmīnēja:

— Kas es tev par tēvocīti? Vai re, kāds brāļadēls atradies ... Nokritīsi vēl un noslīksi...

— Kas? Es noslīkšu? Bet es, redz, kā peldu, paskaties, nu paskaties tik! — Aļoška, nozibsnījis pēdas, ar ieskriešanos metās ūdenī. Iznira viņš tālu no krasta, apgriezās uz muguras, tad iegūlās uz sāniem un, augstu cilādams šokolādes krāsas rokas, aizpeldēja upes vidū.

Iznācis krastā, atkal lūdzās:

— Nu ļauj uzsēsties, iejāšu labi dziļi... Žēl, vai?

— Nu labi, nāc! Uzsēdināšu... Turies pie krēpēm! Eh, brāl, tu jau nevari pat skaustu aizsniegt! — Sarkanarmietis ar spēcīgām rokām satvēra Aļoškas glumo ķer-menīti, un tas, kā ērce ieķēries slapjajās krēpēs, ātri uz-trausās zirgam mugurā.

Aļoška, ar papēžiem ātri bungādams zirgam sānus, pavilka pavadu. Žirgs paklausīgi devās uz priekšu, arvien dziļāk un dziļāk iegremdēdamies ūdenī.

— Griez atpakaļ! — sarkanarmietis komandēja no krasta. Aļoška ar patikā stingstošu sirdi raustīja pavadu. Zirgs cēlās pakaļkājās, kapāja ar pakaviem ūdeni — un uz visām pusēm šķīda mirdzošas dzintara šļakatas.

— Vai rīt atkal atjāsi? — turēdams pavadā slapjo zirgu, apjautājās Aļoška.

— Tagad katru dienu jāsim, kamēr vien uz nometnēm nebūsim aizgājuši. — Sarkanarmietis rūpīgi uztina balto autu, iebāza kāju zābakā un, vilkdams aiz stulma, uzprasīja: — Iepatikās?

— Eh, ja man būtu tāds zirdziņš!...

— Pasaki tēvam, lai nopērk.

— Nav man tēva ... — Aļoška sabozās un nodūra galvu.

— Nomiris, vai, tev tēvs? — jautāja sarkanarmietis.

— Varbūt arī nomiris, — atbildēja Aļoška.

— Tātad beztēva būšana. Bet māte? ... Pie kā tu dzīvo?

— Viens dzīvoju.

— Un kā tad ar ēšanu? — sasprādzēdams jostu, prašņāja sarkanarmietis.

— Tirgū vai kur citur...

— Zodz?

— Es neesmu zaglis! — Aļoškam ietrīsējās skropstas. Viņš pacēla galvu un bargi ielūkojās sarkanarmietim acīs. — Es strādāju! Saimniecēm stiepju grozus, ķeru zivis. Ūdeni tirgū pārdodu — par kapeiku krūzītē. Lai zog citi, bet man nav vajadzības ...

— Nu labi, neapvainojies! Tad nāc arī rīt peldināt zirgus.

Sarkanarmietim bija iepaticies melnīgsnējais puišelis. Viņš izvilka no kabatas divdesmitkapeiku gabalu un sniedza A|oškam.

— Es tāpat peldināšu. Nevajag...

— Ņem, ņem! Es tikai tā ...

Naudu ņemt Aļoška atteicās.

Otrā dienā, iekodis aukstus kartupeļus, Aļoška izlaidās smiltīs un sāka gaidīt sarkanarmijas zirgus.

Krastmalā, jautri tērgādamas un skāņi velēdamas, sievietes mazgāja veļu. Blakus seklajā ūdenī kūņojās bērneļi, meklēdami skaistus akmentiņus. Divas kailas meitenītes krekliņos smalstīja zivteles.

Pa tiltu, pakaviem un dzelzsriepu riteņiem rībot, gāja bričkās iejūgtie resnkājainie darba zirgi, brauca lielvē-derainu kleperu vilkti zemnieku pajūgi. Aļoška tagad tos pavadīja ar nievājošiem skatieniem. Acu priekšā viņam stāvēja vakarējais pasakaini skaistais, augstais, staltgalvainais zirgs ar baltām lūpām — nu gluži tāds kā pasakās, kuras Aļoška bija dzirdējis pieguļā.

«Ai, ja uz tāda aizjātu mājās! Ko tad sacītu? ...»

Cepināja saule, tās staros laistīdamās tecēja upe, krastmalā plunčājās bērneļi. Aļoška izvilka aiz jostas aizsprausto kuraju, pagatavotu no vienkāršas lauku stabules, un sāka klusām spēlēt. Plūda žēlas, skumjas skaņas.

Sievietes atlieca muguras, pārstāja skalot veļu; pagriezušas galvas, tās uzmanīgi klausījās.

Spēlēt šo vienkāršo instrumentu Aļoškam bija iemācījis viņa draugs — drogista Bikjašas dēlēns Hafizka, ar kuru kopā viņš bieži jāja pieguļā. Hafizka, tāpat kā daudzi citi baškiri, prata apbrīnojami labi spēlēt kuraju. Pa vakariem, kad zēni sasēdās ap ugunskuru, Hafizka sameklēja kuraju un, aizbāzis to aiz vaiga, jocīgi sašķobīdāms seju, sāka spēlēt. Nakts klusumā plūda sirdi smeldzinoša stepes melodija, diezin kad un kā sacerēta ...

Spēlē aizrāvies, Aļoška pat nepamanīja, kad piejāja sarkanarmieši.

— Tu jau, kā izrādās, esi muzikants!

Aļoška atskatījās. Baltlūpainā zirga mugurā sēdēja pazīstamais kavalērists. Nolēcis no zirga un pasviedis Aļoškam pavadu, viņš uzslavēja:

— Pamatīgi proti izlocīt!...

Aļoškas melnīgsnējā, vasaras raibumiem kā magoņu sēkliņām nobārstītā seja atplauka smaidā. Zēns iebāza stabuli nodilušo bikšeļu kabatā, tad paraustīja tās uz augšu, bet pēc tam žigli nometa. Viņš jau bija aizmir: sis sarkanarmieša uzslavu — viņa priekšā bija balt-lūpainais zirgs ar dziļi dobumos iegrimušām acīm.

— Vai gribi līdz kazarmām pajāties? — jautāja . sarkanarmietis, kad zirgi bija izpeldināti.

Ja viņš būtu jautājis: «Vai gribi uz viņpasauli jāt?» — * arī tad zēns būtu piekritis — pat aci nepamirkšķinātu.

Aļoška jāja pa pilsētas ielām, un viņam likās, ka visi garāmgājēji noraugās viņā ar sajūsmu, apbrīnodami tā stalto un drošo stāju.

Pie staļļa durvīm, kad visi bija nokāpuši no zirgiem, Aļoška pamanīja komandieri, iejozušos dzeltenās siksnās, ar zobenu un revolveri pie sāniem.

— Vai šis pats? — pamājis uz Aļoškas pusi, jautāja komandieris.

Sarkanarmietis šķelmīgi pasmaidīja un atbildēja:

— Jā, tas pats ...

Aļoška uzreiz aptvēra, ka iekritis lamatās. Tātad viņu šeit jau gaidījuši — droši vien tūlīt parādīsies māte vai melnūsis ... Bēgt, ne mirkli nevilcinoties! Bet, aplaidis acis apkārt, viņš redzēja, ka nav kur bēgt. Stallis bija iežogots ar augstu setu, bet vārtos stāvēja sargs ar šauteni rokās. Komandieris piegāja pie Aļoškas, saņēma viņu aiz pleciem. Aļoška gribēja izrauties, bet komandiera roka bija spēcīga un smaga. Viņa pelēkās, zem kuplām uzacīm paslēpušās acis raudzījās jautri un droši. Aļoška nodrebēja no šo acu ciešā skatiena.

— Nu melnīgsnējais, kas tev vārdā? — noprasīja komandieris.

— Ļoška ...

— Ko tu baidies? Cērksti kā jauns gailēns... Ļoška! — Komandieris tik labi atdarinādams un jocīgi viņu izmedīja, ka blakus stāvošie sarkanarmieši reizē iesmējās.

— Turi galvu augstāk! Nebaidies!

— Es nebaidos! — atbildēja Aļoška.

— Nu lieliski! Bet par smējējiem neliecies ne zinis. Kavalēristi jautri ļaudis. Tātad tevi sauc par Ļošku? Bet mani par Ļevku, — iznāk, ka mēs abi esam gandrīz vai vārda brāļi. Kas tas tev tāds?

Komandieris norādīja uz kuraju. Viņa balsī skanēja glāstoša, valdzinoša, patiesa sirsnība, ko bērni nemaldīgi prot saklausīt. Pietupies komandieris ar interesi apskatīja Aļoškas «instrumentu». Pataustīja ar pirkstu gludi apgriezto stabules galiņu un klusā, nopietnā balsī ap-jautajas:

— Spēlē?

— Aha, — atbildēja Aļoška.

— Vai ko jautru arī proti, tā ka trepaku var uz-dancot?

— Viņš, biedri komandieri, ar šo stabuli prot veikli rīkoties, — paskaidroja sarkanarmietis, kas kopā ar Aļošku bija peldinājis zirgus.

Sava drauga uzslavas un komandiera atklāti jautrā smaida iedrošināts, Aļoška steidzīgi izpūta stabulīti un aizsprauda to aiz vaiga.

Paklusu, bet skaidri un dedzīgi zēns sāka spēlēt «Ak tu manu lievenīti, manu lievenīti...»

Atliecis platos plecus, komandieris labo roku iesprauda sanos, ar :kreiso satvēra zobenu, tad stiepti un skāņi iesaucas:

— Zēni, plašāk loku! — Stalti papurināja galvu un, mūzikas taktī kāju piesizdams, nepacietīgās gaidās ieklausījās kuraja skaņās.

Izveidojās loks. Komandieris, uz papēžiem atpakaļ kāpdamies, slīdēja gluži kā uz sudraba piešu skritulī-šiem. Tad sasita plaukstas, piecirta kāju un apstājies iesaucas:

— Kas ir, nāk laukā!

Pirmais loka vidū iznāca kavalērists, kas kopā ar Aļošku peldināja zirgus. Zoles zibinādams, viņš draiski

nodejoja sarežģītu čečotku, tad, lunkanās kājas svaidīdams, pietupus apgāja vēl divus lokus. Komandierim blakus stāvošais tumšuzacainais puisis nepacietīgi ar kāju sita takti. Viņa platajā, jauneklīgajā sejā šaudījās bezbēdīgs smaids.

Komandieris iegrūda viņam ar elkoni sānos, savilka uzacis un uzmundrinoši čukstēja:

— Jaščukov, Jaščukov! Nāc tu arī!

— Sāc! Sāc, Jaščukov! — sauca no visām pusēm.

Jaščukovs to tikai bija gaidījis. Viņš tieši no vietas,

kur stāvēja, sāka iet sīkiem solīšiem, zoles plakšķinā-dams, mutautiņu vicinādams. Ieslīdēja loka vidū, šķelmīgi smaidīdams, pievilka kāju un koķeti ar diviem kreisās rokas pirkstiem pacēla iedomātos lindrakus, tad, rotaļīgi pagorījis krūtis, skaļu smieklu šalts pavadīts, sīkiem solīšiem pagājās pa loku. Ritmu nezaudēdams, notēloja vēl spēlē aizrāvušos harmonistu un snauduļojošu, iereibušu večuku.

. Dejoja ilgi, aizrautīgi.

— Labi, ai, cik labi! — smaidīdams dudināja komandieris. Bet tad viņš sasita plaukstas. — Pietiks, zēni, muzikantu esat nokausējuši!...

Aļoška beidza spēlēt. Dejotāji ar sasarkušām sejām atkāpās sāņus.

— Tu esi īsts muzikants! Malacis! — Komandieris, ar iedegušo roku glāstīdams Aļoškas nesukātos matus, uzmeta skatienu sarkanarmiešiem.

— Varbūt pieņemsim viņu jātniekos, ko? Tēva viņam nav.

Redzams, sarkanarmietis jau bija paguvis izstāstīt par Aļoškas sūro likteni.

— Pieņemt! Pieņemt! — korī atsaucās jātnieki.

— Vajag viņu ieskaitīt muzikantu komandā! — kāds ieteicās.

— Lūk, arī es tāpat domāju, — piekrita komandieris.

Pārsteigtais Aļoška tikai mirkšķināja acis.

— Tu zirgus tātad ļoti mīli? — noliecies pie Aļoškas, jautāja komandieris.

Aļoška mulsi un sēri pasmaidīja.

— Vai nāksi dienēt kavalērijā? Būsi muzikants?

— Iešu, — Aļoška tikko dzirdami nočukstēja un, tramīgi palūkojies komandierī, noprasīja: — Bet vai jūs tikai nejokojat, tēvocīt?

— Te tev nu bija! Kā tad tā — nejokojat? Iedosim tev zirgu, baltu kā sniegs. Un īstu trompeti! Iesim pie komisārā un visu nokārtosim! Bet mani nesauc par tēvocīti. Esmu Ļevs Michailovičs, mans uzvārds — Do-vators. Saprati?

Gadu vēlāk Pirmā Maija parādē Aļoška jāja uz skaista, gaišbrūna zirga zem kavalērijas pulka karoga. Pie saules staros spilgti mirdzošās fanfaras liesmoja aveņkrāsas vimpelis. Galvā zēnam bija sarkana naģene ar baltu apmali.

Līganajā kavalērijas solī un svinīgajā marša ritmā Aļoša slīdēja kā uz spārniem nesasniedzamos augstumos. Kopā ar viņu dzidrajā maija debess zilgmē cēlās, lidoja varena dziesma ...

... Un ar pirmajām Tēvijas kara dienām dziesma lidoja līdzi divizijas kaujas karogam ...

PIRMĀ NODAĻA

Pa kavalērijas grupējuma štaba vaļējiem logiem ieslīdēja saules stari. Uz izbalsinātajām sienām kolchoza^ kantorī, kur bija novietojies štābs, sāka lēkāt saules za-^ ķītis. Lūk, tas brītiņu pakavējās uz kubankas sārtās virsas pie galda sēdošajam apakšpulkvedim, tad pārslīdēja pār kara kartes zaļajiem laukumiņiem, pārlēca uz seju. Apakšpulkvedis Cholostjakovs piemiedza acis un sarauca plato degunu, ko šķērsoja rēta.

No mežmalas pāri izbalējušajam pārbriedušo auzu laukam vējš atnesa dziesmu:

Pulcēj'āsi kazacienes, pulcējāsi rītausmā ...

Apakšpulkvedis piecēlās, sakārtoja čīkstošās plecu siksnas un piegāja pie loga.

Pa ielu gāja garām eskadrons, kas diennakti bija atradies priekšpostenī. Zirgi svaidīja galvas, šķindināja iemauktu gredzenus un žokļos valstīja apnikušos laužņus. Sajuzdami tuvo atpūtu, viņi prasījās rikšus.

Kavalēristu sejas Cholostjakovam šķita sasprindzinātas un vīrišķīga barguma pilnas, gluži kā teiksmai-

nlem varoņiem. Viņš ilgi skatījās uz zirgu pieputējušajiem krustiem, uz seglu priekšlokiem piestiprinātajiem zobeniem un to rokturu spīguļojošajiem misiņa uz-gaļlem.

Atskanēja gari stiepta komanda: «Rikšos!» — un eskadrons pārgāja uz sīkiem rikšiem.

Pēc brīža uz staltas, brūnas achaltekinietes garām štaba logiem pajāja majors. Pamanījis apakšpulkvedi, viņš pielika roku pie kubankas, ar veiklu ķermeņa kustību, kas raksturīga tikai īstam kavalēristam, pagrieza ķēvi uz vārtiem un tikpat veikli, neapturējis to, izlēca no segliem. Atstājis pavadu uz seglu priekšējā loka, viņš mīlīgi paplakšināja ķēvei pa stāvajiem, gluži kā noslīpētajiem krustiem, pakasīja tai kreisās paslēpenes, atlaida vaļīgāk seglu jostu, viegli pagrūda viņu ar plecu un pasmaidījis iečukstēja tai kaut ko ausī. Skaistule ķēvīte, uzmetusi saimniekam sānisku skatienu, laužņus zelēdama, papurināja galvu un, strauji pagriezusies, uz tievajām, slaidajām kājām šūpodamās, elastīgā solī devās pretim raitniekam, kas jāja tiem klāt. Majors lepni atlieca galvu un, papirosu kūpinādams un jūsmīgi smaidīdams, raudzījās tai pakaļ. Šo zirgu majors nesen kā bija iemijis kādā strēlnieku daļā.

— Nu nāc, nāc iekšā, pietiks tīksmināties! — skatīdamies pa logu un viebdamies, ierunājās apakšpulkvedis.

Majors Osipovs, ar roku pieturēdams kaukāziešu sudraba zobenu, kājas pa kavalēristu parašai iešķībi likdams, ienāca istabā. Apakšpulkvedis pa telefonu kādu skaļi strostēja, izsauca pie sevis operativo dežurantu. Majors, uzaicinājuma negaidīdams, apsēdās uz pelēku drēbi pārvilkta dīvānā.

Piešiem šķindot, ienāca kapteinis, operativais dežurants. Osipovs viņu pazina. Ienācējs bija slaida auguma, izturējās viņš militāri un neatkarīgi, kas majoram Osi-povam visvairāk patika. Apzinādamies savu neveiklību un kumpainību, viņš sevišķi cienīja ļaudis ar labu stāju, kas, pēc viņa ieskatiem, raksturoja militārā cilvēka «dvēseli».

«Kādēļ tāds ierindas virsnieks dēd adjutanta dienestā? Ja dabūtu tādu pulkā! Man gan atrastos viņam piemērota vieta ...»

Pieņēmis pulka komandēšanu, Osipovs sapņoja par vislabākā komandējošā sastāva sakomplektēšanu.

— Operativais dežurants kapteinis Naumovs pēc jūsu pavēles ieradies! — raportēja ienākušais.

— Vai izlūki vēl nav atgriezušies? — apakšpulkvedis Cholostjakovs jautāja.

— Vēl nav. Apjautājos katru pusstundu. Līdz ko atgriezīsies, tūlīt ziņošu. — Kapteinim bija samtaina, patīkama balss.

Apakšpulkvedis, atbalstījis rokā iesirmo galvu, lūkojās pa logu.

— Vai tiešām atkal uzdūrušies? — viņš noteica.

— Kas tur par brīnumu! — skarbi piezīmēja Osipovs. Pastūmis kubanku uz paša galvvidus, viņš turpināja: — Lien bez kāda apdoma!...

— Slikti izdarām izlūkošanu, tas tiesa, — apakšpulkvedis Cholostjakovs piekrita. — Biedri kapteini, izsauciet izlūku eskadrona komandieri leitnantu Gordi-jenkovu!

— Kā es varētu tikt pie ģenerāļa? — Osipovs jautāja, kad kapteinis bija aizgājis.

— Ģenerāļa nav, — apakšpulkvedis sausi atbildēja un, brītiņu padomājis, piemetināja: — Atsaukts frontes staba rīcībā. — Pie šiem vārdiem viņš paņēma zīmuli un it kā garlaikodamies sāka kaut ko iezīmēt kartē.

— Ak tā! — izbrīnījies novilka Osipovs. Tad ātri iejautājās: — Kas tad tagad komandēs?

— Pagaidām es komandēju, — Cholostjakovs negribīgi atbildēja.

— Atļausiet apsveikt ar jauno amatu?

— Nē. Tas tikai pagaidām. Ir jau nozīmēts jauns komandieris, kāds pulkvedis. Es jau nevaru uzņemties tādu atbildību, neesmu taču kavalērists ...

Zobenam un piešiem šķindot, pa vaļējām durvīm ienāca jauns, iededzis leitnants ar Sarkanās Zvaigznes ordeni pie krūtīm. Pamanījis apakšpulkvedi, viņš apstājās pie sliekšņa, sasita chromādas zābaku papēžus un droši noprasīja:

— Atļausiet?

Cholostjakovs klusēdams pamāja ar galvu.

— Izlūkeskadrona komandieris leitnants Gordijen-kovs! — Papurinājis sprogaino cekulu, zobenu ar roku

pieturednms, Gordijenkovs sastinga, pavēli gaidīdams. Viņš nevi|us valdzināja ar savu ārieni: ar stalto stāju, dedzīgo jaunību, ar melno acu drošo un noteikto skateiiu.

Līdz pat šim laikam izlūki nav atgriezušies. — Apakšpulkvedis Cholostjakovs izpleta karti un ironiski piemetināja: — Kaut kur ceļo... Pēc armijas štaba pavēlēs mums jau šodien jāsagādā izlūkošanas ziņas. Nekavējoties organizējiet vēl vienu grupu! Vecāko atsūtiet pie manis! Es pats tam došu uzdevumu.

— Klausos! At|ausiet izpildīt? — Gordijenkovs jautāja.

— Pagaidiet! Nesteidzieties! — Cholostjakovs, noliecies pār galdu, meklēja kādu papīru.

«Skat, cik nepacietīgs,» ar sajūsmu leitnantā raudzīdamies, nodomāja Osipovs. «Būtu man tāds ...»

— Šodien pienāks papildinājumam zirgi, — lūkodamies papīrā, apakšpulkvedis Cholostjakovs paskaidroja. — Ierodieties štābā, pašus labākos izvēlēsimies izlūkiem. Pārējos nosūtīsim uz diviziju.

— Klausos! — Gordijenkovs pagriezies steidzīgi izgāja, it kā ķircinādams majoru ar sava soļa noteiktību, piešu šķindoņu un jauno plecu siksnu čīkstoņu.

Majors Osipovs piecēlās. Pret pavēli par zirgu izvēli viņš nevarēja izturēties vienaldzīgi. Bijušo kājnieku apakšpulkvedi Cholostjakovu viņš diezin kā vis neieredzēja. Bet tagad viņam likās, ka, izmantodams grupējuma komandiera varu, apakšpulkvedis nolēmis viņam sariebt. Un Osipovam, kā saka, apskrējās dūša.

— Kāpēc tad, biedri apakšpulkvedi, jūs sev atstājat labākos zirgus? — majors drūmi noprasīja.

— Tāpēc, ka tā vajag ...

— Un tad vēl divizija izvēlēsies sev.

— Ja vajadzēs, protams, izmeklēsies, — atbildēja Cholostjakovs.

— Ahā! Tātad pulkam paliks kleperi, mirlas?_ Nu jau ... — majors nenovaldījās un iesprauda te spēcīgu vārdiņu.

Cholostjakovs jau bija pieradis pie šīs majora nelāgās īpašības, bet šoreiz viņš aizsvilās.

— Jupis viņu zina! ... Tā kā jukuši uz zirgiem! Līdz ko pamana labu zirgu — tā skauž, zog cits citam nost.

Osipova strīdu ar Cholostjakovu pārtrauca jaunākā leitnanta ierašanās. Melnā karakula kubankā, plecīgs un sārtiem vaigiem, viņš raportēja:

— Jaunākais leitnants Remizovs ieradies, lai saņemtu uzdevumu!

— Vai karte jums ir? — noprasīja apakšpulkvedis.

— Tieši tā! — Remizovs steidzīgi atsprādzēja somiņu. Pajaucies papīros, viņš samulsis nomurmināja:

— Liekas, esmu atstājis istabā uz galda... Atļausiet, es vienā mirklī aizskriešu pakaļ.

— Kā tad tā var kara karti kaut kur pamest? — Cholostjakovs, pieri raukdams, jautāja.

Remizovs klusēja, nervozi, šņaukādams.

Osipovam viņš nepatika. Uz jaunajām, zilajām jaunākā leitnanta biksēm spīdēja tauku traipi. Dubļaini zābaki, rūsaini pieši. «Slaists,» majors nodomāja. Greizi paskatījies uz Remizovu, viņš izsmejoši piezīmēja:

— Paklāja uz galda galdauta vietā un aizmirsa ...

Remizovs savilka nolaistos lūpu kaktiņus, bet neko

neatbildēja.

— Kur miestiņš Ordinka atrodas, zināt? — nepievērsdams uzmanību Osipova replikai, Cholostjakovs iejautājās.

— Zinu, — Remizovs atbildēja. — Tur ir nodegusi kokzāģētava ...

— Pareizi. — Apakšpulkvedis izklāja karti. — Skatieties šeit! Starp Koļeņidovas ciemu un kokzāģētavu ir brasls. Pārbrieniet viņā pusē un izlūkojiet šos divus punktus! Man ir ziņas, ka Koļeņidovu ieņēmis pretinieks. Ordinkā neesot, bet to vajag tuvāk noskaidrot.

— Vakar pie pārejas divus mūsu izlūkus nošāva — slēpnis ... — nedroši ieminējās Remizovs.

— To es zinu, — Cholostjakovs viņu pārtrauca.

— Naktī piesardzīgi pārcelieties ar laivu, iepriekš labi novērojiet! Skaidrs?

Remizovs apstiprināja. Jau iedams viņš aizsprādzēja savu lauka somiņu un veikli atstāja štābu.

Apakšpulkvedim gribējās izvadīt arī Osipovu, bet tas nezin kādēļ negāja.

— Ja ir kas nopietni sakāms, klausos, biedri major, — Cholostjakovs ierunājās pasvītroti pieklājīgi.

— Jau piektā diena, kā neesam saņēmuši auzas, ari

pakav naglu nav. Kāpēc tā? Man divizijas komandieris

pavēlēja ...

Elpes nav tāpēc, ka armijas intendantura pagaidām vairāk nedod. Pastāv norma... Bet pakavu naglu .. Nu tās pašas, nu, kā tās tur... — Cholostjakovs ii'iii sarauca degunu un apvilka ar pirkstu ap ausi, — niksnas ... laužņi... Vajag apjautāties noliktavā.

— Pakavu naglas — tās nav nekādas siksnas, bet kuļamās naglas, — sīvi piezīmēja Osipovs. — Pulkos gandrīz visi zirgi nekalti...

— Nu, bet ko es tur varu darīt, — Cholostjakovs noplātīja rokas, — intendantura, noliktava ...

— Kas zirgiem daļas par noliktavām, — dod šurp auzas, barol — Osipovs dusmīgi noņēma no galvas ku-banku un pakāra to uz zobena spala.

Atgriezās operativais dežurants kapteinis Naumovs un leitnants Gordijenkovs. Kapteinis paziņoja Cholostja-kovam, ka armijas štābs viņu izsauc pie tiešā vada.

— Tūlīt eju. Lūk, ko, biedri major, ziņojiet divizijas komandierim, ka ar elpi smags stāvoklis. — Pie sliekšņa vēl pagriezies piemetināja: — Atbrauks jaunais grupējuma komandieris, viņš droši vien kaut ko pasāks.

— Ja jau Dovators atbrauks, gan viņš zinās, kas darāms! — noņurdēja Osipovs.

— Jūs, biedri major, teicāt — Dovators? — moži iejautājās Gordijenkovs un, negaidīdams atbildi, saviļņots turpināja: — Es pazīstu pulkvedi Dovatoru, Ļevu Michai-loviču!

— Nu, lūk, viņš tad arī pie mums nozīmēts, — apstiprināja Osipovs. — Tātad tu saki, ka pazīsti Ļevu Michailoviču?

— Protams! Es tajā daļā tiku uzaudzināts, kur viņš bija par komandieri. No astoņu gadu vecuma! — Gordijenkovs noraudzījās Osipovā ar priekā mirdzošām acīm. — Es Ļevu Michailoviču uzskatu par savu otro tēvu, lai gan pirmā pat nepazīstu ...

Aleksejs apklusa un, raudzīdamies pa logu uz ciema ielu, nogrima domās.

Aiz loga puķu dārziņā šaurā dobītē kupli auga zeltgalvītes un dzeloņainās rozes birdināja bālās ziedlapiņas.

Bija 1941. gada augusts, saulains, svelmains. Dūmakainā bulā grima mežainie apvāršņi. Tādā laikā karstajā rīta saulē ātri nobriest augļi. Zeltainajos, nopļautajos laukos paceļas labības statiņi. Miegaini šūpojas vēlīnās, zilganās pļavauzītes. Tās bez žēlastības mīdīja gan savā vaļā palaistie teļi, gan orientierus pazaudējušie kavalērijas izlūki, bet saimnieciskie kazaciņi kavalēristi, kas tā mīl savus zirgus, pļāva tās sēkam.

Ja nebūtu tālā artilērijas pērkona, svelmainais augusts liktos pavisam līdzīgs mierīgam darba mēnesim — svaigi smaržojošas maizes un augļu pārpilnības laikam ...

— Pienākuši zirgi papildinājumam, iesim sadalīt, — pavēstīja apakšpulkvedis Cholostjakovs, atgriezies no sakaru mezgla. Griezdamies pie Naumova, izrīkoja: — Atstājiet šeit sargu!

Visi aizgāja. Naumovs atveda istabā kazaku un pavēlēja štābā bez viņa ziņas nevienu nelaist. Un pats arī aizgāja paskatīties uz atdzītajiem zirgiem.

OTRA NODAĻA

Sargzaldāts Zachars Torba bija liels, plecīgs puisis platā, kā siets apaļā, pinkainā kubankā, ar lieliem vaigu kauliem un vēja appūstu seju. Aizsargkrāsas gimnas-tjorka, ko apjoza kaukāziešu gaumē izrotāta siksniņa, labi piegulēja viņa prāvajam, mazliet kumpajam augumam. Turēdams padusē automātu, viņš apsēdās uz dīvānā, sameklēja izrakstīto, zaļo tabakas maku ar gaišziliem ornamentiem un, uztinis cigareti, uzsauca:

— Pavļuk! Nāc sapīpēsim!

Istabā ienāca otrs kazaks. Noņēmis laiviņu, viņš ar roku pieglauda ugunīgi rudos matus, notupās automa-tista priekšā un palūdza papīru.

— Nav nekā sliktāka par ziņneša dienestu, — aplīdzinādams noplēstā avīzes gabaliņa malas, pukodamies ierunājās rudais.

— Tas vēl nekas — kauju nav, — piezīmēja automa-tists. Viņam bija zema un patīkama krūšu balss, bet izruna — Kubaņas kazakiem īpatnējais ukraiņu un krievu valodas mistrojums.

— Kā tad nekas? Šodien droši vien reizes divdesmit esmu skrējis — te uz mežu pie izlūkiem, te pie lielgabal-niekierm, te uz hospitāli... Līdz kara beigām tā ietrenē-kn rekordistus sitīšu pušu... Nē, Zachar, par dieni-nlekii stallī būt ir simtreiz labāk.

Zini, biedri Pavļuk, visjaukāk būt par komandieri, — padomājis teica Zachars. — Pašlaik tev pavēl — nn tu izpildi pēc reglamenta ...

Pagalmā kāds sauca ziņnesi.

Atkal mani! ... Es atnākšu, Zachar! — mezdamies laukā no istabas, Pavļuks vēl nosauca.

Palicis viens, Zachars sāka atcerēties dzimto staņicu, atvadīšanos no mātes un brāļa, pirmā pasaules kara dalībnieka ...

— Tātad jāsi projām? Kad? — māte noprasīja.

— Tūlīt, māmuļ, jau apseglojām.

— Nu, paliec sveiks! Lai dievs tevi sargā! — pārmeta krustu un nomutēja uz lūpām. — Sievas tev nav, — pie Aņutkas biji?

— Ko tur, māmuļ?

— Vēl jautā ... Izdzīvojies tikai un pameti?

Vecītes krunkainā seja saviebās, un pa vaigiem sāka

ritēt asaras.

— Lai dievs tavs tiesnesis ...

Brālis Kirils bija sadrūmis, domīgs un ciets. Pašā pēdējā atvadu brīdī viņš teica:

— Varbūt manus zēnus sastapsi, sveicini. Glabā zirgu — labas sugas, kaujā viņš ies droši!

Ģimenes dzīvē trīsdesmit gadus vecajam Zacharam nebija veicies. Mātes rūgtais pārmetums nebija nepelnīts... Atvadījies no tās, viņš izjāja no pagalma un. sirdīgi uzšāvis zirgam, aizlēkšoja nevis uz staciju, bet uz pretējo pusi. Nojājis divus kvartālus, apturēja pie Dmitrija Borščeva mājeles. Tūlīt redzēja, ka velti jājis,— pie vārtiem viņu aprēja mazs, melns šunelis, bet durvīm priekšā karājās atslēga. Zachars vēl niknāk uzcirta kump-galvainajam kabardietim un pagrieza uz staciju. Kad viņš jāja laukā no staņicas, aiz pēdējās mājas parādījās slaida, stalta meitene baltā kaukāziešu lakatā. Zacharam sāka trīcēt rokas. Viņš pieturēja zirgu. Aņuta, acis nepaceldama, satvēra ar roku kāpsli un sāka soļot blakus. Klusēšana bija ilga un mokoša.

— Tātad pat atvadīties neiegriezies? ... Tā arī vajag mu|ķei: nelien zem burkas [1] pirms laika! — meitene ierunājas niknā izmisumā. Tad strauji pacēla galvu, paskatījās kazakā ar savām melnajām acīm un noprasīja: — Ko klusē, Zachar? Vai tu esi labs cilvēks vai neesi?

Daudz ko Zacharam gribējās sacīt, bet neļāva viņa Torbu ģimenes lepnums. Ietiepies pateica pavisam ko citu, nekā domāja:

— Ja es pašlaik tev sacītu: gaidi mani, tad būtu gatavais suns! Es tevi precēt nesolījos, bet, kā tas iznāca, pati zini!... — Zachars aprāva valodu, brīdi klusēja, tad dobji teica: — Izej pie vīra! Nav taču staņicā par tevi krāšņākas nevienas meitas! Vēlu tev... — Vēl kaut ko gribēja sacīt, bet meitene, skatīdamās viņā plaši ieplestām acīm, lēnām un noteikti atbildēja:

— Novēlu, lai tev krauklis acis izknābj! — un atrāva roku no kāpšja.

— Labi! — tik vien spēja izdabūt pārsteigtais kazaks. Iespieda zirgam sānos piešus un, noliecies pār seglu loku, atpakaļ neskatīdamies, aizjoņoja slaidos auļos uz staciju ...

Par šo atvadīšanos Zacharam pat domāt negribējās. Bija kauns un sāpīgi... Viņš tikai tagad saprata, 'cik cietsirdīgi bija apvainojis meiteni. Domāja vienu, bet pateica kaut ko citu. Aņutkas atvadu novēlējums kā uguns dedzināja sirdi, nedeva miera.

Pēc divas nedēļas ilgām kaujām un piecu dienu atpūtas Zachars ne tikai kā nebija spējis atbrīvoties no smeldzošajām domām, bet, gluži otrādi, bez apstājas domāja par pašām vienkāršākajām, ikdienišķākajām lietām, kuru jaukumu miera laika dzīvē viņš pat nebija manījis. Ar kādu baudījumu viņš tagad pagrozītos neganti piepīpētajā kolchoza kantorī, paklausītos kolchoza priekšsēdētāja Jakova Kirejeva fantastiskajos stāstos par elektrisko arklu, kas vienā stundā uzar veselu hektāru, vai par brīnum spēcīgo elektrisko kombainu, kas vienlaikus ne tikai pļauj un kuļ, bet, ja vajag, maļ miltus un cep maizi...

Vakar Zachars bija saņēmis no mājām paciņu. Tajā atradās tradicionālās zeķes, speķis, pastpapīrs un jauns bašliks. Gatavodamies no rīta uz sardzi, viņš bija iegrūdis zeķes gāzmaskas somā, bet tagad atcerējies nolēma tas uzaut — ne jau tādēļ, ka būtu kāda vajadzība, bet: vienkārši gribējās paturēt tās rokās, sajust labās vilnas maigumu, rūpīgās mātes adījumu. Atsprādzējis gāzmasku, Zachars sameklēja vīstoklīti, taču viņam par izbrīnu tajā neatradās vis zeķes, bet cimdi. Viņš sāka tos pielaikot. Labās rokas cimdā tas sataustīja saritinātu papīrīti. Vēstule! Priecīgā saviļņojumā, kas tik saprotams frontiniekam, Zachars sāka lasīt.

Vēstulē stāvēja rakstīts:

«Ļoti cienītais Zachar Timofejevič!

Raksta jums šīs pašas rindiņas Anna Borščeva, kuru jūs ļoti labi pazīstat, jo tā ir jums zināmā muļķe, kas pati sevi sagalēja, bet arī jūs šajā lietā viņai visai palīdzējāt un pēc tam pametāt kā pašu to sliktāko, kāda nu vien var būt. Smukāk būtu bijis, ja ar zobenu sakapātu, nevis tā izdarīties. Ja būtu zinājusi, ka jums tāda dzelonīga sirds vai arī tās nepavisam nav, tad nebūtu tā rīkojusies. Neiedomājieties tikai kaut ko tādu,, ka es atkal gribu no jauna, man nav liela vajadzība,, bet rakstu jums kā frontes kazakam, kas sit mūsu ienaidniekus, un vēl kā mūsu kolchoza pirmajam brigadierim. Pašlaik mums labāku brigadieru par jums nav, un jūs ar Filipu Sapovaļenko un Mišku Sidorenkovu bieži piemin sapulcēs... Sūtu jums kā dāvanu cimdus, es pati tos adīju un raudāju kā muļķe, ne jau nu tā kā pēc jums,, bet par savu nelaimīgo dzīvi. Bet cimdus sūtīju tādēļ, ka visi frontiniekiem sūta. Es pašreiz esmu tai pašā brigādē par brigadieri, kuru jūs komandējāt. Strādājam ne jau gluži tā kā jūsu laikā, taču veicas — sarkano karogu neatdodam. Gaidām no jums vēstulīti, un visa brigāde sūta sveicienus. Atrakstiet, kā tur kara laukā, mums gaužām gribas zināt.

Bet par tiem vārdiem, ko teicu atvadoties, — iznāca nejauši, jūs gan mani atvainojiet, es toreiz biju visai saerrojusies.

Anna Borščeva.»

Zachars sažņaudza dūrē vēstuli un, galvu nokāris, cieši sakoda zobus. Kad istabā ienāca Pavļuks, Zachars sēdēja nekustīgi, pagriezies ar seju pret lodziņu.

Pār kūpošo auzu lauku spīdēja saule, slīpām šaltīm lija sēņu laika lietutiņš.

«Varbūt arī pie mums patlaban līst...» Un Zachars atcerējās, kā reiz lietus gāzes laikā viņa brigāde bija bēgusi no lauka. Meitenes, pliķēdamas cita citai pa salijušajām, pie auguma līpošajām blūzītēm, skriedamas joņoja caur staņicu. Aņutka, ātri zibinādama spēcīgās, dubļu notrieptās kājas, skrēja Zacharam mazliet pa priekšu. Pagriezusi galvu, viņa tam uzsmaidīja ar melnajās skropstās dzirkstošajām acīm ...

Ienāca Pavļuks. Viņš apsēdās uz dīvānā, saldi nožāvājās un sacīja:

— Līst... Stāsta, ka pie mums braucot jauns komandieris ...

Torba klusēdams piecēlās un piegāja pie galda.

— Esot_ pulkveža dienesta pakāpē, leitnants Gordi-jenkovs stāstīja. Dikti, saka, pamatīgs komandieris. Piecpadsmit gadus dienot armijā.

Zachars klusēdams noņēma automātu un nolika uz dīvānā. Nosēdās pie galda, izvilka no kabatas uz pusēm pārlocītu skolnieku burtnīcu, izrāva vienu lapiņu un, paņēmis zīmuli, nogrima domās.

— Vēstuli taisies rakstīt? Sievai vai māmuļai? — apjautājās Pavļuks.

— Ej, mīļais, zini, kur? — Torba atcirta. — Tu man nemaisi, ja ne — padzfšu!...

«Dārgā Anna Mitrijevna,» rakstīja Zachars Torba, «saņemu es jūsu vēstulīti, kuru tik gudri bijāt ielikusi cimda, un nodomāju: vajag ņemt tādu īsti krietnu bozi, labi zarainu, un mizot mani tā, ka ļaudīm būtu ko pabrīnīties. Es biju tāds kā kraupains bullēns, kas visu savu mužu nevar nomest spalvu, bet vierfmēr staigā ar spal-vas kušķiem. Reiz gan metu spalvu, kad dienēju Sarka-naja Armijā. Bet, līdzko atbraucu mājās, tā atkal apkū-lajos. Pašreiz es, Aņutka, esmu nometis spalvu tik tīri kā taskumelēns pavasarī. Biju tāds kā līka pagale, kuru nevienā robā nevar ielikt, bet, lūk, karā es topu taisns. Un man ir kauns, ka nodarīju jums tādu ļaunumu. Nupat izlasīju jūsu vēstuli, un skumji man kļuva un rūgti par to, kāds esmu bijis muļķis...» — Zachars cieši uzspieda zīmuli un nolauza to.

Priekšnamā iečīkstējās grīda. Kāds, piešus šķindinādams;, ienāca štābā.

Torba pacēla galvu. Viņa priekšā stāvēja nepazīstams . komandieris burkā, ar milzīgi platiem pleciem.

Te nedrīkst nākt, — Zachars pieceldamies sacīja.

Kādēļ nedrīkst? — jautāja ienācējs.

Ir pavēlēts štābā svešus neielaist, — Torba atbildēja.

Komandieris izsmējīgi paskatījās Zachara un piegaja pie dīvānā, kur stāvēja Pavļuks ar karabini rokās.

— Biedri komandieri, es pašlaik esmu uz posteņa un jokus dzīt netaisos ...

Nepiegriezdams vērību Torbas vārdiem, komandieris paņēma uz galda guļošo papīrīti, izlasīja to, pašūpoja galvu, nosmīnēja un paslēpa zem burkas — droši vien ielika kabatā. Tas nokaitināja Torbu, un viņš nolēma rīkoties pēc visiem reglamenta noteikumiem. Bet šajā brīdī notika kaut kas tāds, kas lika Zacharam saprast savu nelabojamo kļūdu: burkā ģērbies komandieris paņēma uz dīvānā nolikto automātu.

— Pavļuk! — Torba aizsmacis nočukstēja.

Bet tas šaubīdamies pārlika karabini no vienas rokas otrā un, acis blisinādams, mulsi noraudzījās te komandierī, te Torbā.

— Nolieciet automātu, biedri komandieri! — Zachars iesaucās un apņēmīgi devās uz priekšu. Likās, vēl mirklis — un viņš klups virsū komandierim.

Komandieris izaicinoši piemiedza acis un valdonīgi uzsauca:

— Nu, nu! — un atvilka automata aizslēgu.

Torba nobālēja un sastinga uz vietas.

— Tad ir gan kazaki! Eh! ... Un ko tu stāvi? Palīdzi biedram! — komandieris mierīgi ierunājās, pagriezies pret Pavļuku. — Un tā stāvot postenī, turklāt vēl stabā!

Paskatījies uz Torbu dzēlīgām acīm, ironiski piebilda:

— Jokus dzīt netaisos ... Eh!

Torba klusēja.

.— Lūk, ko, biedri, atvaino, uzvārda nezinu... — griezdamies pie Pavļuka, sacīja komandieris.

Bet tas, nekā neatbildēdams, muļķīgi blisināja acis.

— Pavļuks! — aizsmakušā balsī viņa vietā atbildēja Torba.

— Pavļuks? Labi! — Un atkal paskatījies uz Torbu, ar slēptu izzobojumu sacīja: — Bet tev, staņicniek, es nejautāju. Jums, biedri Pavļuk, vajadzēs sameklēt grupējuma komandieri un paaicināt šurp — tikai žigli, solis turp, solis atpakaļ!

Zachars saprata, ka šis cilvēks ir radis pavēlēt.

Sastūmis laiviņu uz acīm, Pavļuks naski izgāja.

Torba stāvēja kā pēc komandas «mierā», ar savu izskatu pauzdams nelokāmu protestu, iešķībi vērodams automātu. Pēkšņi viņam iešāvās prātā minējums. Izmisuma pilns viņš pamāja ar dūri un izgrūda:

— Jūs esat jaunais komandieris! Nupat sapratu, biedri pulkvedi!

— Ko tur teikt, labāk vēlu nekā nekad! Es skatos: sēž pie galda kā kazaku atamans un sacer vēstuli. Automātu nometis ... Nu labi, pirmajai reizei, uz mūsu iepazīšanos iedāvināt pārīti ārpuskārtas norīkojumu, vai? Zirgus mīli?

— Kas tas par kavalēristu, kas nemīl zirgus, — Zachars drūmi atbildēja.

— Lieliski! Vajadzēs pastrādāt stallī. Kas jau zirgus mīl, tam tā tīrā bauda! Paziņosi savam komandierim. Tikai pielūko, kazak, neņem ļaunā, ka maz iedevu. Ja apvainosies — iekraušu pilnu mēru. Ņem automātu un atceries, ka no manām rokām to saņēmi. — Dovators sniedza Torbam automātu.

Pieņemdams automātu, Torba nemaz nemanīja, ka ar piedurkni nogrūž no galda savu nepabeigto vēstuli.

— Kādas apakšvienības? — jautāja Dovators un pieliecies pacēla vēstuli.

— Izlūkeskadrona, — Zachars atbildēja.

— Tā! — Dovators uzmeta īsu mirkli vēstulei un pasniedza to Zacharam.

— Vēstuli vajag nosūtīt. Kāpēc mētā apkārt?

Viņa balsī vairs nebija iepriekšējā valdonīguma. Zachars komandiera vārdos saklausīja līdzjūtības pieskaņu.

— Sievai rakstīji, vai?

Dovatora acis vērīgi sekoja Torbas sejas izteiksmei.

— Nav man sievas!

— Cik tad tev gadu?

Dzimis deviņsimt vienpadsmitā, — Zachars atbildēja, cenzdamies neskatīties pulkvedī.

Solidi. Un arvien vēl neprecējies?

Nē, reiz biju precējies... — Zacharam šie kavalerijas grupējuma komandiera jautājumi nebija patīkami, un tomēr tai pašā laikā viņš pret to sāka izjust cienību. Pulkvedis neklaigāja, nelasīja garas reglamenta notacijas uzreiz ienāca kā īsts saimnieks. Pamanījis nekārtības . atklāti noskaitās un parādīja, ka tā pildīt sardzes dienestu nedrīkst. Un sodīja ...

Nomira, ko? Vai izšķīries? — Un, nenogaidījis nlbildi, Dovators turpināja: — Gadās jau!... Anna Mitri ļevna nav sieva? Nu, protams, kas tad sievu ies godāt par Mitrijevnu, vai ne? — Dovators jautri iesmējās.

Neņem nu jaunā, es tikai divas augšējās rindiņas izlasīju.

— Tur, biedri pulkvedi, noslēpumu nav! — Zachars Iebāza roku kabatā, izņēma vēstuli un paļāvīgi atvēra lapu. — Varat izlasīt...

— Kādēļ gan!

— Nu tādēļ, ka šī vēstule vainīga ... Automātu no rokām izlaidu. Nemiers grauza sirdi, tāpēc arī sāku rakstīt... Nebūtu noņēmies ar vēstuli, jūs te nebūtu vis tā ienācis. Izlasiet gan līdz galam. Es jūs ļoti lūdzu, biedri pulkvedi! ...

Dovators cieši palūkojās Torbā un saprata, ka kazaku nomāc dvēseles nemiers. Paņēma nepabeigto vēstuli, izlasīja un noprasīja:

— Kādu tad tu «ļaunumu» nodarīji? Izstāsti, citādi nav saprotams ...

Dovators apsēdās uz dīvānā, noņēma cepuri un sagatavojās klausīties.

TREŠA NODAĻA

Zachara Torbas stāsts bija tāds.

Apprecināja viņu divdesmit gadu vecumā, pirms pašas aiziešanas Sarkanajā Armijā. Uz to pastāvēja māte. Pēc viņas veclaicīgā aprēķina vajadzēja, lai, dēlam aizejot, saimniecībā paliktu vēl kāds pāris darba roku.

Pēc diviem dienesta gadiem Zachars tā bija sailgo-jies pēc mājām, kā var ilgoties tikai pēc jaunas sievas. Jāja atvaļinātais kazaks mājās, garīgi un fiziski armijā atjaunots. Gaidīt gaidīja sastapšanos ar sievu, ar radiem un draugiem. Dega nepacietībā izstāstīt, kā ķēruši diversantus, kontrabandistus, parādīt, kā viņš var uz stangas «ritināt saulīti», kapāt ar abām rokām vicas, pacelt uz skausta kumeļu ...

Zachars bija noilgojies pēc zilacainās smējējas Fros-jas. Cik viņš nebija izdomājies par viņu, stāvēdams slēpnī Amūras krastā, cik divos gados vēstuļu nosūtījis, un katrā no tām bija arvien jauni mīļi vārdiņi: Diana, Burve, Žubīte.

Tagad viņam kauns atcerēties šīs vēstules. Bet rakstīja viņš tā:

«Žubīte mana! Prātā trkai doma par tevi, un šķeļ tā manu sirdi kā kavalērista zobens. Un dur kā asākais pīķis, bet es ielieku sev mutē laužņus un pievelku stingrāk pavadas. Pašlaik mācos sist visus starptautiskos ienaidniekus, ja tie.gadījumā uzmāksies. Pabeigšu dienestu, palaidīšu vaļīgāk pavadas un pilnos auļos lidošu pie tevis, mana sirdsmīļā, pie tevis...»

Bet Frosju šie kavaleristiskie salīdzinājumi nespēja valdzināt. Patērētāju kooperativa veikalvedis izrādījās daudz praktiskāks puisis. Un Frosja nesagaidīja kazaku ...

Izdabājošās ļaužu valodas nonesa līdz Zachara ausīm nelāgās vēstis.

Pēc sena kazaku likuma vajadzētu nocirst Frosjai galvu. Bet dzīve bija izdedzinājusi tos, šos likumus, kā izdedzina tīrumā pērnējos savvaļas dzelkšņus.

— Zini, sieviņa dārgā, tev tūlīt vajag pārvākties pie veikalveža... Būs glītāk! — sacīja Zachars Frosjai. — Kazi, manī, kaut arī dziļi, tomēr mīt velns, varbūt tas nav liels, bet pats mazākais, tomēr nebaltā brīdī var izlēkt...

Frosja pārvācās pie veikalveža. Zacharam šķita, ka viņa paņēmusi sev līdz pašu dārgāko, ko viņš rūpīgi bija glabājis savas sirds dziļumos. Palika kazaks viens, ar ievainotu sirdi un neparko nespēja saprast: kādā ziņā viņš sliktāks par garo šķeistu veikalvedi, kuru, ja grib, ar grožiem var uz pusēm pārcirst.

Pavasarī, sākoties lauku darbiem, Zacharu nozīmēja par briegadieri, viņš dedzīgi ķērās pie kolchoza lietām un mazāk izjuta sevī smeldzošo tukšumu. Taču pat pie aplinku runām par precēšanos viņš protestējoši saausījās kā zirgs, kam grib ielikt mutē dzelzs laužņus. Tā ta$ Itupinājās ne vienu gadu vien...

Ireiz siena laikā vaļas brīdī Zachars atpūtās pie gubiņas Pēkšņi pienāca Aņutka Borščeva un apsēdās viņam blakus.

Kaut mazlietiņ brigadierim blakus pasēdēšu! Ta vien skaties, varbūt kādu lieku izstrādes dieniņu pierakstīs iesa, vai ne, Zacharuška?—Viņa šķelmīgi paskatījās Zacharā un skaļi iesmējās.

Torba jau sen bija ievērojis, ka Aņutka bieži met acis uz viņu, uzsmaida viņam. Viņš zināja, ka šī Kuba-im . skaistule atteikusi jau desmitiem labāko precinieku, izmeklēdamās sev kādu «sevišķo». Viņai patika brīvi pamēļot ar vīriešiem, iekvēlināt tos ar nebēdīgu joku, Im'u pati izturējās lepni un nepieejami, bet jauniem puišiem nepiegrieza nekādu vērību.

Aušojies tu, Aņutka, laiks tev iziet pie vīra.

Bet kādēļ, Zachar Timofejevič, tev sieva kļuva neuzticīga? — neslēpdama izsmieklu, Aņutka uzprasīja.

Zachars tumši piesarka. Noliecies viņš iečukstēja meitenei ausī tādu vārdiņu, no kura Aņutka pietvīka tā, it kā viņa nesēdētu nevis pie gubiņas, bet ceptu pie krāsns bļiņas Nevēlēdamās atzīt sevi par uzvarētu, viņa kļuva pārgalvīga.

Slasta, ka Froska esot kopā ar veikalvedi Jašku tavas vēstules lasījusi, pēc tam Jaška viņai diktējis un ši tev rakstījusi atbildes. Vai tas tiesa?

Nopļautajā pļavā atbalsojās smieklu šalts.

— Ej un pajautā viņiem! — atbildēja apkaunotais brigadieris.

Ar šo dienu Zachars nelikās vairs ne redzam Aņutku, izturējās tā, it kā tās nemaz brigādē nebūtu. Darbā viņš to norīkoja ar citu starpniecību.

Aņutka, juzdama savu vainu, mēģināja atkal ar viņu uzsākt valodas, bet Zachars paskatījās tai acīs droši, nikni un tik nievājoši, it kā viņa priekšā nebūtu vis skaistule Aņutka, uz kuru viņš tik labprāt bija metis ciešus skatienus, bet gan viņa visnāvīgākais ienaidnieks. Viņš to tagad ienīda neganti un no visas sirds.

Kas nav pieejams, tas par visu mīļāks. Lūk, tā ari meitenes jūtas pret Zacharu pieņēmās tādos apmēros^ ka viņa ar savu kaislo un uzņēmīgo raksturu bija gatava uz katru, pat neprātīgu soli...

Pēc vasaras darbu pabeigšanas kolchoznieku svinīgajos svētkos godināja Zachara Torbas brigādi. Tai pasniedza ceļojošo karogu, bet brigadieris kā prēmiju saņēma brīnišķīgi darinātu burku.

Līksmo uzvaras jūtu un smaržīgā vīna apreibināts, Zachars kopā ar citiem kazakiem dziedāja dziesmas. Tad pjetrūkās no galda un sāka dejot tik apbrīnojami viegli tādu «naurieti», ka pat večuki un vecītes, svētlaimīgi smaidīdami, sita plaukstas līdzi taktī.

Pēc dejas Zachars uzmeta plecos jauno burku un, citiem nemanot, aizmanījās projām. Viņam gribējās pabūt vienam. Sirdī kūsāja prieks, bet dzīve, darba un jaunības pilna, likās ieguvusi jēgu.

Torba devās uz upi, bet nepaguva paiet garām lielajai siena kaudzei, kad izdzirda aiz sevis soļus. Pagriezies viņš aci pret aci sastapās ar Aņutku.

Agrā rudens krēslā tumšā upe šļakstināja rāmos, vēsos viļņus. Pie debesīm mirgoja bālas zvaigznes.

— Ko tad_ tu, brigadieri, raganu meklēt ej, vai? — paklusi ierunājās Aņutka.

Meitenes negaidītās parādīšanās samulsināts, Zachars klusēja.

— Atbildi taču kaut ko!

Kad atradīšu raganu, tad atbildēšu, — Zachars nomurmināja.

— Ragana esmu es... Man tik auksti, — tad ir gan nevērīgs! — Un pie šiem vārdiem Aņutka, pavērusi platas malas, veikli paslēpās zem Zachara burkas.

Zachars ar drebošu roku pieskārās meitenes elastīgajam, zīda tērptajam viduklim. Viņai bija zaļa kleita ar baltiem rakstiem, ļoti skaista un krāšņa ...

Rīta pusē, kad bija jau nodziedājuši otrie gaiļi, pa šauru šķērsieliņu dziļā tumsā gāja Zachars un Aņutka. Kaut kur uz ielas atskanēja meitenes spiedziens, no-spurdza jautri smiekli un aprima, pāriedami klusinātā, dūdojošā čukstēšanā.

— Tu mīli mani vai ne? — spiezdamās pie Zachara, dedzīgi čukstēja Aņutka.

Nezinu, — pēc brītiņa atbildēja Zachars. Sirdī Imu vairs nebija agrākā ienaida pret Aņutku, bet arī mīlas nebija.

bet varbūt tu mani nemaz neprecēsi?

zahars gaidīja, ka Aņutka lies asaras, nožēlos, bet tas nenotika. Viņam sāka likties, ka visā šai notikumā It pjas iepriekšējs aprēķins, laikus sagatavots, apsvērts, im Zachara sirdī radās jūtas, līdzīgas sašutumam. «Visu laiku brāķēja līgavaiņus, bet tagad pati uzkārās kā cilpa kaklā ...»

Tu, Zacharīt, rīt atnāc. Mūsējie visi aizbrauca uz k.i/.atn. Aiziesim sare&istrēsimies un nevienam, nevienam pagaidām neteiksim nekā ...

Bet kāpēc tā? — Zachars īgni noprasīja.

Ak, kāds tu gan esi... Kāzas, dzīrošana, auro rūgts», un visi piedzērušies, — pretīgi līdz nelabumam! Bet mums būs savas — slepenas kāzas... — Aņutka liegi glāstīja viņa spēcīgo, cieto kaklu, asos, durstīgos matus. Visa viņas būtne patlaban bija pārpilna vislielākās mīlas laimes.

Bet Zachars, kuram pirmais, reibinošais skurbuma vilnis jau bija pārgājis, nesaprata viņas pārdzīvojumus un, ja arī saprata, tad pēc savas gaumes, rupji un egoistiski.

Otra dienā Aņutka nogaidījās Zacharu līdz pašam vakaram, bet viņš neatnāca . ..

Vakars bija lietains, nomācies, visskumjākais rudens vakars, kad laukos pa melnajiem arumiem un tukšajiem ceļiem klīst mitrais, stindzinošais vējš.

Aņutka gaidīja, kā var gaidīt vienīgi pirmoreiz un patiesi iemīlējusies meitene. Viņas domas bija kā aizmiglotas, ar smeldzošu vaidu sirdī viņa piesauca laimīgo, vēl bēdu nesaindēto mīlu ...

Kolchoza sargs nozvanīja pie sliedes gala vienpadsmito stundu, Aņutka sarāvās. Viņai kļuva baigi. Tā nodrebēja, iedomājoties, ka būs jāaiziet bojā. «Tu jau esi pazudusi,» čukstēja viņas sausās lūpas. Ar drebošām rokām, pogas noraudama, viņa vilka sev nost jauno kleitu, kas bija vēl krāšņāka par vakarējo, iesvieda to gultā un apsēdās, elkoņus pret galdu atmetusi un delnās atbalstīdama asaru slapjos vaigus.

Ilgi viņa tā sēdēja, pusizģērbusies, gaidu izmocīta.

Sēdēja, atcerēdamās meitenīgos sapņus, gaišus kā vasaras mākonītis...

Priekšnamā iegrabējās durvju rokturis, durvis atvērās, un, muļķīgi smaidīdams, istabā ienāca Torba. Viņš bija piedzēries.

Aņutka pietrūkās kājās, norāva no galda segu un ietinās tajā.

— Aizgriezies ... es esmu izģērbusies ...

— Nekas, nekas, — sacīja Zachars. Viņam sagribējās pieiet un apskaut to.

— Kāpēc tu dienā nenāci? — acu no viņa nenolaizdama, Aņutka uzprasīja.

— Dienā? Pašlaik jaukāk ... Dzimtsarakstu nodaļā sareģistrēties... slepeni... ir gan muļķe! — Zachars grīļodamies smēja reibus, muļķīgus smieklus.

Aņutka sastinga. Kad Zachars tai tuvojās, viņa savīstīja galdautu un ar tā galu iezvēla Zacharam pa seju.

— Ej prom!

Apstulbušais Zachars, seju ar rokām aizsedzis, kāpās atpakaļ uz durvīm.

Dīvainā, mežonīgā niknumā Aņutka zvetēja viņam pa rokām, pa galvu. Atguvies Zachars izrāva Aņutkai no rokām galdautu un iesvieda kaktā. Aņutka satvēra pie patvāra guļošo cirvi. Aizsmakušā balsī viņa uzsauca:

— Ej prom, es tev saku!

Cik apkaunojoši viņš bija rīkojies, to Zachars saprata tikai otrā dienā. Pēc garām un mokošām pārdomām viņš devās pie Borščeviem. Vajadzēja izskaidroties ar Aņutku, nekavējoties sareģistrēties — slepeni vai atklāti, vienalga — lai tikai tiktu vaļā no kauna.

— Nav. Saslimusi, — atbildēja Zacharam krustmāte Fjokla, Aņutkas māte, un tūlīt nikni noprasīja: — Bet kāda tev vajadzība?

Zachars samulsa.

— Nu, tāpat, slimnieci apraudzīt. Gāju garām...

— Kas tad tu — dakters vai vecmāte kāda, ka sācis par slimām skuķēm tā rūpēties? — krustmāte Fjokla viņu pārtrauca. Paskatījās logā, tad uz Zacharu un iekliedzās: — Ak tu sasodītais! Nu paskatiet tik, mīļie ļautiņi, ko viņš sācis darīt! Es tev tūlīt parādīšu, velna gabals tāds!...

Fjokla metās pie krāsns un sagrāba milzīgu, zarainu pagali Torba kādu mirkli stāvēja kā sastindzis,_ tad ar zābaku iespēra pa durvīm un kā bulta izlidoja ārā. Viņam pakaļ izjoza Fjokla.

tikai pie vārtiem Zachars saprata, kam bija domāti fjoklas lamu vārdi un viņas draudi: milzīgs, raibs sugas bullis ar ragiem ārdīja jauno, lapām apaugušo žogu...

Bet tev, kazak, ja vēl kādreiz tā spersi durvis ar zābaku, likšu pašam salabot! — Fjokla noteica, kad bija padzinusi bulli. — Ņurka aizbrauca uz Krasnodaru pie ārsta.

Atgriezdamies no Borščeviem, Zachars gāja, ļaužu vairīdamies. Viņš saprata, ka noticis kaut kas nelabojams, viņam gribējās sastapt Aņutku, teikt viņai... Un, ja viņa nepasmaidīs savu senāko, draisko smaidu, lai triec ar cirvja pietu pa galvu. Viss vienalga!...

Drīz kolchoza valde aizkomandēja Zacharu uz agronomu kursiem.

Starp kursantiem viņš bija visdrūmākais un izklaidīgākais klausītājs. Zachars bieži rakstīja Aņutai. Tā, saņēmusi viņa vēstuli, izlasīja, akurati ielika jaunā aploksnē, uzlīmēja mārku un nosūtīja atpakaļ, nepierakstījusi klāt nevienas rindiņas.

Tā tas turpinājās gandrīz veselu gadu. Staņicā Aņutka ieradās ne biežāk kā reizi mēnesī uz vienu vai divām dienām. Viņa dzīvoja un strādāja Krasnodarā.

Reiz uz pilsētu kopā ar Aņutku aizbrauca Fjokla un sabija tur veselu nedēļu.

— Nu, vai redzēji? — apprasījās Fjoklas vīrs.

— Aplūkoju, — lūpas sakniebusi, atbildēja Fjokla.

— Kā komplekcija tad viņam ir? — Dmitrijs Niko-lajevičs Borščevs, kas strādāja kolchozā par grāmatvedi, labprāt lietoja gudrus vārdiņus.

— Trešajā mēnesī jau, tak nevar saprast, kurā atsities. Melnīgsnējs un lielām acīm. Dūšīgs puika ...

— Tātad mazdēls... Hmm, jā, būs jāaizbrauc! Kas tad vārdā, ko? — Dmitrijs Nikolajevičs krekstelēdams izjautāja.

— Vaņka.

— Vaņka? Nu, lai arī būtu Vaņka. Bet kā tēva vārdā?...

— Kā es to varu zināt, aizbrauksi — pajautā, varbūt pateiks ...

Bet Zacharam ne jausmas nebija, ka viņam Krasno-darā aug Vaņka.

Zachars pārbrauca mājās īsi pirms kara sākuma. Jau pirmajā dienā viņš sastapa Aņutku. Viņa nāca no stacijas. Pazinusi viņu, nolieca galvu, pūlēdamās apslēpt savu saviļņojumu. Zachars devās tai pretim, bet viņa iegriezās svešā sētā.

— Ņura! — Zachars sauca.

Bet Aņuta pat neatskatījās.

Pēdējā vakarā pirms Zachara došanās uz fronti viņa uzrakstīja īsu zīmīti un aizsūtīja viņam. Bet izrādījās, ka Zachara nav mājās, — viņš jau bija pulkā un tikai no rīta iegriezās atvadīties no piederīgajiem.

Aņuta gaidīja viņu visu vakaru un rītu, nemierīgu pārdomu un nesaprotamu skumju mocīta. Neizturējusi izgāja staņicas nomalē. Te notika viņu pēdējā sastapšanās ...

Tā Zachars izklāstīja pulkvedim visu savu postu — varbūt ne gluži tā, kā te tas aprakstīts, tomēr izstāstīja visu pamatīgi, neaizmirsa pat par cirvi un bulli, noklusēja vienīgi par galdautu. Neērti bija kazaciņam atzīties, ka meitene viņu nopērusi ar lupatu. Nepastāstīja arī par dēlu, kura esamība Zacharam pašam nebija zināma.

Ļevs Michailovičs klausījās uzmanīgi, reizēm uzdeva pa jautājumam, reizēm klusēdams rauca pieri. Kad Torba bija beidzis savu grēksūdzi, pulkvedis aizsmēķēja un noprasīja:

— Bet vai tu jūti, ka pats pie visa esi vainīgs?

— Sākumā bija viena doma, pēc tam otra, bet. pašlaik jau trešā. Pabijušam karā, pat niecīgākais sīkums sāk likties visai svarīgs!

— Aņuta nav sīkums, bet cilvēks!... Un velti tu tādu vēstuli uzrakstīji, vajadzētu savādāk ... — Apdomājās, tad noteikti piebilda: — Nē, labāk būs, ja sūtīsi tādu pašu, kāda ir! Skabargaina ir tava vēstule, bet toties vaļsirdīga. Tā būs labāk. Tikai, redzi, «Anna Mit-rijevna» — tas nav labi... Raksti vienkārši: «Sveicināta, Aņuta!» Kolchozniekiem arī uzraksti — viņiem dārga katra vēstulīte no frontes. Tauta mūs sūtīja karot, viņi likumīgi interesējas. Nu labi, mēs vēl parunāsimies. . .

pagalma kāds skaļi uzsauca zirgam: «Vai stāvēsi ko' Priekšnamā atskanēja soļi, atvērās durvis. Ienāca kazaciņš tumšām uzacīm, švītīgā kavalērista vengerkā, ar vīstokļiem padusē.

Jāpaēd, biedri pulkvedi, — viņš sacīja, čaukstinādams avīzi.

Dovators uzmeta skatienu vīstokļiem un, palūkojies pulkstenī, īgni sarauca pieri.

Jūs, biedri pulkvedi, kopš vakardienas nekā ne-r .at ēdis, — aizvainots ierunājās raitnieks. Viņš gribēja vel kaut ko teikt, bet Dovators viņu nepacietīgi pārtrauca:

Nekas! Vajag trenēt šo te virtuvi, vai saproti? Karš vēl tikko kā sākas! — Viņš jokodamies papliķēja i.iitniekam pa vēderu. — Bet vai zirgus tu pabaroji? Nē? Nu, lūk, tātad arī pašiem vēl nepienākas ēst. Jā, pie reizes, man liekas, ka Vanags sūdzas par kreiso priekškāju, vajag apskatīt.

— Zirgi saņems savā laikā. Bet jums vajag tūlīt paēst, — neatlaidīgi uzstāja raitnieks.

— Es skatos, Sergej, tu esi simtreiz sliktāks nekā mana sieva! Viņai vienmēr šķita, ka es maz ēdu. Ņēmās pierunāt: «Lūk, šo te noēd un to pamēģini.» Tā piemē-ģinies, ka laiskums pārņem, gribas pagulēties. Vai nav tiesa?

Dovators smaidīdams skatījās Torbā.

— Tieši tā, biedri pulkvedi! Nobarojies runcis peles nemedī, — jautri atsaucās Zachars.

CETURTĀ NODAĻA

Ar Dovatora ierašanos kavalērijas grupējumā sākās dedzīga gatavošanās jātnieku reidam dziļā ienaidnieka aizmugurē.

Tas bija sarežģīts pasākums. Divizijas kaujās bija cietušas zaudējumus. Robus vajadzēja aizpildīt.

Reida sagatavošanai bija noteikts stingrs termiņš. Šajā laikā vispirms vajadzēja apmācīt ļaudis īpatnējai taktikai ienaidnieka aizmugurē, kuras paņēmieni bija vēl maz pazīstami.

Kara pirmajās dienās šur tur vēl gadījās, ka vārds «ielenkums» kļuva par sajukuma, nekārtību un brīžiem pat par panikas cēloni, ko sacēla zaķapastalas un sliņķi.

Ļevam Michailovičam Dovatoram tika uzticēts goda pilnais uzdevums izkliedēt bailes no ielenkuma un pierādīt praksē, ka ienaidnieku var dragāt it visur, — bijusi tikai griba un prasme.

Pirmajā laikā Dovatoram iznāca sadurties arī ar tādiem ļaudīm, kas, tik tikko sākuši karot, jau bija iedomājušies sevi par pieredzes bagātiem stratēģiem. Viņi bija gatavi nocelt jātniekus no zirgiem un pārvērst tos kājniekos. Viņi gudroja, ka mūsu armijai jāpāriet uz stabilu aizsardzību.

Izlasījis kaujas pavēli par gatavošanos reidam, apakšpulkvedis Cholostjakovs sacīja Dovatoram:

-- Es pavēli neapspriežu, bet izsaku savus uzskatus... Pirms dažām dienām mēs tik tikko izvairījāmies no ielenkuma, bet tagad paši līdīsim ellē!... Par mani var nodomāt, ka esmu gļēvulis. Papūlieties saprast, biedri pulkvedi, ka armijas cilvēkam nomirt nepavisam nav tik grūti... — Balss Cholostjakovam skanēja kā aizlūzusi, saviļņojumā iečerkstēdamās. — Tieši pašlaik jādzīvo, lai sakautu fašistu armiju. Tātad vajag saudzēt cilvēku dzīvības. Teikšu jums atklāti, pašreizējos apstākļos es gan nedotos ar kavalēriju ienaidnieka aizmugurē, bet taupītu cilvēkus ...

Dovators klausās viņā klusēdams. Lēnām pacēlis skatienu no galda, viņš vērīgi ar savām skaidrajām, asajām acīm nomēro šo cilvēku no galvas līdz kājām. Tad uzmudinoši un apvaldīti saka:

— Turpiniet, lūdzu!...

— Pašlaik visās frontēs sarežģīts stāvoklis. Jūs to, es ceru, labi zināt. Mums būs vajadzīgs daudz dzīvā spēka, daudz rezervju un technisko līdzekļu. Stratēģiskais stāvoklis pagaidām neveidojas mums par labu.

— Tas ir pārāk miglaini sacīts, biedri apakšpulkvedi. Runājiet skaidrāk!

Jau frontes štābā Dovators bija dzirdējis daudz runājam par vāciešu stratēģiju un taktiku, par ātrām manevrēšanas spējām. Pats bija sīki iztaujājis pazīstamus, kaujās bijušus komandierus. Tie bija vērtīgi, lietderīgi spriedumi, bez vaidēšanas un nomāktības. Bet šeit CholosIjakovs ar uzbāzīgu nekautrību centās iestāstīt ko citu.

Pārāk miglaini, — Dovators atkārtoja.

Papūlēšos izteikties skaidrāk, — turpināja CholosIjakovs. — Raudzīsimies patiesībai tieši acīs: Jeļņa pretjnieka ielenkta, Smoļenska kritusi, fronte tuvojas Maskavai, pašas svarīgākās maģistrāles vāciešu rokās, brl mēs vēl gatavojamies sadrumstalot spēkus. Vajag ln. koncentrēt un gatavoties aizsardzībai. Armijas štaba komandieri vēl nav acis izberzuši. Neredz un neizprot stāvokli!

— Saprotu! — Dovators piekrita. — Tomēr man liekas, ka armijas štābs un jūs vēlaties gluži pretējo. Vai jūs neesat rakstījis par šo savu viedokli armijas štaba priekšniekam?

— Rakstījis neesmu, bet runājis gan, — Cholostja-kovs paskaidroja. — Ar šo partizanisko reidu pašlaik slimo visi komandieri un politdarbinieki. Nu, un, protams, arī kavalēristi. Izdarīt reidu ienaidnieka aizmugurē ar kailiem zobeniem rokās ir ļoti vilinoši, bet... —

Cholostjakovs uztvēra Dovatora salto skatienu un slēpto izsmieklu, un viņam kļuva pavisam neomulīgi. Sī jaunā pulkveža tuvumā viņš jutās dīvaini nebrīvi. Dovatora jautājumi bija lietišķi, apsvērti, bet replikas trāpīgas, kodīgas kā pātagas cirtieni, kas spiež zirgu auļot. Pūlēdamies nomākt nepatīkamo sajūtu, Cholostjakovs sāka runāt skaļāk, nenojauzdams, kādu ļaunu joku ar viņu nodomājis izspēlēt staltais pulkvedis ar smejošajām acīm.

— Bet es teikšu, ka mūsdienu karā iet pašiem ielenkumā — tas, ziniet...

— Jā, dosimies aizmugurē, ielenkumā, — atbildēja Dovators, cieši lūkodamies Cholostjakovā.

— Mēs sastapāmies pirms divdesmit minūtēm, — Cholostjakovs turpināja, — nepazīstam viens otru, bet es uzdrošinos jums pateikt, ka šī operācijā būs liktenīga: veltīgi aizlaidīsim bojā kavalēriju.

— Nu labi, teiksim, ka piekrītu jums! — negaidīti paziņoja Dovators.

— Ko? ... Jūs piekrītat? Bet man, jāatzīstas, šķita, ka mēs nesaprotam viens otru... Es esmu paradis runāt to, ko domāju, un man liels prieks, ka esam nonākuši pie vienādiem ieskatiem.

— Vajag noformulēt apsvērumus un nosūtīt armijas stabam, — domīgi ierunājās Dovators. — Es, teiksim, nodiktēšu jums ... pierakstiet. Rakstīsim īsi un nosūtīsim šifrētus pa radio: «Ņemot vērā vācu pavēlniecības stratēģijas un taktikas pilnību, iecerētā kavalērijas di-viziju operācijā ienaidnieka aizmugurē nevar tikt realizēta. Tādam pasākumam sekos kavalērijas ielenkšana un iznīcināšana. Tuvāk atsevišķā raportā. Paraksts: pulkveža Dovatora vietā apakšpulkvedis Cholostjakovs.»

— Bet, vai zināt, tas... — Cholostjakovs apjuka.

— Atļaujiet! Jūs nupat tieši tā sacījāt. Es nekā nepieliku!

— Jā, bet rakstīt tā nevar... — Cholostjakovs mulsi atbildēja.

— Ja var runāt, kāpēc nevar rakstīt? — Dovators vairs neslēpa ironiju. — Nu nē, esiet tik labs un parakstiet!

— To es nevaru ...

— Nevarat? — izsmējīgi noprasīja Dovators. — Grūti? ... Jūs vēl nepierakstījāt trīs pēdējos vārdus: «Tuvāk atsevišķā raportā.»

Dovators izjuta svelošu sašutumu, redzēdams, kā Cholostjakovs ar drebošu roku pieraksta «trīs pēdējos vārdus».

— Bet raportā jūs izklāstīsiet visu, ko vēlēsieties, ko jums ieteiks «veselīgais saprāts», — Ļevs Michailovičs pabeidza un noglabāja Cholostjakova uzrakstīto papīrīti kabatā.

Vēja brāzma piepūta logu aizkarus kā buras; žēli iečīkstējās plati atvērto logu rāmji.

Stabā ienāca Osipovs, Naumovs un leitnants Gordi-jenkovs. Pamanījis viņus, Dovators kļuva mundrāks, jautrāks.

— Mēs gaidījām jūs tikai pēc dažām dienām, — ierunājās Osipovs.

— Vajag prast parādīties tad, kad tevi negaida, — smaidīdams un spiezdams Osipovam roku, Dovators atbildēja. — Es jau biju gan divizijā, gan pie tevis pulkā apskatījos, paēdu tur pusdienas, zirgu pārkalu, bet

saimnieks pat nakšņot neieradās mājās!... Ak tu mans vecais,pekaiinais draudziņ! ...

-nožēloju, Ļev Michailovič, nudien, nožēloju. Vesela nakts aizgājusi zudumā, bet tik daudz ir ko runāt osipovs sacīja ar patiesu nožēlu.

aleksejs. Gordijenkovs cieši apskāva Dovatoru.

kapteinis Naumovs, uzmanīgi vērodams trokšņaino sastapšanos, smaidīja, priecādamies par senu draugu atkalredzēšanos un pulkveža brīvo izturēšanos. Dovators jautājoši.i paskatījās uz viņu. Naumovs pagājās uz priekšuI un skaidri sacīja:

operativais dežurants kapteinis Naumovs!

Ka jūs te nokļuvāt? — spiezdams viņam roku, dovators ieprasījās.

Naumovs samulsa.

Jūs bijāt frontes štābā ģenerāļa adjutants?

Tieši tā, — Naumovs atbildēja. — Ar ģenerāli rasksturi nesaskanēja...

Man patīk atklātība... Jā, ir dažādi raksturi, dažādi ļaudis... Pirms trim dienām rezervē jautāju kādam kapteinim: «Par ko saņēmāt Sarkanā Karoga ordeni «Par ūsām!» — «Kā tā, par ūsām? Tev jauūsu nemaz nav!» — «Toties,» viņš saka, «atamana Skuro adjurtantam tadas bija — tik tikko ar zobenu noskuvu.» vajadzēja šo kapteini iecelt par divizijas štaba priekšnieku labi atbildēja ... Biedri apakšpulkvedi, jūs maz-liet uzgaidiiet, — Dovators sacīja, pamanījis, ka Cbolostjakovs grib aiziet. — Man nepieciešams ieskatīties izlūkoāanas materiālos.

Holostjakovs atrāva atvilktni, nolika uz galda mapi un klusēdams atgāja sāņus.

Dovators atvēra mapi. Ilgi pētīja tajā esošos papīrus. Ir atradās vairāki divizijas štaba izlūkošanas kopsavilkumi un vesela kaudzīte atsevišķo izlūkgrupu ziņojumu. Iielākā daļa no tiem bija nevīžīgi sastādīti. Pagadījās pretrunīgas ziņas. Ļevs Michailovičs izņēma no lauka somiņas karti, pārbaudīja pēc tās kādu papīrīti.

Te, es skatos, pats allahs netiks gudrs. — Uzsitis ar zīmuli pa mapi, noprasīja: — Kurš ir izlūkeskad-rona komandieris?

— Es, biedri pulkvedi! — panākdamies citiem priekšā, atbildēja Gordijenkovs.

— Vai šajā rajonā ir vācieši? — Dovators jautāja, rādīdams koordinātes.

— Skaidri nav zināms, — Gordijenkovs atbildēja. — Tur nosūtītas divas grupas.

— Kad tām jāatgriežas?

— Grupai, numurs viens, vajadzēja atgriezties vakar, taču nezin kāpēc nav pārnākusi...

— Bet vai meklēt izsūtījāt?

— Šodien aizgāja otra grupa, — paskaidroja Cho-lostjakovs.

— Kāpēc jau vakar nesūtījāt meklēt? — Dovators neatlaidīgi pētīja.

Iestājās neērts klusums.

Ļevs Michailovičs pārlaida klātesošajiem skatienu. Viņa acis šķīla niknuma dzirkstis.

— Vai jūs interesē dzīvi cilvēki vai ne? Bet varbūt viņi jau miruši? Ir jāinteresējas arī par mirušu cilvēku likteni! No jums prasīs. Varbūt daži no tiem ievainoti, gaida jūsu palīdzību? Bet mēs pa to laiku ar aukstu vienaldzību strīdamies par «vācu pavēlniecības gudro stratēģiju»! Piedodiet!...

Viņš strauji nometa burku un uzsvieda to uz dīvānā. Slaids, platiem pleciem, dusmās savilktām uzacīm, viņš spēji izlīdzināja koverkota gimnastjorku.

— Piedodiet! — viņš spīvi atkārtoja. — Tā karot nevar!

Visi klusēja, juzdamies neērti. Katrs jutās savu tiesu vainīgs, bet Cholostjakovs jo sevišķi, un katrs domāja: «Kā tas tā bija varējis notikt?»

— Gordijenkov! Nekavējoties izsūti veselu virkni izlūku grupu tos meklēt. Bet pats — ņem ļaudis un atved man... — Dovators paskatījās kartē, ātri apsvēra attālumu, — atved pēc divpadsmit stundām noteiktas ziņas par to, kas notiek Ordinkas miestiņā un Koļeņidovas ciematā. Ja gadās kas sevišķi svarīgs, nekavējoties atsūti ziņojumu. Saprati?

— Tieši tā! — Un Aleksejs atkārtoja pavēli. — Atļaujat izpildīt?

Dovators pamāja ar galvu. Gordijenkovam pakaļ izgāja arī kapteinis Naumovs.

Istabā valdīja klusums. No tāles nāca dobja artile-

rijas dunoņā bija dzirdamas jātnieku signāltaures trīsošās skaņas. un nemierīgā zirgu zviegšana.

kādē| zirgi tā zviedz? — negaidīti uzprasīja

dovators.

Auzas lūdz,, — Osipovs paskaidroja. — Jau piektā diena kopš nesaņemam. Norma pārtērēta...

uzacis savilcis, Dovators paskatījās apakšpulkvedī (Holostjakovā.

Sai mirklī štābā ienāca Dovatora raitnieks Sergejs. Viņam bija tāda sejas izteiksme, it kā tas pirms dažiem mirkļiem būtu cilvēku nositis un tagad ierastos pie prokurora atzīties.

— Biedri pulkvedi, ar Vanagu nav labi!

— Kas noticis? — Dovators satraukts apprasījās.

— Sācis klibot... nelaiž kāju pie zemes. Kalējs droši vien nelāgi apkalis. Lūk, viņu pulkā vakar mainījām pakavus. — Sergejs pamāja uz Osipova pusi.

— Nevar būt! — iebilda Osipovs. — Man ir teicami kalēji.

— Kāpēc tad nevar būt! — Dovators tik īgni paskatījās Osipovā, it kā zirgu būtu apkalis nevis kalējs, bet majors pats. — Tas jau nav kalējs, bet bende! No kurienes tu tādu esi izrāvis! — Tad krasi pagriezies pret raitnieku, skarbi noprasīja: — Un kur tu biji, kad kala? Kur skatījies? Tev jāredz, kā iedzen katru naglu! Ko es tev mācīju? — Un Ļevs Michailovičs kopā ar raitnieku devās apskatīt savainoto zirgu.

Viņiem sekoja arī Osipovs, sarūgtināts, ka zirgs slikti apkalts tieši viņa pulkā.

Pagalmā blakus koka šķūnim stāvēja raitnieks, turēdams pie iemauktiem ar baltu segu apsegtu lielu, tumši bēru zirgu. Zirgs lepni un brīvi pasvieda augšup nelielo, sausnējo galvu. Viņa lielās, dziļi iegrimušās acis raudzījās jautri un pētījoši; šķita, ka tas vismazāk bija noraizējies par saimnieka nemieru. Pēc maigās, zīžainās Vanaga ādas, pēc viņa muskuļotajām krūtīm, izcilnajām saitēm, asi veidotajām nāsīm, slaidajām potītēm Osipovs kā aizrautīgs zirgu cienītājs ar pieredzējušu aci novērtēja tā šķirnību un bija spiests atzīt, ka viņa skaistulei Leģendai ar visām tās labajām īpašībām nebija to dotību, kas Vanagam. Viņš bija prāvāks, muskuļotāks un pārsteidza ar savu ķermeņa garumu, kas slēpa sevī mil-žīgu spēku, izturību un straujumu. Zirgs stāvēja uz trim kājām, cilādams kreiso priekšējo, tik tikko ar naga maliņu skardams zemi. Viņš klanīja galvu kā atvainodamies par nepiedienīgo stāju, bet acis tam bija draiskas un nāsis skaisti drebēja.

— Sabendējuši zirgu! — pamanījis Osipovu, ierunājās Dovators, nikni savilkdams dūri. — Kāju nelaiž pie zemes, priecājies nu! Ir gan kaustītāji, nudien. Tas taču ir barbarisms — dzīvā miesā naglu dzīt! Bet mans skrīveris zirgu nevarēja nosargāt. Palūk, ar kādām gudrām acīm Vanags skatās manī, it kā jautādams: «Kā gan tu, saimniek, varēji mani uzticēt tādam vējagrābslim?»

— Nepamanīju, biedri pulkvedi, vai tad es... — Sergejs taisnojās.

— Kājām likšu iet! Kājām!... Ved uz veterināro daļu — un nekavējoties noņemt pakavu! Kompresi vajag...

Sergejs izveda no pagalma klibojošo Vanagu.

Dovators atsēdās uz lieveņa, aizsmēķēja un, pasniegdams Osipovam papirosu paciņu, sacīja:

— Ja Vanags neatlabs — atņemšu tev zirgu. Man jau stāstīja par tavu ķēvīti!

Osipovs klusēdams paņēma papirosu un aizsmēķēja. Viņš savus kalējus labi pazina: tie bija vareni, pieredzējuši kadrinieki, saticīgi un jautri zēni. Viņš redzēja, kā tie «apstrādāja» papildinājumam atsūtītos zirgus. Stepes donieši locīdamies spērās steliņos kā sagūstīti zvēri, mēģinādami atbrīvot augšējo, ar koka palīdzību siksnā sažņaugto lūpu, tie neganti sprausloja un svaidīja galvas.

«Nudien, var arī paņemt Leģendu,» Osipovs nemierīgi nodomāja. «Uzrakstīs pavēli — un darīts būs...» Osipovs uz vietas izdomāja viltīgu plānu un nevilcinājās ar tā izpildīšanu.

— Kalējus es sodīšu ... Tu domā, ka es tev savu zirgu žēlošu? Ņem kurā katrā laikā! — pašķielējis uz Dova-toru, Osipovs aizvainoti sacīja. Viņš saprata, ka pašlaik nevajag būt iecirtīgam un nepieļāvīgam. Majors sāka lielīt Leģendu. Dovatora zirgs vienkārši nobālēja tās priekšā.

— Nav vārdam vietas, tavs Vanags ir labas šķirnes zirgs, bet dibens šļaups, seglu jostas vieta zemu, pleci pārāk gari, turklāt vēl greizi...

Vai tikai negribi mainīties? — nenoklausījies līdz galam, Dovators pārtrauca. Viņš jau bija izpratis Osi-povti. — Eh, Anton, no tevis iznāktu labs zirgu kupča! tu man te neblēdījies — no savas ķēvītes vis nešķirsies! es tevi pazīstu! ...

Viņi paskatījās viens otrā un skaļi nosmējās.

PIEKTĀ NODAĻA

Augusta diena jau svērās uz vakara pusi. Saule, ugunsgrēku dūmu ietīta, virzījās uz rietumiem.

Dovators izlasīja avīzi un, domās iegrimis, vēl arvien to turēja sev priekšā. Ziņojumā atkal bija runa par at stātām pilsētām, par niknām kaujām. Vācieši bija ieņēmuši Vitebsku. Fašistu zābaks mina Dovatora dzimto pusi — Baltkrieviju ...

Ienāca kapteinis Naumovs un palūdza avīzi. Ļevs Michailovičs klusēdams pasniedza viņam «Pravdu». Kapteinis aizgāja. Dovators ilgi sēdēja nekustēdamies. Viņam vēl arvien acu priekšā rēgojās no rīta redzētā aina. Viņš jāja uz grupējuma štābu. Pa ceļu lielā ātrumā pretim traucās ar ievainotajiem pārpildītas automašīnas. Bet gar ceļa malām nebeidzamā virknē vilkās ļaudis — vecīši, sievietes ar saiņiem uz muguras, bērni. Govis cēla augšup noputējušās galvas un žēli māva.

— No kurienes esat, biedri? — pieturēdams zirgu, apjautājās Dovators.

— Smoļenskieši ... Kaļiņinieši ... Baltkrievi...

— Vai no Vitebskas apgabala Bešenkovičas rajona neviena nav?

— Ko tad tu, vai savas puses ļaudis meklē? — uzprasīja kāda vecīte, atbalstīdamās uz zarainas nūjas, un pacēla pret Dovatoru putekļos saasarojušās, iekaisušās acis.

— Meklēju gan, māmuļa ... Vai neesat no turienes?

— Tu, dēliņ, te nemeklē! Ej tur, tur meklē! — Vecā nikni pakratīja nūju, norādīdama uz rietumiem.

Vecenes vārdi kā rūgts pārmetums sāpīgi iedūrās sirdī...

Dovators piecēlās no sola un, piešiem skanot, sāka staigāt pa istabu. No krāsns uz grīdas nolēca dzeltena kaķe. Dovators noliecās un paņēma to rokās.

— Vai tu re, sprigace... Peles ķer? Un ko vēl proti?

Ļevs Michailovičs, glaudīdams kaķes mīksto spalvu,

lēnām staigāja no viena kakta uz otru.

Turēdama rokās sainīti, istabā ieskatījās mājas saimniece, padzīvojusi sieviete ar labsirdīgu, gurdenu seju.

— Es klausos — ar ko jūs tur sarunājaties...

— Ar kaķi sarunājos, — Dovators atbildēja.

Saimniece pasmaidīja. Piegāja pie gultas, veikli uzklāja tīru palagu, apmainīja spilvendrānas. Nedroši iejautājās:

— Biedri priekšniek, vai tiešām arī šurp tas basurmanis atnāks?

Ne vienreiz vien Dovatoram bija nācies atbildēt uz līdzīgiem jautājumiem, bet vienmēr tie viņu satrauca.

— Laikam gan atnāks, — viņš atbildēja un padomājis noteikti piemetināja: — Bet dzīvi diezi vai aizies no šejienes...

Skaļi ar zābakiem rībinādams, ienāca raitnieks Sergejs un klusēdams nolika uz galda ēdienu.

Saimniece nopūtās, sakārtoja spilvenus un klusiņām izgāja.

— Kā jūtas Vanags? — Dovators apjautājās, vēl arvien glaudīdams kaķi.

— Noņēma pakavu ...

— Labi, ej! Es ar tevi vēl parunāšu...

Sergejs izgāja. Ļevs Michailovičs paņēma no šķīvja gabaliņu desas un sāka barot kaķi.

Sakaru oficieris, ieradies uz Dovatora aicinājumu, ļoti izbrīnījās, sastapis jauno kavalērijas grupējuma komandieri tupam un barojam kaķi.

— Leitnants Povorotijevs uz jūsu pavēli ieradies! — viņš apmulsis raportēja.

Dovators piecēlās, noskatīja oficieri no galvas līdz kājām, sarauca pieri un neko neatbildēja.

Nedroši mīņādamies, Povorotijevs sakārtoja nagana maksti, kurā tik tikko varēja iebāzt Tokareva pistoli.

— Jūs — leitnants? — pēc laba brīža noprasīja Dovators.

— Tieši tā! — Povorotijevs atbildēja.

Tātad atestēts? — slēpdams izsmieklu, Dovators turpināja.

Tieši tā! Atestēts.

Nevaru saprast, — Dovators iepleta rokas, — tā kā leitnants, tā kā jefreitors. Atšķirības zīmju nav.

Povorotijevs, vainīgs juzdamies, paskatījās uz zīmotnēm un pietvīka.

— Salocījušās, bet kur nopirkt...

Dovators sameklēja lauka somiņā bloknotu, izrāva lapu, apsēdās pie galda un sāka kaut ko rakstīt. Salocīja lapu un pasniedza leitnantam.

— Nododiet divizijas komandierim! Bet pie manis bez atšķirības zīmēm lūdzu nenākt.

— Klausos! Atļausiet iet?

— Nē, pagaidiet! Uzmeklējiet manu raitnieku un pasakiet viņam, ka es pavēlēju iedot jums pistoles maksti. Bet tā iznāk: sakaru oficieris, turklāt vēl jātnieku divizijas — un bez atšķirības zīmēm, jauna pistole vecā, nederīgā makstī... Kādu piemēru jūs rādāt kareivjiem un komandieriem? Jūs esat divizijas vadības priekšstāvis!... Vai esat precējies?

— Nē, biedri pulkvedi, — arvien vairāk samulsdams, atbildēja Povorotijevs.

— Un vēl neprecējies ... Bet ja nu pēkšņi uz ceļa jūs sastop meitene un nodomā: «Kur gan dien šis oficieris? Viņam droši vien arī komandieri tādi paši nevīžas ...»

Tas vairs nebija izturams.

Leitnants sarāvās, pagriezās, ar labo kāju sāpīgi iesperdams pa kreisās potīti, un izmetās no istabas, aiz kauna gluži nosarcis.

Pēc mirkļa, sēzdamies zirgā, viņš satraukumā nekā nevarēja trāpīt kāju kāpslī. Pēc tam, uzmaucis kubanku līdz pašām ausīm, lēnām solīšos aizjāja pa ielu, mēģinādams uzminēt, kas slēpjas aiz pulkveža stingrības. Nometis pavadu uz seglu loka, Povorotijevs izņēma no zilo bikšu kabatas Dovatora iedoto papīrīti un izlasīja to.

Jaunais kavalērijas grupējuma komandieris brīdināja divizijas komandieri, ka ieradīsies pats, personīgi pārbaudīs zirgu sastāvu, apbruņojumu, nastojumu, zirglietas ... «Bet, lūk, paskaties tikai — kaķi ar desu baro!»

Povorotijevs nosmīnēja, pagrozīja galvu un iebāza zīmīti lauka somiņā.

Vakara debesis bija zilas, bez mākoņiem.

Kaut kur vientuļi un melodiski šāva lielgabals: vāciešu paradums — traucēt krievus, nedot mieru vakariņu laikā. Tomēr dzīve ritēja savu gaitu. No meža puses nāca garšīgā lauru lapu smarža. Kūpēja virtuves, sasaucās sakarnieki, dieninieki, ziņneši. Skanēja katliņi un spaiņi. Taurētāji jautri pūta: «Karoti ņem, katliņu tver, ja tev netīk, vācies prom!»

Aiz ciema Povorotijevam pagadījās ceļā kāda sieviete.

— Sakiet, biedri karavīr, — kur te štābs? — nonākusi līdzās leitnantam, viņa jautāja.

Povorotijevs apturēja zirgu.

Sieviete steidzīgi izvilka no piedurknes zīmīti un paļāvīgi pasniedza to Povorotijevam. Viņas nogurušajās, iegrimušajās acīs staroja smaids. Leitnants labu brīdi nolūkojās viņas stingri iezīmētajās uzacīs, jaunavīgajā, iedegušajā sejā. Sievietes stalto, spēcīgo stāvu kūkumoja uz muguras uzkārtais zaldātu mantu maisiņš. Melnā žakete, melnais lakatiņš un spieķis rokās darīja to līdzīgu svētceļotājai.

Zīmītē, kuru Povorotijevs izlasīja, Oksanai Gončarovai bija ieteikts uzmeklēt «priekšnieka Ļeva Michailo-viča» štābu. Priekšnieka uzvārds nebija minēts. Zīmīti bija parakstījis Gordijenkovs.

— Zēni mani sastapa mežā. Komandieris, tāds melnīgsnējs, izjautāja ... Kur atrodas šis štābs, biedri karavīr?

— Būs jāpavada ... — Povorotijevs izlikās, ka neuzticas sievietei. Viņa, baltos zobus pazibsnīdama, laipni uzsmaidīja.

Pagriezis zirgu, leitnants īsi sacīja:

— Ejiet uz priekšu!... Te nav tālu.

Stabā kapteinis Naumovs noklausījās Povorotijeva ziņojumu un sausi piezīmēja, ka leitnanta pienākums nav bijis uzņemties meiteņu patrulēšanu, bet vajadzējis izpildīt to, kas paredzēts reglamentā par štābu lauka dienestu nodaļā «Sakaru oficiera dienests».

Jaunajam leitnantam nekas cits neatlika kā atbildēt kapteinim: «Tieši tā!» Pie sevis viņš kapteini nosauca

par «štaba žurku» un pāris reizes uzvilka ar pletni savam pavisam nevainīgajam donietim.

Kapteinis Naumovs laipni ieteica Oksanai noņemt maisu un nolikt rungu kaktā. Pēc tam viņš meiteni ieveda pie Dovatora.

Istabu jau pildīja vakara krēsla, un Dovatora seju Oksana nevarēja saskatīt. Viņa redzēja tikai blāvi spīdošo ordeņa actiņu, neskaidrās sprādžu un siksnu līnijas un nolēma, ka viņas priekšā ir ievērojams priekšnieks.

— Sveiki! — viņa klusu sacīja.

— Sveika! — Dovators pamāja un piestūma viņai krēslu. — Sēdieties!

Oksana apsēdās.

— No kurienes nākdama?

— No Vitebskas apkārtnes.

— Kāda rajona?

— Bešenkovičas.

— Ciems?! — iesaucās Dovators.

— Chotinas ciems, — Oksana atbildēja, izbijusies no izsauciena un straujuma, ar kādu Dovators tai tuvojās.

— Chotinas? Uzvārds, kāds uzvārds?

— Gončarova ...

— Grigoriju Gončarovu pazīsti?

— Tas ir mans tētuks... Kā jūs viņu pazīstat?

— Vai mani nepazīsti?

Oksana kādu brīdi cieši skatījās Dovatora nobālējušajā sejā. Atmetusies pret krēsla atzveltni, viņa tikko dzirdami izdabūja:

— Pazīstu ... Nu saki viens!... Jūs taču esat Lavontijs Dovators! Ak dies... — asaras viņai nejāva pa beigt. — ... Kā sāka šaut, kā sāka, — stāstīja Oksana Dovatoram. — Mēs paglābāmies mežā, pēc tam aizvācāmies uz purvu. Mani vecīši palika mājās, bet mūs vācieši sāka tramdīt. Iet pa mežu un šauda ar automātiem. Visapkārt sprēgā, eglītēs zibsnī uguntiņas ... Ai, kādas bailes bija! Mēs tad aizbēgām purvā. Tur bija jūsu māmuļa un tētuks ...

— Kur tad viņi palika? — Dovators jautāja, nodzisušā papirosa iemuta galiņu nokozdams.

— Tur purvā ... Mēs dzīvojām kopā. Maizes nebija. Edām sēnes, avenes ... Pēc tam vācieši atnāca arī tur.

Visi izklīda, pazaudēja cits citu. Es paliku viena. Pa nakti gāju, bet dienā slēpos krūmos. Un tā, redz, atnācu ... — Viņa nokāra galvu un, seju rokās paslēpusi, apraudājās.

— Labi, ka atnāci, labi!... — Ļevs Michailovičs miedz acis, klusē. — Nu, nevajag, Oksana! — Viņš uzlika tai roku uz galvas.

— Kur lai es tagad dējos, Ļavontij Michailovič? —-Oksana jautāja.

— Boršču vārīt proti?

— Vai nu ne?!

Tovakar Ļevs Michailovičs ilgi iztaujāja Oksanu par ciemu, par radiniekiem, par draugiem, ar kuriem jaunības gados bija Chotinā organizējis komjaunatnes šūniņu.

— Gan mēs vēl padzīvosim Chotinā, Oksana, gan mēs vēl atgriezīsimies!...

... Vēlu naktī sargkareivis, ieskatīdamies logā, redzēja, ka Dovators, rokas uz muguras salicis, soļo no viena istabas kakta uz otru. Tad, noņēmis jostu un atpogājis gimnastjorku, viņš ilgi sēdēja, noliecies pār topogrāfisko karti, lasīja kaut kādus papīrīšus, zīmēja ar zīmuli. Iecerētā reida schemā izauga simtiem pieņemtu zīmīšu — aplīši, svītriņas, karodziņi, krustiņi — sarkanā un zilā krāsā. Lūk, izliekta zila līnija ar daudziem leņķiem, kura stiepjas pāri visai kartei. Tā ir ienaidnieka priekšējā līnija. Zilie rombiņi, kas slēpjas kuplo mežiņu zaļumā, — tie ir tanki. Divkāršie dzeloņstiepļu žogi atzīmēti ar divām svītriņām, kas atgādina burtu «H». Zilie aplīši ar čūskas dzelonim līdzīgām bultiņām — ložmetēju ligzdas.

Ar platajām krūtīm uzgulis galdam, Ļevs Michailovičs trauksmaini novelk sarkanu līniju. Smaila bulta kā zibens ieurbjas ienaidnieka priekšējā līnijā, pāršķēlusi to, aiziet dziļi aizmugurē, līdz pašai mīļotās Baltkrievijas sirdij. Dovators jauc matus, spēji un noteikti iemet sarkanus aplīšus zaļo mežu masivu fonā. Tie ir pulku un diviziju sapulcināšanas rajoni. No aplīšiem uz visām pusēm traucas ugunīgas bultiņas, šķeļ zilās vācu garnizonu un štābu sekstītes.

— Kauksiet kā vilki! — Dovators čukst. Viņš jau grauj, cērt, iznīcina ...

Atkal pieceļas un staigā pa istabu ar zīmuli rokā.

Domā. Rauc uzacis. Paskatās pulksteni, tad uz neskarto, sniegbalto gultu, ko rūpīgi klājusi mājas saimniece.

Bet viņš neliekas gultā. Sargkareivis pa logu redz, ka pulkvedis noņem pie sienas pakārto burku un, ietinies lupi no galvas līdz kājām, apgulstas uz dīvānā... Kālab burzīt tīro gultu, kad gulēšanai atlicis tik maz laika? Mīkstā, villainē burka tik patīkami silda, no tās dveš pierastā kavalērijas smarža ...

Dovators nevar aizmigt.

«Kas notiks, ja nepārraušu fronti, cietīšu veltīgus zaudējumus? ... Vācieši bloķēs pulkus, bumbos, apšaudīs ar artilēriju... Trūks municijas, nebūs pārtikas. Purvi, Baltkrievijas purvi!... Ko tad darīsi, pulkvedi Dovator?»

Bet tūlīt radās citas domas:

«Mežā! Ej mežā! Dzimtajā mežā tu esi saimnieks! Neuztraucies, rīkojies ar prātu! Tālab jau tu esi komandieris. Tev dzimtene uzticējusi kavalērijas pulkus!... Bet, lūk, par vecākiem neesi parūpējies. Būtu kaut telegramu nosūtījis vietējām varas iestādēm — vai tad nebūtu palīdzējuši vecīšiem? Nokļūs vāciešu rokās pulkveža, komunista vecāki — uz vietas nobendēs ...»

Iezumējās telefons. Dovators novilka no galvas burku. Te tev nu bija! Uz galda deg lampa, bet istabā uz gaiši zilajām tapetēm rotājas brīnišķīgā, dzidrā rīta gaisma. Dovators satvēra telefona klausuli.

— Klausos. Ieradušies? Tūlīt pie manis!

Pa logu redzams, kā virs Jemleņa ezera izbāl pēdējā nakts zvaigznīte. Pie krastiem viļņojas, šūpojas niedrājs, no tā izpeld vientuļa purva pīle. Rīta miglā glāstoši skalojas ezers, pārklāts sīku viļņu sekstītēm. Rietumos mutuļo pelēki mākoņi, un no turienes atdun dobjš, nikns pērkons ...

SESTĀ NODAĻA

No izlūkošanas ir atgriezies jaunākais leitnants Re-mizovs.

— Mans uzdevums bija izlūkot Ordinkas un Koļe-ņidovas rajonu, — viņš ziņo. — Atļausiet aizsmēķēt, biedri pulkvedi?

— Neatļauju. Papriekš nododiet ziņojumu, pēc tam ; varēsiet smēķēt!

Dovators caur pieri noraugās apaļajā, sārtajā sejā, ] karakulādas kubankā. Viņš ir mazliet izbrīnījies par iz- i lūka vaļīgo izturēšanos.

Remizovs runā moži, pat jautri, it kā pulkveža bargais tonis, aizliedzot smēķēt, nebūtu viņu vis sarūgtinājis, bet iepriecinājis.

— Koļeņidovā apmēram kāda rota vāciešu, ciema nomalē ložmetēju ligzdas — ar fronti pret ziemeļiem. Ir arī mīnmetēji — apšauda Zikejevu ...

— Parādiet precizi uz kartes, kur atrodas ložmetēju ligzdas!

Remizovs sakārtoja uz sāniem noslīdējušo kubanku un iedūra ar pirkstu kartē.

— Lūk, šeit ir viena ložmetēju ligzda, tur otra.

— Precizāk parādiet!

— Lūk, tur pie melnā punkta.

— Tātad pie atsevišķi stāvošā šķūņa? Tā arī vajag sacīt.

Priekšnamā skanīgi iečīkstējās durvis, kāds tur slaucīja grīdsedziņā kājas, džinkstēja pieši.

— Atļausiet?

Uz sliekšņa stāvēja Dovatoram nepazīstams apakšpulkvedis kazaku kavalērijas miera laika formas tērpā — zilās bridža biksēs ar aveņkrāsas lampasiem, galvā k-banka ar tādu pašu virsu. Svārkus izskatīgi aptvēra plecu siksnas.

— Apakšpulkvedis Karpenkovs! Ieradies no hospitāļa jūsu rīcībā.

— Ja nemaldos, Andrejs Ivanovičs Karpenkovs?

— Gluži pareizi. Kā jūs mani pazīstat, biedri pulk vedi?

— Par jums bija runa armijas štābā, — Dovators izvairīgi atbildēja, slēpdams smaidu.

Dovatoram uzreiz iepatikās jaunā apakšpulkveža labi veidotais stāvs, viņa drošās acis, kas mirdzēja pievilcīgā, tīri krieviskā šķelmībā.

«Skat, ar tādu kopā var labi karot!» Dovators nodomāja.

— Pulveri esi ostījis? — viņš apjautājās, pāriedams uz draudzīgo «tu». — Sēdies!

Nedaudz un neveiksmīgi. — Karpenkovs pārgāja pāri istabai, čīkstinādams hromādas zābakus, un apēdās uz dīvānā.

— Vai pavisam izdziedējies? — pamanījis marles maliņu, kas spraucās ārā no Karpenkova piedurknes, Dovators jautāja.

— Sīkums!... Atvainojiet, es, kā liekas, esmu jūs iztraucējis.

— Mēs tūlīt beigsim... Tātad Koļeņidovā pretinieks — apmēram kāda rota ar ložmetējiem, mīnmetējiem. Vai tā? — Dovators noprasīja Remizovam.

— Tieši tā.

— Bet kas notiek Ordinkā? Tas ir pats galvenais...

— Ordinkā neviena nav. Es pārcēlos ...

— Neviena? Interesanti! — Dovators kļuva domīgs. Pēc tam, paskatījies uz Karpenkovu, pamāja viņam ar pirkstu un, rādīdams ar zīmuli kartē, sacīja: — Jums kā nākamajam kavalērijas grupējuma staba priekšniekam jāzina, ka frontes pāriešanai mums jāizmanto šis punkts.

— Biedri pulkvedi, atļausiet iet? — lūdza Remizovs.

— Ejiet, labi atpūtieties! — Dovators laipni atbildēja.

Pielicis roku pie cepures, Remizovs izgāja.

— Klausieties uzmanīgi, Andrej Ivanovič, un pierakstiet!

Karpenkovs izņēma no planšetes bloknotu.

— Uzrakstiet kaujas pavēli! Šonakt Ordinka jāieņem. Skatieties kartē: vispirms vajag iegūt šos meža stūrus. Citādi pretinieks no šejienes var apšaudīt no flanga pārceltuvi. Atzīmes 96,3 rajonā — mežsarga namiņš — izlikt priekšposteni. Meža stigas nepārtraukti jākontrolē. Nogādāt tur lielgabalus, ja vācieši līdīs... Armijas štābam uzrakstiet ziņojumu: kavalērijas ievadīšanai ienaidnieka aizmugurē ir brīva eja. Tas ir viss!... — Paskatījies pulkstenī, piemetināja: — Pēc tam nāciet brokastīs ...

Pēc stundas Dovators un Karpenkovs sēdēja pie galda. Līksmi šņākuļoja patvāris. Pudelē asaraini laistījās degvīns, uz šķīvjiem bija konservi, šķiņķis, svaigi gurķi. Karpenkovs ar sevišķu meistarību lobīja olas, un divos gausos kumosos tās nozuda mutē. Degvīnu viņš dzēra kā pienu — neviebās, nereiba. Dovators dzēra maz. Valodas risinājās par reidu ienaidnieka aizmugurē.

— Vai jūti, kāda operācijā mums veicama? — teica Dovators. — Mēs taču zinām, kas ir zobens un kas ir modernā technika, un saprotam, cik grūti būs cīnīties, — iespējams pat, vienīgi ar zobeniem. Mums jābūt ne vien drošsirdīgiem, bet arī viltīgiem, uzņēmīgiem, izveicīgiem un nežēlīgi nikniem! Zēl, nevaram ņemt līdzi lielgabalus ...

— Lielgabali mums turpat uz vietas jāiegūst, — lobīdams čaulu jau nezin kurai olai, sacīja Karpenkovs.

No izdzertās degvīna glāzītes Dovatora seja kļuva jaunāka, bet acis pēc negulētās nakts bija domīgas un skumjas. Viņam gribējās izstāstīt Karpenkovam, ka vecāki palikuši pie vāciešiem, bet baidījās izraisīt citu līdzjūtību. Uz nospodrinātā patvāra sāniem kvēloja saules stari; no meža skanēja gari stiepta kavalēristu dziesma. Tā saplūda ar tanku motoru smago sprauslo-šanu un spalgiem, šāvieniem līdzīgiem nepilnīgi sadegušo gāzu plaukšķiem.

Karpenkovs izstāstīja Dovatoram, kā viņš jūlija kaujās ievainots un nosūtīts uz hospitāli. Dziedinājies neilgi.

— Neizturēju, — viņš stāstīja, — patvarīgi aizbraucu ... Aizrakstīšu ārstam, atvainošos — mazliet neērti. Kāda tur ārstēšanās! Izlasu Informācijās biroja ziņojumu — un temperatūra augšā gan! Raug, jūs gribat mani iecelt par štaba priekšnieku, — pēkšņi viņš sacīja, — bet es šajā amatā maz esmu strādājis, ja nu gadās, ka iegāžu?

— No darba tev nav ko baidīties! Ja gribi strādāt — tad ķeries pie tā droši! Man, redz, arī diviziju nekad nebija gadījies komandēt. Bet tagad pirms aizbraukšanas armijas komandieris pateica: «Rīkojies droši, tikai dari visu ar saprātu! Rīkojies tā, kā grūtā brīdī to dara boļševiki.» Lūk, un es rīkojos ... Bet, vai iegāzīsi vai neiegāzīsi, — par to pat runāt nevēlos. Es tev ļauju pilnu vaļu, nesāpinies tikai krikumu valgos. Meklē galveno un reālo, bet neaizmirsti arī sīkumus. Galveno dzīvē izšķir cilvēki. Ielūkojies tajos labi un secini, uz ko katrs ir spējīgs. Būsi pareizi secinājis — viss būs kārtībā, varēsi kaut vai mēnesi ar zirga suku uzspodrināt, Lii labāk spīd. Nebūsi pratis — ņem skrāpi un ej uz .(aili par dieninieku ...

Pa logu no ielas ielauzās balsu troksnis un zirgu pakavu dipoņa.

Gordijenkovs atgriezies! — Dovators ierunājās, paskatījies pa logu. Pieci izlūki, tai skaitā arī Torba, oļos pajāja garām staba miteklim. Lēnām atvērās durvis. Neveikli palēkdamies uz kreisās kājas un atbalstīdamies uz nūjas, ienāca leitnants Gordijenkovs. Labo kāju pāršķeltā, no asinīm iebrūnējušā bikšu stilbā viņš turēja paceltu. Pār viņa drudžaini mirdzošajām acīm bija noslīdējis tumšo matu cekuls, seja — nodzeltējusi, iekritusies, lūpas šķobījās sāpēs, bet viņš tomēr mēģināja pasmaidīt. Aiz viņa tūlīt ienāca kapteinis Naumovs. Viņš jau bija uzzinājis no izlūkiem par Alekseja ievainošanu un aizsūtījis ziņnesi pēc ārsta.

— Kas noticis? — Dovators satraukts apjautājās. — Liecies uz dīvānā! — Abi ar Karpenkovu viņi palīdzēja Gordijenkovam nokļūt līdz dīvanam.

— Kas noticis, es jautāju, — tad, strauji pagriezies pret Karpenkovu, uzsauca: — Ielej viņam degvīnu!

— Sašāva, biedri pulkvedi, — Aleksejs atbildēja, piesardzīgi novietodams kāju uz dīvānā.

— Biedri Naumov, ārstu! Ātri! Kur uzdūries? — Dovators pārmetoši pašūpoja galvu.

— Es jau devu rīkojumu, biedri pulkvedi, — atbildēja kapteinis Naumovs.

— Nu, Ordinkā devāmies pāri... — sāka paskaidrot Aleksejs.

— Kā, Ordinkā? — Dovators pārtrauca. — Tur taču neviena nav!

— Jā, arī mums stāstīja, ka neviena nav. Bet es tomēr nolēmu pārbaudīt...

— Kas tev stāstīja?

— Nu, šeit tā runāja ... Mēs nokāpām no zirgiem un droši devāmies pāri. Izkāpuši krastā, tūlīt uzdūrāmies slēpnim. Kā sāka bērt ar ložmetējiem un automātiem! Gandrīz tieši krūtīs ... Mēs sagūlām — un ar granātām. Torba gabalus desmit salaida. Atšaudījāmies un devāmies uz Koļeņidovu. Tur gan tiešām neviena nav. Bet Ordinkā apmēram bataljons kājnieku. Iedzīvotāji stāsta, ka dienas desmit pa naktīm tur nocietinājušies« Bet dienā slēpjas ...

— Viss ir skaidrs, — paskatījies uz Dovatoru, ierunājās Karpenkovs.

— Tas nelietis nevis nodarbojies ar izlūkošanu, bet noslaistījies pa krūmiem, — Dovators nikni noskaldīja un, pagriezies pret Naumovu, pavēlēja: — Izsaukt!

Naumovs atvēra durvis, ielaida meiteni ar sanitāres somu un nozuda priekšnamā.

Meitene bija visparastākā, kādas var sastapt tūkstošiem. Aizsargkrāsas gimnastjorkā, tādos pašos brunčos. Galvā brūna jērādas kubanka, kas sevišķi jauki un tīkami piestāvēja kuplajiem, viļņotajiem matiem. Ienākusi istabā, viņa pavisam nemilitāri, gandrīz zēniski draiski ar pirkstu galiņiem pieskārās savām cirtām un, nevienu neuzlūkodama, devās pie dīvānā, uz kura pusguļus atradās Gordijenkovs.

Novietojusi somu uz dīvānā malas, viņa apjautājās:

— Vai stipri? Nē?... — Sameklēja saiti, vati un dažas pudelītes.

— Ātrāk, biedri kara feldšeri! — Dovators uzstājīgi sacīja.

Meitene pacēla uz viņu acis, laipni pamāja ar galvu un tomēr, tāpat kā iepriekš, metodiski, nesteigdamās turpināja meklēties pa somu.

Šķita, ka pulkveža iejaukšanās viņu nemaz neietekmē un nespēj neko mainīt darba gaitā.

Tas Dovatoru sāka kaitināt. Viņš bija gatavs tai uzkliegt, bet savaldījās. Meitenes tievie pirksti prasmīgi ar šķērēm pārgrieza saiti. Tad ar noteiktu kustību viņa pacēla no ceļgala saplēsto un netīro bikšu skrandu, atsegdama sārto pārsēju.

— Viss ir kārtībā, — meitene mierīgi sacīja un atkal apsedza pārsēju ar bikšu skrandu. — Ar ko: šķembu vai lodi? — viņa jautāja Aleksejam.

— Te nu bija! Oh, un tā esot medicina! Cilvēkam pāršauta kāja, bet viņa atzīst, ka viss ir kārtībā! Kāpēc jūs tomēr nepārsienat?

Dovators ne pa jokam bija gatavs noskaisties.

— Pārsējums labi pieguļ, biedri pulkvedi. Mēs ...

— Ko mēs?

Mēs viņu paņemsim uz medeskadronu un tur pārdiesim.

— Kāpēc šeit nevar pārsiet?

— Šeit nedrīkst atklāt brūci, jo te netīrība.

Istaba tiešām nebija piekopta. Grīda papirosu galiem piemētāta, zābakiem piemīņāta. Uz galda ap patvāri un pustukšo pudeli spietoja mušas.

Dovators drūmi pārlaida acis istabai un saprata, ka velti iekaisis.

— Nu paskat, Karpenkov, kāda nepiekāpīga! — Ļevs Michailovičs izsaucās.

— Kubaniete! — Karpenkovs šķelmīgi pamirkšķināja.

— Labi, vediet uz medeskadronu! Tikai dziedējiet labi!

Naumova pavadībā ienāca Remizovs. Ieraudzījis ievainoto Gordijenkovu, viņš saprata, kādēļ izsaukts. Pie kubankas paceltā roka noslīga lejup kā pletne.

— Atkārtojiet burts burtā šārīta ziņojumu! — uzsauca Dovators.

Remizovs klusēja.

— Vai jūs Ordinkas miestiņā bijāt? Atkārtojiet: kur Koļeņidovā ir ložmetēju ligzdas?

— Man civilie... es nepaguvu pārbaudīt. Vēroju — Ordinkā klusu ... — Remizovs apklusa, nebija jau viņam nekā ko teikt. Pārgulējis viņš bija šķūnī, pāri upei doties baidījies. No rīta saticis kolchozniekus un no tiem uzzinājis, ka vienā ciemā ir vācieši, bet otrā vāciešu navr ciemu nosaukumus sajaucis.

— Vai jūs zvērestu devāt? — Dovators īsi noprasīja.

Remizovs klusēja, truli raudzīdamies uz zemi savā

priekšā.

— Apakšpulkvedi Karpenkov, sagatavojiet materiālus tribunālam!

Aleksejs gulēja ar aizvērtām acīm. Remizova nodarījums tam sagādāja lielākas sāpes nekā pāršautā kāja. Viņš būtu ar mieru šajā pašā brīdī celties, atkārtot visas šīsdienas gaitas, gulties atkal zem trasējošo ložu strūklām, kas visapkārt viņam ārdīja pinkainos, zālē ieaugušos ciņus, lai tikai nebūtu jāredz biedra apkaunojošā izturēšanās ...

Kad viņš atvēra acis, tā priekšā stāvēja sanitāri ar

nestuvēm un kara feldšeris Ņina. Pa logu bija redzama žilbinoši zila debess, apaļīgi mākoņi, zem tiem lēni slīdēja lidmašīna. Kā ieaijādams dūca motors, uz mašīnas spārniem zilganā mirdzumā zalgoja saule ...

Sanitāri aiznesa Alekseju. Pa atvērtajām durvīm Ielauzies, vējš čaukstināja uz galda karti. Dovators ar roku piespieda pacelto kartes stūri, īgni pašķielēja uz durvīm un sacīja Karpenkovam:

— Pavēli divizijas komandierim atcel, ziņojumu armijas štabam atsauc! Skandalozs notikums!

Gribēja jau likt, lai apseglo zirgu, bet atcerējās, ka Vanags klibo ...

«Ko darīsi, lai atraisītu sarežģītus mezglus un cilpas, nepieciešami stipri nervi un prasmīgas rokas!» palicis viens, Ļevs Michailovičs nodomāja. «Kādas veiklas rokas šai cirtainajai meitenei... Neliela, bet izturas varonīgi — pastāvēja taču uz savu! Bet pulkvedis iekaisa ...»

SEPTĪTĀ nodaļa

Kavalērijas nometnes izvietojušās kuplā eglājā. Te ir sauss un vēss. Zem kājām klājas maiga, skuju adatām piebārstīta sūna un slejas sašķaidītu ogu noķēpātas, zilganpelēkas melleņu mētras. Melleņu daudz. Kazaki staigā ar zilām lūpām.

Stāv garās, no slaidām priedēm pagatavotās, zirgu apgrauztās slitas. Vīd zaļās skuju teltis. Katras telts priekšā — glītas šauteņu piramidas, turpat arī segli. Visu to no lietus un «Junkersiem» slēpj egļu platie zari. Celiņi un taciņas noslaucīti. Visur vērojama armijas kārtība.

Izlūku vairākumam ir stepes bērie zirgi vai rudie do-nieši ar baltām «zeķēm» no Ziemeļkaukazijas ķēvnīcām. Sastopami arī kumpdegunainie kabardieši, karabairi, bet to ir mazāk. Šodien pavēlēts zirgus pamatīgi izsukāt un izlikt apskatei nastojumu. Gaidāma sevišķa pārbaude. Bet pagaidām zirgus apskata pašu komisija.

Staršina Rakitins aptausta katram zirgam paslēpenes, pārvelk ar marles gabaliņu pār krustiem pret spalvu un nosaka:

Netīrs kā fašista dvēsele!...

Viņam uz pēdām seko jaunākais seržants Zachars I«>rl>a. Viņš lepojas ar jauno dienesta pakāpi, ko tam ar pavēli piešķīris Dovators, un tāpat par nozīmēšanu nodaļas komandiera amatā, arī viņš piesienas pie katra ikuma.

Trešais komisijas loceklis — rakstvedis Volodja Sa-lazkins raga brillēs, ar mapi padusē. Viņš ir sapņotājs un dzejnieks. Ar pirmo dienu, līdzko Oksana Gončarova pēc Dovatora norādījuma tika iecelta par izlūku diviziona pavāra palīgu, viņš tajā iemīlējies ...

Komisija jau ceturto reizi apstājās pie Jašas Vorob-jova. Jaša gluži nosvīdis, tīrīdams savu zirgu. Rudā, no izskata pavisam rāmā ķēve ar baltu laukumiņu pierē labpatikā snaigstās un ņirdz zobus. Viņa ļoti izbrīnījusies par saimnieka rūpību.

Staršina Rakitins atkal pārvelk ar lupatiņu pār zirga krustiem, un lupatiņa atkal kļūst brūna no netīrumiem.

— Viņu vajag Kislovodskā narzana vannā pasuti-nāt, — apgalvo Torba, pliķēdams pa zirga kaklu.

— Kas tad tas, biedri Vorobjov? — jautā Rakitins.

Jaša nevarīgi nolaiž rokas un izmet skrāpi.

— Es, biedri staršina, jau sen gribēju griezties pie jums, tikai muns leitnants neļāva ...

Jaša runā kā uralietis, ūkodams: mans vietā saka «muns», apseglot vietā — «apseglūt».

— Muns leitnants! — mēda Salazkins un ailē «tualete» Jašam ievelk nūjiņu.

Salazkins un Jaša Vorobjovs ir lieli draugi, viņi dzīvo kopā, taču šo pāridarījumu Jaša nespēj paciest. Viņš noteikti paziņo Rakitinam:

— Ņemiet prūm nū munis šū zirgu, es atradīšu citu!

— Kādēļ? — staršina jautā.

— Tā man visu dzīvi sagandē! Tā nav ķēve, bet ragana! Līdzko nokāpj no tās, palaiž pavadu, viņa turpat uz vietas — brāc, gar zemi, kājas gaisā un tikai vārtās. Vai apseglota, vai bez segliem — viņai tas vienalga. Vakar apsegloju, jāju, nepaguvu ne nokāpt — viņa, brāc, un atkal no piesprādzētā katliņa iztaisīja plāceni!...

— Varbūt viņai ir vīveles? Vai neesi pārēdinājis? — pamirkšķinājis Torbam, Rakitins jautā.

— Būs avenes pārēdusies, — iesprauž Salazkins.

— Tu labāk vāķies!... — Jaša noliecas un pac skrāpi.

Salazkins grib apiet zirgam apkārt, bet iekliedzie atlec sāņus. Svešu cilvēku sajutusi, ķēve kampusi Sa-lazkinam ar zobiem.

Salazkins mulsi apskata saplēsto piedurkni un nogroza galvu. Skrāpi vicinādams, Jaša no lieliem smiekliem vai dejo.

— Ai, cik vareni! Vajadzēja tev to mēli.

— Redz nu, bet gribi vēl mainīt! Viņa tevi aizstāv,— pamāca Rakitins.

— Nē, biedri staršina, lieciet, kur gribat. Tā ir ragana, nevis ķēve, apnikusi viņa man, tāda ķērnā. Visi rājas. Leitnants rāj, seržants rāj, pat jaunais pavārs, biedrene Gončarova, paskatās izsmejoši manī un saka: «Vai jūsu zirdziņš?» — «Mans.» — «Bet kāpēc tas tik netīrs?» Kauns klausīties.

Vorobjovs piegāja pie ķēves, pārvilka ar skrāpi pār suku un sāka nikni tīrīt pavēderi.

— U-ū, sasodītā! — Jaša bez niknuma lamājās. — Iznāk, ka būs jāņem gabals ziepju, spainis ūdens un jāsāk tevi mazgāt un tīrīt. Bet no tavas nelietības nav nekāda glābiņa! Neņem ļaunā, bet gan es tevi izmācīšu ...

Komisija jau dodas uz citu vadu. Salazkins iet pats pēdējais, ar roku pārplēsto piedurkni pieturēdams. «Pat adatiņu nepalūdza, noskaitās,» viņam pakaļ noskatīdamies, nodomāja Jaša Vorobjovs.

Strīdi starp draugiem notika diezgan bieži, bet arvien tie beidzās ar izlīgumu. Rakstvedis uzveica Jāšu ar savu gudrību.

— Tu esi gudrs cilvēks, Salazkin, — mēdza teikt Jaša.

— Gudrība ir katras filozofijas kvintesence, — mulsināja viņu rakstvedis.

— No taviem vārdiem, Volodimir, mati stāvus ceļas! Bet tu man pasaki, lūk, ko: es esmu veiksmīgs cilvēks, un tomēr man nav laimes — gribētos noķert dzīvu vācieti ...

— Palasies «Šagrenādu», tad zināsi, kas ir laime. Tur āda saraujas reizē ar mūža dienām — matemātiski.

Tu, Salazkin, pašuj no tās ādas sev zābakus, bet uuitii ar to liec mierā!

- Joks tāds! Tumsonības tarba!... Tas ir ģeniāls llalzaka daiļdarbs, lāci!...

Ar Oksanas parādīšanos virtuvē dabūja ciest ne tikai Salazkins, bet arī Jaša un pat vecākais pavārs Trofims Vorožeikins.

Vorožeikins dabūja ciest sava nesaticīgā rakstura un rupjo parašu dēļ.

— Ko jūs tik neganti lamājaties, un esot vēl sarkanarmietis? — jau pirmajā dienā viņam noprasīja Oksana.

— Ko-o? — Trofimam izbrīnā pavērās mute.

— Neko. Ja vēlreiz palaidīsi muti — ar verdošu ūdeni applaucēšu! — Oksana dusmīgi savilka uzacis. — Neglīti, kauns, — viņa klusi piemetināja.

Trofims sakoda zobus un aiz niknuma sāka maisīt kāpostus katlā.

Šī īsā saruna norisinājās pusdienu izsniegšanas laikā. Pavāra apkaunošana notika visa eskadrona acu priekšā. Oksana kļuva par dienas varoni.

— Nevaru izturēt! — Trofims vēlāk gaudās Salaz-kinam. — Lūgšu, lai pārceļ uz vadu. Nevar vairs ne vārda pateikt, ne izlamāties, staršina jau piedraud ar arestu ...

Oksana, likdama katliņos griķu biezputru, zobgalīgi vēro sadrūmušo Trofimu. Virtuvē tagad, kaut arī nav saticības, valda tīrība un kārtība.

— Ksaniņa, dod ar devīgu roku! — jautri klaigāja kareivji.

— Ar devīgu roku mērīs — ar gardu muti ēdīs! Nākošais! — Oksana uzsauc.

Nomalītē pacietīgi gaida savu rindu Salazkins un Vorobjovs. Viņi ar nolūku ierodas vēlāk par citiem. Abiem viņiem gribas pārmīt kādu vārdiņu ar Oksanu bez apnicīgajiem vērotājiem. Bet abiem nepavisam nesokas. Viņu jau tā tik niecīgie panākumi pie Oksanas uzreiz apsīka, līdzko parādījās Zachars Torba. Kazaks pārsteidza Oksanu ar savu apetiti, milzīgo augumu, nesamērīgi lielajām rokām un pinkaino kubanku, ar dziesmu meistarīgo dziedāšanu un prasmi stāstīt. Viņa klausījās Torbā ar stingstošu sirdi un, acu no tā nenovērsusi, reizēm klusu smējās, baltos zobus rādīdama.

Vēl vairāk, būdams pagaidām par staršinas palīgu, Zachars gandrīz vai katru dienu piegrieza pie virtuves pāri sirmu zirgu. Oksana sēdās tam blakus bričkā, un viņi brauca uz noliktavu saņemt produktus.

Torba satvēra grožus. Skaistie, labi koptie zirgi uz vietas pārgāja rikšos. Salazkins un Jaša, greizsirdības moku plosīti, tikai noskatījās, kā Oksana, izbijusies no straujā brauciena, neviļus spiedās klāt Zacharam.

— Salazkin, — drūmi ieminējās Jaša, — nu būtu jel tu kaut ko izdomājis ...

— Es jau... — Bet Torba neļāva pabeigt. Viņš vieglītēm pastūma Jāšu sāņus un pasniedzās ar savu pusspaini lielo trauku.

— Iemēro kādu nieciņu!

— Divas? — Oksana jautāja.

— Var visas trīs ...

Noskatoties sava drauga apkaunošanā, Salazkinam karote ar biezputru apstājās pusceļā uz muti...

... Naksnīgajā mežā klusums. Dzirdama tikai zirgu sprauslāšana, gremojot sienu. Reizēm kāds nemierīgs kaimiņš iekampj otram ar zobiem. Zirga spējā kvieciena iztraucēts, nodreb dieninieks, atskan viņa dusmīgā balss, un — atkal klusums ...

Vai kādam var ienākt prātā, ka šajā piecus kilometrus lielajā meža kvadrātā novietojies tāds milzīgs daudzums cilvēku un technikas?

Ko viņi gaida? ...

— Uzmanīgi ar uguni! Ei! — dzirdama dežuranta

valdonīgā, pavēlošā balss. — Nodzēst uguni! Kas tur smēķē? — Uzmanīgi ar uguni! — no mutes mutē iet apslāpēts čuksts. *

Kaut kur nakts dziļumā kūsāt kūsā dzīve. Pukst motori. Spilgtām strēlēm uzliesmo lukturi un acumirklī nodziest. Kaskas, durkļi, lielgabalu snuķi, kastes nozib mašīnu kulbās un pazūd. Rijīgais karš prasa ēsmu: uguni, metālu, konservus, sausiņus, kokus un audumus, sērkociņus un machorku.

... Augusta nakts. Pie debesīm bāl iesarkana mēness šķemba. Bet, kad nodziest spēcīgo prožektoru stari, iedegas saltās zvaigznes.

ASTOTĀ NODAĻA

Meža malā stāv izlīdzinājušies kavalērijas pulki. Gaida skati.

— Pu-u-u-ulks, mie-r-rā-ā-ā! — gari novelk majors Osipovs. — Līdzināties uz vidu, biedri komandieri...

Smiukstēdams no maksts izlido līkais kaukāziešu zobens un, nozibsnījis saulē, kā sudrabaina svece nogulst uz pleca. Stalti izliekusi skaisto kaklu, Leģenda līganos auļos viegli nes majoru pretim Dovatoram. Kā melni spārni vējā plīvo burku stūri, šķiet, it kā divi vareni ērgļi trauktos viens otram pretī.

Osipovs izvirza zobenu uz priekšu un pagriež ar asmeni uz kreiso pusi.

Dovators viegli padodas ar ķermeni atpakaļ un pietur zirgu. Vanags mazliet paceļas uz pakaļkājām un sastingst uz vietas.

Leģenda dejo kā cirkā. Nodevis ziņojumu, Osipovs noteiktām kustībām veikli nolaiž zobenu pie labā kāpšļa.

Eskadroni sastinguši svinīgā klusumā. Katram jātniekam iedrebas sirds, iekvēlojas lepnā, kareiviskā kaislē.

— Sveiki, biedri kazaki! — Dovators atšķiras no komandieru grupas, kas viņu pavadījusi, izjāj uz priekšu un paceļ roku.

— Esiet sveiks! — gaisu šķeļ skaļš, skaidrs, varens, tūkstošbalsīgs atbildes sveiciens. Saliedētā balsu dunoņa iedragā zirgu ierindas stingumu, pēc kāpšļu šķindoņas, pēc garo rindu līgošanās skaidri nojaušams, cik tie satraukti mīņājas.

Pāri zaļojošajai mežmalai paceļas melns kovārņu mākonis. Satraukti klaigādami, tie riņķo virs galvām un nozūd aiz tumšās meža skupsnas.

Katru nastu, katru ložmetēju, katru šauteni kavalērijas grupējuma komandieris pārbauda personīgi.

Te viņa sejā atmirdz smaids, te viņš bargi rauc pieri. Nekas nepaslīd garām tā redzīgajai acij.

— Katliņi jānovieto mantu maisos. Virspusē piestiprināt nedrīkst. Aizķersies mežā aiz zara — būs troksnis, šķindoņa. Un ja nu pēkšņi iznāk jāt vāciešiem gar pašu degunu? Kāpšļus, gredzenus vajag notīt ar lupatām ... Cik tev ir patronu? — viņš vaicā jaunam kubanietim.

— Seši simti, — kazaks atbild.

— Labi, Dovators apmierināts pamāj ar galvu.

— Granatas?

— Četras.

— Ja paņemsi vairāk — nenožēlosi!...

Braši pieripo ložmetēja tačanka. Braucēja stūrainais, ar kaskas siksniņu aptvertais zods iecirsts krūtīs. Viņš tik tikko spēj valdīt sirmo zirgu četrjūgu.

— Eh, kā uzbarojis! — Ļevs Michailovičs īgst.

Majors Osipovs kaut ko satraukti čukst pulka štaba

priekšniekam, garam, kalsnam kapteinim, un zem burkas slepus rāda dūri ložmetēju eskadrona komandierim.

— Klausies, Osipov, — Dovators sirdās. — Ko tad tu man esi nolēmis — parādi sarīkot, vai? Kādēļ ložmetēji uz tačankām un nevis nastās?

— Tiks izdarīts, biedri pulkvedi! — Osipovs salutē.

— Gatavojam speciālus ...

Bet Dovators viņā neklausās, pieiet pie tačankas un novelk brezentu.

— Kā darbojas? — pamādams uz ložmetēju, viņš jautā pirmajam numuram.

— Teicami, biedri pulkvedi! — atbild ložmetējnieks Krivorotjko.

Seja viņam plata, ar lieliem vaigu kauliem, no kaskas apakšas raugās pelēkas, smaidošas acis.

— Tūlīt palūkosimies! — Dovators ar drošām rokām satver rokturus, uzspiež augšup noslēgu un paceļ vāku. Labi ieziestā belzeņa atspere izslīd no kārbas un klusi nokrīt uz brezenta. Ļevs Michailovičs paceļ tērauda spirāli un ar ierastu kustību novieto savā vietā. Viņš smaidīdams uzlūko Krivorotjko un, vienu aci piemiedzis, saka: — Smalka mašīna!... — Ieliek žvadzošo patronu lentu un, iestādījis ložmetēju zenita stāvoklī, nospiež sviru.

Dzidro augusta gaisu pāršķeļ šmauga šāvienu kārta.

Satrauktie zirgi krāc un dreb, nikni košļā laužņus un tramīgi mīda ar pakaviem zemi. Bet braucējs, izstiepis rokas, vēl ciešāk iecērt zodu sev krūtīs un, arvien vairāk savilkdams grožus, lauž uz sāniem zirgu cēli izliektos kaklus.

Dovators nolec no tačankas, slauka lupatā rokas un saka:

— Ložmetēji teicamā stāvoklī. Bet kur ir nastas, biedri pulka komandieri? Tačankas, uz priekšu! — viņš māj Krivorotjko. Dovatoram pa prātam šis brašais ložmetējnieks.

— Uz priekšu! — Krivorotjko komandē. Aiz sajūsmas viņam sārtojas vaigi, vēl spožāk mirdz acis. Viņš veikli ielec tačankā, stalti salutē Dovatoram.

— Uz priekšu! — komandu atkārto braucējs. Zirgi saslejas, un zem viņu kājām sagriežas putekļu virpulis.

Speciālās apakšvienības pārbauda apakšpulkvedis Andrejs Karpenkovs.

— Vai izlūki?

— Tieši tā, — atbild pusmūža kazaks Filips Afanas-jevičs Šapovaļenko. Viņš tur pie pavadas brūnu donieti un maigi glāsta tam purnu, atdzenādams ar zariņu uzmācīgās mušas.

— Kur tu esi atnācis dienēt? — apakšpulkvedis viņu pārsteidz ar jautājumu un nelāgi piemiedz acis.

— Kā, kur? Sarkanajā Armijā! — Šapovaļenko atbild.

— Un Sarkana Armija tev kāds gada tirgus, vai?

Šapovaļenko mulsi klusē.

— Vai tu esi ieradies ar vēršiem tirgoties vai fašistus sist?

— Fašistus sist!

— Nu labi, — piekrīt Karpenkovs. — Bet kāpēc tad tu, mīļais, esi saposies kā čigāns, braukdams uz Kuščas gada tirgu? Nu saki viens, — pēc kā tu izskaties? Josta uz nabas, bikses netīras un nošļukušas ...

Juzdamies vainīgs, Šapovaļenko apskata sevi un steidzīgi sarausta gimnastjorku. Tiešām, viņa izskats nav pievilcīgs. Ar viņu dienu iepriekš bija noticis starpgadījums. Štaršina to bija nosūtījis uz ciemu — lai atrod pavadoni un apskata ceļu, pa kuru varētu izvest no kol-ehoza pieņemto sienu. Par pavadoni viņam iedeva vecum veco vectēvu biškopi Sergeju Ivanoviču. Atpakaļceļā viņš Filipu Afanasjeviču ievilka pie sevis dravā un pacienāja ar tādu alutiņu, ka pēc stundas tie abi iekvēlojās īstā kareiviskā garā. Sēdēdami pie galda un plātīdamies ar rokām, draugi no visas sirds centās viens otru pārkliegt.

— Vācietis — tāds maitas gabals! Kur jūs viņu laižat, ko? — pārmeta Sergejs Ivanovičs.

— Kā laižam, kā? Tā taču ir stratēģija! — Filips Afanasjevičs Šapovaļenko pretojās. — Ko tad mēs, domā, nesasitīsim viņus? Nē, tu saki? — viņš kliedza, velēdams ar dūri pa galdu. — Nocirtlsim tiem galvas ar visiem cekuliem!...

Uz atvadībām vectēvs piespieda Filipu Afanasjeviču vēl iemest, sabāza tam seglu somās gurķus, sīpolus, kartupeļus, ielika pat varenu, sarkanu bieti un iedeva rokās pilnu krūzi ar medu, kuru Filips Afanasjevičs ceļā sasita pret priekšējo seglu loku, notraipījās pats un noķēpāja ar medu savu donieti.

Atgriezās viņš vēlu vakarā, krēslā neko nepamanīja, bet no rīta neiznāca vairs laika saposties, pat zirga segu un šineli nepaguva, kā nākas, piesprādzēt.

— Kas tad tā seglo? Siksniņu gali rēgojas kā plušķa ausis! — Karpenkovs viņu strostē, bikstīdams ar pletni seghi somas. — Ko tad te, vai arbuzus sabāzis? Nu parādi!

Šapovaļenko klusēdams atsprādzē seglu somas. Patronu vietā tur atradās Sergeja Ivanoviča dāvātās saknes.

— Ahā!... Tā jau es domāju, ka trūkst tikai arbūzu! — Karpenkovs izsaucas.

Bet Filipam Afanasjevičam no kauna vaigi kļūst tikpat sarkani kā no seglu somas izripojusī biete.

— No kādas staņicas tu esi?

— No Slavjanskas, — viebdamies atbild Filips Afanasjevičs. Šajā jautājumā viņš jauš kaut ko draudošu.

— Muldies! Pa mūža galam tur tādu nav bijis!

— Nudien, biedri apakšpulkvedi...

— Nav bijis, es saku, tādu, — Karpenkovs atkārto.

— Es taču pazīstu slavjanskiešus! Tur tādi kazaki, ka nu! Redz, ko! — Karpenkovs dzeļ ar acīm Šapovaļenko.

— Ja vēlreiz manīšu tevi tādā izskatā, tad neņem ļaunā. Nofotografēšu — un nosūtīšu kartīti uz kolchozu. Lai papriecājas par brašo kazaku!

_— Ko jūs tā! Savu mūžu!... — Šapovaļenko šausmas murmina.

— Ņemšu es tevi un padarīšu visā staņicā slavenu! Kurš ir nodaļas komandieris?

— Es, biedri apakšpulkvedi, —* atsaucas Zachars Torba.

— Kāpēc tāda nekārtība? — Karpenkovs ar zabaka purnu stumda bieti. — Palīdziet, biedri jaunāko seržant, savam padotajam iesaiņot visu šo bodi! Nu, ir gan man dieva doti savieši! — apakšpulkvedis smagi nopūšas.

Izlūku rindas pāršalc apvaldītu smieklu vilnis. Za-charam būtu vieglāk saņemt piecus ārpuskārtas norīkojumus nekā noklausīties šajos vārdos un biedru smieklos ...

— Grozies veiklāk, vecais velns! — Torba nošņācās uz Filipu Afanasjeviču, līdzko apakšpulkvedis aizgājis. — Tev vajadzēja nevis iet uz fronti par brīvprātīgo, bet kolchozā arbuzus sargāt!

— Teikšu tev, Osipov, bez aplinkiem, — sacīja Dova-tors, pavadīdams pēdējo eskadronu, — pulkā ir jūtama kaujas gatavība, bet tu neesi sapratis mūsu uzdevumu. Vēl vairāk: tu neesi izpildījis divizijas komandiera pavēli. Izjāji kā uz svinīgu parādi, ar kavalērista bravuru, bet pašu galveno piemirsi: mēs gatavojamies reidam ienaidnieka aizmugurē. Kāpēc tu izlaidi tačankas? Es tās redzēju pie tevis pulkā. Bet, kā ložmetējus pārvedīsi, to tu pats nezini. Kazakiem seglu somās glabājas dažāda draza: lupatas, kartupeļi, gurķi. Katliņi, kāpšļi, apaušu riņķi skan kā džezbends. Auzas saņēma, bet tarbas pustukšas. Nastojumi slikti. Varbūt nezini, kā uzkabe sakārtojama? Es iemācīšu. Vajag ļaudīm izskaidrot, ka mēs, ja ne šodien, tad rīt saņemsim pavēli doties ceļā, bet mums ložmetēji uz tačankām... Nu, ko teiksi? Taisnojies, ja gribi!

— Ko tur taisnoties? ... — Osipovs atrāva burkai pielipušu dadzi. Viņš dziļi sarūgtināts par skates iznākumu.

— Tavu pulku vēlreiz pārbaudīšu. Dodu divdesmit četras stundas laika, — Dovators nosacīja.

Raitnieki pūlī veda komandieru zirgus. Priekšgalā — Sergejs. Dovators, pamājis Osipovam, devās pretim savam zirgam.

DEVĪTĀ NODAĻA

Vakars. Majora Osipova teltī gaiši un tīkami. Viņa raitnieks Kondratijs Cugunovs kaut kur sadabūjis no konservu kārbas darinātu lampu. Osipova telts ir ērta, savā ziņā pat komfortabla. Gulta uz četrām zemē iedzītam kājām. Uz tām novietoti trīs nomaļi ar apaļajām pusēm uz leju, uz tiem — mīksts, cēls pēlis no svaigām egļu skujiņām. No teltenes pagatavots matracis piebāzts ar smaržīgu sienu. Tādu guļvietu Kondratijs Cugunovs sagatavo divdesmit minušu laikā. Ja apstākļi ir labvēlīgi, matraci vēl pārklāj ar tīru palagu, parādās pat spilvens. Gultas sega nav paredzēta, bet ar Antona Petroviča burku var apsegt reizē trīs cilvēkus.

Telts vidū garš galds, vienkārša, bet kapitāls sapieru ražojums, pie tā ērti var nosēsties divdesmit — divdesmit pieci cilvēki. Šeit notiek visas komandieru apspriedes. Savu mitekli majors Osipovs jokodamies dēvē par salonu.

Šodien «salonā» spiedīgi un karsti. Ož pēc sadeguša benzina, zirgu sviedriem — šo smaku komandieri atnesuši sev līdzi ar burkām — smaržo pēc labas tabaciņas un stipra, spēcīga odekolona.

Komandējošais sastāvs sapulcināts, lai iztirzātu kaujas gatavības pārbaudes rezultātus.

Sajutis smaržas, Osipovs jautā:

—- Kas tad te tā salaistījies? «Kamēlija». Pēc smaržas jūtu ...

— Zināms jau, kurš: Chafizs un Poļeščuks, — atbild Čaldonovs, ložmetēju eskadrona komandieris.

— Nu protams, viņi taču no hospitāļa! Arī Poļeščuks šeit?

— Šeit, biedri major, — pieceldamies atbild Poļeščuks.

— Nekas, sēdi... — Osipovs izvelk no kabatas kādu vēstuli, paskatās uz to un noglabā atkal atpakaļ. Poļeščuks noprot, ka tā ir tā pati vēstule, ko viņš pirms dažam dienam tika atvedis majoram no Maskavas apkārtnes. Ar Poļeščuku Osipovs iepazinies jau pirms kara kavalērijas skolā, kur viņš bija par priekšnieku, bet Poļeščuks — kursants. Turpat mācījās arī baškirs Chafizs Biktjašovs. No kavalērijas skolas viņi reizē nokļuva frontē un pirmajās kaujās jau tika ievainoti, pēc tam :pilēja hospitālī, kurā strādā majora Osipova māsa.

Biktjašovs un Poļeščuks bija eskadronu komandieri. Viņi cieši draudzējās, bet ļaužu klātbūtnē bieži viens otru ķircināja.

— Biktjašovam un Poļeščukam droši vien nemaz negribas karot, — pasmīnēdams saka Osipovs. — Nav joks — veselu mēnesi lutinājušies ...

— Gluži otrādi, biedri major, apnika, — Chafizš atbild.

— Pareizi, — skaļi un dziedoši atsaucas Poļeščuks.

— Pareizi? — Osipovs pārjautā, izsmejoši uzmetis acis Poļeščukam. — Bet pašam negribējās vis braukt, atzīsties vien!

— Kādēļ tad tā, biedri major? — aizvainotā balsī jautā Poļeščuks.

— Kas tad nu ar prieku dosies no jaunas sievas projām karot?

Komandieru vidū paspurdza smiekli.

— Viņš taču neprecējies, biedri major! — kāds iesaucās.

— No kādas sievas? — murmina Poļeščuks. — Nu, ko jūs ...

— Vai tad tu gribi liegties? — Osipovs izbrīnījies jautā, no Poļeščuka acu nenolaizdams. — Es taču nejokoju. Es visu zinu. — Viņš atkal izvelk no kabatas vēstuli. — Ja tu esi piemānījis meiteni, tad neesi ne graša vērts!

— Es jau neko ... — sāk Poļeščuks.

— Kā, neko? Precēt solījies, vai ne? Runā! Tikai nelokies!

— Solījos ... Un solījumu pildīšu! — Poļeščuks novēršas un steidzīgi aizsmēķē.

— Tu man te galvu nejauc! Atestātu atstāji vai neatstāji?

— Nē, biedri major, — Poļeščuks vainīgi atbild.

— Kādēļ tad neizrakstīji atestātu?

— Mēs par to pavisam aizmirsām padomāt...

— Piemirsi padomāt, bet varbūt tev tur piedzims dēls. No kā sieva ar bērnu lai iztiek? Oh, Poļeščuk, vai tikai es neesmu tevī kļūdījies?

— Biedri major! — Poļeščuks ar sāpēm balsi iesaucas.

— Nu labi. Šodien pat pasaki finansu nodaļas priekšniekam, lai izraksta atestātu. Tas ir viss... Bet tagad beidz pīpēt un klausies pavēli! Staba priekšniek!

— Klausos! — Slaidais, kalsenais kapteinis Počibuts pienāk pie galda.

— Pierakstiet ložmetēju eskadrona komandierim vecākajam leitnantam Čaldonovam astoņas dienas mājas aresta ar piecdesmit procentu atvilkumu no algas.

Čaldonovs, skatīdamies uz pulka štaba priekšnieku, kurš pieraksta Osipova pavēli, jauc darvas melno matu cekulu.

— «Ložmetēju eskadrona komandierim vecākajam leitnantam Čaldonovam rīt sagatavot uzkraušanai zirgos 10 balsta ložmetējus un pilnu kaujas patronu komplektu. Par gatavību ziņot man 14.00...» Brīdinu, Čaldonov, ja vēlreiz izspēlēsi tādu joku kā šodien, nodošu tiesai!... Nastojuma vietā patvaļīgi izbrauci ar tačankām.

— Biedri major, atļaujiet paskaidrot! — Čaldonovs pieceļas, sizdams ar zobena pušķi pa galda malu.

— Neatļauju! — skarbi nosaka Osipovs. — Visiem eskadronu komandieriem pavēlu rīt pulksten sešos nulle, nulle atvest pie pulka štaba pa vienam zirgam ar pilnu nastojumu. Izliksim apskatei vislabāko nastu, pēc kuras tad izdarīsim visu nastojumu. Biedri kapteini Počibut!

— Es klausos.

— Inženierdienesta priekšnieku ieskaitīt operativo dežurantu sarakstā. Viņš ir krietns puisis, teicami pārzina savu darbu, bet viņu vajag mazliet pieradināt pie ierindas dienesta, citādi viņa kareivji seglu somās muni-cijas vietā saliek kartupeļus un bietes. Inženierdienesta priekšnieks, es skatos, kā zaļumnieks staigā arvien ar grāmatu padusē, it kā viņš būtu ieradies nevis karalaukā, bet kūrortā.

Pašā galda galā sēdēja pavisam jauns leitnantiņš. Kad pulka komandieris ierunājās par viņu, tas sāka grozīties solā, sarkdams un smaidīdams kā meitene.

— Rogozin, vai tu dzejoļus neraksti? — Osipovs negaidīti iejautājās.

Visi sāka smieties. Leitnants vēl vairāk samulsa, bet, ātri saņēmies, jautri atbildēja:

Nē, biedri major!

Melo, mīļais, raksti gan! ... Labi, par dzejošanu parunāsim vēlāk... Staba komandieriem, to skaitā ari inženierdienesta priekšniekam ik dienas pa trim stundām dienā mācīties rīkoties ar rāciju, vingrināties uztveršanā un raidīšanā, pieradināties pie šifrētas sarunas. Tas ir viss. Ložmetēju' eskadrona komandierim dodu divas minūtes laika paskaidrojuma sniegšanai.

— Biedri major! — Čaldonovs ierunājās juceklīgi un dedzīgi. — Kā tad mēs ienaidnieka aizmugurē bez ta-čankām? Nu kāda tur jēga — nastojums!... Es, biedri major, galvoju, ka ar saviem zirgiem izbraukšu tačankas, kur tikai vēlaties! Vai atļaujat, biedri major, ņemt līdzi tačankas?

— Lai kaut kur purvos tās pamestu?

— Kādēļ jālien purvā? Kas tad tur, ceļu nav, vai? Dodiet pavēli Čaldonovam: tikos un tikos nulle, nulle būt augstienes 250,3 rajonā. Diezgan! Čaldonovs būs tur kā nagla.

— Neaušojies, Caldonov! — Osipovs drūmi attrauca. — Ienaidnieka aizmugurē — tur tev vis nebūs tā kā manevros. Tikai tukša izrunāšanās.

— Nu nē, nav vis tukša, biedri major! — Čaldonovs nerimās. — Vāciešu garnizons? ... Lai ir garnizons!... Es naktī pa kuru katru ceļu izbraukšu, kur tikai vajag. Bet, ja vēlaties, pilnos auļos izjoņošu garnizonam tieši cauri! ...

Čaldonovs bija nešaubīgi pārliecināts, ka viņu nesaprot un pietiekami nenovērtē tā iemīļotās tačankas. No saviem divdesmit astoņiem gadiem viņš astoņus bija nodienējis armijā — kavalērijā uz ložmetēju tačankas. Jokodamies viņu saukāja par ložmetēju dievu, un viņš ar to lepojās. «Dodiet man desmit kastes patronu,» viņš mēdza sacīt, «vienu kasti konservu, mučeli ūdens, piemērotu aizsegu, un tad varat uzbrukt man ar veselu bataljonu. Ehē! Es jums parādīšu, ko nozīmē balsta ložmetējs...»

— Caldonov, diezgan! — Osipovs viņu bargi pārtrauca. — Vai pavēli saņēmi? Esi tik labs un izpildi! Aiziesim aizmugurē, tur tad redzēsim, ko kurš prot darīt.

Komandieri izklīda. Teltī palika tikai Osipovs un kapteinis Počibuts. Osipovs piecēlās un sāka staigāt pa telti.

— Atskabargains, vai ne tā! — sacīja Osipovs, nostājies iepretim Počibutam.

— Jauns. Karsts ... Bet nav slikts komandieris ...

— Ko nozīmē — nav slikts? Ja pavēli neizpilda, tad ir jau slikts. — Un, kapteinī neskatīdamies, viņš turpināja: — Man vajadzīgs staba priekšnieks, nevis aizbildnis ...

— Nastojums viņam bija. Es pats tiku pārbaudījis. Visu laiku viņš stīvējās pretī, tas tiesa, bet nastojumu gatavoja. Kādē| uz pārbaudi izbrauca ar tačankām, nudien nevaru saprast! — Počibuts pacēla uz galda kaut kam pārsegtu avīzi. Zem tās izrādījās katliņš ar zupu.

— E-ē! Droši vien mana zupa būs pavisam pārstāvējusies, — ieskatījies katliņā, ar nožēlu sacīja Osipovs. — Šodien pēc pārbaudes iegriezos pie artileristiem — tieši tai laikā dalīja pusdienas. «Nu, kādas ir pusdienas?» jautāju. «Varenas!» staršina atbild. Paņēmu no kāda kareivja katliņa, nogaršoju: labas pusdienas. Pavārs pavisam atplauka: «Vai vēlaties, biedri major, aizsūtīšu katliņu?» — «Labi,» saku, «atsūti!» Pavārs, blēdis, droši vien būs atsūtījis kaut ko citu. — Osipovs iegāja kaktā, atnesa karoti, nogaršoja. — Nē, tā pati. Reiz pie mums manevros ieradās Dovators ... «Karojām» mēs līdz pašam vakaram. Tieši no komandpunkta Dovators devās uz nometnes ēdnīcu. Kareivji tikko kā sākuši pusdienot. Mēs arī bijām krietni izsalkuši. Dovatoram galdu klāj atsevišķā istabā. Viņš pieiet pie kāda kareivja un saka: «Nāciet man līdzi!» Tas iet arī. Dovators aizved viņu tajā istabā un pavēl: «Sēdieties, tūlīt jums atnesīs ēst!» Kareivis samulst, bet apsēžas. Dovators aiziet. Atnes pusdienas. «Kā tad tu te gadījies?» dežurants tincina kareivi. «Man pavēlēja pusdienot šeit,» atbild kareivis. «Kas tev pavēlēja?» — «Atbraukušais priekšnieks, redz, kas. Bet pusdienas dodiet ātrāk, man tūlīt jāiet sardzē.» Dežurants aizskrien noskaidrot, — izrādās, ka pareizi. Dovators tikmēr nosēžas kareivja vietā un notiesā viņa porciju. Atnāk istabā, kur pusdieno kareivis, un jautā: «Saēdies?» — «Grūti pat elpu atvilkt,» atbild kareivis. «Bet kā jūs, biedri priekšniek?» — «Es arī paēdu.» Bet bija patrāpījies tā, ka pusdienas todien pagatavotas ne visai sātīgas, un Dovators nebija juties paēdis. Izsauca, ko vajadzēja, un sadeva tādu sutu, ka pat aizmirst grūti. Redz, ari mani šodien tā nosukāja, ka tīri kauns...

Počibuts piecēlās. Atvadījies no majora, viņš izgāja no telts. Osipovs palika viens pats. Viņš apsēdās pie galda un, galvu rokās atbalstījis, sāka pārdomāt aizritējušo dienu.

Gatavodamies izvest pulku uz kaujas gatavības pārbaudi, viņš bija pārliecināts, ka viss būs kārtībā. Bet tā tas neizdevās... Kā smagi akmeņi dienas notikumi spieda viņa sirdi. Pie visa tā vēl pievienojās māsas vēstule, ko bija atvedis Poļeščuks. Māsa rakstīja, ka par viņa ģimeni nav nekādu ziņu, ka pilsēta, kurā tie dzīvoja, ir fašistu ieņemta.

Pirms braukšanas uz fronti Osipovam bija izdevies ieskriet mājās uz dažām stundām. Sieva bija satraukta par priekšā stāvošo evakuāciju, par iespējamo bombardēšanu.

— Anton, — viņa jautāja, — vai tiešām pie mums var atnākt fašisti?

Viņš saklausīja nemieru sievas balsī. Nenoteikti paraustīja plecus un neko neatbildēja.

— Vai tu nevarētu palūgt no priekšniecības atvaļinājumu? — viņa piesardzīgi iesāka. — Nu kaut vai uz dienām piecām ... Aizvestu mūs pie māsas ... Nav zināms, kad tev būs jābrauc uz fronti...

Viņu uzreiz sagrāba uzbudinājums, kuru tas nevēlējās slēpt.

— Nē, es nevaru ņemt atvaļinājumu, jo rīt jau dodos uz fronti, — viņš steidzīgi un skarbi pasacīja. — Bet vai tu jau nobijies?

— Kādēļ gan lai es nebaidītos? Ko tu dusmojies? ...

— Tavuprāt, iznāk tā, ka fašisti var pagaidīt, kamēr majors Osipovs aizved savu ģimenīti uz Maskavu un tikai pēc tam brauc karot...

— Bet es taču nezināju, ka tu jau rīt...

Viņš saprata, ka nodarījis tai pāri.

— Nu labi, ņem bērnus, sēdies vilcienā un brauc pie Olgas uz Tarasovku. Par biļetēm es piezvanīšu komandantam ...

— Bet mantas?

— Mantas? Atstāj šeit!

— Kā lai atstāj'? Nē, to es nevaru!

— Ko tad tu, iedomājusies, ka tev pados veselu vagonu? Tagad ļaudis un municija jāpārvadā.

— Eh... tev taisnība, Antoša! Es tiešām esmu kā prātā jukusi...

Osipovs paskatījās sievā. Tā arī skatījās viņā. Sievas gudrajās un stingrajās acīs viņš pamanīja apslēptas asaras. Tā viņa tur stāvēja, šī jautrā ukrainiete, skaista, lepna, tagad pierimusi un noklususi... Osipovam iedrebējās sirds. Viņš piegāja pie tās un teica:

— Nudien, tu tiešām esi brīnumaina sieviete!

— Kāda īsti: brīnišķīga vai dīvaina — kā tu to domāji? — ar varītēm pasmaidījusi, viņa jautāja.

— Lieliska sieva, es gribēju sacīt, — viņš atbildēja lepni un mazliet pat jūsmīgi. Pēkšņi viņš sadzirdēja troksnīti un pagrieza galvu uz durvju pusi. Durvis lēnām un bez trokšņa atvērās. Istabā ieslīdēja meitiņa Varjka. Pievērdama durvis, viņa vienmēr tās vieglītēm pastumj ar dibentiņu, un tas viņai izdodas visai veikli un ļoti jocīgi. Meitenei jau devītais gads. Acis viņai draiski šaudās te uz māti, te tēvu.

Pēc satrauktajām vecāku sejām viņa nopratusi, ka noticis kaut kas svarīgs. Aizvainoti saraukusi lūpas, tā dziedoši novilka:

— Meitu aizmirsāt, jā-ā?

— Draišķe un nebēdne, — tēvs smaidīdams atsaucās un devās tai pretim.

— Dikti labi jums te vieniem, dikti, ja? — Varjka turpināja. Palēcās un iekārās tēvam kaklā. — U-u-u, tē-tucis, durstīgais majors... Tēti, kāpēc tu nebrauc uz karalauku? Visiem, visiem aiziet, taisni briesmas ...

— Kādas briesmas?

— Karš. Tur taču nokauj!

— Nu, teiksim, ne jau visus nokauj...

— Kāpēc tu tā runā? — māte iejaucas. — Tev par to nav nekādas vajadzības runāt...

— Tagad visi runā par karu, — Varjka atbild. — Ai, kāda tu esi, māmiņ! Interesanti, tādēļ ka ... Zini, mūsu pilsētu drīz sāks bumbot. Bet es ne kripatiņas nebaidos. Vitjka gan baidās, viņš pat no automubiļiem baidās ...

— No automobiļiem, — izlabo māte.

— Kādēļ Vitjku neatvedāt? — Osipovs nemierīgi jautā. — Tātad viņu es nedabūšu redzēt?

Viņš asi sajūt: mājās kaut kā trūkst. Nav, kas sacītu: «Tēti, nāc cīkstēties — ep, ep!» Vitjkam ir četri gadi — pats interesantākais vecums.

— Es taču nedomāju, ka tu tik drīzi... Domāju, lai padzīvojas pie vecmāmuļas. Šeit tāds ņudzeklis, — māte it kā taisnodamās .saka.

— Klausies, Varjka, kas ir, — uzliksim patafonu, bet māte lai ceļ galdā pudeli vīna — uzdzīvosim.

— Tas tik būs pamatīgi! — Varjka, lūpas pastiepusi, izsaucas: — Uzdzī-ī-vosim!

— Nudien, — pievienojas māte, — es arī iedzeršu. Man jau sen gribas iedzert. Bet man taču jādod jums pusdienas. Viss galvā sagriezies. Pulkstenis jau deviņi, bet par pusdienām aizmirsu ...

Pusdienoja, vakariņoja — visu kopā. Pieskandināja, smējās. Aizmirsa laikā apstādināt patafonu, tas skrapstēja, čirkstēja, gluži kā dusmodamies par saimnieku neuzmanību.

Jautrs jo jautrs bija pēdējais vakars. Varjku tikai ar pūlēm dabūja gulēt.

Palika divatā, nolēma: nekavējoties novedīs bērnus uz Maskavas apkārtni. Tas bija 1941. gada 27. jūnijā. Kopš tā laika majors Osipovs no mājām nav saņēmis nevienas vēstules. Kas noticis? ...

Osipovs piecēlās, pastaigājās pa telti. Uzmeta plecos burku, atkal apsēdās pie galda. Atvēra portsigaru. Šajā naktī viņš ilgi sēdēja ar papirosu rokās, aizmirsis pat aizsmēķēt to ...

DESMITĀ NODAĻA

Pirms dažām dienām Dovators bija nosūtījis jātnieku inspekcijai vēstuli, uz kuru ar nepacietību gaidīja atbildi. Apmeklējis sakaru mezglu, Dovators nolēma apciemot Gordijenkovu. Viņš izgāja uz ielas, šķērsoja kartupeļu lauku, pie upītes apmeta līkumu ap krūmiem un devās uz mežu. Ciema nomalē uz lielceļa stāvēja vieglā mašīna, bet blakus tai — komandieris ar burku ap pleciem.

Pēc kubankas Dovators jau pa gabalu pazina apakšpulkvedi Cholostjakovu.

Kad mašīna nozuda aiz pakalna, Cliolostjakovs 1 piegāja pie Dovatora. Izrādījās, ka atbraucējs bijis ģe- i neralmajors, armijas štaba priekšnieks, labs Dovatora paziņa. Ļevs Michailovičs pabrīnījās, ka ģenerālis nav iegriezies pie viņa.

Sirdī krājās īgnums. Dovators greizi paskatījās Cho-lostjakovā, un viņam likās, ka tam ir aizvainojoši līksms | izskats.

— Es uzskatu par nepieciešamu darīt jums zināmu, ka iesniedzu ģenerālim ziņojumu, — Cliolostjakovs, siksnām zem burkas nočīkstot, izvilka no kabatas mutautiņu, noslaucīja seju un turpināja: — Man gribētos ...

— Man, redziet, pašlaik gribētos noklausīties operu «Jevgeņijs Oņegins», — Dovators viņu pārtrauca.

— Kālab jūs mani neaizkomandējat? — Cholostja-kovs jautāja.

-—

Šādu sarunu viņš nepasāka pirmo reizi. Ar pavēli no augšas Cliolostjakovs tika atstāts Dovatora rīcībā, bet pēdējais viņam nekādu amatu nepiešķīra. Uz visām komandieru apspriedēm Dovators Cholostjakovu aicināja ar atsevišķu rīkojumu. Cholostjakovs nervozēja, uztraucās. Nejaušā sastapšanās ar ģenerāli arī nedeva nekā apmierinoša.

— Kāpēc jūs neesat sapraties ar Dovatoru? — pieņemdams ziņojumu, bija jautājis ģenerālis.

— Viņam neciešams raksturs.

— Konkrētāk!

— Jauns un karsts, tieksme pēc partizāņu cīņas. Vakarējais politruks, kas nav odis pulvera dūmus, iedomājies sevi par Suvorovu. Velnišķīga godkāre, velnišķīga enerģija, nekādas pieredzes, un teorijas ziņā — pilnīga migla. Es neesmu zaķapastala, jūs mani pazīstat kopš Somijas kara, esmu gatavs uz katru saprātīgu risku, bet līst cilpā tikai tāpat, uz labu laimi — paldies!

— Tādus jautājumus uz lielceļa neizšķir, — sausi attrauca ģenerālis un pacēla roku pie cepures. Pēc tam, ar roku piedūries šofera plecam, piemetināja: — Apskatīsim jūsu ziņojumu ...

— Kādēļ man jūs jākomandē prom? — Dovators

ierunājās, ar pūlēm apspiezdams uzmutuļojošo īgnumu.

Ziņojumu iesniedzāt — gaidiet!

Dovators strauji pagriezās un devās atpakaļ uz ciemu.

«Gribi bēgt, baidies no reida!» viņam gribējās Uzsaukt. «Bet švītīgo kubanku nēsā, savu bailīgo dvēseli gribi' zem burkas paslēpt! ... Tik un tā aizvilkšu tevi līdzi aizmugurē, piespiedīšu atzīt, ka krievu cilvēks nebaidās ne no kā pasaulē... Ko viņš sastāstījis ģenerālim — lūk, ko gribētos zināt, ko sarakstījis ziņojumā? ... Sūdzējies? Nu, lai velns ar viņu!»

Pārnācis dzīvoklī, viņš tūlīt ķērās pie lauka telefona klausules.

— Orla? Savieno ar Oršu!... Orša? Kā labi jūtas leitnants Gordijenkovs? Atveseļojas? Nu labi! — Nolicis klausuli, viņš sāka staigāt pa istabu. Un atkal pie telefona. — Karpenkovs? Vai ir kaut kas no jauna? Pasts pienācis? Nē? — Nosvieda klausuli un palika nekustīgi sēžam. Virs uzacīm ievilkās dziļas grumbas. «Ģenerālis neiegriezās. Cik tad ilgi lai tā sēž, rokas klēpī salicis?»

Priekšnamā atskanēja soļi, kāds pieklauvēja.

— Nāciet iekšā! — Dovators iesaucās. — Kas tur ir?

Durvis lēnām atvērās, parādījās Torbas galva.

— Es tas esmu, biedri pulkvedi...

— Redzu. Sveiks! — Dovators noņēma kubanku un nolika uz galda.

— Mēs, biedri pulkvedi, nupat mežmalā pļāvām zāli un aizturējām kaut kādus nepazīstamus pilsoņus.

— Kas viņi tādi ir? Kolclioznieki? Bēgļi?

— Taču nē. Kā to lai saka ... Ne vieni, ne otri ... Viens apgalvo, ka viņš esot apakšpulkvedis, bet otrs — leitnants, — apspiezdams smīnu, Torba atbildēja.

— Apakšpulkvedis? — Dovators izbrīnījies pārjautāja.

— Taču nē-ē. Kas šis par apakšpulkvedi! — Torba atmeta ar roku, tad, pielicis sāniski pie krūtīm delnu, turpināja: — Bārda — lūk, tāda! Ķelderītis noplīsis. Kazādas papacha, vai varbūt suni nobendējuši. Stāsta, ka viņi esot bijuši aplenkumā, pašlaik ejot pie savējiem, bet dokumentus uzrādīt negrib. «Ved,» saka, «pie ģenerāļa.» Nu, tad es viņus arī atvedu pie jums.

— Vediet viņus šurp! — Dovators pavēlēja un, mazliet apsvēris, piemetināja: — Bet, kas es esmu, to nesaki. Skaidrs?

— Tieši tā! Es tūlīt. Viņi ir šeit pat pagalmā...

Kad Torba izgāja, Dovators apmeta ap kaklu bašliku

un nosedza ar to dienesta pakāpes zīmes. Tikko vēl paguva ieskatīties pie sienas uzkārtajā spogulī, kad Torba jau ieveda aizturēto. Tas tiešām pēc izskata bija dīvains cilvēks. Viņš bija netīrs, kuplu, tumšu bārdu apaudzis, ģērbies dažādas krāsas lupatām nolāpītā jupķī. Viņš priecīgi smaidīja.

— Mēs ejam laukā no aplenkuma ... Atjaujiet stādīties priekšā: apakšpulkvedis Plotvins. Man ir līdzi adjutants — leitnants Sokolovs.

— Ļoti priecājos, — Dovators sausi atņēma. — Bet man šķiet, ka jau esat izgājis no aplenkuma.

— Nu protams! Cik daudz bija jāpārcieš! Atļausiet zināt, ar ko sarunājos?

— Esmu šīs vienības komandieris, — Dovators atbildēja un tūlīt apjautājās: — Vai sen kā no tās puses?

— Šo pašu nakti. Vai jums nav kāds smēķis?

Plotvins runāja strauji, satraukti. Viņš ar visu savu

būtni izjuta, ka briesmas tagad jau ir aiz muguras, ka viņš ir dzīvs. Viņš bija atkal ierastajos armijas apstākļos.

— Mes tik piesardzīgi nācām caur purvu, ka nemaz nepamanījām, kad gājām cauri priekšējām daļām, — ar baudu dziļi ievilkdams Dovatora pasniegtā papirosa dūmus, Plotvins turpināja. — Es lūdzu mani nosūtīt uz štābu, vai? Kas šeit ir garnizona priekšnieks?

— Pulkvedis Dovators... — Ļevs Michailovičs saprata, ko pašreiz^ izjūt šis cilvēks, bet reizē arī nodomāja: «Vai tiešām neveiksmes gadījumā ienaidnieka aizmugurē es tāpat paņemšu adjutantu, pametīšu pārējos ļaudis un tāpat zagšos pie savējiem? ... Negods!» viņam gribējās uzsaukt. Dovators pavēlēja Torbam iziet. Viņš nolēma vispirms izdibināt no Plotvina, kas notiek vāciešu aizmugurē.

— Tad es jūs lūdzu — nosūtiet mani kaut vai pie pulkveža Dovatora. Es taču ...

— Gan pagūsiet, — Dovators viņu pārtrauca un pieprasīja uzrādīt dokumentus.

— Te būs mani dokumenti, lūdzu, — Plotvins aizvainots sacīja, pasniegdams personas apliecību.

Dovators ātri paskatījās Plotvinā un noprasīja tieši:

Bet kur tad citi cilvēki, kas bija ar jums?

Plotvins viņa jautājumā saklausīja sašutuma pieskaņu, pietvīka, taču, tūlīt atguvies, savukārt noprasīja daudz pieredzējuša cilvēka balsī:

— Bet vai jūs varat iedomāties, kas tur notika, kad mūs ielenca?

— Nu, pamēģināšu iedomāties ...

— Mūsu vienība tika ielenkta. Mechanizēto vienību manevrēšanas spējas atļauj pretiniekam ātrā tempā kāpināt uzbrukuma sparu. Apiedams mūsu vienības, kas aizstāvas, pretinieks tās atgriež ...

— Iespējams, ka atgriezīs veselām armijām, ja slikti cīnīsimies...

— Drausmīga bombardēšanai Artilērijas uguns, mīnmetēji — viens vienīgs kvēlojošs metāls. Kaut kas baigs tur notika!... Jūs taču esat karavīrs, jums jāsaprot, ko nozīmē aplenkums! — Plotvins paraustīja plecus un paņēma vēl vienu papirosu.

— Bet, redziet, pulkvedis Dovators nodomājis darboties ar kavalēriju vāciešu aizmugurē, ko jūs uz to teiksiet?

— Kavalērija ienaidnieka aizmugurē? Pret tankiem, piķējošiem bumbvedējiem? Vai jūs jokojat, vai?

— Pulkvedim Dovatoram patīk jokot, bet fašistus sist viņš gatavojas nopietni.

— Nevaru par to spriest, cik daudz jūsu pulkvedim ir humora, bet tas, ko viņš grib darīt, — absurds!

Dovators saviebās, bet pēkšņi viņa seju apgaismoja apslēpts smaids. Caur pieri palūkojies Plotvinā, viņš pārjautāja:

— Absurds?

— Novediet mani pie viņa! Ir vērts parunāt! Es viņam izstāstīšu, kādi ir apstākļi. Viņš, kā redzams, nav vēl karojis.

— Jā, tikai nesen kā ieradās. Visu laiku mētājās rietumfrontes rezervē ...

— Tad ir skaidrs! — Plotvins izsaucās. Viņš kļuva arvien vaļīgāks un pašpārliecinātāks. — Lai paosta pulveri, tad sāks dziedāt citu dziesmiņu.

— Pastāstiet, kā vācieši ved kauju mežā! Vai jums nav nācies ņemt dalību tādā kaujā? — Dovators jautāja.

— Kā tad nav gadījies! Vācieši mežā nelien. Visvai-

rak pieturas pie maģistrāļu taktikas. Ķīļi, ķīļi! Bet mežu bloķē un aplenc. — Viņš uz brītiņu apklusa. — Jūs mani atvainojiet, es nezinu jūsu dienesta pakāpi. Sūtiet mani pie oficiālākās personas ... Tur tad es ...

— Ikviens komandieris, kas izpilda kaujas pavēli, priekš jums ir oficiālā persona.

— Skatoties, kāds komandieris ...

— Esiet tik labs un atbildiet uz jautājumiem!

— Lūdzu uz mani nekliegt! Man ir apakšpulkveža dienesta pakāpe, par to, šķiet, liecina mani dokumenti! — Plotvins piecēlās.

— Dokumenti apstiprina apakšpulkveža Plotvina personību pagātnē, — īgni sacīja Dovators. — Bet šie ķel-derīši liecina pavisam kaut ko citu.

— Tad mums abiem nav par ko runāt. Sūtiet mani pie pulkveža Dovatora! — Plotvins strauji apsēdās, me-chaniski pasniedzās ar roku pēc papirosiem, bet, ieraudzījis Dovatora nikno seju, atrāva roku atpakaļ.

Pie durvīm pieklauvēja.

— Nāciet iekšā! — uzsauca Dovators. Istabā ienāca Naumovs. — Pievāciet no šā pilsoņa ieroci!

— Es ieroci neatdošu! — Plotvins nobālēja.

— Nododiet savu ieroci! — dobji, piesmakušā balsī pavēlēja Dovators.

Plotvins ar trīcošām rokām izvilka no sava ķelderīša pistoli un pasniedza to Naumovam. Paņēmis pistoli, Naumovs izgāja.

Dovators klusēdams vēroja Plotvinu. Pēc tam, paso-ļojis pa istabu, nosēdās pie galda un, izpletis karti, skarbi jautāja:

— Sakiet, vai tajās vietās, kurām jūs gājāt cauri, visos ciemos atrodas vācieši?

— Dažos viņu nemaz nebija. It sevišķi mežaino apvidu ciemos, — Plotvins sausi atbildēja.

Dovators uzdeva jautājumus, pierakstīja atbildes, izdarīja atzīmes kartē. Viņš iztaujāja, kur ienaidnieks koncentrē armijas rezerves, aizmugures apgādes bāzes, štābus, kādā attālumā no priekšējām līnijām, kāda tam sardžu sistēma, kā tas virzās pa lielceļiem, vai daudz mūsu ļaužu slēpjas mežos.

— Daudz, ļoti daudz... — Plotvins atbildēja.

— Lūk, tādēļ arī vajag iet aizmugurē! Jāglābj mūsu ļaudis, jāpalīdz organizēties, — secināja Dovators. — Bet jūs sakāt: «Kavalērija — absurds.»

— Es to arī tagad vēl apgalvoju, biedri izlūk! — Plotvins pēc Dovatora veiklās nopratināšanas domāja, ka tam ir darīšana ar izlūku komandieri.

— Eh, jūs stratēģi! — uzsitis ar plaukstu pa karti, Dovators izsaucās. — «Mechanizēto vienību manevrēšanas spējas»! ... Esam dzirdējuši šo dziesmiņu! «Aviācijā, tanki! Ellišķīgās lamatas ...» Sakiet labāk — nobijāmies vairāk no ielenkuma nekā no vāciešu technikas, pazaudējām vadību pār cilvēkiem. Apakšpulkvedis ieģērbās ubaga skrandās. Paķēra adjutantu un — glābiet nu mani, kājiņas!... Kur pārejie cilvēki? Mežā visi bojā aiziet nevar! Kādēļ vācieši nerādās mežā? Tādēļ, ka baidās no partizāņu kara kā vilki no mednieku karodziņiem. Meža apgabalos vāciešus ne ar rungu nevar iedzīt. Kāpēc no kareivjiem un komandieriem neizveidojāt partizāņu nodaļu? Jūs, krievu oficieri!

— Tālab, ka nebija iespējams... — Plotvins nošļucis taisnojās.

— Nav tiesa! Man ir zināms, ka vāciešu aizmugurē jau radītas partizāņu nodaļas. Visa krievu tauta ķērusies pie ieročiem! Ļeņingradas strādnieki — Sarkanās gvardes veterāni — atkal uzlikuši galvās kaskas. Stāv desmit stundas pie darbgalda, desmit — tranšejās pie ložmetējiem. Man gribas jums jautāt, — Dovators turpināja ar kvēlu iekšēju spraigumu, — ko mums divdesmit četrus gadus mācījusi mūsu dzīve? Vai uzpūtību? Vai sīkmanīgu patmīlību? Kas ietērpa jūs karavīra — padomju oficiera tērpā? Jūs runājat par apakšpulkveža dienesta pakāpes cieņu? Par ietērpa cieņu! — Dovators piegāja pavisam klāt Plotvinam un ar pirkstu piedūrās tā ķel-derītim.

Tikai tagad Plotvins sāka aptvert savu stāvokli. Viņš sēdēja nobālis un satriekts. f

— Es jūs ļoti lūdzu nosūtīt mani pie pulkveža Dovatora. Lai gan vispār, kā vēlaties ...

Dovators piemiedza acis, mazliet padomāja un sacīja:

— Nē, pie viņa jūs sūtīt nevar!

— Kādēļ?

— Viņš bez vilcināšanas jus nošaus, — Dovators atbildēja. — Jā, jā, — viņš turpināja, — noprasīs: «Kāpēc tu esi palicis dzīvs? Kur tev citi ļaudis?» — un no-klapēs. Vēl jo vairāk par tādu spriedelēšanu.

Nezinādams, ko atbildēt, Plotvins ar roku paberzēja pieri un papurināja galvu.

— Vienalga — vediet!

Dovators nenolaida no tā acu. Viņa sejai pārslīdēja īpatnējais, vaļsirdīgais smaids. Viņš pasauca adjutantu.

— Vajag biedrus paēdināt, — viņš pavēlēja ienākušajam Naumovam, — un nosūtīt uz armijas štābu. Es uzrakstīšu armijas komandierim. Jā, izsniedziet viņiem ietērpus, nu, kaut vai sarkanarmiešu. Un noskūties arī vajadzēs ...

— Esmu jums ļoti pateicīgs, biedri komandieri! — Plotvins pacēla roku, gribēja jau salutēt, bet, atcerējies savu apģērbu, roku nolaida. Viņa seja noraustījās.

— Nav par ko pateikties. Kad kādreiz satiksimies, pacienāsiet ar degvīnu ...

Šai brīdī Plotvins vairs nespēja valdīties. Satvēris ar abām rokām lielo, jau iesirmo galvu, viņš sāka elsot.

— Karā, apakšpulkvedi, aukļu nav... — skatīdamies uz viņu, Dovators klusu noteica.

Kad Plotvins bija aizgājis, Dovators nosēdās pie galda. Viņš ilgi rakstīja. Tad uzrakstīto ielika aploksnē, aizzīmogoja, izsauca Naumovu un pavēlēja nosūtīt vēstuli uz armijas štābu kopā ar apakšpulkvedi Plotvinu.

Ciema nomalē steidzīgi iedārdējās zenitlielgabali. Pa logu bija redzami balti sprādzienu mākonīši, bet starp tiem lielā augstumā zilajās debesīs kā plēsīga, blāva zivs slīdēja ienaidnieka izlūkotājs ...

VIENPADSMITĀ NODAĻA

— Zirgus, Sergej, atstāj šeit! ... Paskaties, cik jauki! — Dovators ar žestu rāda uz mežmalu. Nolēcis no zirga, viņš lēnām iet pa šauro taciņu, kas nozūd brikšņos. Viņš iet, pašķirdams krūmus, jauns un līksms. Svilpo. Sejā apmierināts, mazliet draisks smīns. Viņš ir priecīgs: lauka somiņā tam atrodas pavēle, kaujas pavēle — pārraut fronti un ielauzties dziļā ienaidnieka aizmugurē.

Dovators iznāk dziļas gravas kraujā krastā. Apakšā, rietošās saules purpurā — meža sīkaudze, bet tālāk kā robainas bārkstis tumst meži, meži, meži... Plaši, gar visu debess pusi kā sastindzis klusi liesmo saules riets. Eglītes, sirms, vientuļš akmens, aveņu čemuri, seni, vareni celmi — viss tik krievisks, pazīstams, mīļš; tā vien liekas: nupat, nupat no vētras sagāzto koku biezokņa iz-auļos īvans carevičs uz pelēkā vilka ... Aiz krūmiem arvien skaidrāk un skaļāk atskan balsu dūkoņa. Tur mežmalā divizijas komandējošais sastāvs gaida pulkvedi.

Dovators apstājas kraujas malā un skatās tālē — uz mežiem, uz saulrietu. Tad noņem kubanku. Viņa seja kļūst mierīga, svinīga. Kas viņam sakāms mežmalā sapulcētajiem komandieriem? Viņš tos vedīs pretim varoņdarbiem, varbūt pat nāvei... Lūk, viņš stāv to priekšā. Klusums. Dzirdama tikai viņa balss. Dovators runā jauneklīgi, dedzīgi, ar kaislu iekšēju pārliecību:

— Kādos apstākļos mēs nonāksim, kādos apstākļos mums būs jācīnās, to es nezinu, un neviens to nezina, jo tāds reids šajā karā vēl nav noticis. Lēmumus pieņemsim tur uz vietas, skatoties pēc apstākļiem, bet esmu pārliecināts, ka krievu zemē, krievu mežos saimnieki būsim mēs. Pašlaik skaidra ir tikai viena lieta: mēs pirmie pārejam uzbrukumā, ņemam virzienu uz rietumiem. Tam ir milzīga nozīme, un milzīgs ir mums piešķirtais gods — iemiesot sevī šodien visu mūsu dzimteni, visu Padomju Savienību, tās slavu, varenību un neuzvaramību... Aiz mums — Maskava, aiz mums — mūsu zeme, tās vēsture, tās nākotne. Tauta ir devusi mums rokās ieročus. Mūsu pienākums uzvarēt, mums jāuzvar! Vāciešiem uz visiem laikiem būs jāiegaumē, ka no mums tie nesodīti neaizies. Mēs tiem liksim atcerēties astoņpadsmito gadu. Es te runāju ne tikai par mūsu reida militāro, bet galvenokārt par tā politisko nozīmi. Ikviens mūsu veiksmīgs šāviens vāciešu aizmugurē dragās ienaidnieka gribu, viesīs šausmas tā sirdī. Un, kad visa Padomju Armija kā lavina dosies uz rietumiem, tad pieminēs mūs, jo mēs bijām pirmie!...

Komandieri izklīda. Bet vakara klusumā vēl ilgi neapklusa kavalēristu dziesmas. Vējš, šūpodams bērzu galotnes, _aiznesa_ skaņas tālu tālu. Lēni locījās zari, lejup laidas pirmās dzeltenās lapas.

Kuplās, jaunās eglītēs bija paslēpies garstobrains zenitlielgabals. Izslējis gaisā savu snuķi, tas, šķita, līdz ar zenitniekiem klausījās tālumā gaistošajā dziesmā ...

Gordijenkovs, uz kruķa atspiezdamies, iet pa platu meža stigu. Blakus viņam — kara feldšere Ņina.

Vakars. Putni pierimuši, sēnes un ogas paslēpušās zālē. Odi un vaboles džinkst un dūc. Bet lielgabali apklusuši .. . Gaiss pilns sēņu, nogatavojušos aveņu un vīstošu lapu smaržas.

— Ņina, vai nesalasīsim sēnes? — Aleksejs jautā.

— Tās jau visas ir paslēpušās... Vai gribi avenes?

— Var arī avenes.

Viņi apstājas. Aleksejs, kruķi padusē iemiedzis, ņem no katliņa sauju aveņu. Ņina met mutē pa vienai odziņai. Būdama sīciņa, šaurām uzacīm, viņa starp jaunajām eglītēm un bērziņiem izskatās pec meitenes pusaudzes. Aleksejs atveseļojas, tālab viņš ir bezbēdīgs un jauneklīgi laimīgs. Šī ir viņa pirmā pastaiga pēc ievaino-šanas. Tik brīvi cilājas krūtis, viss ķermenis veselības pilns, pēc viņa melnīgsnējās sejas nemaz nav manāms, ka viņš nesen būtu zaudējis daudz asiņu.

— Vai neesi piekusis? — Ņina jautā. Viņas lūpas notrieptas ar aveņu sulu. Apakšējā bērnišķīgi jocīgi at-kārusies — tādās reizēs mīlošai mātei vienmēr gribas noskūpstīt bērnu.

Ai, nē! Aleksejs nav piekusis. Viņš šobrīd jūtas stiprāks nekā jebkad; viņš pašlaik uz visu ko spējīgs, pat izraut šo slaido bērzu ar visām saknēm ...

— Ņina, vai zini ko?

— Nu?

Viņi skatās viens otrā, un nezin kādēļ tiem kļūst neērti.

— Kubaņā pašreiz arbuzu ... milzums! — steidzīgi saka Gordijenkovs un iemet krūmos sauju aveņu.

— Kādēļ tu met projām?

— Ko? ... Nekas ... negatavas ...

— Nu vai zini, atvaino! Es nevienu negatavu netiku lasījusi!... — Ņina pakrata katliņu un noliekusies ieskatās tajā. — Avenes ir lielas, gatavas... Nedabūsi vairs nevienas odziņas! Lasi pats!... Klausies, Aleksej, vai pulkvedim Dovatoram bērni ir?

— Divi. Zēns un meitene. Kas tad tev iešāvies prātā?

— Viņš droši vien ļoti mīl bērnus. Es vakar upītes malā lasīju avenes. Dzirdu — bērni spiedz, smejas. Skatos — spēlē ar mūsu pulkvedi paslēpšanos. Viņš noslēpjas aiz krūma un sauc: «Var!» Viņi to meklē, bet šis pārskrien pie cita krūma — bērni nevar viņu atrast. «Jūs gan esat pavisam vāji izlūki,» viņš saka un māca bērnus, kā jāmeklē .. . Pēc tam uz zirga jādināja.

— To es zinu . .. Viņš mājās no saviem bērniem slēpās tīnē. Tie meklē, meklē — pēkšņi paceļas vāks, un iekšā sēž viņš!

— Es arī dikti mīlu bērnus, — Ņina klusu saka. — Beigsies karš — piedzemdēšu veselu baru ...

— Vai mani par aukli ņemsi?

— Bet vai tu viņus nekaustīsi?

— Kā lai saka. Ja sāks draiskot...

— Ahā! Tātad tu maziņos sitīsi? — Ņina nolauza bērza zariņu un jokodamās uzšāva Aleksejam. — Še tev, še tev! ... Nesit maziņos!...

Ņina nometa zariņu, nolika zeme katliņu, satvēra kruķi, iespieda to Aleksejam padusē, tad saņēma viņu aiz ausīm, pievilka klāt galvu un noskūpstīja. Pēkšņi metās sāņus un vienā mirklī pazuda krūmos. Kādus soļus desmit no viņiem tā bija pamanījusi Dovatoru zirgā.

Aleksejs mulsi pacēla roku pie kubankas. Viņam uzreiz kļuva karsti, asinis sašāvās vaigos.

— Ko nu sveicini ... būs jau labi, — sačīja Dova-tors un vēlīgi paplikšķināja zirgam pa skaustu.

Atgriezdamies no komandieru sapulces, Dovators jāja pa stigu; izdzirdējis meitenes balsi un smieklus, strauji pagrieza zirgu un ieraudzīja Ņinu ar Gordijen-kovu. It kā silta vēsmiņa skāra tā seju un noglāstīja vaigus. Un viņam iegribējās piejāt tiem klāt, saņemt Alekseju aiz cekula, Ņinu aiz kuplajām sprogām un sasist abiem kopā pieres.

— Šeit, liekas, vēl kāds bija? — viņš jautā Aleksejam.

Raitnieks Sergejs iesmējās. Dovators bargi paskatījās viņā.

— Jā... Medicinas māsa biedrene Seļezņeva, — Gordijenkovs atbildēja.

— Biedrene Seļezņeva, ko jūs tur darāt? — Dovators uzsauca.

— Ogas lasu-u!

— Nāciet šurp! Slimniekam nelabi.

— Nē jau, man nekas, — Gordijenkovs murmina.

No krūmiem iznāk Ņina. Ar pavisam nevainīgu izskatu viņa ēd no saujiņas avenes. Gordijenkovs nodur galvu un ieklibo ar kruķiem krūmos.

Dovators vēro šo bēgšanu, klusē, smaida.

— Vai negarlaikojaties?

— Mežā nav garlaicīgi. Ievainoto nav, toties avenes ...

— Drīz būs, — Dovators drūmi atbild. — Būs gan ievainotie, gan kritušie ... — Tad apķēries krasi maina toni un noslēpumaini, pusbalsī jautā: — Sakiet — vai tā bijāt jūs, kas leitnantam galvu sagrozīja, vai viņš pats?

Ņina tumši pietvīkst.

— Nudien pats, biedri pulkvedi! Goda vārds! Es viņam sacīju: nav ne tas laiks, ne tā vieta ...

— _Nu, teiksim, ir lietas, kas vienmēr un katrā laikā ir savā vietā ... — Dovators apklust, rauc pieri. — Visus slimos un ievainotos, to skaitā arī viņu, — Dovators pamāj uz krūmu pusi, kur aizgāja Aleksejs, — sagatavojiet evakuācijai uz aizmugures hospitāli.

— Es, biedri pulkvedi, uz aizmugures hospitāli nebraukšu, — no krūmiem atskan Alekseja balss.

Dovators pagriež galvu.

— A-ā, tu te? ... Pirmkārt, kauna lieta noklausīties, bet otrkārt, nevajag aizmirst, ka tu esi karalaukā...

Paskatījies apkārt, piedūra zirgam ar piešiem un aiz-jaja pa stigu.

Ņina stāvēja kā sastingusi. Kad Aleksejs iznāca no krumiem_ un noskūpstīja viņu, tā nevairījās, tikai klusu ieraudājās, slaucīdama acis ar ogu sulā notriepto dū-rīti... Krēslā nemierīgi sīca odi. Rietumos atkal kļuva dzirdami dobji būkšķi, it kā kāds ar koka zveltni dzītu pāļus.

Agri no rīta Dovators aizjāja uz pulkiem, lai pārbaudītu, kā iesaiņoti balsta ložmetēji.

Majora Osipova pulkā ložmetēju eskadrons bija sagatavojis divdesmit nastojumus: desmit ar «maksimiem», desmit ar municiju.

Ložmetējnieki visi bija labi noauguši, spēcīgi, ar raupju, vējā un saulē rūdītu ādu. Tie bija ļaudis no Ku-baņas un Terekas kolchozu laukiem, no rūpnīcu cechiem, izturīgi un muskuļoti, līdzīgi savam komandierim vecākajam leitnantam Čaldonovam. Lūk, kur viņš — ar varenām uzacīm, melnīgsnējs, no kubankas apakšas laužas ārā zilganmelnas matu cirtas, deguns mazliet līks kā kaukāzietim — skaists cilvēks. Reiz miera laikos viņš bija aizbraucis uz staciju pretī savai līgavai tačankā ar četriem dzīvām puķērti un sarkaniem bašlikiem izrotātiem zirgiem priekšā. Uz nometni viņš to aizvedis pa pilsētas galveno ielu pilnos auļos. Saņēmis par to vairākas dienas aresta, toties brauciens bijis elegants!...

Ložmetējnieki viņam darbojās ar burenieku matrožu veiklību. Piecās minūtēs «maksimku» no nastojuma nostāda kaujas pozicijā. Tomēr viņš nav apmierināts ar nastojumu — viņam gribas ņemt līdzi reidā tačankas, un dari, ko zini! Čaldonovs tīkoja par to aprunāties ar Dovatoru, bet Osipovs neatlaidīgi viņam sekoja, nozīmīgi trīdams ar delnu zodu un pirkstus dūrē vilkdams.

Dovators uzslavēja sagatavoto nastojumu. Ļevs Mi-chailovičs, atgriezies no ložmetējnieku nometnes, jautāja Osipovam:

— Vai dikti karsts tavs ložmetējnieku komandieris?

— Ir mazliet...

— Bet vai neatvēsīs?

— Nedomāju vis,

— Tas ir labi. Tikai ar tādiem cilvēkiem vajag prasmīgi apieties: pie reizes pievaldīt, bet pie reizes arī iekvēlināt. Tad viņi pašam velnu vectēvam spējīgi uzsēsties mugurā.

— Man sieva arī bija nevaldāma, bet, kā sāka nākt bērni, — kļuva pavisam citāda. Un, paskat, arī Leģenda tāpat...

— Tu jau katram gadījumam esi gatavs piepīt klāt zirgus. Ir gan nelabojams cilvēks! — Dovators viņu pārtrauca. — Pie reizes par tavu Leģendu. Viņa tev pārāk nervoza un arī pārbarota, kā Pēterburgas freilene.

— Nervoza? Viņa ir gudriniece. Pašreiz es tai mācu vienu numuru ...

— No pistoles šaut, vai? — Dovators apjautājās pasmīnēdams.

— Nē. Es to mācu, lai kož hitleriešus. Mans raitnieks Kondrats uzģērbj vāciešu šineli un sāk Leģendu plītēt, bet es to iedvesmoju, lai grābj viņu ar zobiem, un dodu pa graudiņam cukura. Tagad viņš jau baidās vilkt mugurā šineli: reiz tā nokampa aiz piedurknes, ka puisim bija jāaizstaigā līdz sanitarajai daļai...

Ļevs Michailovičs skaļi un jautri nosmējās.

Pasmaidīja arī Osipovs.

— Bet tavs Vanags ātri atlabojās.

— Kā redzi, —> Ļevs Michailovičs atbildēja. Viņš atcerējās, kā otrā rītā pēc tam, kad Vanags bija sācis klibot, atnāca Sergejs un klusēdams apsēdās kaktā, noslēpumaini smīnēdams.

— Kā klājas Vanagam? — Dovators viņam noprasīja.

— Nekas. Neklibo vairs.

— Kā tā — neklibo?

— Pavisam vienkārši. Noņēma pakavu — un tas bija viss! — atbildēja Sergejs un īdzīgi turpināja: — Nebija nekāda nagla iedzīta. Mazlietiņ tikai par ciešu pievilkts pakavs. Vairāk tikai izlikšanās... Paceļ kāju un šūpo kā pendeli... Visus izmuļķoja, krāpnieks!...

— Nevis krāpnieks, bet gudrinieks! — Dovators sajūsmināts iesaucās. — Ak tu Vanags, ak tavu stratēģi! Citreiz vairs nepievilksiet pakavu par ciešu!...

— Bet tu droši vien bargi ņēmi priekšā kalējus? — Dovators apstādamies uzprasīja Osipovam.

— Izdarīju visstingrāko izmeklēšanu, — Osipovs paskaidroja. — Mani kalēji protestēja. «Mēs,» viņi saka, «zaķi varam apkalt — un neklibos.»

Dovators nenocietās un pasmiedamies izstāstīja notikumu ar Vanagu.

— Tā jau es domāju! Lai manā pulkā ...

— Eh, tu! — Dovators pagrūda viņu ar plecu.

Osipovs, sapinies savā platajā burkā, nogāzās vagā.

Pielēcis kājās, uzklupa Dovatoram, abi smiedamies novēlās uz kumelītēm un āboliņu noaugušās ežas. Krek-stēdami, ķepurodamies viņi mīcīja viens otru.

Viņus iztraucēja sakaru virsnieks. Tas pasniedza Do-vatoram steidzamu vēstuli.

Dovators uzplēsa aploksni, izlasīja papīru, savilka uzacis, atstūma pakausī papaciiu. Pagriezies pret Osi-povu, pavēstīja:

— Sēdēsim atkal un grauzīsim sausiņus ...

— Kas par lietu?

— Neļauj karot, bet es degu nepacietībā ... — Dovators ar steku ievilka pa zābaka stilbu. — Eh, kā man gribētos izlamāties!...

Zīfriītē, kuru sakaru oficieris bija atvedis, ģenerālis paziņoja, ka operācijā pagaidām tiek atlikta. Dovatoram bija pavēlēts steidzīgi ierasties armijas stabā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

/

Armijas štaba operativajā daļā pie sienas karājās liela karte. Uz tās ar karodziņiem atzīmēta līkumotā frontes līnija.

Kāda gan var būt sajūta štaba komandierim, kam pavēlēts pēc katra operativā ziņojuma pārvietot karodziņus uz austrumiem, ar katru dienu saīsināt attālumu līdz Maskavai?!

Jauns, vidēja auguma ģenerālleitnants, armijas karaspēka komandieris, stāvēja kartes priekšā. Viņa platā, labsirdīgā krieva seja bija mierīga.

Pie galda sēdēja ģenerālmajors — gados vecāks, iesirms, ūsains, ar brillēm, kas tam piešķīra «akadēmisku» izskatu. Tas bija tas pats ģenerālis, kas pieņēma no Cholostjakova ziņojumu. Viņš mierīgi dzēra tēju. Netālu no armijas komandiera stāvēja apakšpulkvedis Plot-vins, rūpīgi noskuvies un uzposies.

— Jūs apgalvojat, ka šajā rajonā ienaidnieks sakoncentrējis daudz tanku un kājnieku? — armijas komandieris jautāja Plotvinam, rādīdams uz kartes.

Plotvins pūlējās apslēpt savu satraukumu, bet tas viņam lāgā neizdevās. Pēdējās dienās viņš daudz ko bija pārdomājis un ar citām acīm tagad raudzījās uz notikumiem, kuru līdzdalībniekam viņam bija nācies būt.

Stāvoklis armijā, kura aizstāvējās un kurā viņš tagad atradās, nepavisam nelīdzinājās tam stāvoklim, no kāda tas tikko kā bija izkūlies. Šeit viņš redzēja mierīgu, nesatricināmu pretestību, vētrainu darbību. Kāda varena roka šo smago, spraigo militāro darbu virzīja pa vienotu gultni. Smoļenskas laukos pasakainā ātrumā izauga dzelzsbetona doti, artilērijas segtās ejas, tranšejas, prettanku grāvji un krustveidīgas metālā šķēršļu rindas. Pa ceļiem pretim karam kopā ar rezerves divizijām devās desmitiem pa pusei no brīvprātīgajiem — sievietēm un pusaudžiem saformētu celtnieku bataljonu. Virs viņu galvām riņķoja fašistu lidotāji, bārstīja pliekani ņirdzīgas lapeles: «Krievu dāmiņas, pietiek rakt lāmiņas!», bet pēc tam, tautas sīkstās pretestības saniknoti, nolaidās zemāk un pļaujošā lidojumā šāva uz tiem...

Ik dienas pie armijas komandiera putekļu klātās «em-kās» un motociklos ieradās ģenerāļi — korpusu komandieri, pulkveži — diviziju komandieri, reizēm pulku komandieri leitnanta dienesta pakāpē, kas visvairāk pārsteidza Plotvinu. Viņi goddevīgi un meistarīgi sveicināja, droši devās štābā, izpleta ģenerāļa priekšā kaujas kartes, kaut ko pierādīja, kaut ko neatlaidīgi lūdza ...

Sirmūsainais, «akadēmiskais» armijas štaba priekšnieks plātīja rokas, sita sev pa ģenerāļa lampasiem, aizrautīgi un profesoriski mazliet aizsmakušā balsī izsaukdamies:

— Bet to taču jūs esat lieliski izdomājis! Vai jūs zināt, mans dārgais, ko tas nozīmē? Bez otrajiem ešeloniem bataljoniem būs mazāki zaudējumi. Iespējamam ienaidnieka pretuzbrukuma gadījumam jūs pataupāt rezerves. Mēs, redzat, jau aprēķinājām, ka otrie ešeloni, faktiski kaujā nemaz nebūdami, cieš lielus zaudējumus. Mēs izmantosim jūsu taktisko paņēmienu. Artilēriju tuvāk pie kājnieku kaujas rindām? — ģenerālis miedza acis, skatīdamies armijas komandierī, berza iedeguni. — Nudien der padomāt, Ivan Petrovič.

— Mums abiem, Gordej Zacharič, vajadzēs par daudz ko padomāt...

— Viņam ir laba ideja, — Gordejs Zacharičs pamāja ar pirkstu uz leitnanta pusi. — Iniciativas bagāts un vērīgs. Cik gadu jums, draudziņ?

— Divdesmit pieci, biedri ģenerāli.

— Pamaz... Kaut gan Napoleons divdesmit piecu gadu vecumā jau bija ģenerālis. Uz akadēmiju jāiet, uz akadēmiju...

— Un tomēr vecais Kutuzovs jauno Napoleonu sakāva, — ieminas leitnants.

— Tāpēc jau tas arī bija Kutuzovs! — Gordejs Za-charičs draud jaunajam komandierim ar pirkstu un jautri smejas...

Plotvina ziņojums ģenerāļiem ilga trīs stundas. Viņš stāstīja tikai to, ko pats savām acīm bija redzējis. Viņš mēģina analizēt apstākļus, kādi radušies divizijas aplenkšanas laikā, bet pats savos vārdos jūt kādu iekšēju pretrunu, nesaskaņu, it kā kāds viņu būtu piemuļķojis un viņš pats mānītu citus. Plotvins redzēja, ka ģenerāļiem viss jau zināms, ka viņi to uzskata par galvu zaudējušu cilvēku un domā tāpat kā tas kavalērijas komandieris, ar kuru viņš nesen bija runājis. Bet viņi taupīgi apietas ar savu enerģiju — bez liekas steigas un iekaišanas. Viņu neatlaidīgā un vēsā uzmanība pret to ir tikpat sāpīga kā kavalērista skarbie pārmetumi. Uz ģenerāļu jautājumiem viņš sāka atbildēt īsi un lakoniski:

— Tieši tā ...

— Ta nav nekādā atbilde, — piezīmēja Gordejs Za-charičs, dzerdams no glāzes tēju.

— Vienību numurus, daudzumu? Vai to jūs nevarat pateikt? — jautā armijas komandieris.

— Man tas nav zināms.

— Pierakstiet, Gordej Zacharič, šo vienību numurus vajag uzzināt. — Un armijas komandieris atkal griežas pie Plotvina ar jautājumu: — Bet no kādiem avotiem jums zināms, ka Ribševā atrodas vācu armijas štābs?

— Civiliedzīvotāji no miesta aizbēguši. Sastapu mežā, izjautāju.

— Sīs ziņas sakrīt, — Gordejs Zacharičs piezīmē un rakņājas pa papīriem uz galda. — Apkārtējos ciemos pretinieks koncentrē armijas rezerves. No turienes viņš tās pārsviedīs, lai likvidētu iebrukušo kavalēriju ...

— Protams, ka mēģinās iznīcināt kavalēriju. Kam gan patīkami tādi negaidīti viesi, turklāt vēl tādā daudzumā? — armijas komandieris piekrīt.

— Man negribas turp laist kavalēriju, nemaz negribas ... — Gordejs Zacharies bungā ar pirkstiem pa galdu, domīgi raugās-laukā pa logu.

— Uz jums, Gordej Zacharič, kā redzams, stipri iedarbojies apakšpulkveža Cholostjakova raports, — pasmīnēdams vēl piebilst armijas komandieris.

— Nē, nav iedarbojies ... Es saprotu, ienaidnieks jāpaplucina no aizmugures un turklāt vēl tā, lai tas krek-stēdams spļautu asinis. Bet pašlaik man negribas palikt bez tādas viegli pārvietojamas rezerves kā kavalērija. Aiz muguras — Maskava. Iespējamo pārrāvumu mēs vispirms varētu nosegt ar kavalērijas divizijām. Arī at-pakaļtikšana kavalērijai būs ļoti grūta.

— Nu, kavalērijai izlauzties mēs palīdzēsim no šejienes. Jātnieki — un tad nevarēšot izlauzties! Kamēr vācieši ķerstīs Dovatoru, tikmēr mēs tos pletnēsim no šīs puses, bet partizaņi un jātnieki — no aizmugures. Kā ar reida sagatavošanu?

— Slikti sagatavoti radiosakari. — Gordejs Zacharies zīmīgi raugās armijas komandierī, tas nolaiž plakstus. Viņi bieži saprotas bez vārdiem.

— Armijas komandieris nolēmis sūtīt jūs, biedri Plot-vin, pulkveža Dovatora rīcībā, — paziņo Gordejs Zacharies.

— Mani? Pie Dovatora? — Plotvins ir redzami samulsis.

— Jā. Es sūtu jūs pie viņa kā sakarnieku. Bez tam jūs labi pazīstat apstākļus ienaidnieka aizmugurē.

— Jā, bet...

— Tāpēc es arī nolēmu sūtīt jūs vēlreiz aizmugurē. Jūs mani, es ceru, saprotat, — armijas komandieris sausi turpina.

— Ne jau tādēļ, biedri ģenerālleitnant... Mani brīdināja attiecībā uz Dovatoru ...

— Kas tur par lietu? — Gordejs Zacharies saausījies paceļ galvu.

— Es personīgi ar viņu neesmu pazīstams, — Plotvins nedroši turpina. — Kāds viņa komandieris burkā.

— Ahā ... saprotams ... raports! — Gordejs Zacharies iebāza roku somā, sameklēja Cholostjakova raportu. — Pie reizes vajag izlemt...

Garām logam pajāja divi jātnieki. Staltais zirgs jautri svaidīja galvu.

— Lūk, tur jau arī pats Dovators! Tūlīt visu noskaidrosim, — ieteicās armijas komandieris.

Pie vārtiem Dovators nokāpa no zirga, atraisīja uz krūtīm burkas siksniņas, nometa to no pleciem un pārlika šķērsām pār segliem.

— Pavadā mazliet, pēc tam pabarosi. Pagādā auzas, ņem, kur zini!

Zobenu žvadzinādams, viņš devās uz štābu.

— Kā tad jūs Dovatora nepazīstat? Viņš par jums man uzrakstījis sīku raksturojumu, — tikām armijas komandieris jautāja Plotvinam.

— Bet viņš mani nekad nav redzējis!

Klusām atvērās durvis, adjutants godbijīgi palaida Dovatoru sev pa priekšu.

— Kavalērijas grupējuma komandieris pulkvedis Dovators.

Plotvins nespēja ticēt savām acīm.

— Iepazīstieties! — armijas komandieris uzaicināja.

Plotvins pastiepa Dovatoram pretī roku.

— Mēs jau esam pazīstami, — īsi un sausi atbildēja Dovators.

Arī viņam šī sastapšanās bija negaidīta.

— Taču apakšpulkvedis mums apgalvoja, ka nekad neesot redzējis pulkvedi Dovatoru, — armijas komandieris piezīmēja.

— Te būs noticis kāds indiešu fokuss! — pasmaidīja Gordejs Zacharičs^

— Atjausiet paskaidrot, biedri ģenerāli. Kad mēs pirmoreiz aprunājāmies, apakšpulkvedis maz interesējās par mani. Viņš vairāk stāstīja par sevi, bet es klausījos.

— Kam bija vajadzīga šī maskēšanās? Es nesaprotu, biedri pulkvedi... — Plotvina balsī ieskanējās pārmetums un rūgtums.

— Pateicoties- tai, jūs ar mani runājāt atklāti, bet pret pulkvedi Dovatoru jūs droši vien būtu izturējies citādi.

— Tātad saruna bija sirsnīga? — iejautājās armijas komandieris.

— Izrunājāmies ļoti atklāti...

— Tas ir teicami! Ja jau atklāti izrunājāties, tad esat sagadījušies ar vienādiem raksturiem, — Gordejs Zacharičs sacīja šķelmīgi. — Mēs jau tā domājām un sagatavojām pavēlīti. Jums taču vajadzīgs komandējošais sastāvs?

— Nē, raksturi mums atšķirīgi! — īgni atsaucās Dovators. — Turklāt apakšpulkvedis ir noguris, daudz ko pārdzīvojis ... Bet mums priekšā grūta operācijā ...

— Bet, redziet, armijas komandieris nolēmis atturēties no operācijās ...

Gordejs Zacharičs smīnēdams paskatījās Dovatorā.

Dovators piecēlās.

— Atjausiet jautāt, kādi iemesli, biedri ģenerālleitnant?

— Apšaubāma lieta. Liels risks ...

— Bet tas ir attaisnojams risks! Es apgalvoju vadībai... — Dovators dedzīgi pārtrauca.

— Kā tad jūs varat apgalvot vadībai, ja komandieru sapulce sacījāt, ka pats nezinot, kā jums tur iznāks rīkoties? Sūtīt pretī nezināmam kazaku karaspēku mēs nevaram ...

Armijas ^komandieris ar enerģisku kustību salika rokas uz muguras, nodžinkstināja piešus un apstājās Dovatora priekšā.

Dovators pasmaidīja. Viņu nepārsteidza tas, ka armijas komandieris tik labi informēts.

— Jā, es to sacīju ... — viņš apstiprināja. Gribēja pa paradumam ar steku uzšaut pa zābaku stulmu, bet savaldījās. — Es teicu, ka apstākļi ienaidnieka aizmugurē var mūs nostādīt visdažādākos stāvokļos. Tātad, atrazdamies zināmā stāvoklī, es ari pieņemšu lēmumu uz vietas. Bet tas nebūt nenozīmē, ka man iepriekš nebūtu pieņemta darbības plāna. Pagaidām es par to klaigāt nevaru.

— Tā, tā, bet vadība tieši to grib zināt...

Armijas komandieris paņēma Dovatoru zem elkoņa

un pieveda pie kartes. Satvēra steka galu un neatlaidīgi vilka to pie sevis. Dovators palaida vaļā.

— Teiksim, ka jūs esat izvietojušies šajā rajonā, — armijas komandieris ar steku norādīja uz meža masiva zaļo joslu aiz karodziņu līnijas. — Pastāstiet, kā jūs rīkosieties!

Dovators ar acīm meklēja, ko varētu izmantot, lai parādītu uz kartes, taču neko neatrada. Tad viņš apņēmīgi izrāva dažus karodziņus un iesprauda vienu no tiem netālu aiz priekšējām līnijām.

— Šeit jau pirmajā naktī notveršu gūstekni. Noskaidrojis apstākļus, došos uz priekšu divos virzienos. Turp, kur ienaidniekam izvietotas aizmugures daļas un sīkie garnizoni. Pa ceļam sāksim tos iznīcināt. Ar pēkšņiem uzbrukumiem visur radīsim paniku. Ar lielākiem spēkiem cīņā neielaidīšos, bet tikai nelikšu tiem mieru. Virzīšos aizvien dziļāk aizmugurē. Izvietošos, lūk, šeit, teiksim, Duchovščinas mežos. — Dovators atkal iesprauda karodziņu. — Dažādās vietās, bet visur vienā laikā sarīkošu uzbrukumus štābiem, uz lielceļiem iznīcināšu ienaidnieku no slēpņiem. Sarīkošu veselu virkni «pārsteigumu». Tur, kur vajadzīgs, darbošos ar lielākām grupām, bet citur atkal ar mazām nodaļām.

— Bet pretinieks jūs sataustīs, laidīs virsū aviāciju. Mastkoku priedes gāzīsies uz galvām, — aizrāda Gor-dejs Zacharičs.

— Bīstami, nav vārdam vietas ... Bet mežā mūs sataustīt nebūs tik vienkārši. — Dovators, draiski piemiedzis acis, turpina: — Pa dienu kazaki baros zirgus, atpūtīsies. Naktī, izpildījuši uzdevumu, mainīs vietu. Lai pameklē aviacija! Nu, un ja atradīs un pabumbos, — ko tur var darīt — karš!...

— Par municiju un pārtiku esat domājis? — jautā armijas komandieris.

— Esmu. Katrs kazaks seglu somās ņem sev līdzi pārtiku piecām dienām un patronu, cik vien iespējams daudz. Bez tam katrā eskadronā būs ap divdesmit rezerves nastojumu. Bet aizmugurē kolchoznieki palīdzēs.

— Uz to paļauties nevar. Hitlerieši visus aplaupījuši.

— Atņemsim atpakaļ. Dragāsim garnizonus. Ja klāsies pavisam grūti — cepsim uz slauķiem zirga gaļas šašlikus.

— Kādā veidā vadīsiet divizijas, pulkus, eskadronus?

— Pa radio un ar sakarniekiem ...

— Gatavojaties vadīt pa radio, bet štaba nodarbībās pulki pazaudēja cits citu.

— Piespiedīsim rācijās darboties, piespiedīsim!... Bet galvenais — ļaudis grib cīnīties. Grib!

— Ai, kāds tu, brāl, neatlaidīgs! — rūc Gordejs

Zacharičs. — Arī mani iekaitēji: tā vien gribas lēkt zirgā, ņemt rokās pavadas. Nudien, būtu jājis jums līdzi, bet tagad te tikai sēdi un manevrē ...

— Vai ilgi manevrēsim, biedri ģenerāli? — Dovators jautā, galvu uz sāniem piešķiebis.

— Tu, pulkvedi, esi tāds kā terpentins. Šķaudas nāk. Bet es, zini, nolasīšu tev kādu raportiņu — pats sāksi šķaudīties... Tur tevi, draudziņ, tā apstrādājuši!...

Dovators saprot, par ko ir runa, un kļūst uzmanīgs.

— Vai noiasīt, Ivan Petrovič? — Gordejs Zacharičs jautā armijas komandierim.

— Nav vērts, — armijas komandieris pasmaidījis nosaka.

— Nē, tomēr parādiet raportu! — Dovators iekaist. — Tagad es saprotu, kāpēc ar reidu tāda stomīšanās un man sarīkots eksāmens ...

— Jā, tev taisnība, eksāmens bija, — apstiprina armijas komandieris, — bet tu, kā liekas, to izturēji un tālab — saņem vēstuli! — Komandieris paņēma no galda vēstuli un pasniedza Dovatoram. Izlasījis vēstuli, Dovators ar delnas virspusi paberzēja pieri. Vēl vairāk atstūma pakausī papachu, papurināja galvu, pārlaida visiem acis, vēlreiz pārlasīja vēstuli.

— Ko raksta Oka Ivanovičs? — armijas komandieris jautā.

— Oku Ivanoviču izsaucis virspavēlnieks un licis viņam atcerēties divdesmitā gada reidu Taurijā pa Vran-geļa aizmuguri...

— Un pavēlējis organizēt reidu šai pašā gadā. Ne vēlāk par augustu, — armijas komandieris piemetina.

— Tātad reids — tas ir augstākā virspavēlnieka uzdevums? — izsliedamies jautā Dovators.

— Jā, tā ir augstākā virspavēlnieka pavēle, bet augstākā virspavēlnieka pavēle ir dzimtenes pavēle. Lūk, šeit tad arī sākas pats galvenais un atbildīgākais eksāmens, — armijas komandieris turpina. — Tu vedīsi kavalērijas pulkus ienaidnieka aizmugurē. Iemāci tos cīnīties un būt izturīgiem ikvienu briesmu priekšā. Vajag panākt, lai nebīstas no aplenkuma. Mums pašlaik klājas ļoti grūti. Iespējams, ka būs vēl grūtāk. Jeļņai uzbrūk septiņas vāciešu divizijas. Vajag to izjaukt. Viņi gatavojas lēcienam uz Maskavu. Vajag dezorganizēt ienaidnieka aizmugures komunikāciju sistēmu, nobremzēt pārvietošanos. Mums pašiem jāizdara pārgrupēšanās, jāpievelk rezerves. Mums aiz muguras Maskava. Vai tu saproti, ko tas nozīmē?

— Es saprotu. Es šo pavēli izpildīšu.

— Novēlu, tā sakot, lai tev labi izdodas. — Armijas komandieris cieši paspiež Dovatoram roku.

— Mans novēlējums — cīnies kā Suvorovs! — saka Gordejs Zacharičs. — Cholostjakovs tev pārmet, ka tu atdarinot Suvorovu. Ja zaldātā ir kaut kripatiņa no su-voroviskā, tad tas ir neuzvarams zaldāts! Lepojies! Tevi sūtām ienaidnieka aizmugurē. Bet cholostjakovus pāraudzināsim! ...

— Izsauciet apakšpulkvedi Cholostjakovu! — pavēl armijas komandieris, griezdamies pie armijas štaba priekšnieka. — Un brīdiniet, ka uz priekšu par tādiem raportiem nodošu tiesai. Ieskaitiet viņu pagaidām armijas štaba rezervē. Aizvāciet no kavalērijas grupējuma, lai tur nejauc gaisu! Apakšpulkvedi Plotvinu ieskaiti kavalērijas grupējumā, ar sevišķu uzdevumu, kuru tas saņems no Dovatora!

— Esmu gatavs izpildīt ikvienu uzdevumu, biedri ģenerālleitnant, — Plotvins atbildēja trīcošā balsī.

Dovators klusēja, lūpas sakniebis. Viņš domāja par vēstuli un, šķiet, nedzirdēja armijas komandiera vārdus. Oka Ivanovičs rakstīja, ka augstākais virspavēlnieks interesējoties par priekšā stāvošo operāciju un esot pārliecināts par tās izdošanos.

«Mans uzvārds ierakstīts augstākā virspavēlnieka bloknotā ... Tas uzliek man vislielāko atbildību.»

Dovatoru pārņēma svelošs saviļņojums. Bija tā, it kā dvēselei būtu spārni pieauguši. Viņam gribējās apskaut armijas komandiera spēcīgo augumu, spiest to pie krūtīm, pēc tam sapurināt mazo, ūsaino štaba priekšnieku un pajautāt: «Nu, kā ir, tētuk, vai tev stingri kauliņi? Lai paliek manevrēšana, dosimies aizmugurē fašistus kaut! Ar tādu tētuku taču var veikt īstus brīnumus...»

— Par ko jūs smaidāt, pulkvedi Dovator? — armijas komandieris jautā. — Apakšpulkvedi Plotvinu nosūtām jūsu rīcībā — vai dzirdējāt?

Dovators sakārto gimnastjorku.

— Dzirdēju, biedri ģenerāli. Bet vai viņš nebaidās, ka var nokrist no zirga un salauzt ribas?

— Nepieminiet bijušo, biedri pulkvedi! — pietvīkdams protestē Plotvins. — Kavalērijā gan neesmu dienējis, bet ar zirgiem man ir bijusi darīšana ...

Dovators lūdza atļauju aiziet* Viņš dega nepacietībā dalīties priecīgajā vēstī ar diviziju, pulku un eskadronu komandieriem, ar visiem kazakiem.

Jau no armijas štaba viņš piezvanīja Karpenkovam un pavēlēja izsaukt daļu komandierus un komisārus uz apspriedi. Tā bija viena no visīsākajām apspriedēm visā Dovatora grupējuma cīņu laika posmā.

Pieturējās skaidra, saulaina diena. Komandējošais sastāvs sapulcējās nelielā meža laukumiņā zem vareniem, žuburainiem ozoliem. Dovatoru cieši ielenca viņa kaujas komandieri. Viņš nesāka uzreiz runāt. Sakārtojis zem burkas plecu siksnas, skatījās komandieros ar pavisam citādām, sevišķi mirdzošām acīm. Kaut kur krūtīs, pie pašas sirds, arvien dziļāk un skaļāk ierunājās sen pazīstamā un neaizmirstamā sajūta, kāda modās katrreiz, kad pulki bija jāved niknā, ilgstošā kaujā. Galvā bija daudz kvēlu un satraucošu domu un vārdu, bet viņš gaidīja vēl kādus citus — izteiksmīgākus un spēcīgākus.

īsi izklāstījis kaujas pavēles būtību, nosaucis iecerēto frontes pārrāvuma rajonu, Dovators pārgāja pie paša svarīgākā:

— Neaizmirstiet jūs, mani cīņu biedri, ka mēs do-^ damies izpildīt augstākā virspavēlnieka uzdevumu. Viņpus frontes līnijas zem fašistisko iebrucēju naglotajiem zābakiem vaid mūsu ļaudis. Viņi gaida atbrīvošanu. Mēs nodosim tiem sveicienus no visas tautas un lielās komunistiskās partijas vārdā vedīsim tos nesaudzīgā cīņā. Es lūdzu komandierus un politdarbiniekus nekavējoties visās vienībās noturēt partijas un komjaunatnes sapulces. Lai komunisti un komjaunieši izskaidro katram kareivim — savam biedram, ka šo slaveno, goda pilno uzdevumu mums uzticējis izpildīt augstākais virspavēlnieks ...

Komandieri ātri izklīda pa savām vienībām. Slaidi, stalti vīri karavīru tērpos cieši ņēma rokās pavadas un veikli lēca zirgos. Skāņi dimēja pakavi, nemierīgi dra-

sēja un sprauslāja zirgi. Ļevs Michailovičs ar acīm pavadīja savus komandierus. Pirmo reizi mūžā viņš ar stingru roku un dedzīgu, iedvesmojošu vārdu vadīja ļaudis tādā kaujā. Un pašam tam pirmo reizi vajadzēja tādā piedalīties, izpildot padomju tautas uzdevumu.

Virs Dovatora galvas zilajās debesīs slīdēja un mutuļoja dūmakaini mākoņi; gluži kā dobjo artilērijas grāvienu satraukti, blakus šalkoja varenie ozoli.

TRĪSPADSMITĀ nodaļa

Kopš paša rīta mūsu artilērija nedeva mieru vāciešiem. Pār mežu, satraukti klaigādami, riņķoja putnu bari.

Jau iepriekšējā dienā lauka hospitālis bija nosūtījis slimos un ievainotos uz aizmuguri. Teltis saritināja nas-tojumos. Aleksejam Gordijenkovam vajadzēja aizbraukt ar pēdējo mašīnu. Tomēr, lai kā viņu meklēja, neko citu neatrada kā vien salauztus kruķus, kas mētājās zem eglītes ...

Pirms tam Aleksejam ar Ņinu bija iznākusi saraušanās.

— Es uz aizmugures hospitāli nebraukšu, — Aleksejs paziņoja.

— Kur tad tu dēsies ar tādu kāju?

— Ko domā, brūce! Kauls ir vesels. Aizmetīšu kruķus — un tas ir viss. Gan sadzīs tāpat...

— Bet kur tad paliek pulkveža pavēle? Tev nav tādas tiesības.

— Palūgšu atļauju.

Noklausījies Alekseja lūgumu, Dovators pacēla klausuli un, pasaucis pie telefona Ņinu, noprasīja:

— Vai izdziedējāt leitnantu? Nav sadzijusi? Tātad slikti esat ārstējusi! — Dovators uzkāra klausuli un paraustīja plecus. — Medicina protestē. Punkts. Būs jābrauc ārstēties...

— Varēji gan pulkvedim pateikt kaut kā savādāk, — atgriezies no Dovatora, Aleksejs drūmi sacīja Ņinai.

— Mānīties neprotu ...

— Es tevi ari nemaz nelūdzu!

— Labāk pat nemēģini! — Ņina apsēdās uz celmiņa un novērsās. — Savāc mantas!...

— Nekomandē! — Aleksejs uzkāpa ar zābaku uz kruķa un ar brīkšķi to pārlauza, pēc tam to pašu atkārtoja ar otru un paliekas pasvieda zem eglītes.

— Ko tu dari? — Ņina iesaucās.

— Nostājos uz kājām! — Pieklibodams Aleksejs devās pa taciņu mežā un pat neatskatījās. Bet Ņina to arī nesauca atpakaļ. Hospitālī viņš vairs neatgriezās ...

Pavēle par došanos ceļā jau bija nolasīta. Gaidīja tikai signālu.

Nākošajā dienā, tuvodamās izlūku nometnei, Ņina uz taciņas sastapa Jāšu Vorobjovu ar katliņu rokās.

Pamanījis viņu, Jaša gribēja nogriezties krūmos, bet Ņina to uzrunāja.

— Vai leitnants ir šeit? — Ņina jautāja.

— Kāds leitnants? — Vorobjovs raudzījās Ņinā ar nevainīgām, nesaprotošām acīm.

Jau vakarā Šapovaļenko bija Aleksejam pārsējis brūci, uzlikdams tai kaut kādas dziedinošas lapas, bet Salazkins un Torba sagatavojuši jāšanai viņa zirgu. Kopīgi nolēma, ka ievainojuma dēļ nu gan nav jāatpaliek. Par to, ka viņš palicis eskadronā, Gordijenkovs lika pagaidām klusēt. Un tā nu Jaša pašlaik nesa Aleksejam pusdienas. No katliņa rēgojās vistas kāja, virs tā šķīvītī atradās olas.

— Ak nezini, kāds leitnants?

— Nudien nezinu, biedri doktor. Vai tad pie mums te viens leitnants vien? — Jaša izvairīgi atbildēja. — Piedodiet, man jāsteidzas ...

Ņina viņu satvēra aiz piedurknes.

— Bet kam tu nes pusdienas?

— Nu tāpat, strebekli sev mazliet izvārīju ... Jūs pajautājiet puišiem, varbūt tie kaut ko zina. Lūk, viņi tur aiz tiem krūmeļiem vāra kartupeļus. Salazkins savus pantiņus lasa — iespiesti avīzē, vareni. Ejiet vien, varbūt viņi redzējuši...

Izlūku nometnē zirgi jau apsegloti stāv pilnā saiņo-jumā, teltis un piramidas tukšas, ieroči visi jau plecos. Visapkārt mētājās salauzītas patronu kastes, uz mieta karājās vāciešu ķivere ar sašautu kāškrustu.

Torba piemeta ugunskuram malku. Salazkins un Pav-|uks mizoja kartupeļus. Šapovaļenko sēdēja uz kastes un kaut ko atzīmēja burtnīciņā. Ugunskurs negribēja degt, dūmoja vien. Zachars noliecies mēģināja uzpūst liesmu, tad, dūmos rīstīdamies, novērsās un viebās. Pēdējās dienās Zachars staigāja pavisam drūms un nikns. Aņuta tam bija atsūtījusi tādu atbildi, ka viņš nesaprata, ko lai īsti domā: «Atbrauksi, tad redzēsi...»

Šapovaļenko aizvēra burtnīciņu un aizbāza to aiz zābaka stulma. Vērīgi palūkojās katliņā, kur Salazkins ielika kartupeli, un saimnieciskā tonī piezīmēja:

— Vajag sagriezt.

— Kas tad izgudroja, ka jāvāra? Tu! — Torba kurnēja. — Bet pats sēž kā skrīveris un tad vēl māca. Buļbas sagribējies ...

— Kaujā ejam — krietni jāiestiprinās. Vairāk patronu — arī šeit, — Šapovaļenko norādīja uz vēderu un kabatām.

— Domā, ka lodes neies cauri? — novīpsnāja Zachars.

— Trāpīsies, ka nokļūsti viņpasaulē, varēsi vilkt no kabatas buļbas un iekost, ej nu sazini, kad tur vēl izsniegs īstu paradizes atestātu ...

Iespurdzās jautri smiekli, bet tūlīt aprāvās. Bija pienākusi Ņina un Jaša Vorobjovs. Jaša nāca aizmugurē un rādīja puišiem noslēpumainas zīmes.

— Pie jums te iet jautri! — Ņina sacīja, sasveicinājusies ar kazakiem.

— Klusāk, biedrene kara feldšere, pie mums Filips testamentu raksta. — Torba, smieklus valdīdams, noliecās pār ugunskuru.

— Tīrus autus apāvās, — Salazkins papildināja, — vēl tikai krietni jāiekož — un būs sagatavojies uz viņpasauli...

— Muldās kā tādi muldoņas! — Šapovaļenko pārmetoši nogrozīja galvu. — Netīk ne klausīties ... Mēle krietna zobena lielumā, bet spēciņa — ne pusmārciņas ... Skat, kur mans novadnieks, — Filips Afanasje-vičs norādīja ar pirkstu uz Torbu, — spēks tam kā lielajam stulbenim, bet prātiņa nepietiek uguni iekurt. Ko domā, smejas, ka es rakstu ...

— Bet varbūt jūs, vachmistra kungs, sacerat memuārus? Neaizmirstiet ari mani tur pieminēt! — Salazkins nerimās.

— Esmu pašlaik karā, — turpināja Filips Afanasje-vičs, — bet domas man pie miera laiku dzīves kavējas. Kādēļ Filips Sapovaļenko aizgāja kā brīvprātīgais? Tādēļ, ka viņš cīnās par mieru! Un viņam ir jāraksta par miera laiku dzīvi! Bet šis te man par diezin kādiem tur «memuāriem» runā! Tfu!... Būtu drīzāk vārījis kartupeļus.

— Pareizi! — Ņina viņu atbalstīja. — Bet tā leitnants pie jums jau otru dienu sēž neēdis ...

— Nu nē! Vakar es viņam vistiņu ...

— Filip! — iesaucās Torba. — Paskat, vai tur zirgi nav atraisījušies!

— Kur esat noglabājuši? — Ņina cieši noprasīja.

— Rādiet šurp!

— Es viņam vistiņu uz hospitāli nesu ... Saprotat?— Sapovaļenko mēģināja izlocīties.

— Jūs, Filip Afanasjevič, nemēģiniet izgrozīties! Kurp Vorobjovs aizgāja? Te nav nekādi joki. Ja pulkvedis Dovators dabūs zināt...

— Neviens nekā nedabūs zināt! Nekāds pulkvedis! — Juzdams Torbas nikno skatienu, paziņoja Sapovaļenko.

— Viņš nekādā ziņā nevar palikt, biedrene kara feldšere, bet brūce, kas nu tur liels, — sadzīs. Izdarīsim visu, kā pienākas. Mūs vēl neviens čigāns nav piešmaucis.

— Ko tad jūs te taisāties apmānīt?

No krūmiem iznāca Dovators un apakšpulkvedis Kar-penkovs.

Visi ātri pielēca kājās. Pēc ieilgušas un neērtas pauzes Torba piesvieda roku pie kubankas un ierēcās, cik jaudas:

— Biedri pulkvedi! Izlūki, mierā! Biedri izlūki... — viņš sastomījās un apklusa.

— Nu, nu, — Dovators uzmundrinoši pamāja tam ar galvu.

Bet Zacharam kautrība bija aizžņaugusi kaklu gluži kā rīklē iesprūdis kauls. Visi vārdi bija pagaisuši no galvas.

— Mazlietiņ apjuku, — Torba mulsi nomurmināja.

— Bet ko tad, ja nejauši sastapsies ar vācu pulkvedi, ko?

— Tad nu gan aprunāsimies, biedri pulkvedi! — Za-chars atbildēja.

— Aprunāsimies! — acis piemiedzis, atkārtoja Do-vators. — Paskaties, kā vajag ziņot! Tu būsi pulkvedis, bet es jaunākais seržants — nodaļas komandieris.

Dovators ar kavalērista iznesību, kazaku smieklu un piekrišanas saucienu pavadīts, nodeva Torbam attiecīgo ziņojumu.

Pēc tam, pie Šapovaļenko griezdamies, noprasīja:

— Ko tu, Filip Afanasjevič, taisījies apmānīt?

— Nu te, biedri pulkvedi, viena tāda lieta ... — kazaks apjuka.

— Viņš mums stāstīja, kā čigāns zirgu mijis! — iejaucās Ņina.

— Gribēja mani piekrāpt, velna gabals! — Šapova-ļenko atsāka, negaidītā atbalsta iepriecināts.

— Nu, un kas iznāca? — Dovators, galvu nepaceldams, apjautājās.

— Kur nu!... Lai mani... Es jau ...

— Protams! ... Kas nu tevi, vecu dziedātāju, var aizrunāt! Tu jau kuru katru apmuļķosi, turklāt vēl feldšeres Seļeznovas atbalstīts ... Skat, leitnants Gordijen-kovs jau sācis kruķus lauzt... Vai jūs viņam palīdzējāt? — Dovators cieši paskatījās Ņinā.

— Goda vārds, viņš pats!... — Ņina samulsa.

Pagriezies pret Karpenkovu, Dovators piekodināja:

— Pierakstiet feldšerei piecas dienas aresta un Filipam Afanasjevičam arī!... Lai nemānās un cienī komandiera pavēles! Bet leitnantu Gordijenkovu — kur viņš te pie viņiem slēpjas? — bruņota sarga pavadībā nosūtīt uz medicīniski sanitāro bataljonu!...

Dovators vēl parunājās ar kazakiem, apskatīja nasto-jumu, papliķēja zirgus. Jokojās, it kā nekas nebūtu noticis. Paņēma pārbaudīt piecus automātus, izšāva vairākas kārtas.

— Paskat, kādus varenus ieročus mums strādnieki gatavo! Tūkstošreiz labākus nekā vāciešiem. Vai mēs maz drīkstam slikti karot? — viņš atsveicinādamies sacīja kazakiem.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Līdz gājiena sākumam vēl atlikušas vairākas stundas, bet ļaudis jau bija gatavi iet kaut vai tūlīt. Ļevs Michailovičs bija saviļņots, jautrs, smaidīgs. Dzerdams tēju, paņēma uz zoba raitnieku.

— Sergej, ko tu visu laiku sačuksties ar saimnieces meitiņu? Varbūt esi tai izstāstījis, ka dodies operācijā? Atzīsties godīgi: izpļāpāji, vai ne?

— Ko jūs, biedri pulkvedi! — Sergejs aizrijās ar tēju, sāka klepot: — Ni-ni...

— Nu, pielūko tu man! — Dovators pāri galdam satvēra viņu aiz darvas melnajām cirtām un pielieca galvu pie galda. — Kādēļ neapgriez matus? Cik reizes neesmu teicis: apgriez matus!... Tu ar savām cirtām un acīm visām skuķēm galvas sagrozīsi!...

Piesarkušais, smejošais Sergejs izrāvās un izmetās priekšnamā. ,

— Paskaties, vai zirgi jau auzas izēduši! — Dovators nosauca pakaļ.

Viņš nocēla telefona klausuli, piezvanīja armijas štabam, lai noskaidrotu stāvokli. Vai desmito reizi pārbaudīja pēc kartes, izsauca diviziju komandierus, jautāja: «Vai esat gatavi? Vai nav kaut kas jauns?» Apjautājās savā štābā, vai nav atbraucis majors Osipovs. Dovators jau sen viņu gaidīja.

Majoram Osipovam bija uzticēts vissvarīgākais uzdevums: viņa pulks pirmais metīsies pārrāvumā.

— Galvenais — nebremzē virzīšanās tempu! — laipni uzņēmis tikko kā ieradušos Osipovu un cienādams ar tēju, Dovators sacīja. — Līdzko izlauzīsies cauri, katrā ziņā nodrošini flangus. Aizsteigsies uz priekšu — izliec līnijniekus: naktī ļaudis var apmaldīties, var nokļūt vāciešu nagos. Ja priekšā pagadīsies pretinieka artilērijas baterijas, neatstāj neko veselu, dragā ar granātām. Bet, ja vari kādu pārīti lielgabalu paķert sev līdzi, — labi, noderēs. Mēs ar Serjožu tev sekosim, segsim. Vai nosegsim, Serjoža?

— Nosegsim! — Sergejs bezbēdīgi papurināja galvu un uzlika roku uz zobena spala.

— Vai redzi, kāds varonis? — Dovators pamāja uz viņa pusi.

— Nosegsim... — Osipovs dobji atkārtoja, uzgulis ar platajām krūtīm uz galda. Iegrimušās acis nemirkšķinādams, viņš raudzījās Sergejā un mechaniski plūkāja zobena ādas pušķi. Viņa drūmā seja tikko manāmi noraustījās. Viņš klausījās izklaidīgi, negribīgi. Likās, it kā platpierainā, druknā majora vietā te sēdētu gluži cits cilvēks.

Osipovs vakar bija saņēmis vairākas vēstules, un kāda no tām bija tik slikta, ka sliktākas pat nevar būt...

— Ko tad tu, gulējis neesi, vai? — Dovators jautāja. — Pirms tāda pasākuma der krietni izgulēties.

— Tad nē jau, gulēju ... Nekas!... — majors negribīgi atsaucās, strēbdams no glāzes tēju.

— Tev tāds izskats, it kā tu būtu atgriezies no kāzām pēc veselas nedēļas dzeršanas... Atzīsties: vai dzēri?

— Tā mazlietiņ ...

— Ko tad tu, stulbs palicis?! — Dovators nikni iekliedzās. — Mēs tev tādu uzdevumu uzticējām, bet ko tu ... Nu, to nu gan no tevis negaidīju!

— Uzdevumu es izpildīšu, biedri pulkvedi...

— Ar reibām acīm skriesi bez jēgas, cilvēkus aizlaidīsi postā!

Osipovs klusēja, rauca pieri. Dovators sirdīgi atstūma pusdzerto glāzi.

— Galvai jābūt tīrai un skaidrai! Nu, ja metis, tad būtu iemetis drusciņ, labākam noskaņojumam, nevis tā ... Tu zini, ka tas nav ciešams!

Osipovs ilgi spaidīja papirosu. Lūpas kodīdams, spīvi raudzījās sev uz kājām. Vēstule neizgāja no prāta, kā smags akmens gulēja uz sirds.

— Tu te manu acu priekšā nelauzies! — Dovators savilka uzacis, strauji satvēra telefona klausuli. — Es tevr priekšpulkā nelaidīšu.

— Ļev Michailovič! — Osipovs pietrūkās kājās. Trīcošām rokām sakārtoja gimnastjorku. Seja pārvērtās gluži kā sāpēs. Virs uzacīm mirdzēja sviedru lāses.

— Nu, ko teiksi? — Dovators skarbi noprasīja, telefona klausuli ar ausi pie pleca piespiezdams. Viņš izrāva no bloknota lapiņu un iešķībi paskatījās Osipovā.

— Es pašlaik esmu spējīgs izdarīt tādas lietas!... — aizsmacis turpināja majors. — Pat desmitreiz vairāk, nekā vajag! Es jau paziņoju kaujas pavēli. Pārrāvuma operāciju vairākas reizes atkārtoju ar komandieriem uz topogrāfiskajām kartēm. Man viss līdz pēdējam sīkumam aprēķināts. Par panākumiem lieku savu galvu ķīlā! Nevar vairs mainīt pavēli, un nav vajadzības ...

Dovators nosvieda klausuli un aizcirta bloknotu. Piecēlās, piegāja pie loga. Uz brīdi nogrima domās, tad noteiktām kustībām noņēma no naglas burku un uzmeta to plecos.

— Padod zirgus! — īsi pavēlēja Sergejam, siksniņas uz krūtīm sasiedams. Saraustīja plecus, zem burkas iečīkstējās siksnas. Bija jau uzvilcis labajā rokā ādas cimdu, bet tūlīt atkal novilcis to, pacēla telefona klausuli.

— Karpenkov, pie manis! Tūlīt dodamies ceļā!

— Bet tas taču ir pirms noteiktā laika, Ļev Michai-lovič! — Osipovs pielēca kājās, ar acīm urbdamies pulkstenī.

— Izved pulku izejas pozicijās!

Osipovs, zobenam šķindot, metās uz durvīm. Dovators notvēra viņu aiz pleca un pagrieza ar seju pret sevi. Ielūkojās acīs.

— Ja iegāzīsi, Anton, nepiedošu. Saproti? Es tevi mīlu kā brāli. Vēl vairāk, cienu tevi kā cilvēku, kā drošsirdīgu, apņēmīgu komandieri. Man ir sāpīgi skatīties uz tevi... Mēs nesam atbildību par katru cilvēku, un tagad nav laiks būt grūtsirdīgam, vai saproti? Tas līdzinās nodevībai! — viņš sažņaudza rokā klausuli, acu no Osipova nenolaizdams.

— Ļev Michailovič! — Osipovs sašķobīja lūpas. — Tu esi cietsirdīgi netaisns pret mani... Es pašlaik esmu pats sev tiesnesis. — Slieksni pārkāpdams, neatskatījies vēl nosacīja: — Ar šo dienu sāku izpildīt spriedumu ...

Priekšnamā viņš tikko neuzgrūdās apakšpulkvedim Karpenkovam, kas nāca reizē ar kapteini Naumovu.

Pēdējos Osipova vārdus Dovators nedzirdēja. Viņš stāvēja pie telefona un runāja: «Volga, Volga trīs, žigli pie aparata! Oka seši, pie aparata! Atvienot!» Nepacietībā kodīja lūpas, starp uzacīm dziļāk ieriesās krunkas.

Viņš dzirdēja, kā diviziju komandieri paņēma klausules, papūta tajās. Dovatora seja atdzīvojās, acīs iedzirkstījās aizrautīga drosme. Noliecies pār aparatu, viņš nosauca vienu vienīgu vārdu: «Maskava.» Klausuli cieši rokā spiezdams, sevišķi skaidri atkārtoja: «Vēlreiz atkārtoju — Maskava!»

Pa koku zaros iekārtajiem telefona vadiem neredzamas elektriskas dzirksteles veidā zibens ātrumā lidoja pulkveža maģiskais vārds.

... «Maskava!» stingri atkārto telefonists ar kuplām ūsām, uzliek galvā kasku un izslēdz telefonu. «Maskava,» atkārto otrs kaut kur dziļā blindažā un uzkar uz krūtīm automātu. «Maskava,» smalkā balstiņā nosaka meitene telefoniste, kas paslēpusies kuplās eglītēs.

No viņas uzsauciena pamostas tikko iesnaudies kapteinis, mierīgi paņem otru klausuli, pasaka tikai vienu vārdu. Kaut kur krūmos noskrapst lielgabalu aizslēgi, iezibas vara čaulas, un baltās šāviņu galvas nozūd stobros. Tankisti eļļainos kombinezonos klaudzina atslēgas, iedarbina motorus, pie bruņu torņiem salīgojas maskē-jums un gāžas zem kustīgajām kāpurķēdēm. Pilnos auļos joņo ziņneši, izvadādami ziņojumus aizzīmogotās aploksnēs, ar lieliem burtiem uzrakstītu simbolisku vārdu «Maskava».

Krēslā tumstošā meža fonā jātnieks augsti paceļ sig-nalista tauri. Tā aicinoši dzied kaujas trauksmi. Pār mežu nolīst spēcīgas skaņas.

Apseglotie zirgi paceļ galvas, nemierīgi vērpj ausis. Tumsā vīd cieši piebāztās seglu somas, šineļu rituļi.

— Zirgo-o-o-os! — dziedoši skan komanda.

Ņina pavadīja Alekseju uz mediciniski sanitāro bataljonu. Aleksejs jāja uz viņas zirga, pati tā gāja kājām.

Pie hospitāļa telts stāvēja sargkareivis ar šauteni. Aleksejs klusēdams nokāpa no zirga. Klusēja arī Ņina.

Aleksejs pirmais pārtrauca klusēšanu:

— Visi mani draugi un biedri dodas operācijā, turklāt vēl kādā! Bet leitnantam Gordijenkovam, vai redzat, pušumiņš kājā! Viņš paliek šeit, vāļāsies pa gultu, dzers pieniņu ... Partizaņos aiziešu! Lai neņem ...

— Bet tu taču esi ievainots ...

— Ko domā! Ja nu būtu pavisam norauta, tad jau gan būtu vienalga: sēdētu uz soliņa un čīkstinātu bajanu...

Signāltaure iedziedājās nemierīgi un aicinoši. Skaņas iespiedās līdz pašiem sirds dziļumiem. Jābūt jātniekam, lai visā pilnībā izprastu kavalēristu signālā spēku un varenību.

Ņina sāka steigties. Iegrūda Aleksejam salocītu pa-pīrīti — ceļazīmi uz hospitāli.

— Nu, Aļoša, man laiks!... Nododi nu pats, tevi tur pierakstīs ... — Viņa bērnišķīgi šķoba lūpas, rauc pieri. Raudāt nedrīkst, kauns.

— Tev pavēlēja nodot mani pret parakstu, — ļauni atbild Aleksejs. — Labi, sēdies!...

Ņina pieķērās pie seglu loka, nekādi nevarēja trāpīt kāju kāpslī. Zirgs nemierīgi blenza, mēģinādams sakampt to aiz pleca.

— Mierā! — Aleksejs uzsauca zirgam. — Ekur karotāja! ... Laid, uzsēdināšu.

Ņina steidzīgi pieplaka ar lūpām viņa vaigam. Aleksejs apkampa meiteni un cieši noskūpstīja uz lūpām. Sargkareivis strauji novērsās un devās uz otru pusi. Aleksejs satvēra Ņinu zem padusēm un kā bērnu iesēdināja seglos.

— Varbūt jāsim abi uz viena zirga?

— Nejoko, Aleksej! — Ņina klusi atbildēja, pavadas sakārtodama.

— Es nejokoju. Dod man zirgu, bet pati paliec šeit!...

Ņina spēji iecirta zirgam un sīkiem riksīšiem aizjāja pa stigu. Atskatījusies pamāja ar roku. Aleksejs stāvēja zem koka ...

Iedunējās Smoļenskas zeme zem tūkstošiem zirgu pakavu. No saiņojumiem dusmīgi lūkojās laukā balsta ložmetēju strupie purniņi, mīnmetēju stobri. Sprauslāja skaistie stepes donieši, svaidīja galvas, prasīdami, lai palaiž vaļīgāk pavadas.

Ritmiskiem soļiem dodas uz priekšu kavalērija...

Gordijenkovs stāvēja viens, vēroja kavalērijas pulku vareno kustību un neviļus sajūsminājās. Bet viņam virs galvas drebēja jaunie bērziņi, birdinādami lapas... Un tad viņš vairs neizturēja: pieskrēja pie slitas, izvēlējās zirgu — un aizjoņoja pakaļ tikko kā aizgājušajiem pulkiem.

Un piepeši zem - kājām salīgojās, nodrebēja zeme. Tērauda balsīs saskanīgā grāvienā iedārdējās mūsu lielgabali. Pa mežu aizvēlās metāliskā atbalss.

Sākās artilērijas sagatavojošā uguns. Kas grib sacensties ar krievu lielgabaliem, lai pamēģina!...

OTRA DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada augusta otrajā pusē hitleriešu armijas daļas, gatavodamas izšķirošam triecienam pret Maskavu, izdarīja steidzīgu pārgrupēšanos Smoļenskas apgabala Prečistajas-Duchovščinas rajonā.

Sājā pašā rajonā ģenerāļa Strausa va-dībā tika sakoncentrētas rezerves daļas, galvenokārt tanku vienības. Uz viņa tanku bruņām uzzīmēti rēgojās lauva un ragana — puscilvēks, puszvērs ar asti un slotai līdzīgu liesmojošu lāpu rokās.

Šiem tankiem, kas uz saviem sāniem nesa iznīcības un nāves simbolu, pēc fašistu ieceres vajadzēja piedalīties parādes gājienā pa Maskavu. Maskavas ieņemšanas gadījumam fašisti tika rūpīgi gatavojušies. Smoļenskas apkārtnes ciemos bija novietoti speciāli žandarmērijas bataljoni, zonderkomandas ar savām smacēšanas automašīnām, Maskavas rajonu un tās apkārtnes pārvaldīšanai nozīmētie komandanti ar neierobežotām tiesībām, tirdzniecības koncernu, firmu, akcijsabiedrību pārstāvji un citi šeftmaņi, kas vilkās aiz armijām, cerēdami uz ātru iedzīvošanos. Daži no tiem bija pat kopā ar savām sievām.

Šeit atradās arī majors Krufts, bijušais Berlines advokāts, pulkveža Gustava Štrumpfa svainis. Majoram Kruftam patika mežaini vasarnīcu rajoni. Viņš sev bija izlūdzies Rostokinas rajona komandanta vietiņu... Bet patlaban aiz gara laika, būdams liels radio, naudas un afēru cienītājs, nodarbojās ar radiopārraižu uztveršanu un mēģināja atšifrēt sarežģītos kodus. Majors Krufts nevarēja vien beigt brīnīties: krieviem vajadzētu pasludināt kapitulāciju, taču viņi pa radio nepārtraukti raidīja dziesmas un muziķu ...

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada divdesmit trešajā augustā majors, spriežot pēc daudzajām radiopārraidēm, nolēma, ka krievu armijas nometnē sākusies pastiprināta karaspēka daļu pārvietošanās. Krufts nekavējās par to ziņot savam radiniekam — divīzijas komandierim Gustavam Štrumpfam un bez tam vēl rakstveidā izklāstīja savus daiļrunīgos advokatiskos secinājumus «par paredzamo krievu uzbrukumu». Majora secinājumi nebija gluži negaidīti. To pašu ziņoja arī ra-dionoklausīšanās dienests. Šajā frontes iecirknī dienu iepriekš krievi bija izdarījuši izlūkošanu ar kauju, bet divdesmit trešā augusta rītā tie atklāja artilērijas uguni.

Vācu pavēlniecība nolēma pastiprināt frontes labo flangu, tāpēc, nevēlēdamās cīņā ievadīt «Maskavas» rezerves, steidzīgi pārsvieda uz šejieni karaspēka daļas no kreisā flanga, un tas līdz ar to kļuva vājāks. Vācu pavēlniecība bija pārliecināta, ka krievi kreisajā flangā uzbrukumu uzsākt nevar, jo to kavē meži un nepārejamie purvi.

Taču frontes pārrāvumu krievi bija nolēmuši izdarīt tieši šajā frontes posmā. Ar uzbrukuma demonstrāciju labajā flangā bija notikusi tikai vācu pavēlniecības maldināšana.

Pievakarē mūsu karaspēka daļas pēkšņi pavērsa artilērijas uguns triecienu pret vāciešu kreiso flangu Lomonosova stacijas rajonā.

Šeit Dovatora kavalērija bija sagatavojusies straujā triecienā pārraut pretinieka aizsardzību un ielauzties tā aizmugurē Prečistajas—Belajas—Duchovščinas virzienā, izvirzot sev uzdevumu izjaukt pretinieka rezervju pārvietošanās plānveidību un tā aizmugures bažu materiālo apgādi, graut štābus, iznīcināt sakarus un transportu un ar to pašu nobremzēt vāciešu uzbrukumu Maskavai.

Dovatoriešu priekšpulks majora Osipova vadībā stāvēja izejas pozicijās biezajās, tumšajās Smoļenskas meža jaunaudzēs.

Nakts klusumu plosīja nerimstošās artilērijas kaujas dārdoņa. Pār mežu ar svelpjošu švīkoņu kā teteri riesta laikā lidoja smagie šāviņi. Zirgi drebēja, svaidīja galvas, nemierīgi dīžājās un slaistīja ausis.

Zem eglītēm atsevišķā grupā snauduļoja sakarnieki un jātnieku ziņneši. Netālu, ar muguru piespiedies pie veca koka, salīgi vīstīdamies burkā, sēdēja Osipovs. Viņš jau veselu stundu slīdina pa karti blāvo kabatas lukturīša staru un ar zīmuli izdara kartē atzīmes. Mežs, kurā sapulcināts pulks, uz kartes izvirzās kā zaļgana mēle, gandrīz atdurdamies vāciešu aizsardzības zilajās sekstītēs, kas ietvērušas divus melnus kvadrātiņus. Tie ir divi kolchoznieku šķūņi. Te ir vāciešu strēlnieku pulka devītā bataljona otrās rotas nocietinājumi. Uz ziemeļrietumiem no Ustjes ciema izvietojusies ar tankiem pa* stiprinātā pirmā rota. Vairāk uz rietumiem no ciema — atsevišķs mežiņš. Uz kartes tas izskatās pēc nošķiebta velteņa. Ziemeļrietumos no šī mežiņa turpinās tā paša bataljona trešās rotas aizsardzības josla ar bieži izvietotām ložmetēju ligzdām.

Priekšpulka uzdevumā ietilpst satriekt šajā rajonā vāciešu bataljona aizsardzību un atvērt ceļu Dovatora vienību ielaišanai aizmugurē; nesamazinot virzīšanās tempu, ielauzties Podvjazjas ciematā, sagraut vāciešiem pulka štābu un pa ceļam iznīcināt pretinieka garnizonu Zabolotjes ciematā, ziemeļrietumos no Šeboltjevas ciema pārgriezt un uzspridzināt dzelzceļa līniju Rževa— Veļikije Lūki; divdesmit trešajā augustā trīspadsmitos nulle, nulle pulcēties dienvidos no Nikuļinas; gaidīt tur pienākam galvenos spēkus, izvirzīt aizsardzībā izlūkus.

Tai pašā laikā otrai kavalērijas divizijai jāizdara pārrāvums Bolchinas—Puzkovas virzienā.

Majora Osipova pulkstenis rāda pusdivi naktī. Kaujas pavēle jau nodota. Viss aprēķināts uz minūtēm. Antons Petrovičs koncentrējies un nerunīgs. Dodot pavēli, viņš bija skarbs, satraukts un kaitinoši stingrs. Taču štaba priekšnieks kapteinis Počibuts, kā liekas, negrib pievērst uzmanību pulka komandiera sliktajai omai. Kapteinis sēž snaudošo štaba komandieru vidū viņpus koka, ar muguru pret majoru, un viņam pie pašas auss klusi svilpo kādu visai pazīstamu motivu.

«Apbrīnojami mierīgs cilvēks,» prāto Osipovs.

Kapteinim Počibutam ir dzelzs griba un dzelzs nervi, bet sejā arvien rāms, labsirdīgs smaids.

— Vecākais leitnants Čaldonovs lūdza man atļauju iet kopā ar priekšējo nodaļu, — viņš saka Osipovam, raudzīdamies garām kokam.

— Neaizņemtajiem komandieriem pavēlēts virzīties kopā ar štābu, — Osipovs sausi atbild.

Počibuts klusē, pēc tam, it kā nekas nebūtu bijis, sāk atkal klusi svilpot...

Kārtīgi salocījis karti, Osipovs noglabā to planšetē. Izņem fotokartīti. Uzmet paviršu skatienu — un nevar vairs novērst savas puspiemiegtās acis. Fotokartītē visa viņa ģimene. Vitja matroža uzvalciņā sēž viņam uz ceļiem. Varja ar vienu roku apķērusies ap kaklu mātei, ar otru — tēvam. Deguns uzrauts, vaigi piepūtušies, uz galvas slejas lentītes kā zaķa austiņas ... Majora sejā jau izlīdzinās krunkas, ietrīsas apvaldīts smaids... Bet, atcerējies notikušo, viņš ar svelpoņu dziļi ievelk elpu, un smaids kā nebijis nozūd no sejas ... Antonam Pet-rovičam iegribējās pārlasīt vēstuli. Viņš to sameklēja, bet tūlīt nelasījis saņurcīja kopā ar aploksni. Pēc tam uz plaukstas izgludināja un steidzīgi noglabāja planšetē, it kā aploksne tam dedzinātu rokas. Osipovam negribējās ticēt, ka viņa ģimene gājusi bojā.

— Štaba priekšniek! — iedārdas Osipova dobjais bass.

— Klausos, biedri major! — Počibuts pielec kājās, sakārto plecu siksnas.

— Sakārto pulku! Ir laiks. — Osipovs raugās pulkstenī, lēnām pieceļas, nomet no pleciem burku un sakumpis dodas pie piesietajiem zirgiem.

— Dežurant, pie manis!

Staba priekšnieka kabatas lukturīša stars pāršķeļ tumsu un slīd pa krūmiem.

— Kas tur ir? — Počibuts jautā.

— Nu, ko vajag? ... Stāt! Uz kājas uzmini... — atskan miegaina balss.

— Ja tā gulēsi, mīļais, uz deguna arī vēl uzkāps. Celies!...

— Pie zirgiem, žigli! — Kapteiņa balss mierīga. — Staba komandieri, pārbaudiet eskadronus, palaidiet garām kolonas! Ieņemt vietas!...

Ritēja pirmās gausās, snaudulīgi juceklīgās minūtes. Murmināšana, apslāpēts klepus, krekstēšana, čerkstoša lamāšanās...

Bet lielgabali turpina graut nežēlīgi un nikni. Tumšajā mežā tālu tālu aizveļas daudzbalsīgā atbalss, un skaņu chaosā grūti atšķirt, kurš ir šāviens, kurš — sprādziens.

Pa meža takām un ciņainajiem ceļiem kavalērija devās uz priekšējām līnijām. Cauri artilērijas orķestra dārdoņai dzirdami paklusie komandas saucieni, ritmiskais zirgu soļu troksnis, griezīga iekrākšanās, metālā šķinda, neizžuvušo dubļu šļakstēšana zem zirgu pakaviem, skanīga, tālu dzirdama zviegšana. Tīrais posts mazpiere-dzējušam jātniekam!

— Pievelc pavadu! ... Vai neesi vēl beidzis sapņot, lempi!... — šņākuļo uz viņu no visām pusēm.

Bet jaunais kazaciņš varbūt šai brīdī tikko kā sapnī bijis Kubaņā, klusā upes līcī ālantus ķēris ... Un viņa brīnišķos sapņus iztraucējuši īsie,, neatlaidīgie uzsaucieni:

— Priekšējais, platāku soli! Piespied! ...

OTRĀ NODAĻA

Aleksejs Gordijenkovs, auļodams aizgājušajai kavalērijai pakaļ, nolēma, lai izvairītos no pārpratumiem, nerādīties izlūku eskadronā, bet uzmeklēt majora Osipova pulku un kopā ar to virzīties tālāk, iekāms nebūs pārgājuši priekšējās līnijas.

Apmēram zinādams pulka koncentrēšanās rajonu, Aleksejs pagriezās uz dienvidrietumiem un jāja taisni,

apdzīdams staba un nastojuma kolonas, kas virzījās pēdējās.

Šaurs, aizaudzis celiņš kā čūskulēns aizvijās mežā. Zirgs devās uz priekšu vienmērīgā, rāmā riksī. Reizēm šāvienu satrauktais donietis, pamanījis tumsā celmu, slaistīja ausis un bailīgi krāca. Mežs kļuva arvien biezāks un tumšāks. Tas bija sirms eglājs, kas daudzus desmitus kilometru tālu pletās pa Smoļenskas zemi. Šauro ceļa spraugu šķērsoja vareno, kuplo egļu zaru pleznu melnās ēnas, virs galvas bija savijušies tādi paši vareni zari un brīžam pavisam aizklāja pie debesīm mirgojošās zvaigznes.

Iejājot mežā, Alekseju bija pārņēmušas jūtas, kādas pārdzīvo pusaudzis, kas pirmo reizi apzinīgi rīkojies pret vecāku gribu. Alekseju pašlaik mocīja domas, ka viņš izdarījis divus nopietnus pārkāpumus: nav padevies komandiera pavēlei un izmuļķojis biedru, paņemdams tā zirgu. Viņš jāja soļos.

«Aizjāšu un jau tur aizmugurē vaļsirdīgi izstāstīšu visu pulkvedim,» prātoja Aleksejs. «Ievainojums pavisam niecīgs, sadzīs drīz vien ... Divtūkstoš kilometru garā frontē ļaudis cīnās par dzimteni, bet es lai uz koi-kas vāļājos ...»

Un tomēr ap sirdi bija nelāgi un nepatīkami ...

Pēkšņi mežs kļuva retāks.

Aleksejs uzdūrās kādai karaspēka vienībai. Kavalēristi stāvēja uz vietas. Priekšā pazīstamā ložmetēju tarkšķoša.

Skaudri šmiukstēdamas, trasējošās lodes kapāja bērzu lapas. Karavīru kaskas neviļus liecās pie seglu lokiem ...

Sameklējis kolonas priekšgalā eskadrona komandieri, Aleksejs noprasīja:

— Kāds pulks? Kālab stāvat?

Pulks bija majora Osipova, bet, kas norisinājās priekšā, eskadrona komandieris nezināja.

— Patiešām nezinu, biedri, tikko kā cilvēks aizjāja noskaidrot...

Balss Aleksejam šķita pazīstama, bet runātāja seju tumsā saskatīt nevarēja.

— Vai sen jau stāvat?

— Veselu stundu, nudien, tā būs, — eskadrona komandieris mierīgi atbildēja, saldi nožāvādamies.

Viņa bezrūpība Alekseju nokaitināja.

— Veselu stundu jau stāvi un vēl nezini, kas priekšā norisinās? — Aleksejs skarbi noprasīja.

— Bet kas tu tāds esi, dārgais biedri? Kādēļ tu mani gribi mācīt? — eskadrona komandieris noliecās pie Alekseja, vēlēdamies noskaidrot, ar ko viņam darīšana.

— Nav svarīgi, kas es esmu. Kur ir pulka komandieris? — Gordijenkovs noprasīja inspektora tonī, it kā būtu ieradies nodibināt visstingrāko kārtību.

Abi bija jauni, karsti — vienā mirklī aizsvilās un saķērās.

— Nezinu, atvainojiet! Katrs saprot, ka pulka komandieris staigā ar galvu ... — Eskadrona komandieris ne visai skaidri runāja krievu valodā.

— Pulka komandieris staigā ar kājām, bet pārgājienos ne katrreiz atrodas kolonas priekšgalā, — paskatieties reglamentā!

— Soļos, marš, dārgais biedri, garām! — eskadrona komandieris, pacēlies kāpšļos, pielika roku pie cepures naga.

Aleksejs sāka smieties. Pēc saraustītajām frāzēm, pēc šīs straujās kustības, pēc čerkstoši dziedošās balss viņš pazina savu bērnības draugu Chafizu Biktjašovu. Negribējās nemaz ticēt! Vairāk nekā desmit gadu bija pagājuši, kopš viņi pēdējo reizi redzējušies.

Tikpat strauji un dedzīgi tie apskāvās, kā bija sastrīdējušies.

— Nekad nebūtu tevi pazinis, Aļoša. Atklāti saku! — sizdams Alesejam uz pleca, Biktjašovs apgalvoja. — Nesaprotams karš, Aļoša. Man jau pirms divām stundām vajadzēja pāriet līniju uz rietumiem no Ustjes. Un tomēr visu laiku stāvam uz vietas. Vajag virzīties uz priekšu! ...

— Jānoskaidro, kas par lietu, — Aleksejs deva padomu.

— Jāju pats personīgi. Pulka komandieris mani izlamāja: kādēļ atjājis bez aicinājuma. Velti, saka, pameti eskadronu. Pulka komandieris nikns. Nekad tāds nav bijis!...

Aleksejs nolēma pagaidām palikt Biktjašova eskadronā. Gribējās pēc iespējas drīzāk noskaidrot apstākļus, jo vairāk tādēļ, ka apšaudīšanās priekšā kļuva arvien niknāka. Skaidri bija dzirdama artilērijas kaujas dārdoņa.

Biktjašovu izsauca uz štābu. Aleksejs pamudināja zirgu un, apjājis apkārt klusi stāvošajiem kazakiem, devās uz priekšu. Viņš neatturami tiecās turp, kur norisinājās īstie notikumi...

Pretim pagadījās vairāki jātnieki. «Uzmanīgāk, brālīši!» tumsā atskanēja samocīta balss. Aleksejs pievaldīja zirgu, pajāja sāņus. Garām panesa pirmos ievainotos. Ar veselo kāju Aleksejs piespieda piesi zirgam un jāja tālāk. Priekšā bija saskatāms klajums.

Pāri kokiem pacēlās mēness. Plašajā norā, kur izjāja Gordijenkovs, mutuļoja pirmsausmas migla.

Osipova komandpunkts bija novietojies stigas malā netālu no noras. Aleksejam sākumā likās, ka te notiek kaut kas nesaprotams. Zirgturi barā veda zirgus sev līdz uz aizmuguri. Kaklus izstiepuši, smagos saiņus šūpodami, zirgi naski rikšoja garajās pavadās. To bija ne mazāk par divi simti.

Pulka štaba priekšnieks kapteinis Počibuts stāvēja uz stigas un laiskākos zirgus mudināja ar pletnes cirtieniem. Viņš uzmundrināja kazakus un ar rokas vēzienu norādīja, kur vest zirgus. Viņš rīkojās kā parasti lielā mierā: atvedāt, nu tad paldies, varat doties atpakaļ ...

Bet Alekseju šis miers nespēja maldināt. Viņš nojauta, ka šeit neiet visai labi. Starp kokiem bieži vien nošmiukstēja pa lodei. Spalgi un ļauni kauca mīnas. Sprādzienu troksnis jaucās ar lūstošu zaru brīkšķoņu.

Aleksejs nokāpa no zirga un nostājās aiz koka netālu no pulka komandiera.

Osipovam pašlaik sniedza ziņojumu pulka inženier-daļas priekšnieks. Jaunais leitnantiņš, «dzejnieks», kā joka pēc viņu saukāja majors, bija gājis ar priekšējo nodaļu, bet tagad atauļojis ar ziņojumu.

— Nu? — Osipovs drūmi jautāja.

— Gājām, kā teicu, taisni, bet pēc tam eskadrona komandieris pagriezās maķenīt pa kreisi...

Aleksejam kļuva šķebeni no tāda militārā ziņojuma.

— Bet, kad Poļeščuks pagriezās pa kreisi, uz kuru pusi tad tev bija dibens: pret mani vai ienaidnieku?

— Pret jums, — samulsis atbildēja leitnants.

— Varbūt tu tomēr atceries, kurā pusē tad atradās ziemeļi? — saltā mierā centās izdibināt Osipovs, ar lukturīti apgaismodams karti.

— Ziemeļi bija tur ... — leitnants nedroši ar roku norādīja uz priekšu. Tad apķēries strauji izlaboja: — Viņš pagriezās uz dienvidaustrumiem!

— Tā ir pavisam cita lieta. Tātad apmēram Usljes virzienā, ja?

— Pavisam pareizi! Mēs jau ieņēmām ciemu, — pulka inženieris modri atbildēja.

— Nu un pēc tam? — jautāja majors.

— Pēc tam mūs izsita ... Mēs atkāpāmies aiz mājām. Eskadrona komandieris pavēlēja nokāpt no zirgiem un uzsāka kauju. Tur viņš arī krita ...

Osipovs smagi nopūtās, gurdeni noslaucīdams sasvīdušo seju. Viņš pasauca štaba priekšnieku.

Počibuts jau sen stāvēja viņam blakus.

Aleksejs tagad saprata, ka priekšējās nodaļas komandieris pielaidis kļūdu. Aleksejs zināja: Ustjē krustojas vairāki ceļi, ciemu sargā ienaidnieka tanki un ložmetēju ligzdas. Kā tur varēja nokļūt eskadrons — nav zināms. «Eh, man tur vajadzēja būt kopā ar viņiem!» viņam pazibēja galvā.

— Vai tu aizsūtīji Čaldonovu? Ložmetējus izsaiņoji? — Osipovs noprasīja štaba priekšniekam.

— Tieši tā.

— Vai nu saputrojuši visu, vai nobijušies... Izsit nu tagad laukā! — Osipovs turpināja. — Kāda velna pēc viņam vajadzēja līst uz Ustji?

— No labās puses sāka apšaudīt, — pulka komandieris paskaidroja.

— Tad vajadzēja dot pretim, nevis uz tankiem līst! Tankiem arī bez jums mūsu artileristi būtu sadevuši sutu, bet jūs tikai lielgabalus traucējāt un paši nekā neizdarījāt, turklāt vēl pazaudējāt komandieri... Eh! — Osipovs iezvēla ar dūri sev pa celi. — Vēl ceturtajam eskadronam vajag likt nokāpt no zirgiem. Biktjašovu atsūtīt pie manis! Pārējie lai ir gatavi virzīties uz priekšu. Divizijas štabam ziņot... — Majors saviebās un ar plaukstu paberzēja pieri. Tik ļoti viņam nepatika rakstīt tādus, kā viņš teica, «ziņojumus ar astīti». — Vispār uzraksti: kauja notiek tādā un tādā vietā ... Pretinieks sapulcinājis izklaidētos spēkus, pretojas. Raksti tikai pēc iespējas īsāk. Es tevi gaidīšu mežā, vairāk uz rietumiem no Ustjes. Ar mani nāks ceturtais eskadrons, pirmais un izlūki. Neaizmirsti — gaidu tevi divus kilometrus uz rietumiem no Ustjes pie šķūņiem.

— Bet tur taču vācieši! — Počibuts iedūra ar pirkstu kartē un iekoda lūpu zobos. Viņš vēl neizprata pulka komandiera nodomus.

— Nu tad jau labi: būs ko kaut. Pēc sarkano raķešu sērijas lai zirgturi ved zirgus auļos!

— Bet labāk ...

— Tu dari, ko tev lieku! — Osipovs noteica zemā, mazliet čerkstošā balsī, strauji pagriezās un sastapās vaigu vaigā ar Alekseju. — Mani tur lamā, vai ne? — Gordijenkovu viņš noturēja par Dovatora sūtni. — Gadās reizēm, ka draņķīgā upelē iestieg, bet lielu pāriet ar sausām kājām. Nekas!... — Majors uzmundrinoši pamāja ar galvu. — Bet izlūkus vajag novietot kaut kur tālāk. Komandpunktā nevar uz zirgiem rēgoties.

Aleksejs atskatījās. Aiz viņa, cits citu grūstīdami, drūzmējās izlūki zirgos, ar izbrīnu raudzīdamies viņā.

— Biedri leitnant! — Torba pacēla roku pie kaskas.

— Eglītēs, zēni, nomaskējiet zirgus un gaidiet mani! — Gordijenkovs uzsauca izlūkiem.

Nosalutējis Osipovam, Aleksejs lūdza tam ļaudis.

Majors noraidoši papurināja galvu.

— Cilvēkus dot es tev nevaru. Ja gribi man palīdzēt, tad pavirzies ar izlūkiem līdz šķūņiem, sacel tur troksni, bet es tikmēr uzbrukšu no kreisā spārna.

— Bet uz rietumiem no Ustjes spēcīgi nocietinājumi. Eskadrona komandieris izdarīja kļūdu, tur...

— Es to arī pats zinu, — Osipovs viņu skarbi pārtrauca.

Pienāca štaba priekšnieks, paveda majoru sāņus un kaut ko klusu tam pateica. Osipovs noņēma no galvas kubanku un ieklausījās. Ustjes pusē bija dzirdama dobja, apslāpēta lielkalibra ložmetēja sprēgoņa: tur šāva bruņu mašīna vai tanks. Atsevišķi šāvieni jaucās ar garām, rīstīgām automātu kārtām.

Čaldonovs ziņoja, ka Ustjes rajonā vācieši, tanku atbalstīti, pārgājuši pretuzbrukumā. Kaimiņdivizijai

vajadzēja izlauzties Bolchinas virzienā, bet tā sastapa spēcīgu pretestību. Atgriezušies no aizmugures, izlūki ziņoja, ka manīta pretinieka kājnieku pārvietošanās Pod-jačejas virzienā. Tie jau bija tieši draudi kreisajam flangam. Stāvoklis kļuva kritisks. Ne jau velti Dovators bija brīdinājis: «Nesamaziniet uz priekšu virzīšanās tempu, ielaušanās izdarāma strauji!»

Visa frontes pārrāvuma operācijā, kas bija pārdomāta līdz sīkumiem, kā likās, sāka jukt un irt. Osipovs pavisam labi saprata, ko vēlas divizijas komandieris un Dovators, ik pēc pusstundas sūtīdami pie viņa sakaru oficierus ar prasību, lai nekavējoties virzās uz priekšu. Eskadrona komandieris bija pielaidis kļūdu, pagriezdamies uz dienvidaustrumiem. Vajadzēja darīt gluži pretējo. «Nolēma izvairīties no labā flanga apšaudīšanas ... Vajadzēja uzbrukt automatistiem, kas bija paslēpušies šķūnī, bet viņš pagriezās — un satrauca vāciešus Ustjē ... Ak tu Poļeščuk, Poļeščuk!» Majoram bija sāpīgi žēl kritušā komandiera. Viņš bija gatavs tam piedot kļūdīšanos — lai tikai redzētu to dzīvu! ...

— Biedri major, vajag kaut ko pasākt! — pie pašas Osipova auss atskanēja štaba priekšnieka mierīgā balss.

— Jāuzbrūk Podvjazjas virzienā! Kur ir ceturtais eskadrons?

— Drīz tam jābūt klāt, — atbildēja Počibuts.

Pēkšņi Osipovs metās viņam virsū ar veselu pārmetumu brāzmu:

— Kāpēc vēl līdz šim laikam nav ieradies ceturtais eskadrons? Un ko tu man prasi kā dienas strādnieks: «Ko darīt?» Pie pulka komandiera jānāk ar gataviem lēmumiem! Vajadzēja tūlīt izvirzīt uz priekšu otro eskadronu un palīdzēt Čaldonovam!

— Es jau to izvirzīju, pavēlēju pēc vajadzības iesaistīties kaujā. Čaldonovam ar savu palīgu aizsūtīju pavēli pāriet aizsardzībā. Ceturtais eskadrons vēl nevar būt klāt... — Počibuts uzmeta acis pulkstenim. — Pavēli jūs devāt tikai pirms deviņām minūtēm. — Kapteiņa balsī nav ne zīmes no apvainojuma vai uztraukuma. Tas uz majoru iedarbojās nomierinoši.

— Nu ko tad tu, mīļais, man jauc galvu? «Ko darīt?»

— Man jāsaskaņo savi rīkojumi. Varbūt jūs pieņemat citu lēmumu.

— Te, Anatolij Nikolajevič, nevar būt nekāds cits lēmums! Ja mēs izlauzīsimies uz Podvjazju — visa operācijā iegūs pavisam citu gaitu. Otra divizija varēs pagriezties uz dienvidiem un bez šķēršļiem virzīties pa mūsu pēdām. Neaizmirsti no Podvjazjas par to paziņot di-vizijas štabam ... Ja mēs septiņos no rīta nebūsim Pod-vjazjā, tad mēs nekur nederam. No Kurganovas vācieši var piesviest rezerves — un tad ... Vai saproti? Tātad kaut vai jāmirst, bet izdari!...

Doma par nāvi likās aizskaroša ... «Vēl nav redzējis nevienu fašista fizionomiju, bet jau gatavojas mirt. Vajag redzēt, vajag, eh!...»

«Bet viņa pašlaik guļ mūsu hospitālī ar atrautu kājiņu . ..» Majors, zobus sakodis, nodrebēja .. . Jau ceturto dienu viņu vajā šī frāze no māsas vēstules, kurā tā ziņoja, ka fašisti nošāvuši viņa sievu Vaļu un dēlu Vitjku, bet meitiņai Varjai bombardēšanas laikā norauta kāja. Majoram Osipovam bija par ko griezt zobus ...

Staba priekšnieks apsēžas uz celmiņa. Galva aiz noguruma slīgst uz krūtīm. Mēness gaismā viņa kalsenā, iegarenā seja ar dziļi iegrimušajām acīm šķiet nedzīva, it kā marmorā cirsta. Osipovam kļūst neērti kapteiņa priekšā par skarbo un netaisno rājienu. Staba priekšnieks nav gulējis jau otro diennakti...

«Tu, Anton Petrovič, esi stiprs kā lācis, bet nervozē kā izlutināta jaunkundzīte ...»

Starp bērziem un slaidajām, gludajām priedēm, kas atgādina tumšas vaska sveces, no zirgiem kāpj zemē izlūki. Gordijenkovs tiem pusbalsī kaut ko stāsta. Majors viņu uzrunā.

— Kāds tad tev uzdevums?

Iegūt «mēli», — Aleksejs īsi atbild. Viņš uzreiz bija iekļāvies izlūku dzīvē un sirsnīgi tic pats saviem vārdiem.

— Un tālab tev ievajadzējās vesels eskadrons?

— Nē, man pietiks ar desmit cilvēkiem ... Pārbaudīšu, kas notiek pie šķūņiem, un paziņošu jums.

— Nu labi!... Nodoms visumā pareizs. Triecienu vajadzēja izdarīt dienvidrietumu virzienā. Es to tūlīt nolēmu. Bet, lūk, Poļeščuks ... Tu tikai pirms laika nesacel troksni. Vispirms saisties ar mani — tur darbojas mani izlūki.

Garām dodas ceturtā eskadrona karavīri.

Uz zemes sagulušas garās, kustīgās koku ēnas. Sačukstas egļu galotnes, it kā žēlodamās par ložu notrauktajiem zariem, par sašķēpelētajiem stumbriem. Nemierīgi, garlaikodamies zviedz zirgi, un viņu zviegšanā jaušams kaut kas no miera laikiem. Bez kādas jēgas šķiet artilērijas dārdoņa un krāšņā uguņošana ar krāsainajām raķetēm pār tumšo mežu. Uz kareivju kaskām krīt priežu čiekuri...

Čaldonovam, kas pagaidām stājies kritušā Poļeščuka vietā, majors Osipovs pavēl atklāt uz pretinieku viesuļ-uguni un pie gadījuma ar sīkām grupiņām demonstrēt maldinošu uzbrukumu. Uz Dovatora kategorisko pavēli par tūlītēju virzīšanos uz priekšu viņš īsi atbildēja: «Novāciet kreisajā flangā vāciešu tankus!»

TREŠĀ NODAĻA

Sadalījis balsta ložmetējus pa apakšvienībām, ložmetēju eskadrona komandieris vecākais leitnants Čaldonovs gribēja iet kopā ar Poļeščuku priekšējā nodaļā. Taču pulka komandieris pavēlēja: «Turēties pie štaba!» Tas Čaldonovam nepavisam nebija pa prātam.

«Dzenās tagad tevi, Mitja, no eskadrona uz eskadronu sakarnieka vietā,» Čaldonovs nodomāja. Jā, nepavisam Ariņam nepatika grozīties priekšniecības acu priekšā. Turklāt sirds dziļumos viņam slēpās aizvainojums pret pulka komandieri par uzlikto sodu pēc skates. Sastapdamies ar majoru Osipovu, viņš, goddevīgi pasveicinājis, centās paiet tam drīzāk garām.

«Mani ritentiņi jums nepatika,» viņš domāja. «Jūs nemaz vēl nezināt, ko ar tiem var izdarīt! Pagaidiet tikai...»

Pārgājiena laikā, kad pulks devās uz izejas pozici-jām, neviens viņu netraucēja, neviens nekur nesūtīja. Pulka komandieris, kas agrāk labprāt izmeta pa jokam, bija drūms, domīgs un, likās, nepavisam nemanīja Čal-donova klātbūtni. Ne dziesmu var uzdziedāt, ne pamēļot — īsti nāvējoša štaba garlaicība ... Pavisam cita lieta savā eskadronā! Pats tur esi sev saimnieks — «kūms karalim, brālis saulei».

Kad priekšējās nodaļas uzsāka cīņu, Čaldonovs vairs nespēja nociesties un lūdzās turp.

— Palikt šeit! — Osipovs īsi pavēlēja, bet uz priekšējām līnijām aizsūtīja štaba priekšnieka palīgu.

Tāpēc tagad, kad Osipovs kritušā Poļeščuka vietā pagaidām nozīmēja Čaldonovu, tas to uzņēma ar neslēptu prieku. Tas jau bija īsts darbs! Tur atradās viņa četri balsta ložmetēji un vislabākās apkalpes, to skaitā viņu šaušanas un izlūkošanas meistars Krivo-rotjko.

Eskadronu Čaldonovs atrada tīrumā netālu no meža, biezos, salauzītos, izmīdītos rudzos, kādu puskilometru no Ustjes ciema. Kauja jau bija norimusi. Vācieši mētāja raķetes un pa retam nobēra pa kārtai.

— Vai zaudējumi lieli? — Čaldonovs apjautājās sapulcinātajiem vadu komandieriem.

Kritušie bija divi un desmit cilvēki ievainoti, starp tiem arī politvadītājs.

Noklausījies ziņojumus par ierindas sastāvu un apbruņojumu, Čaldonovs tomēr neguva īsti skaidru pārskatu par stāvokli. Vadu komandieri nezināja, kādi ieroči atrodas pretinieka rīcībā. Nezināja, cik tam tanku, cik strēlnieku.

— Vispār darbojamies kā pa tumsu ... — Čaldonovs sausi noteica. — Vajag ierakties. Manta mums ir: balsta ložmetēju — veseli četri, vienpadsmit rokas ložmetēju, trīsdesmit divi automāti. Tas nozīmē — četrdesmit septiņi ložmetēji. Vesela bagātība, cīnīties var!

— Bet ja nu tanki? — kāds iejautājās.

— Dragāsim ar granātām! Bet, ja klāsies grūti, kapāsim ar zobeniem!... — Čaldonovs atbildēja un nosmējās.

Joks atstāja labu iespaidu uz vadu komandieriem. Izklīstot katrs no tiem jutās mierīgāks un drošāks. Komandiera zaudējums sāka aizmirsties, dodams vietu jaunām kaujas rūpēm. Pulkā Čaldonovu ikviens pazina kā labu ierindnieku, lielisku cirtēju un džigitu, dziedātāju un jokdari, kā visdrošsirdīgāko komandieri un teicamu biedru.

Aizvadījis vadu komandierus, Čaldonovs izsauca no eskadrona nodaļas jaunāko seržantu Krivorotjko un kareivi Buslovu. Buslovs bija lēnīgs puisis, pakalpīgs un kluss. Un, ja viņš pie kaut kā ķērās, tad otram tur vairs nebija ko darīt.

Eskadronā viņa pakalpību reizēm izmantoja negodīgi: «Buslov, aizej pēc siena!», «Buslov, ej izroc atejas vietu!», «Buslov, uz virtuvi kartupeļus mizot!», «Buslov, salabo iemauktus!», «Buslov, esi nu draugs, aizej manā vietā norīkojumā!»

Buslovs uz visiem lūgumiem un uzdevumiem modri atbildēja: «Tieši tā!» Pieglauž tikai savus linu gaišos, īsi apcirptos matus un dodas izpildīt to, ko no viņa prasa. Čaldonovs drīz vien pamanīja šo netaisnību, sadeva, kam pienācās, un ņēma Buslovu savā aizsardzībā. Lieta tā, ka šim pudus piecus smagajam puisim ar dzelzs muskuļiem bija lieliska balss un viņš skaitījās pats labākais dziedātājs visā pulkā.

Reiz kādu vakaru Čaldonovs sapulcināja kazakus un uzsāka «Irbenāju». Bet dziesma lāgā neveicās: trūka piebalsotāju.

— Kur tad Buslovs? — Čaldonovs apjautājās.

Aizsūtīja meklēt. Izrādījās, ka Buslovs mazgā veļu

gandrīz vai visam vadam ...

No šīs dienas Buslova stāvoklis krasi mainījās. Viņu no braucējiem pārcēla eskadrona nodaļā. Aprunājies ar viņu, Čaldonovs uzzināja, ka Buslovs agrāk dienējis robežsargos un teicami pazīst izlūku dienestu.

«Izmēģināsim viņu tagad praksē,» gaidīdams Buslovu, prātoja Čaldonovs. Buslovs un Krivorotjko ieradās pēc minūtēm piecām.

— Piesēdiet!

Čaldonovs savu komandpunktu bija iekārtojis mazā, steigā izraktā ierakumiņā, kurā tik tikko pietika vietas trīs cilvēkiem.

— Jums vajadzēs veikt mazu uzdevumiņu! — ielūkodamies tumsā neskaidri saskatāmajās izlūku sejās, Čaldonovs sacīja. — Jāaizlavās uz ciemu paskatīties, ko vācieši dara, un jāpagādā ziņas. — Viņš to pateica tā, it kā runa būtu par visparastāko lietu, sak: «Aizskrej, brālīt, uz veikalu, nopērc uzkožamos!» — Galvenais, puiši, — Čaldonovs turpināja, — piesardzīgi izdibināt, cik tanku, lielgabalu, kur atrodas ložmetēju ligzdas un

vai var pie tām nemanīti piekļūt. Iegaumējiet katru krūmiņu! Vai skaidrs?

— Skaidrs, biedri vecākais leitnant! — Krivorotjko atsaucās.

— Tieši tā! — kā arvien modri apstiprināja Buslovs.

— Tagad sasmēķējiet uz ceļa kāju, tur diēzi vai iznāks.

Čaldonovs atvēra portsigaru un iedeva katram izlūkam pa papīra lapiņai. Pats viņš smēķēja pīpi.

— Ar uguntiņu piesardzīgi, ka nepamana novērotāji un nesāk blēņoties ar mīnām. Nomaskēsimies ...

Visi trīs apsedzās ar telteni un sabukņījās ar kasku malām. Buslovam Čaldonovs deva piesmēķēt pirmajam.

Sērkociņš apgaismoja Buslova plato seju, viņa kautrīgi un labsirdīgi smaidošās pelēkās acis. Kā pēdējais aizpīpēja Čaldonovs pats. Dziļi ievilcis tabakas dūmu, viņš turpināja:

— Šaut tikai tādā gadījumā, ja nav citas izejas. Ja iespējams — atstiept «mēli». Bet tas tikai tā, starp citu. Gaidīšu jūs pēc divām stundām. Ciems tepat blakus.

— Skaidrs, — atkal apliecināja Krivorotjko. Buslovs klusēdams nomina papirosa galu.

Atmetuši telteni, visi piecēlās. Čaldonovs novēlēja labās sekmes un cieši paspieda rokas.

Automātus pie krūtīm piespieduši, izlūki nozuda rudzos. Kādu brīdi vēl bija dzirdams, kā zem viņu kājām švīkst salauzītie stiebri, pēc tam viss apklusa.

Aizvadījis kareivjus, Čaldonovs nolēma paskatīties, kā izvietojies eskadrons. Viņš devās uz to pusi, kur bija dzirdama lāpstu čirkstoņa, tām atduroties pret oļiem, un kazaku apslāpētās balsis, rokot ierakumus.

— Uvarov, vai negribi sausiņu? — tumsā atskanēja kāda balss.

— Dod šurp, būs ko pagremot! ...

Čaldonovs dzīvi iztēlojās, kā Uvarovs pārlauž grauzdēto sausiņu, skraukšķinot nokož un gremo. Arī viņam iegribējās pagrauzties sausiņus, bet viss tā pārtikas krājums atradās seglu somās un zirgus viņš bija aizsūtījis pie pirmā eskadrona zirgturiem.

Nonācis otrajā vadā, Čaldonovs redzēja, ka te pieredzējušie kazaciņi, jau paguvuši ierakties, rāmi guļ un spriedelē par nakts notikumiem. Čaldonovs apstājās.

— Nošāvām greizi... Vajadzēja tikai pilnos auļos ielēkšot ciemā, nolēkt no zirgiem, aizdedzināt mājas un sist tos kā vistas... — bija dzirdami piesmakuši čuksti.

— Kā tad tu būtu ielēkšojis? — pretojās kāds cits sulīgā basā. — Pa labi sāka šaut no ložmetējiem un inest raķetes tieši uz galvas. Paskat, ari pašreiz laiž...

Patiešām, pa labi tumsu šķēla zaļu raķešu uzliesmojumi. Tas apgaismoja vēja pūsmas netraucēto rudzu lauku.

— Draņķi mēs esam, lūk, ko es teikšu, novadniek, — atkal atskanēja pusčukstošā, aizsmakusi balss.

— Nu, tā tu nesaki...

— Ko nesaki? Eskadrona komandieris metās' uzbrukuma, bet mēs — ne šo, ne to... Tu kaut vai Mitjkam pajautā.

— Pareizi, ko tur vēl runāt, nokavējāmies, — Mitjka apliecināja un padomājis piemetināja, — tagad es fašistiem par komandieri kājas noraušu! Eh, kādu cilvēku nobendēja!...

— Nenosargājām ... Būtu metušies uz «urā» — droši vien butu arī_ciemu noturējuši. Varbūt ari eskadrona komandieris butu palicis dzīvs, — turpināja aizsmakušais. — Tagad mus komandēs ložmetēju eskadrona komandieris. Pie viņa vis neaizkavēsies ...

— Es pirmajā_ kaujā biju par sakarnieku, — sacīja Mitja, — es redzeju, kā viņš fašistus ar ložmetēju ka-paja. Tie piedzērušies, lien kā akli, auro. Skatāmies — pirmais numurs gluži kā aizsnaudies pie vairoga, pa vaigu asinis tek. Gatavs, bet vācieši turpat jau blakus. Eskadrona komandieris pats nogūlās pie ložmetēja — un tikai pūcē! Kasku nosviedis, galva sapinkājusies. Cekuls sajucis, acis kvēlot kvēlo. Baisi bija uz viņu paskatīties. Krivorotjko, ložmetējnieks,_ pierāpo un sauc: «Laidiet, biedri komandieri, te nav jūsu vieta!» Bet viņš tikai šķeļ un šķeļ. Krivorotjko grib viņam atņemt rokturus, bet tas nedod. Tikai ar varītēm atņēma un izlamāja vecāko leitnantu, bet šis neko... «Labi, labi,» saka. Pēc tam gājāt^ uz komandpunktu. Un, zini, viņš pat ne reizi nepie-liecas. Bet es reizes piecas likos gar zemi. Visapkārt svilpo lodes un sprāgst mīnas, bet viņš neliekas ne zinis.

— Varens vīrs! — piekrita aizsmakušais.

— Bet vai tad mūsu komandieris bija slikts? — aizvainoti uzprasīja tas, kas runāja basā.

— Vai tad es ko saku, — atsaucās Mitjka, — par mūsējo arī nekā slikta nav ko teikt. Bet šis te — pavisam pārgalvīgs! Ar zobenu cērt ar abām rokām kā velns! Un viņa ķēve tam staigā pakaļ gluži kā piesieta. Viņš tai uzsauc: «Narta, pasēdi te mazu brītiņu!» Paceļ priekškājas gaisā un sēž kā dresēts šunelis.

Kaut kur pavisam netālu nikni ietarkšķējās vāciešu automāti. Pa druvu gluži kā lēkājošas čūskas aizšņāku-ļoja trasējošās lodes. Tuvumā iedūcās motors, un dobji sāka šaut lielkalibra ložmetējs.

Valodas apklusa.

Čaldonovs nodrebēja un instinktivi pielieca galvu. Lode aizdžinkstēja gar pašu ausi. «Pavisam pārgalvīgs! ...» Kazaku tikko kā teiktos vārdus par viņa drošsirdību Čaldonovs uztvēra kā pārmetumu. Dusmodamies uz sevi par negribēto galvas pieliekšanu, viņš to pacēla vēl augstāk un devās atpakaļ uz komandpunktu. Pēkšņi zeme nodrebēja apdullinošā sprādzienā. Čaldonovs atkal negribot pielieca galvu un notupās uz ceļiem. Sprādzienam sekoja vairākas automātu kārtas. Tad uzreiz viss apklusa.

Pieceldamies no zemes, Čaldonovs nodomāja: «Būtu nu redzējuši, kā klanījos mēnesim ... Kur, Mitja, tagad bija tava drosme? Vai papēžos? ...»

— Tev, Čaldonov, patīk efekti, — mēdza teikt viņam biedri.

— Dari ikvienu darbu ar visu sirdi, un būs efektīgi! — viņš draiski atsaucās.

Un tiešām, pēc sava rakstura būdams ar strauju temperamentu, viņš dzīvē visu darīja kaisli, aizrautīgi. Tā arī tagad, sēdēdams mazajā ierakumiņā, viņš ar lielu aizrautību fantazēja par gaidāmo kauju. Domās jau iebrucis vāciešu garnizona novietnē, viņš to sadragāja un saņēma gūstā vāciešu oficieri. Viņš pratināja gūstekni, meta tam acīs diezin kādus neparasti augstprātīgus vārdus ...

Sāka nākt miegs. Čaldonovs gurdeni aizvēra acis.

CETURTĀ NODAĻA

No hospita|a pulkā atgriezās komisārs Michails Abaševs. Līdz pulkam viņš nokļuva pa dažādiem ceļiem: līdz Rževai brauca kara ešelonā, līdz Zemcu stacijai — uz preču vagona bremzes platformiņas, līdz Jemļenai ar garāmbraucošu smago automašīnu, bet līdz ciemam, kurā vajadzēja atrasties pulkam, nācās kilometrus piecpadsmit mērot kājām. Ceļā viņš pavadīja pavisam sešas dienas. Tiesa, viņam ļoti veicās — satiksmes līdzekļos to uzņēma bez iebildumiem: Abaševam bija liela dzīves pieredze, viņš prata atklāti, cilvēciski aprunāties ar ešelona priekšnieku, pasniegt papirosu kareivim, uzmeklēt novadniekus. Un, kad vajag, — novadnieks arvien atrodas...

Saņēmis armijas politdaļā norīkojumu, Abaševs devās uz lielceļu, pacēla roku un ielēca garāmejošas mašīnas kulbā.

Tai dienā, kad notika ielaušanās pretinieka aizmugurē, pamanījis komisāru, Osipovs izņēma no mutes pus-smēķēto papirosu, aizmeta to pa roku galam un devās pretim, greizi likdams līkās kājas, apskāva, klusēdams nomutēja Abaševu uz lūpām un, dziļi atvilcis elpu, sa-cīj a:

— Vai atradi gan?

— Kā tad tu domāji? — atjautāja Abaševs, pārsviezdams burku no vienas rokas uz otru.

Ciešāk ielūkojies Osipovā, viņš bija pārsteigts par lielo pārmaiņu, kāda bija notikusi ar majoru: «Novecojis par gadiem desmit.»

— Klausies, Anton, kas ar tevi noticis?

— Ko? Ak, nekas ... Man, zini, Miša ... — Osipovs gribēja vēl ko teikt, bet tikai atmeta ar roku, noliecis galvu, pajaucās somiņā, izņēma divas aploksnes ar atplēstām malām, gribēja tā kā pasniegt tās Abaševam, bet tad apdomājās un rūpīgi noglabāja atpakaļ.

— Nu, ko tad tu tā? — Abaševs tā i palika ar pastieptu roku.

— Nē ... Nē ... To vēlāk! — Osipovam gribējās dalīties bēdās, kuras to kremta visas pēdējās dienas un bija izsitušas pavisam no sliedēm. Abaševs bija piemērots cilvēks šim nolūkam. Viņus vienoja cieša frontes draudzība. Neiztika jau arī bez sadursmēm. Majoru reizēm pārņēma tāda «čapajeviska patvaļa».

— Tu, draudziņ, mani nekomisaro! Esmu gadus desmit vecāks par tevi gan pēc partijas staža, gan pa dzimšanai, — teica Antons Petrovičs, šķelmīgi miegdams savas labsirdīgās acis.

— Ko tu, Anton, es tev vienkārši palīdzu, bet, kur vajag, mācos no tevis, — pasmiedamies atbildēja Abaševs.

Pašlaik Osipovs būtu izkratījis viņam visu savu sirdi, taču nebija laika: apakšvienību komandieri bija ieradušies saņemt kaujas uzdevumu.

Un tomēr sastapšanās ar Abaševu iedarbojās uz Osipovu nomierinoši. Abaševs ar savu optimismu, prāta skaidrību un jautru joku prata izklīdināt ikvienam cilvēkam drūmas domas.

Osipovs īsumā iepazīstināja ar stāvokli, sniedza pārbaudītas ziņas par pretinieku un deva uzdevumu: diviem eskadroniem klusu jātuvojas vāciešu pozicijām un straujā uzbrukumā tās jāieņem.

— Galvenais — pietuvoties tā, lai ar vienu trauksmainu pārskrējienu iebruktu tranšejās. Nevienu dzīvu neatstāt, iznīcināt visus bez kādas žēlastības!

— Bet kā ar gūstekņiem? — kāds iejautājās.

— Neņemt! — Osipovs īsi’ atcirta.

— Ko tad tu, Petrovič, slaktiņu gribi sarīkot? -r noprasīja Abaševs, kad komandieri bija izklīduši.

— Man gūstekņu nebūs, — Osipovs sausi atbildēja un pieprasīja no adjutanta vēl divas rezerves aptveres pistolei.

— No kura laika tad tu esi sācis dot tadas mežonīgas pavēles?

Abaševs uzreiz, jau no satikšanās pirmā mirkļa bija nojautis, ka ar pulka komandieri nav viss kārtībā, bet nevarēja saprast, kas par lietu.

— Mežonīgas pavēles? Bet vai tu nezini, ka hitlerieši apšauj mātes kopā ar bērneļiem?... Nezini? Sadedzina! ... Dzīvus aprok!... Ko tad tu — vai humānismu man sāksi sludināt?! ...

Abaševs klusēja.. Viņu pārsteidza tā negantā naida spēks, kas dvesa no šā cilvēka.

— Petrovič!...

— Nu?

— Vajag atcelt šo pavēli...

— Ko? Ko tu teici? Atcelt pavēli? Ej tikai pamēģini atcelt...

— Pat prātā nenāk. Es gribu, lai to izdari tu.

— Ej pamāci savu vecmāmiņu, kā zeķes adīt! Jauns vēl esi, lai mani komandētu! — Osipovs atvēra port-sigaru; tas bija tukšs.

Izņēmis no kabatas papirosu kārbiņu, Abaševs mierīgi pasniedza to Osipovam. Pēdējais zvērīgi pašķielēja, it kā Abaševs būtu tam padevis sviedienam sagatavotu granatu, taču papirosu tomēr paņēma.

Aizsmēķēja ...

Krūmājā komandieri klusām deva pavēles. Varēja dzirdēt, kā pārbēra patronas, skanēja ložmetēju diski, klakšķēja aizslēgi. Kāds kādu sauca, kāds kādu meklēja un atradis pusbalsī lamāja ...

Norisinājās naksnīgā sagatavošanās kaujai.

Osipovs un Abaševs joprojām nikni strīdējās. Abaševs bija sašutis par neizprotamo ietiepību, ar kādu majors aizstāvēja savu rīkojumu.

— Mēs nedrīkstam sevi aptraipīt, — Abaševs centās viņu pārliecināt. — Cita lieta, ja kaujā ...

— Bet kas tad te — vai tā nav kauja? Pirmais eskadrons jau divas stundas cīnās. Poļeščuku nogalināja ... — Osipovs turējās pretim, bet nu jau mierīgāk, ar mazāku niknumu.

— Neapbruņotus nogalināt — tas nav krievu cilvēka cienīgi. Ar to lai nodarbojas fašisti.

Samīdīdams papirosu, Osipovs klusu, bet cieti noteica:

— Labi. Izskaidro komandieriem un politvadītājiem. Tos, kas nešauj, bet uzreiz padodas, ņemt... Diezgan. Vairāk tu mani nevārdo ...

%— Labi. Es tūlīt iešu un izskaidrošu.

— Tu pats neej! Pateiksim štaba priekšniekam... Nu, vai esi apmierināts? Izāzēji pulka komandieri?

Atbildes vietā Abaševs tikai pasmaidīja un pašūpoja galvu:

— Tu esi dikti pārvērties, Petrovič...

— Tāpēc, ka pienākuši tādi laiki. Tu saproti, Miša ... — Apklusa un, raudzīdamies uz zemi, nogrima domās. Tad lēnām pacēla galvu un apjautājās: — Kur tev pistole?

— Hospitālī paņēma. Tā arī nesadzinu rokā. Paņemšu no zirgturiem karabini.

— Katrā ziņā paņem .. . Tūlīt iesim uzbrukuma. Es atradīšos kaujas ierindā. Iesim kopā.

— Iesim kopā ... Tikai pulka komandiera vieta nu gan nav kaujas ierindā, — Abaševs nedroši ieminējās.

— Es būšu tur, kur tie trīs eskadroni. Bet štaba priekšnieks — pie rezerves. Ja negribi — nenāc .. .

— Nē, labāk jau iesim ... — Abaševs saprata, ka pulka komandieris pašlaik gatavs uz visneprātīgāko soli.

— Par mani neraizējies. Kad nāve man tuvosies, es to iekšēji nojautīšu. Man vēl vai cik ilgi jādzīvo! ... Noteikti zinu: viss būs kārtībā. Tām divām vāciešu rotām, kas mums priekšā, mēs tūlīt sakursim pirti... Klausies, Miša, — Osipovs saudzīgi piemetināja, — varbūt tu pēc ievainojuma vēl slikti jūties? Būtu palicis ...

Tagad sadusmojās Abaševs:

— Gavēt jau es šurp nebraucu!...

— Es tikai tāpat, pa draugam, — Osipovs mulsi taisnojās.

Sarunu pārtrauca Alekseja Gordijenkova atsūtītais ziņnesis. Tas bija Zacbars Torba.

— Mēs aizlīdām, biedri major, — Torba sacīja, — tikai ne līdz pašam šķūnītim. Pamanījām vācieti — pie ložmetēja sēž, svaida raķetes un reizem šauda, kur pagadās... Citi nav redzami. Jādomā, ka guļ. Migla tāda, ka neko nevar saskatīt. Mūsējie palika turpat — novērot...

— Labi, — pamāja Osipovs.

Jau operācijās sākumā viņš zināja, ka šķūņu apkārtnē pa vadiem izvietotas kādas divas pretinieka rotas. Tūlīt nodeva štaba priekšniekam pavēli: izvest eskadronu mežmalā. Gordijenkovam uzrakstīja zīmīti, lai tas līdz signālam nesaceļ troksni, bet uztur sakarus ar ceturto eskadronu, kas saņēmis pavēli apiet šķūņus no labās puses. Otrais eskadrons tika noņemts un atsaukts rezervē.

Osipovs rīkojās mierīgi, nosvērti, jo vairāk tādēļ, ka no Čaldonova pienāca nomierinoša ziņa: vāciešu tanki pagaidām tikai pārvietojas, bet aktivu darbību neuzsāk.

Sakaru oficieris atnesa no Dovatora šāda satura zīmīti:

«Dēliņ!

Kārbiņas sadedzināšu. Ja 8.00 nebūsi tur, kur vajag, — tad tāds tu man neesi vajadzīgs.

Tēvs.»

Parādījis zīmīti Abaševam, Osipovs paskaidroja:

— Dusmojas uz mani... Bet es varbūt esmu vēl niknāks par viņu ...

Dovatora zīmīte ietekmēja Osipovu visvēlamākā veidā. Nekādi draudi nebūtu spējuši viņā atmodināt tādu atbildības sajūtu kā viens vienīgs vārdiņš: «Dēliņ.»

Viegli satvēris Abaševu pie pleciem, majors sāka iet tam blakus, un likās, ka abi nomierinājušies un sapratušies.

Majors nezināja, ka Abaševs tikko kā bija brīdinājis apakšvienību komandierus: attiecībā uz gūstekņiem jārīkojas pēc Dovatora pavēles, ar kuru viņu tikko bija iepazīstinājis štaba priekšnieks, nevis pēc pulka komandiera pēdējā rīkojuma ...

Pelēks rīts, miglains un drēgns. Majora Osipova pulkstenis rāda precizu Maskavas laiku. Uzmetis acis fosforescējošai ciparnīcai, Antons Petrovičs iztēlojās, kā pie Kremļa kurantiem iedrebas minušu rādītājs, noslīd zemāk un sastingst pretim ciparam četri.

«Droši vien pašlaik Maskavā arī Spasas tornis,» Osipovs domāja, «un senās, robainās sienas, un daudzstāvu ēkas, visa milzīgā pilsēta ir tīta pelēkā miglā, tapat ka aizmugure palikusī mežmalai kur kazaki aiz pavadām tur zirgus, tāpat kā šāviņu saplosītais kol-choznieku tīrums un kareivju rindas, kas virzās uz priekšu ar paceltām šautenēm rokās ...»

Zem kājām švirkst rasā mirkstošie, izmīdītie, pār-briedušie kolchoza rudzi. Kaskas piesardzīgi pagriežas pa kreisi. Tur pilnā jaudā sākusi darboties kara mašīna. Balsta un rokas ložmetēji rēc negantā korī. Osipovs rausta Abaševu aiz piedurknes. Viņi apstājas.

— yai tu redz, kas par muziķu!... — kāds pēkšņi ierunājās.

Osipovs pagrieza galvu un ieraudzīja taurētāju, kas nervozi stumdīja uz muguras savu vienkāršo instrumentu. Viņš nāca kopā ar Osipova adjutantu un štaba priekšnieka palīgu.

— Tregubov, šurp pie manis! — Osipovs pasauca taurētāju. — Tu, brālīt, tik un tā esi bez darba ... Auļus te nav ko taurēt. Ej atpakaļ pie zirgturiem! Sēdies savā bērajā un — auļiem pie Čaldonova, tur, kur šauj. Uzzini, kāds tur stāvoklis, — un meties atkal šurp. Saprati?

— Sapratu, biedri major! — Tregubovs atkārtoja pavēli, pagriezās un, pieturēdams aiz muguras kuļājošos tauri, riksīšiem devās uz mežu.

— Nebūtu Tregubovs ierunājies, paskat, nebūtu arī pamanījuši... — raugoties viņam pakaļ, smaidīdams sacīja Abaševs.

Un atkal devās uz priekšu, sekodami eskadroniem.

Abaševam plecā bija īsā karabine, bet pie jostas karājās vai vesels desmits sarkanarmiešu patronsomu, pilnas ar patronām. Ja neņemtu vērā planšeti ar zīmuļu kolekciju un divas granatas bikšu kabatās, tad komisārs vairāk gan līdzinātos medniekam, kas izgājis uz teteru riestu.

Pēkšņi pa labi atskanēja divi sprakšķoši, sausi šāvieni, it kā gans, dzīdams lopus, būtu nopliukšķinājis ar pātagu, bet pēc tam brāzmainām kārtām ietarkšķējās vairāki ložmetēji, un visas skaņas sajaucās ar šauteņu sprēgoņu.

— Tas laikam būs ceturtais! — gausinādams soli, ierunājās Abaševs.

— Bet vajadzēja taču būt raķetēm!

Osipovs gaidīja divu sarkano raķešu signālu. Kreisajā flangā kauja bija sākusies negaidīti.

Biktjašovs ar diviem vadiem, pēc laika spriežot, vēl nevarēja būt pabeidzis apgājiena manevru. «Atkal būs sākusies putrošana,» nodomāja Osipovs.

— Tie divi pirmie šāvieni būs bijuši no raķešu pistolēm, — ieteicās Abaševs. — Miglā raķetes nebija redzamas ...

Un tiešām, migla bija tik bieza, ka smel vai ar karoti.

Bija skaidrs: vai nu Gordijenkovs ar izlūkiem ievārījis putru, vai Biktjašovs. Abaševa nojauta laikam gan bija pareiza, bet rīkoties uz labu laimi Osipovs neveje-jās. Vajadzēja atkal noskaidrot stāvokli, bet laiks gāja uz priekšu. Ausa gaisma. Migla sāka izklīst un celties . augšup. Varēja nokļūt zem pamatīga cienasta no augšas.

«Būtu Biktjašovs kaut vai sakarnieku atsūtījis,» majors nodomāja, «vadi nu kauju ...» Stāvokļa noskaidrošanai vajadzēja nosūtīt štaba priekšnieka palīgu. Apšaudīšanās kļuva vēl niknākā. Labais flangs, kas bija pievirzījies tuvāk šķūņiem, nokļuva pašās ugunīs. Nesa ievainotos. Kad Osipovs un komisārs nonāca pie pirmās līnijas, kazaki jau bija saguluši. Osipovs saprata — kavēties nedrīkst.

Izsūtījis sakarniekus ar pavēli: «Uzbrukt!» — majors izrāva pistoli un, kazakus uzmundrinādams, kopā ar komisāru devās uz priekšu.

PIEKTĀ NODAĻA

Gadās, ka visgrandiozākie plāni sabrūk neticamā ātrumā.

Tā Dovatora jātnieku vienība, kas lauza sev ceļu labajā flangā Bolchinas virzienā, sastapusi sīvu ienaidnieka pretestību, aizkavējās. Otra vienība, kuras priekšgalā virzījās Antona Petroviča Osipova pulks, atsūtīja satraucošas ziņas.

Saņēmis no sakaru oficiera Osipova ziņojumu par paredzamo tanku uzbrukumu, Dovators saprata, ka stāvoklis var kļūt pavisam nopietns. Ļevs Michailovičs ieblieza ar steku sev pa zābaka stulmu un strauji pagriezās uz papēžiem. Zem kājām skarbi nobrīkšķēja sauss zars, it kā atgādinādams viņam, kā brīkšķ viņa tik labi izstrādātais plāns.

«Trūkst vēl tikai, ka vācieši noprastu mūsu nodomus un uzsūtītu aviāciju...» No tā viņš baidījās visvairāk. Spēcīgi parāvis siksniņu ar metālā uzgali, kas bija iesprūdis lauka somiņas cilpā, Dovators izņēma bloknotu. īsi pavēlēja adjutantam:

— Lukturi!

Kamēr Naumovs rādīja gaismu, Ļevs Michailovičs steidzīgi rakstīja bloknotā. Izrāvis lapiņu, nodeva Nau-movam, mutiski vēl piemetinādams:

— Personīgi aizvedīsi uz priekšējo grupu un nodosi tieši majoram Osipovam rokās. Saki viņam, ka es prasu, lai nekavējoties virzās uz priekšu. Atsūti pie manis Karpenkovu un artilērijas diviziona komandieri.

Ausa jau gaisma. Virs Dovatora galvas, lēkdama no zara uz zaru, it kā priecādamās par kavalērijas grupējuma komandiera neveiksmi, žadzināja žagata — novērotāju un izlūku ienaidniece.

Dovators pacēla sprunguli un meta ar to žagatai. Tā, spārnus plakšķinādama, nozuda aiz kuplajām koku virsotnēm. Pienāca artilērijas diviziona komandieris un Karpenkovs. Ļevs Michailovičs apgriezās un nostājās, plaši kājas iepletis. Viņa seja pauda īgnumu, it kā tas būtu neapmierināts, ka atrauts no svarīga un neatliekama darba.

Bargi raudzīdamies artilērijas kapteiņa melnajās Ūsiņās, viņš īsi, ar izsmeļošu skaidrību aprakstīja stāvokli, deva uzdevumu un paskaidroja, kādas būs sekas, ja šo uzdevumu neizpildīs.

— Ustjes rajonā vāciešu tanki notēmējuši priekšējās grupas deniņos — iecerējuši pretuzbrukumu. Nepieciešams novērst... Pretējā gadījumā uzlidos aviacija ...

Kapteinis atbildēja vienā vārdā: «Saprotu,» — un aizskrēja pie saviem telefona aparatiem.

«Izpildīs, goda vārds, izpildīs!» nodomāja Dovators, noskatīdamies tam pakaļ. No šīs pārliecības pār visu ķermeni nolija siltums.

— Andrej, vai zini ko? — viņš pusbalsī ierunājās, griezdamies pie Karpenkova.

— Ko, Ļev Michailovič?

— Es domāju, ka mēs abi neesam vis komandieri, bet lupatas ... Nevarējām sašķaidīt kādus trīs pretinieka bataljonus. Kauna lieta, velns parāvis! ... Izstrādājām plānus, tusnījām pie kartēm. Eh! — Dovators pacēla burkas stērbeles un noplātīja tās kā spārnus. — Pielūko, atlidos bumbvedēji — kāds simtiņš — un mēs dosim kājām ziņu! ... Bet pēc tam beigsies karš, nosēdīsies vēsturnieki, sāks rakņāties archivos. «Ahā ... Dovators! Sociālā izcelšanās — zemnieks, baltkrievs, boļševiku partijas biedrs, dienesta pakāpe — pulkvedis, komandējis kazaku divizijas ... Tā, tā. Par štaba priekšnieku pie viņa bijis apakšpulkvedis Andrejs Karpenkovs — brīvo Aizkrāces kazaku pēctecis. Ahā, nu labi, paskatīsimies, ko veikuši šie kavalērijas švīti savas dzimtenes labā?» Dzīve ir īsa, bet slava nemirstīga.

— Ļev Michailovič! — kā lūgdamies izsaucās Kar* penkovs. — Vai tad mēs, ja būs vajadzīgs, nepratīsim, kā pienākas, mirt? ...

— Tu labāk klausies un nepārtrauc! Es nāves nebaidos. Visu, ko vien vēlies, tikai ne negodu ...

Krūmos pavisam tuvu sargkareivis kādam skarbi uzsauca, apturēja. Kļuva dzirdama atnācēja steidzīgā, aizkaitinātā un Pavļuka gausi mierīgā balss.

— Man jātiek pie pulkveža.

— Tūlīt pasaukšu dežurantu.

— Man taču steidzīgi.

— Netrokšņojiet komandpunktā!...

— Man personīgi jātiek pie pulkveža Dovatora!

— Sargkareivi! Nu kas tur ir, palaid taču! — Dovators uzsauca, klusībā lamādams nepielaidīgo kareivi.

Sakaru oficieris leitnants Povorotijevs bija atvedis no divīzijas ziņojumu, kurā štaba priekšnieks pavēstīja, ka uz rietumiem no Ustjes meža ziemeļu malu ieņēmis pretinieks. Sakari ar Osipova pulku pārtrūkuši.

— Es pavēlēju^ priekšējo grupu pastiprināt vēl ar vienu pulku. Vai jūs laikā nodevāt pavēli? — Dovators jautā Povorotijevam.

— Tieši tā. Bet šis pulks nespēj izlauzties pie majora Osipova. Priekšējā grupa ielenkta Podvjazjas rajonā.

— Ar ko kopā jūs sacerējāt šo leģendu? — Dovatora balsī ieskanas salts miers.

Viņam pat prātā nevarēja ienākt, ka priekšējā grupa tāda pārbaudīta komandiera vadībā būtu varējusi nokļūt tik nejēdzīgā stāvoklī. «Kāds tur brīnums — vispirms palaida cauri, bet pēc tam noslēdza spraugu, ar tankiem atgrieza no kreisā spārna ... Ievārīja, ievārīja gan līk-kājis!...» Viņš pat neklausās, ko stāsta sakaru oficieris.

— Tur risinās briesmīga kauja, biedri pulkvedi, — turpina Povorotijevs.

Dovators, dusmīgi saraucis uzacis, skatās uz viņa kājām, uz saņurcītajām, dubļu notrieptajām šineļa stērbelēm.

— Briesmīga kauja, — domīgi atkārto Dovators. — Lielgabali belž, ložmetēji tarkšķ, ja? Skaidrs — jūs esat ļoti noguris, biedri leitnant. Paziņojiet divizijas komandierim, ka es pavēlēju piešķirt jums atpūtu... Staba priekšniek! — uzsauca strupi, skarbi kā komandieris.

— Klausos, biedri pulkvedi! — Karpenkovs izslējās un kadriniekam raksturīgi, švītīgi nošķindināja piešus.

— Zirgos! — Dovators īsi pavēlēja, ar abām rokām saņēma kubanku un uzmauca līdz pašām ausim. — Komandpunktu pievirzīt tuvāk priekšējām līnijām. Pie divi-zijas komandiera noskaidrot stāvokli un ziņot. Priekšējās grupas glābšanai nosūtīt vēl vienu pulku. Ja nepietiks — vēl vienu. Iesim visi, līdz pēdējam cilvēkam. Saprati? ... Soļos — marš!

Povorotijevs lūkojās uz šo cilvēku kā apburts, plaši ieplestās acis nenovērsdams. Un nogurums bija kā ar roku atņemts, viņš bija gatavs atkal lēkšot pa pulkiem, desmit reizes rāpot uz priekšējo līniju, uz pulka štābu, mesties uz vēdera, mīnām griezīgi iekaucoties, slēpt bedrē galvu no lodēm, lēkt augšā un iet atkal uz priekšu pa necaurbrienamiem purviem līdz jostas vietai^ smirdošajā ūdenī...

— Grupējuma komandieris maina komandpunktu! Zirgos! — atskan Andreja Karpenkova gari stieptā balss.

SESTĀ NODAĻA

Snauduļojošo Čaldonovu uzmodināja sakarnieks, atnācis ar Osipova pavēli: pēc divu sarkano raķešu signālā uzsākt vāciešu tramdīšanu ar ložmetēju uguni un demonstrēt uzbrukumu.

Tuvojās jau rītausma. Busloyam un Krivorotjko jau vajadzēja būt pārnākušiem. Tas, ka viņu līdz pat šim brīdim vēl nebija, sāka Čaldonovu uztraukt. Izlūki — disciplinēti puiši. Ja nav izpildījuši uzdevumu noliktā laikā, tad noteikti kaut kas atgadījies.

Čaldonovs piebāza pīpi un, apsedzies ar telteni, nogūlās ierakumā. Pāris soļu no viņa krākdami gulēja sakarnieki. Kara mašīna bija norimusies: ne mazākā troksnīša, ne skaņas.

Čaldonovs pīpēja un atmiņā pārcilāja visus viņam zināmos atgadījumus ar izlūkiem. Kas viss tikai nenāk prātā tādās gaidu stundās!...

«Uzkāpuši uz mīnas un uzlidojuši gaisā ... Vai arī — rāpās un uzdūrās slēpnim ...» Pieredzējuši izlūki — robežsargi. Negribējās ticēt, ka tādi lieliski zēni varētu aiziet bojā. Acu priekšā stāvēja Buslova kautrīgi smaidošā seja, draiskās, saprātīgās Krivorotjko acis ...

Čaldonova domas pārtrauca spalgs, smagam, metāliskām vaidam līdzīgs šāviens. Aizdedzinošais artilērijas šāviņš, ar ugunīgo asti apgaismodams nolīkušās vārpas rudzu laukā, kaukdams pārlidoja pār galvu. Aiz tā otrais, trešais ...

Čaldonovs saprata, ka vācieši pamanījuši atsevišķo šķūni, kas atradās aiz eskadrona kaujas līnijām, un nolēmuši to aizdedzināt, lai apgaismotu uzbrukuma mērķi. Tātad ieguvuši ziņas par aizsega vājumu un grib to satriekt... «Vai tiešām izlūki gājuši bojā? ...»

Austošā rīta pelēcīgajā miglā cauri šāvienu sprēgo-ņai arvien skaidrāk kļuva dzirdama tanku motoru dunoņa un kāpurķēžu šņirkstoņa. Sakarnieki, pacēluši galvas, satraukti vērdamies apkārt, steidzīgi savilka ciešāk ap zodu kasku siksniņas.

No novērošanas punkta atskrējušais seržants ziņoja, ka mežmalā, ziemeļrietumos no Ustjes ciema, parādījušies trīs vidējie un viens smagais tanks. Seržants satrauktā balsī jautāja Čaldonovam:

— Vai nevajadzētu pārcelt novērošanas punktu?

— Kāpēc pārcelt? Priekšā ir aizsegs! — asi atbildēja Čaldonovs, lai gan pats ļoti labi saprata, ka aizsegs diezin vai noturēsies. Uzbrukumu nav ar ko atsist. Lielgabali palikuši iepakaļus. Ir tikai granatas un pudeles ar degošu šķidrumu.

— Turpiniet novērošanu! — Čaldonovs pavēlēja seržantam. Sakarniekus aizsūtīja pie vadu komandieriem ar pavēli sagatavot granatas un pudeles. Uz štābu aizraidīja sakaru delegātu, ar nolūku skaļi pavēlēdams: — Ziņo pulka komandierim par stāvokli! Saki, lai ātrāk atsuta lielgabalus!...

To viņš sacīja tikai tālab, ka zināja: sakarnieki katrā ziņā pateiks vadu komandieriem: «Eskadrona komandieris aizsūtīja pēc lielgabaliem.» Bet tas vienmēr paceļ garastāvokli.

Kad atausa gaisma, laukus un mežmalu tina biezs, peleks miglas plīvurs.

Vācieši par sava uzbrukuma centru bija izvēlējušies eskadrona kreiso flangu. Lēni virzīdamies uz priekšu, kāpurķēdēm šņirkstot, tanki, taustīdamies pēc mērķa, apšaudīja lauku. Cauri šāvienu un motoru rūkoņai skanēja svešādi kliedzieni ar rīkles pieskaņu, — aiz tankiem virzījās kājnieki. Automatisti apšaudīja lauku garām kārtām, tiem piebalsoja tanku ložmetēji.

Caldonovs pavēlēja atvilkt kreisā flanga vadu uz labo flangu un pārkārtoja kaujas līnijas ar fronti pret austru-miem. Tādā veidā vāciešu devītā bataljona strēlnieku rota, kas pavadīja tankus, nokļuva zem triju vadu uguns, kuru uzturēja trīs balsta un septiņi rokas ložmetēji, nemaz neskaitot automātus un šautenes. Kad vācieši bija pienākuši uz apmēram simt metriem, Caldonovs pavēlēja atklāt uguni. Vāciešu rota, atšķelta no tankiem, tika gandrīz pilnīgi iznīcināta. Vāciešu kliedzieni un šaušana drīz noklusa. Zaudējuši migla redzamību un atrāvušies no kājniekiem, tanki sāka nevarīgi svaidīties pa lauku un pagriezās atpakaļ.

Vāciešu uzbrukums bija atsists ...

Migla pavisam izklīda. No novērošanas punkta Cal-donovs skaidri varēja saredzēt ciema ēku pelēko jumtu apveidus.

Tanki aizgāja līdz ciema malai un apstājās, tad sāka izvērsties jaunam uzbrukumam. Bet šajā pašā brīdī pa kreisi no eskadrona spēcīgi iedārdējās lielgabali. To balsis bija skanīgas, līksmas. Caldonovs uzreiz saprata, ka ierunājušies mūsu četrdesmit piecu milimetru lielgabali. Šāva bez pārtraukuma uzreiz no visiem četriem lielgabaliem. Viens no tankiem nodrebēja un apstājās, izlaizdams melnu dūmu strūklu.

Redzēdams apjukumu vāciešu tanku vidū, kas sāka atkāpties uz ciemu, Caldonovs acumirklī novērtēja stāvokli un pieņēma līdz nekaunībai pārdrošu, bet taktiski pareizu lēmumu ...

Mežmala, kur bija paslēpies Aleksejs Gordijenkovs, atradās no šķūņiem apmēram divsimt metru attālumā.

Vairāk nekā divas stundas Aleksejs vēroja vāciešu izturēšanos. Viņi izturējās brīnum nemierīgi. Gandrīz vai ik piecas minūtes signalizēja ar zaļām raķetēm, kā negudri šaudīja ar ložmetējiem.

Gordijenkovs pavēlēja Šapovaļenko, Salazkinam un Vorobjovam pierāpties labi tuvu un palūkoties, vai nav kaut kur kada brīva pieeja.

Drīz vien atgriezās Torba ar pulka komandiera zīmīti un atveda sev līdzi Biktjašovu.

— Nu, kā tev veicas, Aļoša? — Chafizs nometās zeme blakus Gordijenkovam.

— Klusāk:.. Un kāds tev uzdevums? — uz jautājumu neatbildējis, noprasīja Aleksejs.

— Uzbrukt! — Chafizs īsi atbildēja. Gordijenkovam gribējās izlasīt Osipova zīmīti, bet izrādījās, ka nevienam nav lukturīša. Torba pastāstīja zīmītes saturu pēc atmiņas, taču daļēji bija aizmirsis, daļēji saputroja.

— Majors lika, lai saistoties, āre, ar viņu, — Torba norādīja uz Biktjašovu.

— Kādēļ tad man ar viņu jāsaistās, ja viņš jau ir te? — noprasīja Aleksejs.

Zachars uzreiz neatbildēja. Padomājis turpināja:

— Bet mums aizliedza celt troksni, iekām nebūs izšautas divas raķetes ...

— Kam tad jāsignalizē?

— Pašreiz to nevaru pateikt, — Torba mulsi atbildēja. Viņš nebija sapratis, kam jāizšauj raķetes, bet pārprasīt nebija attapies.

— Ko tad tu, mīļais draugs, vai pavēli neatkārtoji? — Gordijenkovs noprasīja. Torba klusēja. Neredzēdams Alekseja sejas izteiksmi, Torba domāja, ka tas tumsā skatās uz viņu ļaunām acīm.

Izglāba Biktjašovs.

— Man jāizšauj raķetes. Kas par lietu, Aļoša?

— Tev? — Aleksejs neticīgi pārjautāja.

— Protams, ka man ... divi gabalas! — Chafizs nesatricināmi mierīgi atbildēja.

Aleksejs dusmīgi nospļāvās un čukstus nosacīja:

— Vienalga, tik un tā zīmīte jāizlasa! Arī tu man esi labs putrotājs ...

Aleksejs piecēlās, iegāja biezajos krūmos un, pus-kastīti sērkociņu iztērējis, zīmīti tomēr izlasīja.

Viņš pasauca Biktjašovu.

— Tev pavēlēts apiet un uzbrukt pretiniekam no rietumiem.

— Nu, ko es teicu?

— Tu jau, Chafiz, pat uzdevumu neesi, ka pienākas, noskaidrojis. Tev šī uzdevuma veikšanai vajag nokļūt ienaidnieka aizmugurē.

— Aizmugurē? — Chafizs izbrīnījies pārjautāja.

— Katrā ziņā. Citādi uzdevums nemaz nav saprotams. Ja iesi tieši, uzdursies uz balsta ložmetējiem, un no taviem diviem vadiem paliks tikai pakavi... — Mazliet padomājis, Aleksejs vēl piemetināja: — Es ar izlūkiem ielavīšos pirmais, bet tu man sekosi.

— Kādēļ tu, Aļoša, gribi pirmais? Man ir savs uzdevums, bet tev savs. Skaidrs?

Jau bērnībā, kad viņi gatavojās kadai rotaļai, Chafizs nekad uzreiz nepiekrita Aļoškas plāniem, viņš katrā ziņā nāca ar saviem priekšlikumiem. Gluži tapat arī tagad viņš sāka neatlaidīgi iebilst. Uz Alekseja aizrādījumiem, ka viņš labāk pazīst apstākļus, Biktjašovs atbildēja:

— Arī man viss ir kartē atzīmēts. Man ir pulka komandiera pavēle atsevišķi... Skaidrs?

Apspiezdams īgnumu, Aleksejs noprasīja:

— Nu tomēr, kā tad tu esi nolēmis rīkoties?

— Iešu klusu kā vilks, bez kādas šaudīšanas... Pēkšņi izlaižu divas raķetes, uzreiz metos tranšejā, grābju pie rīkles, kapāju visus, žņaudzu, duru! Skaidrs?

— Labi! Atgriezīsies izlūki, noskaidrosim stāvokli — un dari, kā zini.

— Tas ir pareizi, — Chafizs piekrita.

Izlūki atgriezās rīta pusē. Sēdēdams zem eglītes un noliecis galvu pār ceļgaliem, Sapovaļenko kāri rija no saujā iežmiegtā smēķa tabakas dūmus un ziņoja:

— Uz tādām pozicijām, biedri leitnant, var uzšķau-dīt un soļot tālāk, bet «mēli» iegūt — tīrais nieks. — Filips Afanasjevičs nolieca galvu vēl zemāk un nošķaudījās. — Kad tevi jupis, sasodītās, ielīdušas degunā, nešpetnās, it kā kāds ar salmiņu tur kutinātu ...

— Ar tādu izlūkos iet pavisam neiespējami! — sašutis nočukstēja Salazkins.

— Šķauda, biedri leitnant, nu gluži kā pudu tabakas būtu sašņaucies! — iejaucās arī Vorobjovs. — Būtu kaut ar cepuri degunu aizspiedis. Kā nošķaudās — tā gulies. Pavisam nomocīja!... Bet vācietis stāv pie šķūņa un skatās uz mūsu pusi. Nu, domāju, tūlīt būs mums «apČhi». Un otrs pie ložmetēja — met raķetes tieši mums uz galvas ...

Aleksejs tumsā nedzirdami smējās. Viņš bija priecīgs. Aizmirsās pat slimā kāja, kas smeldza izmirkušajā apsējā. Par varītēm gribējās doties turp, no kurienes tikko kā bija atgriezušies izlūki, šie bezbailīgie, gudrie puiši. Malači! Apložņājuši visu vāciešu aizsardzību, visu pārbaudījuši kā gādīgi saimnieki, gulējuši zem paša deguna sargkareivim un atgriezušies sveiki un veseli. Secinājums bija noteikts: vācieši nomierinājušies un gu| ciešā pirmsausmas miegā; nomodā tikai ložmetēju posteņi un sargkareivji. Laiks rīkoties!...

— Ejam, zēni! Vorobjovs un Salazkins — pa priekšu. Filips Afanasjevičs un Torba — aizmugurē, aizsega grupā. Tikai nešķaudīties! ... — Pagriezies pret Biktja-šovu, Aleksejs klusi uzprasīja: —Vai tu, Chafiz, man neiedosi raķetpistoli? — Un, atbildi negaidīdams, noteikti pasacīja: — Signālu došu es! No dienvidpuses atklāšu uz šķūni uguni. Viņi sāks šmaukt laukā, nu, bet tu tad nesnaud ...

— Nē, nepiekrītu! . ..

Aleksejs tam neļāva pabeigt.

Viņš tumsā sataustīja Biktjašova komandiera siksnas sprādzi. Zem tās atradās raķetpistole. Turēdamies pie tās spala, Aleksejs klusu uzsauca:

— Nemuļķojies, Chafiz! Cīnīsimies kopā! — Izrāva Biktjašovam aiz jostas aizbāzto raķetpistoli. Strauji pagriezies, viņš devās pie izlūkiem. — Ja vajadzēs, kopā arī mirsim!

Pārsteigtais Chafizs kādu mirkli stāvēja nekustēdamies. Pēc tam, panācis Alekseju, pasmiedamies nočukstēja:

— Kāds tu nervozs cilvēks, Aļoša! Paņem vēl kādas pāris raķešu patronas... Un būtu vēl kādu rokas lož-metējiņu paķēris līdzi... Es dodu, Aļoša! ...

Gāja pavisam lēnām. Pa priekšu nedzirdami virzījās Jaša Vorobjovs. Apstājas viņš — sastingst visa grupa, pietupstas — to pašu dara arī pārējie.

Guļ šķūnī fašistu zaldāti .. .

Aleksejs Gordijenkovs paceļ raķetpistoli.

Nepaguva vel nodzist raķešu sarkanās svecītes, kad jau Degtjarova ložmetējs, Jašas Vorobjova stingro roku vadīts, atklāja uguni uz šķūni.

Tūlīt aiz ta ierunājās sprakšķošie automāti, iedārdējās īsstobraino karabiņu šāvieni. Virs šķūņa uzvijās asiņaini sārts liesmu stabs. Jumtu norāva granatu sprādzieni. Atskanēja kliedzieni .. .

SEPTĪTĀ nodaļa

Pulka taurētājs Tregubovs, lavīdamies uz piektā eskadrona komandpunktu, priežu sila malā nokļuva niknās ugunīs un pazaudēja savu zirgu. Juzdams, ka zirgs gāžas uz labajiem sāniem, Tregubovs ar īsta kazaka veiklību izrāva kāju no kāpšļa un nolēca zemē. Novēlies uz vēdera, viņš dzirdēja, kā pāri galvai svelpdams aizlido vesels lēvenis trasējošo ložu. Tregubovs vēl ciešāk pieplaka pie zemes, skujas skrāpēja ta vaigus.

Kad uguns pierimās, Tregubovs, pacēlis galvu, ieraudzīja zirga kājas ar spožiem, padilušiem pakaviem raustāmies pirmsnāves agonijā. Viņš pierāpās pie segliem, atsprādzēja seglu somas un drebošām rokām sāka pārvietot patronas savā mantu maisiņā.

«Ak tu Miška, Miška!» viņš čukstēja, nelikdamies ne zinis par karstajām asarām, kas ritēja pār vaigiem, sūcās mutē. Zem zīžainās, sviedru cirtotās zirga spalvas augšpus priekšējās kājas trīsēdams raustījās stingstošais muskulis ...

Tregubovs, uzmetis mantu maišeli plecos, devās pretim dārdošajai kaujai. Uz rudzu lauka fona tālu bija redzams viņa stāvs, bet aiz tā muguras kā ziedoša magone starp pārbriedušām vārpām pie taures kvēloja sarkanais vimpelis.

Čaldonovs stāvēja uz liela, pelēka laukakmens un ar tālskati vēroja degošo tanku.

Viņš steidzīgi izlasīja ziņojumu un strupi nosacīja:

— Nokavējāt!... — un pašķielēja ar melnajām acīm

Tregubova platajā, saskrambātajā sejā ar dubļu svītrām ļ uz vaigiem.

— Man zirgu ... — ierunājās taurētājs. Viņam trl- ) cēja un raustījās žoklis.

Bet Čaldonovs ne redzēja, ne dzirdēja viņu. Viņš atkal pacēla tālskati pie acīm. Sēkdams smagi elpoja.

— Tregubov, — galvu nepagriezis, Čaldonovs uz- ļ sauca, — taurē labi žigli: «Lai pirmā eskadrona zirg-turi lēkšiem padod zirgus!...»

— Ko jūs, biedri vecākais leitnant! — Tregubovs izbrīnā iepleta muti.

— Taurē, kad tev saka! — valdonīgi iesaucās Čaldonovs. — Lai pēc piecām minūtēm zirgi būtu te!... Nu? — Atrāvis tālskati no acīm, viņš to sažņaudza dūrē. Čaldonovs šajā brīdī bija briesmīgs un skaists.

Tregubovs ar gimnastjorkas piedurkni noslaucīja drebošās lūpas, pielika pie tām tauri un piepūta vaigus. — Trata-a-a-a! — taure skarbi iekaucās un tad nodziedāja: — Zirgturiem padot zirgus!... — Skanīgi un tālu traucās skaņas, ielauzdamās meža zaļajā biezoknī, iespiezdamās tā visslēptākajos stūrīšos.

Nav zināms, ko nodomāja vācieši, bet kazaki, aizmirsdami ložu džinkstēšanu, pacēla no ierakumiem galvas un izbrīnā ieklausījās.

Bija kaut kas neparasti satraucošs šajās dziedošajās skaņās, aicinošs, saviļņojošs, uzmundrinošs!...

Pēc divdesmit minūtēm eskadrons jau bija zirgos.

Čaldonovs, atstājis uz lauka dažus ložmetējus, pavēlēja tos pievirzīt tuvāk ciemam un atklāt uz tā ziemeļu nomali uguni, lai neizlaistu vāciešu kājniekus, bet pēc sauciena «urā» uguni pārtraukt. Pats viņš ātrā gaitā veda eskadronu Podvjazjas virzienā — uz dienvidiem. Taču, iejājis tuvākajā mežā, pēkšņi strauji pagriezās uz austrumiem. Mežā viņš izskaidroja ļaudīm uzdevumu, ļāva zirgiem atpūsties, aizsegam atstātos ložmetējniekus slepeni izvietoja trīssimt metru attālumā no ciema un tad ar kailiem zobeniem rokās ārprātīgos auļos ielauzās Ustjes ciemā no rietumu puses.

Tumšpelēkā, melnkrēpjainā, mustangam līdzīgā Narta ar Čaldonovu ieauļoja ciemā pirmā. Fašisti uz visām pusēm izklīda pa sakņu dārziem. Visapkārt sprēgāja šā-. vieni, sprāga granatas. Čaldonovs, zobenu zibinādams, joņoja pa ciemu. Divi veseli palikušie tanki pagriezās un meklēja glābiņu Mitjkovas virzienā, kur tos labi sagaidīja Dovatora aizsūtītais artilērijas kapteinis ar melnajām Ūsiņām. Trešo, iedragāto tanku no zirgiem nolēkušie kazaki nomētāja ar granātām. Uzspridzināja desmit automašīnas. Aizbēgt nepaguvušie fašisti tika sakapāti, viens saņemts gūstā.

Visa operācijā bija paveikta pusstundas laikā bez kādiem zaudējumiem.

Vēlāk atcerēdamies šo operāciju, Ļevs Michailovičs Dovators jokodamies sacīja avīžu korespondentiem: «Man ir tādi puiši, kas jāšus uzbrūk tankiem un kapā tos ar zobeniem ...»

Kauja norima. Kazaki veda no staļļiem ārā strup-astainos beļģu trofeju zirgus un pēc Čaldonova pavēles jūdza tos lielriteņainajās vāciešu orēs. Tregubovs ar tauri aiz pleca uzmetās mugurā lielam vezumniekam un nežēlīgi dūra tam sānos ar piešiem. Zirgs viņam klausīja vāji, gāja nevienādā, ļodzīgā riksī. Tregubovs, neveikli un jocīgi svaidīdamies, piejāja pie kazaku grupas.

Šurp jāja arī Čaldonovs. Narta, nepaguvusi nomierināties pēc kaujas, vēl arvien krāca, raustīja pavadas, zibsnīdama melnās acis un locīdama kaklu, nikni raudzījās apkārt.

«Nevis zirgs, bet velns,» ar skaudību nodomāja Tregubovs. Piejājis pie kazaku grupas, Čaldonovs pacēla virs galvas divkārši salocītu pletni, pagrieza to virs kaskas un, lēnām nolaizdams pie kāpšļa, tālu sadzirdami nokomandēja: «Zirgos!»

Kazaki ātri rindoja zirgus.

— Biedri eskadrona komandieri! Šeit ir gūsteknis! — kāds iesaucās.

Čaldonovs pagrieza galvu uz to pusi. Pašķīrušos kazaku vidū stāvēja garš, rudūsains vācietis sarkanu seju, padilušā, duļķaini pelēkā frencī. Blakus tam ar automātiem roķās, dubļiem notriepušies, atradās Buslovs un Krivorotjko.

— Kur tad jūs bijāt? — uzsauca Čaldonovs, apvaldīdams krūtīs uzmutuļojušo prieku. — Ziņojiet labi ātri! Mums nav laika! — Čaldonovs nepacietīgi sita ar pletni pa priekšējo seglu loku.

Buslovs nesteigdamies tīrīja no piedurknes dubļus.

Iebāzis roku kabatā, izvilka tīru, kārtīgi salocītu lakatiņu un sāka ar to slaucīt automātu.

— Visu paveicām gods godam, biedri vecākais leitnant! — Krivorotjko ziņoja. — Atradām ugunspunktus, automašīnas, nomaskotas pie mājām, saskaitījām kādas deviņas. Griezāmies atpakaļ, izgājām cauri mežiņam, bijām jau uz lauka — apmēram astoņi simti metru no jums. Buslovs iet pa priekšu, es no mugurpuses sedzu. Skatos, viņš apstājies un māj man ar roku. Pieeju klāt — šis griež ar nazi telefona vadu. «Pareizi,» saku. Izgriezām metrus piecdesmit. Nolēmām sasmēķēt. Rudzi tādi, ka jātnieks var paslēpties. Es ātri sarijos, bet viņš mierīgi sēž un smēķē — nemaz nesteidzas. «Iesim,» saku. «Pagaidi mazlietiņ, mums,» saka, «vēl ir laiks.» — «Kā tu to zini? Mūsu pulksteņi taču pie meistara ...» «Bet es,» viņš saka, «pēc zvaigznēm redzu: uz medībām vienmēr eju bez pulkteņa. Mazlietiņ pasēdēsim,» saka, «nāks līniju labot, mēs sagrābsim vēl dzīvu vācieti...» Es viņam saku: «Nevar, nokavēsimies.» Bet viņš tikai savu: «Ja arī mazlietiņ nokavēsimies, nav nekāda nelaime! Eskadrona komandieris sacīja: ja ir iespējams — noķeriet vācieti. Vajag pamēģināt.» Nu un pamēģinājām ... Savu mūžu neaizmirsīšu!

Krivorotjko ar delnas virspusi noslaucīja nosvīdušo pieri un turpināja:

— Dzirdam — nāk, murkšķ kaut ko savā valodā. Nav daudz — pēc balsīm spriežot, cilvēki trīs. Ar mašīnu atbraukuši, motors rūc, bet paši izkāpuši un nāk. Buslovs saka: «Tu divus knieb nost, bet vienu nogrābšu es.» Tā arī nolēmām. Nu gaidām tātad. Guļam. Dzirdu — suns: «Vau! Vau!...» Man pat salti drebuļi pār muguru pārskrēja ...

— Jā!... — Čaldonovs izteiksmīgi palocīja galvu. Viņš labi saprata, ko nozīmē sastapšanās ar mācītu suni.

— «Manīsimies prom,» es šim čukstu, bet viņš man — caps! — aiz apkakles: «Kurp nu?»

— Vai tad no apmācīta suņa var aizbēgt? — ieteicās visu laiku klusējušais Buslovs.

— Kamēr viņš mani aiz apkakles turēja, — Krivorotjko turpināja, — tikmēr suns pilnā sparā klupa mums virsū. Viņš ar laidi to notrieca, bet, palūk, vācieši, tie

arī jau iblakus... Auro. Ka jupis! Es ar automātu nogāzu vienu, Buslovs — otru, bet šis te dod kājām ziņu. — Krivorotjko pamāja uz gūstekņa pusi. — Buslovs viņu panāca un iebelza reizīti. Klausos — kaut kur pavisam blakus rudzos rūc motors. Būtu tā kā jāpa-zūd, — taču nē, Buslovs satver granatas un rāpjas. Dzirdu: trach! Tur viņš uzbeidza tanketi. Bet es

ar šito rudo raujos. Skatos — Buslovs skrien, bet suns tikām atžilbis un atkal metas tam virsū. Nu, nošāvām to, bet kur tu vairs iesi: ir jau diena. Un tā arī nosēdējām mežiņā, līdz beidzot dzirdam — mūsējie «urā» kliedz. Tas ir viss.

Pateicies izlūkiem par uzdevuma veikšanu, Čaldo-novs pavēlēja Krivorotjko uzstādīt balsta ložmetējus trofeju bričkās un sekot eskadronam. Steigā uzrakstīja pulka štabam ziņojumu un, pasniegdams Buslovam, sacīja:

— Nodod pulka komandierim personīgi! Arī vācieti aizvedīsi. Tu to sagūstīji — tu arī aizved.

Sakārtojis eskadronu, Čaldonovs slaidā riksī devās uz Podvjazju.

ASTOTĀ NODAĻA

Līdz divizijas komandpunktam Dovatora štābu veda Povorotijevs. Leitnants bija noguris visaugstākā mērā, bet atpūsties, kā to bija pavēlējis Ļevs Michailovičs, viņam tomēr neizdevās.

Pa mežu viņi jāja naigā solī, par piesardzību daudz nebēdādami.

Tumsā skanēja un jaucās ar zirgu soļiem pakavu klakšķoņa, šķindēja piesprādzētie zobeni, skanēja klusinātas ļaužu balsis, uzzibsnīja paslepus aizkūpinātas cigaretes. Šaurā taka, pa kuru virzījās štābs, aizlocījās te pa labi, te pa kreisi, vezdama arvien dziļāk mežā. Pēkšņi Dovators uzdūrās priekšā stāvoša zirga krustiem. Vanags satraukts apstājās. Ļevs Michailovičs tumsā saskatīja jātnieku siluetus. Tie bija patruļnieki.

— Kas tur ir? — Dovators uzprasīja.

— Purvs, biedri pulkvedi...

Dovators devās uz priekšu. Viņam sekoja Karpen-kovs. Ieraudzījis Povorotijevu, Levs Michailovičs noprasīja:

— Kur nu ievedāt, jūsu godība?

— Viņš pats to nezina! — Karpenkovs paskaidroja.

— Te vajadzēja būt taciņai, — Povorotijevs nomurmināja. Pats viņš gan saprata, ka sajaucis orientierus un nomaldījies. Cieši vērdamies tumšajā, drūmajā mežā, viņš raustīja pavadas, mocīja zirgu, mocīja klusi apkārt stāvošos, gaidošos cilvēkus, bet visvairāk pats sevi. Nebija tik briesmīga Karpenkova negantā lamāšanās, cik Dovatora klusēšana.

— Staba priekšniek, orientējies! — Dovators sausi pavēlēja.

Karpenkovs, visu pasauli nolādēdams, pār seglu priekšējo loku noliecies, ar lukturīti pētīja atplesto karti. Un šķita, ka vieglāk būtu saskaitīt zvaigznes pie debesīm nekā orientēties taciņu, celiņu un stigu simtos Smoļenskas meža necaurredzamajā tumsā.

Vajadzēja griezties atpakaļ. Divizijas štaba komandpunktā tomēr nokļuva laikā. Sāka jau aust gaisma.

Divizijas štaba priekšnieks kapteinis Kovrovs, cilvēks ar šauriem pleciem un šauru seju, sēdēja pie tik tikko kvēlojoša ugunskura un žāvēja autus.

Dovators piejāja pie ugunskura un, no zirga nenokāpis, jautāja:

— Kur ir divizijas komandieris?

Kapteinis strauji pietrūkās kājās, gribēja salutēt, bet labajā rokā tam bija auts. Viņš stāvēja ar vienu apautu kāju, plecos uzmestā burka tam noslīdēja zemē. Uz krūtīm mirdzēja Sarkanā Karoga ordenis. Nozibsnījot zelta zobu rindai, kapteinis atbildēja:

— Divizijas komandieris, biedri pulkvedi, priekšējās līnijās.

— Bet kas tur priekšējās līnijās notiek? — ar steku sizdams pa piešiem, Dovators jautāja.

— Biedri pulkvedi, atļaujiet uzaut zābaku! — Pasmaidīdams kapteinis norādīja uz baso kāju.

— Apauniet!

Dovators sagrozījās seglos, iesprauda dziļāk zābaku purngalus kāpšļos. Uzmetis skatienu kapteiņa zābakiem, viņš pamanīja, ka tie vienos dubļos, bet pats kapteinis slapjš līdz jostas vietai.

Netālu kazaki raka lielu, kvadrātveidīgu, zemnīcai līdzīgu bedri. Pagriezis galvu, Dovators jautāja:

— Kas te?

— Rokam kapiņu, biedri pulkvedi, — atbildēja pusmūža kazaks un, iespraudis lāpstu dziļāk zemē, goddevīgi saslējās.

Tikai tagad Dovators pamanīja, ka zem egles uz tel-tenes guļ kapteiņa Naumova līķis.

Ļevs Michailovičs nolieca galvu un novērsās, it kā šai bridi atcerēdamies, ka karā ikvienam pa pēdām seko nāve.

Šaušana, pamazām attālinādamās, norima; tikai labajā spārnā pa retam vēl nikni uzliesmoja, bet, lūk, arī tur pēkšņi apklusa. Dovators zināja, ka tur vēl arvien bez panākumiem kavalērijas divizija mēģina pārraut fronti.

Pie debesīm iedegās rītausma, bet biezi saaugušo koku ēna bija patumšs un neomulīgi.

— Ar priekšpulku jau vairāk nekā divas stundas nav sakaru, — ziņoja kapteinis Kovrovs. — Rācijā klusē. Pastiprināšanai aizsūtītais Boikova pulks sagula. Osi-pova pulks sākumā aizķērās, bet tad izlauza sev ceļu. Šaurajā iecirknī pretinieks aizcirta ciet pārrāvumu. Jādomā, ka Osipova pulks ielenkts atsevišķi stāvošajā me-žiņā uz rietumiem no Ustjes. Tā stāsta ievainotie. Boikova priekšējās vienības vācieši apšaudīja šķūņu rajonā...

Dovators saprata, ka stāvoklis neskaidrs, sarežģīts, un pavēlēja Karpenkovam noņemt no labā flanga vēl divus pulkus un sagatavoties frontes pārraušanai ar pastiprinātu grupu. Viņš pagrieza zirgu un aizjāja uz Boikova pulku.

Saņēmis Čaldonova pavēli, Buslovs bez sevišķām grūtībām atrada iepriekšējo komandpunktu, bet tur neviena vairs nebija. Gurdi atsēdies uz celmiņa, Buslovs izvilka no kabatas greznu, bārkstainu tabakas maku, uztaisīja smēķi un apsvēra, kurp nu tagad būtu jādodas. Vācietis, ar rokām rādīdams uz zemi, ierunājās un skatījās uz Buslovu.

— Ko tu tur murmini kā rubenis? — Buslovs noprasīja.

Vācietis vēl arvien rādīja uz zemi un bakstīja sev ar pirkstu krūtīs.

— Ej tad nu tevi saproti! Tu labāk mani netraucē, ja nē, sadošu pa kaklu. Sēdies un paliec mierīgs!

Buslovs pamāja ar roku.

— Danke, danke! — vācietis pateicīgi pamāja ar galvu un apsēdās.

— Ko — tanki? Tie deg man par prieku! ... Tu labāk klusē...

Vācietis pastiepa roku, likdams saprast, ka viņš lūdz smēķi.

— Tev tātad smēķēt sagribējies? Lai es tev dotu savu tabakas maku apgānīt? Bet vai zini, kas man par to būs? Marinka mani Volgā par to noslīcinās ... Vai tu to maz esi spējīgs saprast, kas Marinka tāda ir, ko? Kuģa kapteinis, saprati? Mana līgava. — Buslovs piemiedza acis, un tajās iezagās labsirdīgs smaids.

— Jā, jā, — murmulēja vācietis, mādams ar galvu.

— Kas par «jā-jā»? Tu mani ar suni rīdīji, bet tagad smēķi lūdzies. Cik delikāts! Vai tev sirdsapziņa arī ir? Jebšu jūs tā esat paraduši no citu pannas pankūkas rīt. Bet ko ar tevi runāt, vienalga, ne velna nesaproti... Nu ņem, ievelc dūmu! — Buslovs pagrāba šķipsniņu tabakas un pasniedza vācietim.

— Danke, danke, — vācietis pieglaimīgi klanījās.

Ar siekalām apdzēsis cigareti, Buslovs piecēlās un

nemierīgi pavērās apkārt, prātodams, kurp iet. Pēc šāvieniem, kas arvien attālinājās, viņš saprata, ka pulks aizgājis uz priekšu. Mazliet padomājis, viņš pavēlēja vācietim virzīties uz pretējo pusi, tas ir, uz rietumiem.

Ja Buslovu nebūtu pamanījuši Dovatora izsūtītie patruļnieki, viņam vēl ilgi būtu nācies klaiņot pa mežu.

Dovators ar štaba grupu nokāpa no zirgiem mežmalā un stāvēja, gaidīdams atgriežamies pēc Buslova aizlēkšojušos patruļniekus. Dabūjis zināt, ka Buslovs tikko kā nākdams no Ustjes, Dovators sākumā nemaz negribēja ticēt.

— Vai tikai tu neesi kaut ko sajaucis?

— Nebūt nē, biedri pulkvedi! — Buslovs noraidoši pakratīja galvu. Tad apķēries piemetināja: — Es pie majora ar ziņojumu. — Noņēmis kasku, Buslovs izņēma no tās saritināto papīriņu un pasniedza Dovatoram.

Izlasījis ziņojumu, Dovators to klusēdams nodeva Karpenkovam. Izrādījās, ka daudz kas bija atkarīgs no ziņojuma savlaicīgas piegādāšanas.

— Sarkanarmiešus Buslovu un Krivorotjko, — Dovators paskatījās uz Karpenkovu, — pie pirmās iespējas atvediet pie manis! Krivorotjko es pazīstu — tas ir ložmetējnieks. Bet Buslovu ... Vai tu viņu pazīsti? — Ļevs AVchailovičs cieši ieskatījās Buslova pelēkajās, smaidīgajās acīs.

— Buslovs — tas esmu es, biedri pulkvedi...

— Tu Buslovs? — Dovators bija pārsteigts par šā cilvēka lēnību. Viss viņa smagnējais stāvs, mazās, mierīgās acis nepavisam nesaskanēja ar tā pārdrošo varoņdarbu, kas sīki bija aprakstīts Čaldonova ziņojumā.

— Karpenkov, vai dzirdi? Tas ir Buslovs!

Dovators spēcīgi paspieda Buslova kā akmens cieto

roku un pieveda samulsušo puisi pie tuvumā stāvošās komandieru grupas.

Apakšpulkveža Boikova pulkā, kur pēc pusstundas ieradās Dovators, viņš sastapa no Osipova atjājušu ziņnesi. No ziņojuma, ko bija atsūtījis majors, Dovators uzzināja, ka priekšpulks 5.00 pārrāvis fronti Podvjazjas virzienā un tagad sakoncentrējies kādus divus kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Zabolotskas. Tālāk Osipovs ziņoja, ka Makarovas rajonā lielāks daudzums pretinieka kājnieku un artilērija steidzīgi ceļas pār Mežas upi uz rietumu krastu.

— Majors malacis, solījumu izpildīja, — nododams ziņojumu Karpenkovam, lēni sacīja Dovators, — Osipovs veicis spožu pasākumu. Aizgājis uz priekšu gandrīz astoņus kilometrus un var nokļūt smagā stāvoklī. Nekavējoties jāsniedz palīdzība, ja ne — vācieši to piežmiegs.

— Pašlaik ir iespējams ātri virzīties uz priekšu, — uzņēmīgi sacīja Karpenkovs. Viņš jau bija aptvēris, ka vācieši var no Makarovas rajona viegli pārsviest kājniekus un izlauzto robu atkal nosegt.

īstenībā stāvoklis bija ievērojami ļaunāks, taču Karpenkovs to nebija aptvēris līdz galam. Pareizi to novērtēja tikai divi cilvēki: Dovators un pulkvedis Atlanovs.

Ne stabi, ne nastojuma zirgi ar municiju un pārtiku, ne galvenās rezerves vēl nemaz nebija izkustējušās no vietas un atradās mežā, ziemeļaustrumos no Lomonosovas stacijas. Bolchinas virzienā divizijas kustībā bija sastrēgums — tur vācieši izrādīja sīvu pretošanos. Izlaist kolonu caur šauro pārrāvumu nebija nemaz tik vienkārša lieta. Tam vajadzēja diezgan daudz laika, bet no Makarovas līdz Ustjei attālums tikai divi kilometri. Vācieši kurā katrā laikā varēja raidīt pret Ustji kājniekus, uzbrukt ejošajai kolonai flangā un pārcirst to uz pusēm. Turklāt vēl pretinieks kuru katru brīdi varēja uzbrukt no gaisa.

— Vajag virzīties uz priekšu, Ļev Michailovič, laiks negaida! — Karpenkovs nepacietīgi palūkojās pulkstenī. — Mums tikai viena izeja ...

— Tā nav nekāda izeja! — Dovators salti paraustīja plecus un izteiksmīgi paskatījās viņā ar savām no negulēšanas iekaisušajām acīm.

Ikviena apdāvināta cilvēka mūžā mēdz būt neparasti brīži: kad it kā pēkšņi pamostas visi viņa talanta spēki.

Ļevs Michailovičs strauji pacēla galvu, uzmauca ku-banku līdz pašām ausīm un uzsauca:

— Zirgu! — Un tūlīt mierīgi piebilda: — Stabs, zirgos!

Sergejs zināja, ko nozīmē šī balss, un uzreiz rikšos pieveda zirgu.

— Kurganovas virzienā nekavējoties, saproti, Kar-penkov, nekavējoties! — Dovators pasvītroja. — Jāieņem mežs rietumos no Makarovas. Tieši no turienes jāsedz Atlanova galvenie spēki. Priekšējā kolona jau pienākusi, laid to ātri cauri!

Karpenkovs metās izpildīt pavēli. Viņš jau bija izpratis Dovatora lēmuma tālredzību. Tam bija divas svarīgas priekšrocības: tas likvidēja uzbrukuma briesmas no kreisā flanga un paglāba mežā kavalēriju no iespējamā aviacijas uzbrukuma ...

Tas bija viens no Dovatora izcilākajiem manevriem. Labajā flangā dienvidrietumu virzienā uzbrūkošos Med-ņikova jātniekus Ļevs Michailovičs pēkšņi pagrieza uz dienvidaustrumiem — pret Kurganovu. Neviens to pare-

dzel nevarēja. Bet Dovators, pieņemdams šo lēmumu, palu rēja prātā, ka šajā rajonā milzīgie mežu masivi sagādā iespēju brīvi manevrēt un dot pretiniekam pēkšņus (riecienus vienā laikā daudzās vietās.

Vācu pavēlniecība bija dziļi maldināta un nespēja noteikt kavalērijas grupējuma skaitlisko lielumu. Panikā tā minēja skaitli — 100 000!

Medņikova jātnieki, atstājuši labajā flangā nelielu segumu un ātri pārkārtojušies pārgājiena kolonās, strauji virzījās caur meža brikšņiem pret Kurganovu. Izvērsuši eskadronus vēdekļveidīgi, tie sāka iznīcināt tuvākos garnizonus.

Pa to laiku Atlanova pulki, satriekuši pretinieka aizsegus, izvērsās ar fronti pret dienvidrietumiem un rietumiem un virzījās arvien dziļāk pretinieka aizmugurē. Visa operācijās tālākā gaita attīstījās tik veiksmīgi un strauji, ka pretinieks uzreiz nespēja atjēgties un noorganizēt kaut cik iespaidīgu pretošanos. No garnizoniem bēgošie vācieši it visur nokļuva zem kazaku zobeniem.

— Mēs it nekā vairs nevarējām saprast, — atzinās todien gūstā kritušais vācu oficieris. — Uzreiz mums pārtrūka sakari starp bataljoniem un pulkiem. Mēs vairs nezinājām, kur atrodas mūsu priekšniecība, un nesaņēmām pavēles. Nebija iespējams izsaukt arī aviāciju. Lai bēgām kur bēgdami, visur bija kazaki. Tas bija tik briesmīgi. Jums tik strauji zirgi...

Dodams štaba priekšniekam pavēli, Dovators sacīja:

— Pats galvenais — pēkšņums, ātrums, aizkavēšanās — līdzīga nāvei. Karalaukā ne viss norit pēc reglamenta, gludi... Ja rodas iespēja pārsteigt pretinieku, tad pievelc labi stingri. Nepalaid momentu! Pretiniekam nav nekādu aizsardzības nocietinājumu. Gāzies tam kā akmens uz galvas un dragā līdz pēdējam!

Ļevs Michailovičs salauza tievu bērza rīkstīti, nostājās platās stigas malā, pa kuru slaidos rikšos virzījās eskadroni. Spēcīgie kaukāziešu zirgi, nastojumu čīkstinādami, brīžiem pārgāja lēkšos un iepriecināja ar savu naigo ātrumu. Karavīri, pievilkuši stingrāk kasku zoda siksnas, ar kavalēristiem piemītošo veiklību prasmīgi, ar visu ķermeni atviegloja zirgiem skriešanu.

Lēnais vējiņš gaiņāja dūmakainās miglas strēles un

atšūpoja skarbās, biežās šaušanas tālīno viļņojumu un pirmos gari stieptos, vareni dārdošos «urā» saucienus.

Ļevs Michailovičs atstūma no auss kubanku, bet elpa pati no sevis aprāvās, lai labāk varētu dzirdēt.

Atausa rīts. Koku galotnēs saule bārstīja silto staru spilgto mirdzumu ...

1941. gada 23. augustā pīkst. 9.00 Ļevs Michailovičs apskāva Osipovu mežā ziemeļrietumos no Zabolotskas.

— Sveicināta, kvēlā saule! Sveicināta, slavenā dieniņa ienaidnieka aizmugurē! — Dovators noņēma kubanku un pakāra uz zara. Slaidā, kuplā egle, it kā sveicinādama kavalēristus, kas piepildīja mežu, kustināja savas zaļās pleznas.

Parasti tik straujais un draiskais Osipovs pašlaik bija sauss un savaldīgs.

— Saule spīdēt gan spīd, bet pagaidām vāji vēl silda, — viņš atbildēja uz dedzīgo Dovatora izsaucienu.

— Skat, kāds tu, brāl, drūms, — Ļevs Michailovičs gausi nosacīja. Viņš nodomāja, ka majors «božas»: kā redzams, nav vēl aizmirsis neseno sarunu. Dovators ne acu galā nevarēja ciest ikvienu neskaidrību.

— Nemāžojies, Osipov!

— Es nemāžojos, Ļev Michailovič... Pazaudēju eskadrona komandieri, politvadītāju ... un kazakus... — Osipovs pagriezās ar seju pret Dovatoru. Viņa acīs bija skumjas. Ļevs Michailovičs sadrūma.

— Un vēl ko? — viņš neatlaidīgi noprasīja.

— Pavisam kādus trīsdesmit cilvēkus. Vai tas ir maz?

— Nav vārdam vietas. Es pazaudēju kapteini Nau-movu.

Dovatora sejā iegulās sāpīgi vaibsti, tikai ar pūlēm viņš tos izlīdzināja. Noliecies pie Osipova, klusu turpināja:

— Lielgabalus taču viņš tev īstā laikā piesvieda ...

— Esiet sveicināts, biedri pulkvedi!

Dovators strauji atskatījās. Viņa priekšā ar gurdenu un reizē bezrūpīgu smaidu sejā stāvēja Aleksejs Gordi-jenkovs. Zem burkas tam vienā kājā rēgojās hospitāļa brezenta čībiņa, bet otrā — chromādas zābaks ar piesi.

Dovators labu brīdi viņā noraudzījās ar klusu ziņkāri.

— Ir gan labs! — Dovators pārvilka ar roku pār kailo galvu. — Saki man, Anton Petrovič, — ko lai ar viņu iesāku?

Uztvēris laipno skatienu un labvēlīgo zobgalību, Gor-dijenkovs saprata, ka brāziens būs pavisam niecīgs.

— Jāapbalvo, biedri pulkvedi, — Osipovs atbildēja. Majors paņēma Alekseju aiz rokas un pieveda pie Dova-lora. — Viņš viens no pirmajiem ielauzās ienaidnieka aizmugurē. Bet Podvjazjā kopā ar Čaldonovu uz tačan-kām iebrauca. Pielāgojuši vāciešu trofeju bričkas, uzstādīja uz tām balsta ložmetējus un nekaunīgā vīzē ielauzās kā nelūgti viesi kāzās. Viss izdevās veiksmīgi, bet par risku der mazliet sarāt. Kaut gan, kā saka, — uzvarētājus netiesā ...

— Labi, ka ir veicies. Bet vispār tā ir nejēdzība, jūsu godība! — Dovators bargi un dzēlīgi paskatījās uz Gordijenkovu. — Paskaidro man, kā tu šeit nokļuvi!

Neko neslēpdams, Aleksejs izstāstīja visus šīs nakts notikumus.

Aiz meža knakšķēja šauteņu šāvieni, skanēja dimdoši «urā». Tur Čaldonovs kapāja fašistus Zabolotskas un Vergas ciemā. Citi pulki dragāja garnizonus Surovcevā, Turnajevā, Konopļovā, Puzkovā, Paškovā. Kazaki strauji virzījās uz priekšu, pēkšņi un pārgalvīgi iebrukdami miestos. Vācieši, kas nebija gaidījuši pārrāvuma, panikā bēga.

Pīkst. 13.00 kavalērija sakoncentrējās mežā vairāk uz dienvidiem no Nikuļinas ciema. Otra kavalērijas daļa, virzīdamās pa Mežas upes rietumu krastu, likvidēja garnizonus Kurganovā, Popkovā un Mokrjakos.

Divdesmit trešajā augustā kavalēristi gatavoja pirmās pusdienas ienaidnieka okupētajā zemē.

Produktu netrūka. Uz nometni plūda no fašistiem paglābušies padomju ļaudis: cits nesa kukuli maizes, cits — kartupeļus, cits — dzīvu gaili.

— Sakiet — ko lai mēs turpmāk darām, biedri? — Nebija neviena cilvēka, kas nebūtu uzdevis līdzīgu jautājumu.

Dovatora priekšā sēdēja jauna meitene īsā žaketītē, rauca nogurušo, piemīlīgo sejiņu un stāstīja:

— Māšelei septiņpadsmit... Atnāca, paņēma, aizveda, kurp — nav zināms. Stāsta, ka uz Vāciju. Labi, ka es tobrīd nebiju mājās. Es aizbēgu uz mežu — tur daudz mūsējo slēpjas no vāciešiem. Gribēju pāriet fronti, bet te sastapu jūs. Mūsu ciemā dzīvo kāds vecis, bēglis, nāca no Baltkrievijas un aizķērās: sieva saslima. Viņš mani sūtīja pie partizaņiem, bet es tos neatradu... Ko lai daru? — Meitene kodīja lūpas, viebās, bet neraudāja.

— Jūs sakāt, ka ciemā apmeties štābs? — Dovators jautāja.

— Jā. Ir ģenerālis, un vēl viens bija atbraucis, apmetās mūsu mājā.

Meitene skatījās Ļevam Michailovičam acīs.

Ziņas, ko viņa sniedza Dovatoram, saskanēja ar armijas izlūku ziņojumu. Ribiševā vajadzēja atrasties vāciešu armijas štabam.

— Biedrene Averina, kā būtu, ja mēs jūs nosūtītu atpakaļ?

Kādēļ lai es ietu atpakaļ? — meitene ieprasījās.

Viņa nojauta, uz ko vedina pulkvedis.

— Partizāņu gaitās, — Dovators īsi atbildēja.

— Bet es taču neatradu nodaļu!

— Jāatrod. Atvediet šurp veco bēgli! Sastapšanās vietu mēs norādīsim. Vai esat ar mieru? Jums līdzi dosies kāda no mūsu meitenēm.

Averina apņēmīgi pamāja ar galvu ...

Izlūku divizionā dzīres ritēja pilnā sparā. Uz teltenes bija izbērta vesela kaudze trofeju galēšu, stāvēja atvērta pudele, konservi un apaļa bundža ar mākslīgo medu. Apkārt sēdēja Salazkins, Torba, Vorobjovs un Oksana.

— Ksana Grigorjevna, varbūt nobaudīsiet aizjūras vīnu? — Salazkins pakalpīgi piedāvāja.

— Negribu.

Oksana šķelmīgi piemiedza acis un negribīgi grauza galēti, kas bija cieta kā koks.

— Nu ko tu, skrīver, pielipis kā dadzis pie burkas? Cilvēks nevēlas dzert. Un kurš gan sāks tempt tādu etiķi? — Jaša Vorobjovs dusmīgi atlika pudeli sāņus un piemetināja: — Vajag atdot Filipam Afanasjevičam — v i 1,1 s to uzreiz iztukšos.

Bet kur tad viņš pašreiz ir? — Torba apjautājās.

Pie zirgiem sēž, — Vorobjovs atbildēja. — Kādu Im večuku mieloja ar rumu. Baroja zirgu ar galetēm, bet lagad cienā kara feldšeri Ņinu un ar kauju dižojas. Klausies tikai viņā! Tagad droši vien būs jau līdz Berli-nei nonācis ...

Šapovaļenko sēdēja ar Ņinu zem krūma un tērzēja.

— Tikko nonācām pie šķūņa, — Filips Afanasjevičs stāstīja, — skatos, vācietis stāv ierakumā un kā ūpis groza galvu, skatās uz mūsu pusi. Bet man tai brīdī uznāca šķavas. Nu tā, ka rauj vai degunu nost un svied prom ..’. Neizturēju ... Zēni mani sadunkāja pa muguru. Un pareizi darīja — par tādu sprauslāšanu vajag gāzt ar vāli pa galvu. Redz, tagad ārstējos ...

Šapovaļenko norādīja uz ruma pudeli.

— Bet vai leitnants Gordijenkovs arī bija kopā ar jums? — Ņina pēkšņi uzprasīja.

— Kur gan viņam citur būt? Izšāvis raķeti, sāka mest granatas šķūnī. Drošsirdīgs zēns!

— Vai briesmīgi bija?

— Kā nu kuram ... Rau, Jaša Vorobjovs šāva fašistus kā irbes medībās. Trāpīgi un nesteigdamies. Bet re, mans drauģelis Zachars Torba lēkāja no vienas vietas uz otru ...

— Bet vai jūs leitnantu redzējāt? — atkal Ņinai pret pašas gribu paspruka uzmācīgais jautājums. Tāpēc ka Aleksejs ir kopā ar viņu ienaidnieka aizmugurē, tā jutās bezgalīgi laimīga.

Mazliet iereibušais Šapovaļenko nevērīgi skrullēja ūsas, un pa viņa seju skraidīja šķelmīgs smaids.

— Ko es redzēju? Dzīvē, manu meitiņ, tāpat kā lielā druvā, katru graudu ar aci nevar aplūkot.

— Šapovaļenko, pie pulkveža!... Oksana Gončarova, uz štābu! — mežā atskanēja skaļa pavēle.

Krēslā kavalērija atstāja nometni un devās dziļāk ienaidnieka aizmugurē — Duchovščinas mežos.

Katju Averinu un Oksanu Gončarovu kopā ar Šapovaļenko un Zacharu Torbu nosūtīja uz Ribševas rajonu ar speciālu uzdevumu.

DEVĪTĀ nodaļa

Kā kausētu zeltu riets lej pār koku galotnēm, krāsodams tās oranžā krāsā, un šķiet, ka tajās būtu sabiruši zelta augļi. Liegs vējiņš nes purva sūnas un priežu sveķoto smaržu.

Sveķu smarža nāk no jaunā, nesen stādītā meža. Zilganās, durstīgās priedītes garās rindās stiepjas gar vareno zaļā meža masivu, gluži kā atrazdamās veco milzeņu drošā apsardzībā, aiz kuriem grimst kvēlojošā vakara saule. Tās stari laužas caur slaidajiem kokiem un pārplūdina plašo lauku, kur saplosīti un nekārtībā izsvaidīti rudzu kūļi.

No tumšajām, kuplajām eglēm trokšņaini izlido teteris un traucas pār nodzeltējušu lauku, kurā vientuļš vecis rok kartupeļus. Teteris sparīgi metas ar krūtīm rugājos, sasit spārnus, paceļ galvu un satraukts ieklausās ...

Jauno priedīšu biezoknī sakustas zaļu zaru kaudze. Caur priežu zariņiem teterī noraugās četras modras, vērīgas acis.

Šapovaļenko ar mēli nolaiza sajauktās ūsas un, iegrūdis ar elkoni Torbam sānos, čukst:

— Ekur vakariņas! — Filipu Afanasjeviču sagrābj mednieka kaislība. Uz vēdera gulēdams, viņš sit piesi pie pieša.

— Klusāk!... Redzi — cilvēks... — Bet pabeigt Zachars nepaguva. Teteris ar troksni atkal pacēlās spārnos un aizlidoja uz mežu.

Vecais, kas rakņājās kartupeļu laukā, nodrebēja, piecēlās visā augumā un pavadīja putnu ar skatienu. Tad atkal noliecās un steidzīgi sāka lasīt maisā kartupeļus, aušīgi vērdamies apkārt...

Viņš raugās uz to pusi, kur gar kartupeļu lauku iet lielceļš. Uz ruda lielceļa māla platas tanka kāpurķēžu pēdas. Grāvmalās vāļājas izķēmotu, sadegušu mašīnu paliekas, šāviņu bedrēs sūbē iedzeltens, gluži kā ar asinīm iekrāsots ūdens. Zaldātu stilbtiņu skrandas, zirgu ribas, kuras tikko sedz nomelnējusi āda ...

Netālu no meža redzams ciems ar baltu skolas ēku. No ciema nāk motoru rēkoņa, dzirdami vāciešu izsaucieni.

Vāciešu klaigas kaitina Zacharu: griež ausīs un sirdī. Viņš neatrauj acu no tālskata. Neveikla, melni pelēka bruņu mašīna ar dzeltenu krustu izlien no ciema un pa lielce|u dodas meža virzienā. Tai seko smagā automašīna ar vāciešiem. Dzeltenajos kartupeļu lakstos vecais pazudis, gluži kā zemē ielīdis... Kad līdz mežam atlicis metru divsimt, bruņu mašīna sagriežas un gatavojas apšaudīt mežmalu. Krievu mežs arvien ir iedvesis bailes vāciešiem. Pirms tajā iebrauc, bruņu mašīna atklāj uguni. Duk-duk-duk — šauj lielkalibra ložmetējs. Virs izlūku galvām vēdekļveidīgi lido sprāgstošās lodes. Bruņu mašīna dreb un raustās. Uz priekšējā vairoga ārprātīgā dejā lēkā ragana ar degošu lāpu. Uzdvesusi izlūkiem degoša benzina smirdoņu, mašīna nozūd mežā.

— Lūk, kādi suņi! — Filips Afanasjevičs pacēla galvu un smagi atvilka elpu. — Vai tas ir karš? Tā jau slepkavošana!...

Acis piemiedzis, Torba cieši paskatījās uz Šapova-ļenko.

— Tu man labāk pasaki, kur palikušas meitenes!

Sapovaļenko paraustīja plecus.

Torba nervozēja. Bija jau pagājušas vairāk nekā trīs stundas, kopš meitenes aizgājušas uz ciemu. Viņām vajadzēja atvest to cilvēku, kas zināja vāciešu garnizonu precizu izvietojumu šajā rajonā un to, kā sastapt parti-zaņus. Vakara pusē ziņas vajadzēja jau nogādāt štābā. Bet meitenes vēl arvien nebija atgriezušās.

— Vajadzēs pasaukt to cieminieku un aprunāties, — ieteica Filips Afanasjevičs, norādīdams uz veco, kas atkal, muguru noliecis, rakājās kartupeļu laukā.

— Bet kas viņš tāds ir?

— Ja jau no vāciešiem slēpjas — tad ir mūsējais, — Filips Afanasjevičs prātīgi atbildēja. Atsviedis sāņus maskēšanās zarus, viņš izgāja no krūmiem un skarbi iesvilpās.

Vecais atlieca muguru un ātri atskatījās. Kādu mirkli viņš vēroja pēkšņi parādījušos cilvēku, tad, nosviedis maisu, skriešus metās pretim izlūkiem.

— Iesim mežā, zēni! — Vecais sakumpis pamāja ar roku meža virzienā un pats gāja pa priekšu, plecīgs, platām krūtīm, ar kuplu, viļņainu, sirmu bārdu, krunkainu, bargu seju.

— No kuras puses esat, tētuk? — Torba apjautājās.

— Liela ir dieva pasaule... — Vecais palūkojās no kuplo, pinkaino uzacu apakšas, un viņa lielajās, tumšajās acīs iedzirkstījās smaids.

— Jūs pasakiet mums, kā šo ciemu sauc! Vai vāciešu tajā daudz? — apvaicājās Šapovaļenko.

— Vāciešu ir gana, — vecais izvairīgi atbildēja, ziņkāri vērodams izlūkus. Tie nebija parastie zaldāti. Dīvainas viņam likās kaukāziešu tievās siksniņas ar sudraba kalumiem, kurās karājās smagie automātu diski brezenta somiņās un robainās rokas granatas. Arī šautenes bija neparastas — pavisam īsas, ar metālā ripuļiem un caurumotiem stobriem. Vecais saprata: tieši par šiem te zaldātiem Smoļenskas ciemos klīda valodas, ka tie drosmīgi un bez žēlastības sitot fašistus.

— Nu kā tad tomēr šis ciems saucas? — Zachars noprasīja. Viņš apsēdās zem priedes, iespieda automātu starp ceļiem un atlocīja spilgti izkrāsotu karti.

— Ribševa, — vecais atbildēja.

Torba piekrītoši pamāja ar galvu.

— Sēdieties, tēvocīt! Tūlīt uzsmēķēsim un drusku parunāsimies. Kā lai jūs uzrunā vārdā un tēva vārdā? — Torba ar pasvītrotu cieņu uzlūkoja veco.

— Grigorijs Vasiļjevičs Gončarovs. Bet parasti gan — vienkārši par vectēvu Gricko. — Vecais smagnēji nolaidās zemē, pataustījās pa kabatu, atrada pašaudzētas tabakas kacenu un salauzīja to uz delnas.

— Tātad Grigorijs Vasiļjevičs Gončarovs? — Zachars vēl vērīgāk uzlūkoja vecotēvu un tikko kā gribēja par ko apjautāties, kad viņam priekšā aizsteidzās Šapovaļenko.

— Mums pulkā arī pavāru...

— Kādā pulkā? — Zachars viņu pārtrauca un daudznozīmīgi pamirkšķināja. — Būtu jūs, biedri Šapovaļenko, vecotēvu labāk pacienājis ar Moršanskas taba-ciņu.

Filips Afanasjevičs tūlīt saprata un apklusa. Steidzīgi sameklēja šautenes eļļas kanniņu, kas bija pārveidota par tabakas dozīti, atskrūvēja vāciņu un iebēra vectēvam priekš kārtīga smēķa.

— Tu, tēvocīt, liec pie malas savus kacenus. Uztin mūsējo, Moršanskas ...

Zachars noplēsa gabaliņu avīzes un, pasniegdams vectēvam, jautāja:

— Vai jau sen, kamēr Ribševa dzīvojat?

— Nē-ē! — vectēvs Gricko noraidoši pakratīja galvu. — Es esmu bēglis — no Baltkrievijas. Mana vecene saslima, gu] pirtī, bet meitiņa ... — Vectēvs ievilka dziļu dūmu un sāka klepot. — Varena machorka! ... Eju, lūk, kā zaglis kartupeļus rakt. Līdzko pamana vācieši — šauj virsū. Sprāgsti kaut vai badā ...

— Bet kā tad jūsu meitiņu sauc? — apjautājās Torba. — Vai ne par Oksanu?

— Oksana, — vectēvs Gricko nodrebēja un ātri jautāja: — Kā jūs to zināt?

Izlūki visu sīki izstāstīja, ko zināja par Oksanu Gon-čarovu.

Uz vectēva cietajām lūpām parādījās nopietns smaids. Sājā smaidā atstarojās gan tēva lepnums, gan dziļa mīla. Viņš nekļuva jūtelīgs, neapraudājās, viņš tikai pateicās kazakiem īsi un vienkārši.

Vectēvs Gricko izstāstīja izlūkiem par vāciešu garnizonu, par sargposteņu sistēmu, par transporta kustību uz lielceļa. Pastāstīja, ka Ribševā atrodas štābs, bet kāds — to noteikti pasacīt nevarēja. Zināja, ka te ir mītne vāciešu ģenerālim. Ar nūju uzzīmēja smiltīs schemu.

Pieeja šeit ļoti piemērota, — vectēvs Gricko noradīja. Pa upīti, cauri krūmiem līdz pašam tiltam. Tur stāv postenis. Otrā ciema galā ierakumi un ložmetējs novietots, bet tur, kur sakņudārzi, tur ir kuplas kaņepes, aiz tām tūlīt sākas purvs. Var pieiet un paskatīties kaut vai tūlīt. Nav bīstami. Tur es katru vakaru aizlavos pie vecās, bet pa dienu slēpjos mežā ...

— Un kā ar partizaņiem? — Šapovaļenko apjautājās.

— Ir. Aiz purva. Kad satikšu meitu — izstāstīšu viņai, kur tie ir. Viņa aizvedīs.

Nolēma tā: vecais nemanīti ielavīsies ciemā un Ave-rinu mājā noskaidros meiteņu likteni. Pa to laiku izlūki iepazīsies ar apkārtni.

Viņi piesardzīgi pārlīda pār lielceļu. Gar mežroalu nokļuva līdz upītei un sagūla kaņepēs iepretim sakņu-dārziem.

Vectēvs Gricko pavirzījās dažus metrus uz priekšu.

Viņš gribēja aprunāties ar puišeli, kas ganīja teļu. Za-chars, nolēmis uzmanīt sarga izturēšanos postenī, sāka līst uz tilta pusi. Šapovaļenko palika uz vietas. No kaņepēm, kur bija nogūlies Filips Afanasjevičs, viss ciems bija redzams kā uz delnas. Viņš redzēja, kā sieviete, bailīgi apkārt raudzīdamās, smēla no akas ūdeni, un pat ne reizi neiegrabējās spainis. Tad viņa, galvu nodūrusi, steigšus gāja uz istabu. Pieķērusies pie viņas svārku stērbeles, palēkdamās skrēja baskājaina meitenīte, gadus trīs veca. Pie skolas bieži piebrauca motocikli, reizēm ar kastēm piekrautas automašīnas.

Pēkšņi no šķūņa, skaļi kladzinādamas, sievietei pretim izlidoja vistas. Tām pakaļ dzinās vācietis ar automātu rokās. Viņš bija bez frenča, aiz muguras tam kā aste kūļājās zaļi bikšturi, no cepures apakšas, kas bija noslīdējusi uz vienu ausi, rēgojās laukā gaiši mati.

— Ein Moment, Madame! — viņš kliedza. Dzīdamies pakaļ vistām starp kāpostu galviņām, viņš vairākas reizes izšāva no automata.

Nometusi uz ceļa spaiņus, saķērusi spiedzošo meitenīti aiz rokas, sieviete metās uz istabu. Nozuda arī zēns. Baltgalvainais telēns ar valdziņu ap kaklu nogāzās uz sāniem un noasiņodams krampjaini tirināja kājas.

— Ein Mome... — vācietis pēkšņi aprāvās pusvārdā. Kādus desmit soļus no viņa gulēja vectēvs Gricko.

— Russe! Celies augšā! — vācietis nokomandēja. — Ko šeit dar šmucig večuk?

— Gāju rakt buļbas ... Šaušana, sabijos un nogūlos, — bikses nopurinādams, atbildēja vectēvs Gricko.

— Te nav buļba, te ir kāposts, nu?

Šapovaļenko gulēja kādu piecpadsmit metru attālumā no viņiem. Ar labo roku viņš sažņaudza automātu, bet ar kreiso ieķērās velēnā kā zirga krēpēs un izrāva veselu šķipsnu zāles ar visām zemēm.

Uzpūta_ vējiņš, kaņepes sāka līgoties. Eļļainās sulas piebriedušas kaņepes sāka līt kā lietus uz kubanku, aiz gimnastjorkas_apkakles, vaļējā automata patrontelpā ...

Sakņudarza uz augstam, stingrām kājām šūpojās saulgriezes, noliekušas savas zaļās galvas uz leju. Bet starp kāpostu galviņām gaišmatainā vācieša priekšā stāvēja vectēvs Gricko ...

Filips Afanasjevičs redzēja viņa plato muguru un pār plecu pārmesto kartupeļu maisu.

Jūs zint, kas ir tas aizliegts zons? General Strumpf pavēl, par pastaig ēkš to, kā sak pa krēvisk, /.on ir jādar puk, puk...

Villijs, ģenerāļa Strumpfa denščiks, krievu valodu prata ne sliktāk par savu saimnieku.

Štrumpfs godam dresēja denščiku. Veselām naktīm lika tam sēdēt pie stenografijas un cittautu valodu mācīšanās.

Villijs nav tikai savam kungam verdziski padots sulainis, viņš ir arī tā uzticības persona.

Oficieri, kas grozās ģenerāļa apkārtnē, baidās no Villija. Pat pulkvedis Gustavs Strumpfs, ģenerāļa vecākais dēls, brīžiem ar izbīli vēro tēva sulaini.

— Jūs tātad izbaidiš šaušan un gulēt?

Vectēvs Gricko klusēdams māj ar galvu.

Villija dzeltenās acis zem gandrīz baltajām skropstām samiedzas, it kā laizdamās snaudā, taču neatlaidīgi seko katrai sava upura kustībai.

Viņš piedur automata stobru pie vectēva Gricko krūtīm, pamāj ar galvu sev pār plecu un skarbi uzsauc:

— Komm! ...

Sapovaļenko vairākas reizes instinktivi traucas pieloki kajas, mesties virsū lubracīgajam vācietim, uzsaukt:

• ll.inde hocli!» — un aizvilkt viņu krūmos — tā tikai būtu vērtīga «mēle», kas prot izskaidroties krieviski. Bet uz Villija kliedzieniem un šāvieniem saskrēja kādi pieci vācieši. Atspiedušies pret šķūņa sienu, tie vienaldzīgi vēroja denščika rīcību.

Filips Afanasjevičs saprata, ka risks ir liels. Turklāt vēl bija stingra pavēle: nekādā gadījumā netaisīt troksni un nenodot sevi. Taču pārāk kārdinoša bija perspektiva saņemt dzīvu vai nošaut šo iedomīgo hitlerieti ar zaļajiem bikšturiem, kurš ar pirkstiem bakstīja vecajam acīs, šķobīja muti un vaibstījās kā mērkaķis. Žēl bija arī vecā Gricko: viņam draudēja smags liktenis... Acu priekšā visu laiku stāvēja viņa apvaldītais, vīrišķīgais smaids ...

Šapovaļenko apņēmīgi norāva no galvas zirnāju viju, ar ko viņš bija nomaskējis savu cepuri, stiprā piepūlē apvaldīdams uztraukumu, satvēra zobos resnu pāksti,

sakošļāja to un tūlīt izspļāva. Piesardzīgi piecēlies, klusinātā balsī pavēloši uzsauca:

— Halt! — Un piesvieda automātu pie pleca.

Villijs nervozi nodrebēja, pagrieza galvu: kaņepju

lauka malā stāvēja ūsains kazaks melnā papachā un tēmēja viņam pierē.

Bailēs ieplestām acīm vācietis raudzījās uz Filipu Afanasjeviču, kas nāca tam klāt, — skatījās kā uz drausmīgu rēgu. Ļukūsis kazaks, gluži kā no zemes izaudzis, nesa tam nenovēršamu nāvi. Pacēlis virs galvas rokas, Villijs kāpās atpakaļ... Pēkšņi viņš izdarīja lēcienu sāņus, nokrita uz vēdera un, lauzdams ar rokām kāpostu lapas, neparastā ātrumā četrrāpus metās uz tuvāko māju, izmisīgi lēkādams no vienas puses uz otru un nelabā balsī rēkdams: «Russen!... Kozaken!...»

Šapovaļenko nevarēja uzreiz notvert lēkājošo uz grauda. Villijs raustījās un lēkāja kā papīra ampelmanis, bet diezin, diezin vai tas viņu būtu spējis glābt... Lūk, aizsarggredzenā virs grauda Filips Afanasjevičs notvēra viņa stāvu un nospieda gaili... Aizslēgs tikai dobji nožvakstēja. Pārāk trekni ieziestais automāts ar kaņepju sēklām patronu kārbā šoreiz atteicās darbotiesl...

Villijs auroja tā, it kā viņu pašlaik jau ar zāģi grieztu uz pusēm. No mājām skrēja laukā vācieši, satraukti kliegdami; iesprakšķējās nekārtīgi šāvieni.

— Seko man, vecais! — uzsauca Filips Afanasjevičs un metās kaņepēs. Vectēvs Gricko pieliecies devās viņam pakaļ, bet tad pēkšņi smagi nogāzās kartupeļu lakstos. Pie viņa, bļaudami pilnā rīklē, lodēm kapādami sakņu dārzu un krūmus, skrēja vācieši.

DESMITĀ NODAĻA

Blindaža, kurā mitinājās armijas grupējuma komandieris ģenerālleitnants fon Štrumpfs, bija vesela, dziļi zemē iegremdēta māja. Grīdu klāja milzīgs, mīksts paklājs, sienas iztapsētas ar gaišbrūnu audumu. Blindažu apgaismoja elektrība, to ieguva ar automobiļa motora palīdzību.

Ģenerāļa krēsls bija izgatavots no jaunu bērziņu nemizotiem stumbriem un pārvilkts ar iedzeltenīģu

mitu. Strumpfs, tāpat kā daudzi vācieši, nebija vienaldzīgs pret krievu bērziņiem.

Ģenerālis vērīgi lūkojās uz saplosīto, vietām izdegušo vectēva Gricko svārciņu, uz asinīm notriepto bikšu stilbu. Ģenerāļa patuklie vaigi nokarājās pār cieto apkaklīti. Sirmās ūsas īsi apcirptas. Bālās lūpas, apaļās, izvalbītās acis rāda kaut ko līdzīgu smaidam. Bet tik cietsirdīgas līnijas lūpu kaktiņos vectēvs Gricko vēl nebija redzējis nevienam cilvēkam ...

Ģenerālis, kaut arī kropļo krievu vārdus, taču izrunā tos skaidri un saprotami.

Viņš nebūt nenopratina baltkrievu kolchoznieku — viņš tam izskaidro pašreizējo notikumu būtību un, galvenais, krievu ļaužu kļūdas ...

— Gončarof kungs velti bēgulei no man soldāt. Par to iznāc maz ievainojum. Krievu ļauds iet mežā un izdarīt banditizmus — tas tokš briesmīgi Par to man jādar sod mēr... Jūs, Gončarof kungs, zemnēk, godīg vec vīr, jums rok tulznain, jūs mīl sav sēv, sav māj, sav mant, gov, — vai jums vajadzēt karš?

— Nē, man karš nav vajadzīgs, — vecais atbild.

Viņš skatījās uz smaidīgo ģenerāļa seju un jutās

gluži kā drūmā mežā: kokos jautri dzied putniņi, bet aiz krūma katrai kustībai seko neredzama zvēra apaļās acis...

— Ļoti taisnīg atbild! — izsaucās ģenerālis. — No to Krēvij mēs grib iztaisīt vēn kultūrai valst.

Pēkšņi ienāca Villijs. Kādu mirkli par kaut ko domādams, viņš pastāvēja pie durvīm, tad piegāja pie vecā un, ne vārda neteicis, notrieca tam no galvas cepuri. «Der Russe, Bauer! Keine Kultur...» Strumpfs, kas lieliski prata savaldīties, šoreiz zaudēja pašsavaldīšanos.

— Villij, jūs esat dulburis! — viņš uzsauca vāciski. — Vācieties laukā!

Villijs izstiepās, izgāza krūtis un, sasitis papēžus, izgāja.

Vectēvs Gricko smagi pieliecās, klusēdams pacēla cepuri, paskatījās pakaļ aizejošajam denščikam, iekrekstē-jās un noklepojās.

— Es to kerl būs sodīt! — sacīja saniknotais ģenerālis. — Jaunie rīko visād nelietīb.

Villija izlēciens bija izsitis ģenerāli no līdzsvara un samaitājis visu lietu. Vajadzēja sākt atkal no gala ...

Ģenerālis pazīst cilvēkus un zina, kā tos var dabūt pie paklausības. Bet pie vecā baltkrieva viņam nekādu panākumu nav. Gončarovs it visu stūrgalvīgi noliedz. Viņš nepazīst nekādus kazakus un partizaņus. Viņš racis kartupeļus slimajai sievai, kas guļ pirtiņā. Ģenerālis par to var pārliecināties ...

— Lab, lab. Mēs aizsūtīs tav siev pie doktor... Jūs dabūt zirg, maiz, — viss būs iekš to lab kārtīb ...

Vectēvs Gricko, iedams uz Lielo zemi, bija nostaigājis no Vitebskas līdz Duchovščinai. Izņemot nodedzinātos ciemus un apšautos bērneļus, nekādu citu kārtību viņš nebija redzējis ...

Ģenerālis runā pieglaimīgi un klusu:

— Krievu maiz un vācieš technik — tā ir vispasaul bagātīb, Gončarof!... Jūs, es redz, nav dum cilvēk. Jūs Čaki arāj, jūs vajag saprast vāc technik varenīb. Nekād fanatiš partizān, kozaken, ataman Dovator neaizturot vāc armij lēlo kustīb uz austrum. Nevajag palīdzēt kozaken band un partizān. Krēv dar lēl kļūd, ja nevēl gribēt draudzīb ar vāc var ...

— Bet kādēļ jūsu zaldāti šauļ uz sievām, kad tās laukā rok kartupeļus? Kāda tad tur draudzība? ...

— Aizlēgt zon! — Štrumpfs iesaucas. — Nesapratīg ļauds!

— Norīkotu sargu — un viss būtu kārtībā. Kādēļ tad jāšauj uz cilvēkiem? — vectēvs Gricko nepiekāpjas.

Veča atbilde iedzen ģenerāli strupceļā. Viņš prata redzēt cilvēkiem cauri, prata ātri pieņemt lēmumus un izvest tos dzīvē, bet pašlaik vecā vārdi viņu samulsina.

Jau no paša karadarbības sākuma austrumos viņš saprata, ka vācu armijas panākumi izskaidrojami ar uzbrukumu pēkšņumu un skaitlisko pagaidu pārākumu pār pretinieku. Krievu sīkstums, ar kādu tie aizstāvēja savu zemi, lika vecajam ģenerālim daudz ko pārdomāt. Pat šis viņa priekšā stāvošais ievainotais krievu vecis saplēstajā svārciņā, ar netīro, sen nesukāto, sirmo bārdu, nomītās vīzēs negribēja atzīt viņa ģeneralisko pārākumu, stāvokļa dažādību, kulturālo atšķirību un, visbeidzot, uzvarētāju militāro spēku. Bez kādām bailēm, ar iekšēju pašcieņu vecais izturas pret viņu atklāti naidīgi

un nekad neteiks to, ko no viņa prasa. Viņš ir lepns un nelokāms. «Viņš nav fanātiķis,» vērodams to, spriež ģenerālis. «Viņam pirti uz miršanu guļ sieva, bet tas atvedis pie pašas ģenerāļa štaba mītnes izluku... I<o no dzīves gan vēlas šis lepnais vecis?»

Lūk, tieši to ģenerālis nespēja saprast. Un nebija viņam pa spēkam atrast šajā cilvēkā tā vājās puses.

Ar šausmīgu ienaidu fašistus saņēma krievu zeme. Reiz, uzmetis acis Padomju Savienības kartei, ģenerālis Strumpfs aprēķināja attālumu no Maskavas līdz Vladi-vostokai: tur sanāca ap deviņi tūkstoši kilometru, bet vācu armijas vēl arvien mīņājās uz Smoļenskas zemes un Baltkrievijas robežām ... Strumpfs atcerējās Hitlera vārdus: «Vajag man tikai piecirst kāju, un visas Eiropas vadošās valstis locīs ceļus un skatīsies man mutē...»

«Cik reizes vēl fīreram nāksies piespert kāju, lai tiktu pie soļošanas pa Sibirijas taigu līdz Baikalam?» prātoja ģenerālis, no kartes nenovērsdamies.

Fīrers nervozēja un steidzināja uzbrukumu Maskavai. Augstākās virspavēlniecības redzami pārstāvji 1941. gada augustā apspriedē pie fīrera izrādīja zināmu svārstību un izteicās par pāreju uz aizsardzību pie Dņepras, kā arī ieteica mainīt visu kara stratēģisko plānu.

Strumpfs bija vienis prātis ar tālredzīgajiem vecajiem ģenerāļiem, bet savus uzskatus skaļi neizteica. Hitlers saplosa gabalu gabalos augusta apspriedes protokolu, samīdīja to kājām. Strumpfs pēc veselīgām pārdomām nāca pie slēdziena: «Šaubīgas domas nevajag izpaust pat savam miesīgam dēlam ...» Virspavēlniecības pārstāvis ģenerālis Langers viņam pastāstīja, ka vairāki apspriedes dalībnieki, kas izrādījuši šaubas par fīrera plānu pilnību, esot aizkomandēti Himlera rīcībā. «Labāk esiet disciplinēts zaldāts,» ieteica viņam ģenerālis Langers. Tādu tik saprātīgu padomu nevarēja ignorēt. Taču būt par disciplinētu zaldātu kļuva arvien grūtāk... Pēdējo divu dienu laikā apstākļi bija tā sarežģījušies, ka ģenerālis Strumpfs nevarēja izpildīt virspavēlniecības pavēli par rezerves armiju pārgrupēšanu, kuras bija nozīmētas triecienam pret Maskavu. Daudzo Dovatora kavalērijas grupu parādīšanās aizmugurē izjauca plānveidību spēku sagrupēšanā, kavēja transporta kustību uz autoceļiem. Uz norādītajām vietām ejošajām divizijām vajadzēja izvērsties un uzsākt aizsardzības kaujas vai dzīties pakaļ kazakiem pa Smoļenskas mežiem. «Kas tā par karošanas metodi? Kas tas par Dovatoru? ...»

Baltkrievu kolchoznieks Grigorijs Gončarovs stāv vācu ģenerāļa priekšā, kalsns, iededzis, ar roku pieturēdams pārplēsto bikšu stilbu. Uz paklāja — tumša asiņu peļķe. Vecais tiepīgi klusē ...

Strumpfs paceļ telefona klausuli un pavēl: aizvest veco uz gestapo! Pēc tam viņš izsauc tanku divizijas komandieri pulkvedi Gustavu Štrumpfu. Pēc pāris minūtēm tam paziņo, ka pulkvedis jau izbraucis pie viņa ar steidzamu, ārkārtīgi svarīgu ziņojumu.

Kad Gončarovu aizveda, ģenerālis pavēlēja pasniegt kafiju. Un iespējams, ka ģenerālis Strumpfs pirmo reizi savā mūžā dzēra konjaku nevis no mazās glāzītes, bet no tējas glāzes — lieliem, alkatīgiem malkiem ...

VIENPADSMITĀ NODAĻA

— Tu saki: simt tūkstoši kazaku?

— Jā, tēvs.

— Un tālab tu arī izlaidi Dovatoru? ... Simt tūkstoši — tas ir liels skaitlis.

Ģenerālis skatās uz dēlu caur cigārā dūmiem, miegdams savas izvalbītās acis un viebdamies, it kā cigārs būtu rūgts kā chinins.

Pulkvedis Gustavs Strumpfs stāv tēva priekšā izstiepies. Viņš ir punktuāls subordinacijas ievērošanā. Elegants, korekts, ar zelta pensneju, iesmaržojies ar smalkām franču smaržām, kalsns, iegarenu seju, taisnu degunu, pulkvedis nemaz nelīdzinās savam tēvam.

— Operēt ar simttūkstoš vīru lielu kavalēriju ienaidnieka ieņemtā teritorijā — tas, Gustav, nemaz nav iespējams. Tu pārspīlē! — saka ģenerālis, ar žestu uzaicinādams dēlu apsēsties uz dīvānā.

Blakus istabā denščiks Villijs piespiež ausi pie sienas. Viņš izvelk no spilvena apakšas bloknotu un steidzīgi sāk stenografēt tēva sarunu ar dēlu. Villijs ir ļoti ziņkārīgs...

— Jums labi pazīstamais majors Krufts apgalvo, ka viņš esot atšifrējis krievu galvenās mītnes radiogramu.

I as esot it kā oficiāls dokuments. — Ar smalkā brūnas ;idas cimdā tērpto roku Gustavs glauž gludi skūto zodu. Viņš ir uztraukts un nemierīgi kustina kāju.

Ģenerālis Strumpfs pacēla telefona klausuli un izsauca savu štābu. Nekādu jaunu ziņu nebija.

— Nu redzi, mans staba priekšnieks vada izlūkošanu. Pagaidām nekas neapstiprinās ...

— Bet bataljons, kuru es aizsūtīju izķemmēt mežu, gandrīz pilnīgi iznīcināts, — Gustavs viņu pārtrauca.

— Iznīcināts? — izsaucas Strumpfs vecākais, raukdams uzacis. — Kādēļ tu sūtīji tikai vienu bataljonu?

— Pagaidām esmu zaudējis tikai vienu bataljonu. Bet ja es būtu izsūtījis divus...

— Es tomēr neticu tavam skaitlim! — ģenerālis viņu pārtrauc. — Ja mūsu aizmugurē atrastos simt tūkstoši kazaku, tad mums atliktu tikai viens — bēgt turp, kur vairāk karaspēka. Es vēl labi atceros no pagājušā kara laikiem, ko nozīmē kazaku grupējumi, kad tos slēpj mežs ...

— Var jau būt, ka kļūdos, — padevīgi noliecis galvu, atzīst pulkvedis, — bet katrā ziņā to nebūs mazāk par divdesmit tūkstošiem, un ar to pilnīgi pietiek, lai sagādātu mums ievērojamas nepatikšanas. Divdesmit trešajā augustā Ustjes, Podvjazjas, Krestovajas rajonos iznīcināti deviņi garnizoni...

— Man tas ir zināms, — atkal viņu pārtrauc tēvs.

- Ir kaut kas jādara, — dēls nedroši turpina. Viņam negribas aizkaitināt tēvu, jo vairāk tālab, ka ir vēl kāds kutelīgs lūgums, kas nepavisam neiederas šajā lietišķajā noskaņā. Bet vai nu šā, vai tā, tas tomēr būs jāceļ tēvam priekšā ...

— Es to uzdodu tev, — saka ģenerālis Strumpfs. — Nepieciešams visīsākajā laika sprīdī likvidēt Dova-toru. Jābrīdina iedzīvotāji, ka par jebkuru palīdzību kazakiem — nošaušana, par viņu atarnana Dovatora galvu — simt tūkstoši mārku. Kas vēl būtu vajadzīgs šīs operācijās veikšanai?

— Karaspēks. Es lūdzu kājniekus no «Hamburgas» grupas un artilēriju no «Klopenburgas» grupas.

— Pie vislabākās gribas es nevaru dot neviena zaldāta no «Hamburgas» grupas. Tā ir izlases rezerve, kas domāta uzbrukumam Maskavai.

— Bet mani tanki taču arī nozīmēti šim pašam mērķim. Es saprotu, mēs nevaram atlikt triecienu pret Maskavu. Krievu zemes karagājienu mēs pabeigsim līdz pirmajam sniegam, Āfrikas — pret pavasara pusi. Vasarā mes jau būsim Lielbritānijas salās, kaut vai pieci Dova-tori darbotos mūsu aizmugurē. Pēc dažām dienām kazaku atamans būs jūsu štaba mītnē. Man ir savs plāns ...

Ģenerālis iešķībi veras Gustavā. «Ne tādu es biju vēlējies redzēt savu dēlu. Viņš, kā liekas, arī tīko pie-cirst kāju un vienā rāvienā iznīcināt Dovatora kavalēriju,» plakstus nolaizdams, ģenerālis domā.

VUlijs pa šķirbu vēro ģenerāļa seju.

Tēvs un dēls klusē.

Villijs steidzīgi zīmē bloknotā dusmīgo karavīru ar nokarenajiem vaigiem, tad piezīmē klāt garas ūsas, tādas kā tam kazakam, kas viņam draudēja ar automātu no kaņepēm.

— Ja mēs ātri nelikvidēsim Dovatoru ar viņa kazakiem, tad krievi iegūs ne vienu vien ziemas mēnesi, bet krietni vairāk. Dovators bremzē mūsu kustību pašā galvenajā, pašā centrālajā frontes iecirknī... Vai tikai tas nav prologs pretuzbrukumam? To var gaidīt. Ikvienā aizsargāšanās karā tas ir neizbēgams.

— Krievu pretuzbrukums? — Gustavs lēnprātīgi smaida. — Es augsti vērtēju un cienu jūsu pieredzi, tēvs, bet nevaru būt ar jums vienis prātis. Krievu armijas visās frontēs ir sakautas. Vācu karaspēks stāv pie Ļeņingradas mūriem. Vēl viens trieciens — un mēs būsim Maskavā ... Krievu armija nekad vairs neatdzims!

— Stratēģijā pastāv tāds likums: ja armijas ir satriektas, tad tas nebūt nenozīmē, ka tās ir iznīcinātas, — ģenerālis Štrumpfs skarbi atbild. — Rādi šurp man savu Dovatora kavalērijas iznīcināšanas plānu!

Gustavs pasniedz viņam mapi.

— Tu prasi divas divīzijas? — iepazīdamies ar papīriem, jautā Štrumpfs.

— Pavisam nepieciešamas trīs divizijas un vēl smagā artilērija meža masiva apšaudīšanai divdesmit kilometru zonā. Bumbvedēji un iznīcinātāji...

— Labi. Es runāšu ar virspavēlniecību. Nepieciešams tuvāk noskaidrot izlūkošanas sniegtās ziņas.

— Līdz pulksten divdesmit četriem jūs saņemsiet iMlriktas ziņas. Mēs esam pārķēruši vienu otru radio-t'i.min. Tās ir interesantas... Man vēl ir... — Bet, i.•dzodams, ka tēvs nogrimis papīru lasīšanā un viņā neklausās, Gustavs apklusa.

Mēs tūlīt ēdīsim pusdienas. — Štrumpfs skatās dēla. — Vai tu vēl kaut ko gribi man sacīt, Gustav?

Jā, tēvs. Es neatbraucu viens. Man līdzi ir

Milda.

— Ka tad tava sieva šeit gadījusies?

- Tu neņem ļaunā, tēvs ... Mīlošas sievietes kaprize. Ar lidmašīnu, kas braukusi uz šo pusi, viņa atlidojusi no Varšavas vojevodistes. Viņa apskatījusi mūsu muižu.

— Mīlošas sievietes pirmais pienākums ir dzemdēt bērnus, nevis untumoties. — Pār ģenerāļa seju pārslīd viegls smaids. — Tu atļāvi viņai braukt?

— Nē, viņai nebija iespējams mani brīdināt...

— Vai tad Hildas kompetencēs ietilpst muižu apskates?

Viņš neatzina sievietēm tiesības iejaukties vīriešu darīšanās. Bet tagad, atrazdamies frontē, Štrumpfs personīgi vadīja visas savas milzīgās lauku muižas Vācijā, Prūsijā, Polijā un Cechoslovakijā. Ik mēnesi speciālās lidmašīnās pie viņa atlidoja uzticības personas, pārvaldnieki, desu un konservu fabriku aģenti ar pārskatiem.

Kur tu viņu atstāji?

Viņa ir mašīnā.

Lūdz I Iildu šurp!...

Ienākusi pavēlnieka apakšzemes rezidencē, Hilda piegāja pie vīratēva, a'plika roku tam ap kaklu un noskūpstīja uz vaiga. Tā bija varena, nobarojusies sieviete. Viņas maigi baltie, slīpie pleci spīdēja cauri zilajai zīda kleitai.

— Nedusmojiet, tēt! Man tik ļoti gribējās redzēt Maskavu un... — Hilda samulsusi palūkojās vīrā un nodūra acis.

— Bet Gustavs domāja, ka tu esi atbraukusi tikai viņa dēļ! — Ieelpodams spēcīgo smaržu dvesmu, ģenerālis Štrumpfs noglāstīja vedeklas viļņotos salmu krāsas matus. Noliecies viņš pielika lūpas pie tās tuklā kakla.

— Kā klājas Berlinei?

— Berline svētī jūsu uzvaras un gaida, kad būsiet Maskavā.

— Tur mēs būsim drīz, — Gustavs iemeta starpā.

— Sava laikmeta cilvēku acīs lietu stāvoklis ne arvien pareizi atspoguļojas, — mīklaini sacīja ģenerālis Strumpfs un dzēlīgi paskatījās Gustavā.

— Tēvs, ko tas nozīmē? — norāvis no deguna pensneju, Gustavs pavērās tēvā. Viņu acis sastapās.

— Tas nozīmē, ka viešņu vajag pamielot ar pusdienām, nevis barot ar stratēģiskiem spriedelējumiem.

Pusdienas iztraucēja telefona zvans.

Staba priekšnieks ģenerālis Kleinmans ziņoja, ka naktī uz divdesmit ceturto augustu kazaki satriekuši un gandrīz pilnīgi iznīcinājuši garnizonu, kas bija novietots Dmitrovā. Vienā laikā izdarīti vairāk nekā desmit uzbrukumi armijas transportam uz lielceļiem. Ģenerālis Hopers nav apmierināts ar ģenerāļa Štrumpfa darbību ...

— Nekauņa, treknais šķiņķis, — Strumpfs bija nikns uz savu staba priekšnieku. — Atradis brīdi, kad ziņot, it kā nezinātu pusdienas laiku ...

— Kas noticis? — ieprasījās Gustavs, jautājoši lūkodamies tēvā.

Hilda zināja: ja vīratēvs aizkaitināts, tad viņš kļūst neciešams. Viņa steidzīgi piecēlās no galda.

— Villijs aizvedīs Hildu uz turieni, kur dzīvoja ģenerālis Langers, — neatbildēdams uz dēla jautājumu, Strumpfs sacīja. Palūkojās caur pieri Gustavā un sausi piemetināja: — Tev vajadzēs nekavējoties izbraukt. Nepieciešamo karaspēku un manus rīkojumus operācijās veikšanai tu saņemsi.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Ja iegriezās ciemā no rietumu puses, tad Averinu māja bija trešā no malas.

Vieglais automobilis mīksti pieripoja pie zaļā lie-venīša.

No mašīnas izlīda Villijs, zābakiem rībinādams, uzskrēja lievenītī un skaļi uzsauca: «Atveriet!»

Durvīs parādījās slaida, sirma sieviete gudru, nogurušu seju.

— Jūs novietoj vēn madam no Berlin, ģenerališ ģlmcn, — caur degunu sacīja Villijs. — Ir jābūt tīr, lab i:1111 un pilnīg mēr. Saprot?

Sieviete klusēdama atvēra līdz galam durvis un at-l<apās dziļāk priekšnamā.

Istabā, kurā Villijs ienesa čemodānus un ieveda llildu, aiz galda, iepretim krievu krāsnij sēdēja Oksana (iončarova un Katja Averina. Pamanījušas vācieti, meitenes atstūma pusizdzertās piena glāzes.

Hilda skatījās uz Katju saltām, plaši ieplestām acīm, il kā krievu meitenei mugurā būtu kāds neparasti izrakstīts tērps. Katja samulsusi novērsās. Viņa vēl nebija paguvusi pilnīgi nomierināties pēc vācu komandantūrā pārdzīvotā. Viņas tika aizturētas netālu no ciema un vairākas stundas pratinātas.

Oksana atguvās pirmā. Pieliekusi krūku, viņa piepildīja glāzes, nolauza gabalu maizes un, skatīdamās vācietē, sāka ēst.

Bet Hilda neveltīja tai nekādu vērību, viņa turpināja raudzīties Katjā.

Villijs, krūtis izriezis, uzsmaidīja meitenēm. Hilda to pamanīja, sarauca uzacis un skarbi pavēlēja, lai parada istabu. Iedama uz durvīm, viņa pacēla gaišzilā apmetņa platās stērbeles, it kā baidīdamās tās notraipīt.

Istaba bija gaiša, tīkama — ar četriem logiem. Pa labi no ieejas atradās jauna, niķelēta gulta ar veselu •ipllvemi kalnu zem mežģiņu pārklāja; gluži tāda pati gulta atradās arī pa kreisi. Pie sienām karājās divi pavisam vienādi spoguļi, un katram no tiem priekšā uz galda stāvēja gaiši patvāri. To visu Marfa Vasiļjevna bija sagatavojusi savām divām meitām līgavām. Abas meitenes mācījās: Katja pirms kara gatavojās beigt pedagoģisko technikumu, Klaudija — agronomisko.

Hilda, zelta gredzenus zibinādama, piesardzīgi ar diviem pirkstiem pacēla baltās piķē segas malu, vāciski kaut ko pajautādama Villijam.

— Madam jautā: blakt ir? — Villijs pārtulkoja.

Marfa Vasiļjevna, rokas uz krūtīm sakrustojusi, paraustīja plecus.

— Mana meitiņa te gulēja... Bija tik ļoti aku-rata ...

Marfa Vasiļjevna piegāja pie galda, paņēma divu piemīlīgu, apbrīnojami vienu otrai līdzīgu meiteņu ģīmetni. Katjai — tai pavisam domīgs, sapņains skatiens, Klaudija mīļi noliekusi galvu uz Katjas pleca ...

Nievājoši lūpas sakniebusi, Hilda uzmeta skatienu kartītei. Viņai noraustījās seja.

— Kā vārds šai meitenei? — viņa noprasīja Villi-jam.

— Klaņa, Klaudija, — pateica Marfa Vasiļjevna. — Viņu paņēma darbos ... Nezinu, kur ...

Marfa Vasiļjevna, asaras rīdama, šūpoja galvu.

— Klaudija? ... — Vāciete iekoda lūpā, sarauca uzacis un, uz durvīm ar acīm norādīdama, jautāja: — Vai tā ir viņas māsa?

Pa to laiku virtuvē Petja — tas pats zēns, kas sakņu dārzā ganīja telēnu, stāstīja meitenēm:

— Nošāva telēnu, nolādētie... Bēglim vectētiņam trāpīja kājā. Stāsta — partizaņus esot atvedis. Viņu dārzā nogrāba — un tieši pie ģenerāļa prom. Es aizskrēju pie vecāsmātes pirtiņā — pateicu, ka vecotēvu aizveda. Bet viņa guļ un nesaka ne vārda ... Es viņai noliku maizi, gurķīšus. Pirtī pavisam tumšs ...

— Ksana, jāiet tūlīt projām, — Katja čukst. Viņai šķiet, ka zem blūzītes paslēptais revolveris dedzinātu krūtis. «Kas būtu noticis, ja komandantūrā būtu izkratījuši?» pazib viņai galvā. Sirds bailēs sažņaudzas, kaklā iemetas spazma ... «Kāpēc šī tumšuzacainā baltkrievu meitene nemaz neuztraucas? ... Komandantūrā viņa smējās, koķetēja ar acīm vācu oficieru priekšā ... Cik viņa veikli tos apmuļķoja! ... «Mana draudzene,» saka, «pirms kara atbrauca paciemoties un iestrēga.» Papīrus uzrādīja. «Mēs,» saka, «gājām tīrumā kartupeļus rakt, un patruļa aizturēja ...» Cik labi, ka bijām attapušās sarakt kartupeļus. Drošsirdīga. Bet es, lūk, neprotu ne melot, ne izlikties. Vecīti bēgli noķēruši, — vajadzētu pēc iespējas ātrāk nozust. Bet viņa grib iegriezties vecenīti apraudzīt...»

— Katja! — no istabas atskan Marfas Vasiļjevnas balss. — Katjuša, panāc šurp!

— Ej!... — Oksana ar galvas mājienu norāda uz durvīm un čukstus piebilst: — Vajag noskaidrot, kas tā tāda.

Istabā Hilda Katjai rāda ģīmetni un jautā:

— Vai tā jūsu māsa?

Villijs pārtulko jautājumu. Katja klusēdama pamāj ar galvu.

Hilda arī pati redz: tas pats nelokāmais, spītīgais skatiens, tas pats stingrais uzacu izliekums. «Krievu draņķel» viņai gribas uzkliegt. Hilda noraugās Katjā ar neslēptu naidu.

— Apbrīnojama līdzība! Kādēļ mani atsūtīja šurp? Ko, vai jūs to nezinājāt? Kurš tas ir, kas grib, lai man še pārgriež rīkli? Lai noindē? — Hilda ērcīgi apber ar jautājumiem Villiju.

— Es nesaprotu... Te ir pieklājīgi... — Villijs šļupst.

— Nesaprotat? Meiteni, kuru es no Berlines aizdzinu uz fermu, atsūtījāt jūs. Šī ir viņas māsa ... — Hilda pamāja uz Katju, — un meita šai vecenei. Es te nevaru palikt!

— O-o! Tas ir interesanti! — Villijs izsaucas. — Krievu meitenes sūtīja jūsu brālis majors Krufts ...

Katjai kājas kļūst aukstas, deniņos sāk dūkt asinis. Ja šī vācu kundze zinātu, ka Katja lieliski saprot viņas valodu! ... Nodūrusi galvu, viņa cik vien iespējams mierīgi jautā Villijam:

— Kas šai dāmai nav pa prātam? ... Viņa būs ar visu apmierināta.

— Ko šī krieviete runā? — Hilda jautā.

Villijs pārtulko.

— Es šeit nevaru palikt! — Hilda uztraukusies atkārto.

— Bet, cienītā, ģenerāļa pavēle... — nedroši iebilst Villijs. — Mūsu rīcībā citu telpu nav. Jums būs savs sargkareivis. Lieciet šim skuķim sevi apkalpot...

Hildai, pazīstot ģenerāļa raksturu, gribot negribot jāpiekrīt Villijam. Ja vecajam Štrumpfam arī izstāstītu, kas par lietu, viņš tikai atteiktu: «Sieviešu muļķības!» «Drīzāk tikai jābrauc projām no šīs briesmīgās zemes,» prāto Hilda.

Pirms aizbraukšanas Gustavs Št&umpfs iegriezās pie sievas tieši uz pāris minūtēm — atvadīties.

Noklausījies Hildā, viņš tikai noplātīja rokas.

— Apbrīnojama sagadīšanās!... Bet tev nav vērts

uztraukties. Viņām taču nekas nav zināms. Sajās dienās mēs pavirzīsimies uz austrumiem. Bet pašlaik prasi visu, kas tev tikai vajadzīgs. Sājā mājā saimniece esi tu ...

Krēslā Petja aizvadīja meitenes pa gurķu dobju vagām garām akas vindai tieši uz pirtiņu, kas atradās upītes krasta.

Pirtiņā bija silts, mitrs un tumšs.

Katja aizdedzināja sērkociņu. Uz rudzu garkū|u salmiem zem raibas, rupjas segas izstiepusies gulēja tumšmataina, mirusi sieviete ar smailu degunu un plaši atvērtu muti. Kājgalī tai bija zaļi gurķīši un neskarts maizes kancītis, ko Petja atnesis.

Oksana noslīga uz ceļiem. Dobjā, nomāktā balsī iesaucās:

— Māmiņ!... Māmiņ! ...

Sērkociņš nodzisa.

Petja tumsā satvēra Oksanas roku, pieglauda pie tās vaigu un klusu ieraudājās ...

TRĪSPADSMITĀ nodaļa

Kavalērijas grupējuma štābā Torba un Šapovaļenko atgriežas dziļa naktī. Pie ugunskuriem, klusu sarunādamas, nomodā turējās kārtējā maiņa.

Kavalēristi gulēja kā nosisti. Tikai izsalkušie zirgi, laužņu riņķiem šķindot, plūca asās egļu skujas un skraukšķinādami apgrauza kokiem mizu.

Likdamies gulēt, Ļevs Michailovičs bija pavēlējis dežurantam tūlīt viņu modināt, līdzko atgriezīsies izlūki. Un tā viņš tagad sēdēja teltī pie spoži degošā ugunskura, meta liesmās pa zariņam un klausījās Torbas ziņojumā. Turpat, ūsas skrullēdams, cepuri uz vienu ausi nobīdījis,_ sēdēja arī Šapovaļenko.

— Kādēļ vecais gāja pa sakņu dārziem? — noklausījies Torbas pamatīgo ziņojumu, Dovators jautāja.

— Viņš gribēja aprunāties ar puišeli, — Šapovaļenko paskaidroja. — Bet šajā brīdī izskrēja vācietis, vistas vajādams, un uzdūrās vectēvam, — kaut viņš izputētu! — bet mans automāts — Čaks un klusē...

— Vajag tīrīt, Filip Afanasjevič.

— Pa kaņepēm ložņāju, biedri pulkvedi, sēklas sabira! Vēlāk jau izdibināju ...

Izlūku atnestās ziņas bija ļoti vērtīgas. Viņi bija labi izpētījuši pieejas ciemam, posteņu sistēmu, akurati pierakstījuši, cik mašīnas iebraukušas ciemā, cik izbraukušas. Nebija grūti uzminēt, ka ciemā atrodas sevišķi rūpīgi nomaskēts štābs. Slikti bija tikai tas, ka vāciešiem izdevies notvert veco, kas uzturēja sakarus ar par-lizaņiem, bet nebija paguvis izstāstīt to atrašanās vietu izlūkiem. Izlūkiem nebija izdevies noskaidrot arī to, kas noticis ar Katju Averinu un Oksanu. Tas stipri nervozēja Dovatoru.

Noklausījies Torbas un Sapovaļenko ziņojumus, Ļevs Michailovičs secināja:

— Esat rīkojušies neuzmanīgi... Kur ir meitenes? Veco palaidāt, un viņš iekrita vāciešu nagos. Tātad esat likuši sevi manīt. Tagad vācieši būs modrāki.

Izlūki, vainīgi juzdamies, klusēja.

— Tagad pavēlu atpūsties. Rīt — atpakaļ uz Rib-ševu. Lai tur vai kā, bet vajag ielavīties pašā ciemā, noskaidrot, kas noticis ar meitenēm un kur vācieši iegrūduši veco.

Kad izlūki bija aizgājuši, Ļevs Michailovičs, uzmodinājis Karpenkovu, ķērās pie Ribševas ieņemšanas plāna Izstrādāšanas.

Uz rīta pusi kaujas pavēle jau bija gatava.

Paredzamās operācijās plāns bija šāds.

Boikovam ar savu pulku strēlnieku ierindā jātuvojas ciemam caur sakņu dārziem un jāielaužas tajā no dienvidiem; majoram Osipovam jāsagrābj rija ciema rietumu nomalē un jāaizdedzina tā — tas būs signāls vispārējam uzbrukumam; Čaldonovam ar savu eskadronu jātnieku ierindā no meža jāsedz ciema ziemeļu nomale un jānodrošina bēgošo vāciešu iznīcināšana; austrumu pusē uz lielceļa ierīkojams slēpnis ar sešiem balsta ložmetējiem Karpenkova vadībā. Paredzēja, ka vācieši atkāpsies uz austrumiem un ziemeļiem.

Viss plāns bija sastādīts ar tādu aprēķinu, lai no ciema neizspruktu neviena mašīna, neviena dzīva ienaidnieka dvēsele...

Agrs, pavēss rīts. Vējiņš dveš uzmundrinošu spirgtumu, vairīdams nogurumu un miegainību ...

Pa šauru taciņu, kas aizvijas mežā, virzās izlūki. Viņu ir trīs: Torba, Šapovaļenko un Pavjuks.

Zirgos viņi aizjās līdz lielceļam, bet no turienes Pav-ļuks ar zirgiem atgriezīsies atpakaļ uz nometni.

Filips Afanasjevičs jāj uz sava salnā, gargalvainā donieša. Sainis paslepus cenšas noplūkt pa lapiņai no tuvējām apsēm vai bērziem, bet viņš zina, ka kuru katru brīdi tā krustus var apdzeldēt pletne, turklāt vēl bārdainais aizkrāciešu pēctecis prot ļoti stingri turēt pavadas.

Filips Afanasjevičs šodien pavisam sabozies — saraucis kuplās uzacis, visu laiku košļā ūsu galus. Klusē... Kopš izjājuši, nav vēl ne vārdiņa bildis. Tikai vairākas reizes par «zaglīgo» našķošanu bargi nosodījis Salni. Tas pēkšņi salēcās un tikko neizmeta Pavļuku no segliem.

— Kas tad tev, Afanasjevič, šodien lēcies? — uzsauca Pavļuks.

— Sabozies — varbūt Poļinu Markovnu atcerējies, vai arī degvīna sagribējies! — zobgalīgi piezīmēja Za-chars.

— Lai dies pasarg! I prātā nav nākusi tā velna dzira, — Filips Afanasjevičs miermīlīgi atsaucās. — Tiesa, par Markovnu gan domāju, kā nekā trīsdesmit gadiņus plecu pie pleca kopā nodzīvots ... Divas meitas izprecinātas. Esmu jau vectēvs, ir mazbērni. Lai gan vecuma sevī vēl nemaz nejūtu ... Ne mazāk kā gadiņus piecdesmit vēl šo zemi mīdīšu, un tad, kas zina, kāds profesors iedos labas drapēs, iedzeršu tās un vēl gadiņus desmit par saulīti priecāšos ... Es, zēni, uz dzīvošanu briesmīgi kārs un nāvi rietin noriešu. Reizēm jūs par mani smejaties, ka burtnīcā ko rakstu, bet es tur esmu sastādījis kolchoza dzīvei plānu uz piecdesmit gadiem. — Filips Afanasjevičs apklusa. Viņa seja bija domu pilna un mierīga. — Tikai, zēni, es šodien tādu sapni nosapņoju — it kā bitīte man būtu lūpā iedzēlusi...

Torba un Pavļuks, drebēdami apvaldītos smieklos, saguma pār seglu priekšējiem lokiem.

— Nu tad gan pateica! ...

— Par ko jūs, muļķi, smejaties? — Filips Afanasjevičs ar agrāko nopietnību jautāja. — Es šo sapni jau

Iivšo reizi redzu. Līdzko bite man pie lūpas, tad nelaime nav tālu. Pirmo reizi tas bija tad, kad Markovna nedzīvu dēlu piedzemdēja. No tās reizes tikai meitenes vien... < )tro reizi — murdus liku un iegāzos āliņģī. Divus mēnešus pēc tam nogulēju karstumos kā kāpostu pīrāgs krāsnī... Bet jums joki! Arī šoreiz man izies plāni, to jau pa versti nojaušu. Ja kas, tad jūs manu burtnīcu nosūtiet...

— Stāt! — no krūmiem atskanēja pavēloša balss. Priekšā aiz nogāzta koka rēgojās ložmetēja stobrs. Pieturējis zirgu, Torba pateica paroli.

No krūmiem iznāca gados jauns seržants kaskā un pateica, ka jāšus tālāk vairs nevar, lika nokāpt un bez trokšņa aizvest zirgus.

Šeit uz lielceļa bija apmeties slēpnī Caldonova eskadrons, gaidīdams vāciešu automašīnu kolonu, kas virzījās no Slobodas ciema uz Tukiem. Štrumpfa rezerves daļas devās uz Jeļņas apkārtni, bet «pa ceļam» tam vajadzēja veikt aizmugurē iekļuvušo pulkveža Dovatora kazaku iznīcināšanas operāciju.

Šapovaļenko izlēca no segliem un pavisam neparasti ilgi grozījās pie zirga. Izņēma dzelžus no mutes, atlaida vaļīgi seglu siksnu, tad sāka rakāties pa seglu somām ... Torba jau gribēja viņu paskubināt, taču cieta klusu, pamanījis, ka Filips Afanasjevičs bāž Sainim mutē rudzu maizes sausiņu un cukura graudiņus un, mīlīgi sukādams sapinkojušās krēpes, murmina:

Ja tu zinātu, kādas tavam saimniekam nelāga domas nāk prātā ... Kas tad tevi tā lutinās? Ēd, muļķīt, neskaties atpakaļ! Karalaukā dzīvībai kapeikas vērtība ... Bet tu pacenties tā, lai tā līdzinātos rublim ... Saprati, muļķīt? Ej nu!

Filips Afanasjevičs, atdodams Pavļukam pavadu, drūmi piezīmēja:

— Tā kā tu zirgus koptu, kā pienākas. Zirgturi to vien tikai domā, kā nosnausties. Slaisti tādi, kaut jūs izputētu! ...

— Nu tad paliec tu, bet ar Zacharu iešu es. Ko kurni? Domā, man bail? — Pavļuks apvainojies ierunājās.

— Labi jau, labi, ved prom! ... Apvainojies, rudais ... Neaizmirsti tikai, ko teicu par burtnīcu, tā ir tur, seglu somā ...

Klausīdamies sava drauga vārdos, Torba pacietīgi klusēja. Filips Afanasjevičs šodien viņam likās pavisam neparasts.

Viņi apsēdās zem kuplas egles, ar steigu noēda pa sausiņam un pēc tam devās pie Čaldonova, lai uzzinātu, kāds stāvoklis.

Vajadzēja šķērsot nelielu laukumiņu. Zem garās un cietās purva zāles šļakstēja ūdens. Zaļie cinīši bija nobārstīti ar negatavām, baltām dzērvenēm kā ar zirņiem. Šur tur kā asins lāses sārtojās nogatavojušās brūklenes. Visapkārt slējās retas, panīkušas priedeles, sīkas, nīkulīgas eglītes, apaugušas ar pelēku ķērpi gluži kā skrandām. Tuvāk lielceļam mežiņš auga raženāks un biezāks. Pēkšņi aiz kāda ciņa pacēlās Caldonovs. Pavicinājis rokā prettanku granatu, it kā novērtēdams tās svaru, viņš dusmīgi, pusčukstus sacīja:

— Gulties!...

Kad nogūlās, Torba ievēroja, ka metrus divdesmit no viņiem stiepjas lielceļš, izlocīdamies kā čūska. Zachars apskatījās. Visapkārt nomaskējušies gulēja kazaki. Gandrīz aiz katra ciņa rēgojās automātu stobri, karabiņu graudi kā putnu knābji raudzījās no aizsarggredzeniem, rievainie balsta ložmetēju apvalki saplūda ar pelēki zaļo suņu. Bet, pavirši uzmetot skatienu, tur, izņemot zemos krūmiņus, lācenes un kazenājus, nekas cits nebija redzams ...

Tikai karavīram saprotams milzīgais pirmskaujas saviļņojums — šis instinktivais visu jutekļu sasprindzinājums pie spēcīgiem gribas cilvēkiem pārvēršas saltā mierā, kad cilvēks viss kļūst redze un dzirde. Tieši tāds stāvoklis bija pārņēmis Šapovaļenko. Viņš spraigi vēroja lielceļa līkumu, aiz kura bija dzirdama motoru rūkoņa, kas tuvojās. Parādījās pirmās ar brezentu segtās mašīnas.

Šapovaļenko sāka tās skaitīt: «... Deviņas, desmit ... astoņpadsmit... divdesmit trīs ...»

Pavisam kolonā bija trīsdesmit septiņas smagās mašīnas un viena vieglā, kas brauca pa priekšu. Kolonu sedza trīspadsmit ar rokas ložmetējiem apbruņoti motociklisti. Šapovaļenko atvilka automata aizslēgu ...

Pa kreisi,^ virs pašas Filipa Afanasjeviča auss, bija dzirdama spregoņa. Tur Caldonovs, nobērdams automata

kārtu pa vieglo mašīnu, deva signālu. Un tūlīt visapkārt akās apdullinoša rīboņa. Vieglā mašīna apstājās šķērsam ceļam. Šofera kabinē pazibēja augsta oficiera cepures apmale... Aiz vieglās mašīnas nākošā trīstonnīgā smagā mašīna saspieda to kā olu un pati ieslīdēja grāvī. Uzliesmojošā benzina karstās liesmas pārņēma drupu kaudzes.

Piecpadsmit ložmetēji no neliela attāluma apšaudīja zem brezenta nelabi kaucošos vāciešus. Zaldāti lēca laukā no mašīnām; daļa no tiem, ložu nopļauti, citi, nāves baiļu pārņemti, krita ar ūdeni pilnajos grāvjos ...

Motociklisti, kas brauca astē, gribēja pagriezties atpakaļ, bet viņus saņēma lielceļa pretējā pusē slēpnī novietotā Biktjašova eskadrona iznīcinošā uguns.

Sājā operācijā tika iznīcināti ap 400 hitleriešu, 38 automašīnas un trīspadsmit motocikli. 130 vācu zaldātus saņēma gūstā. Iegūtās trofejas pārsteidza kazakus ar savu asortimentu. Dažas mašīnas līdzinājās universālveikaliem. Tajās varēja atrast visu: sākot ar sieviešu lindrakiem un beidzot ar apdilušiem skolnieku portfeļiem.

Kādā no mašīnām Sapovaļenko atrada apvalkātu virspriestera tērpu, pagatavotu no teicamas, brūnas drēbes. Turpat mētājās mīksta tūbas platmale.

Filips Afanasjevičs, to uzlaikojot, pameta īsu mirkli mašīnas sasistajā rūtī kā spogulī. Ar savu kuplo, plato bārdu un brašajām aizkrācieša ūsām viņš ar platmali galvā izskatījās pēc Gogoļa laiku katedrāles protodja-kona.

— Pietiks, puiši! — Čaldonovs satraukti kliedza. Viņa seja ar neskūtajiem vaigu kauliem izskatījās novecojusi un iekritusies, bet mati šķita tumšāki, nekā parasts. Acis spīguļoja kā divas nokaitētas ogles.

Kazaki, ielenkuši gūstekņu pūli, dzina tos uz meža pusi. Pārējie steidzīgi aizdedzināja vēl liesmu neskartās mašīnas. Kādai no tām automātiski bija iedarbojusies sirēna un kauca kaukdama kā satracināts nezvērs...

Kūpēja līķiem piegāztais lielceļš, virs degošajām mašīnām griezās lielas, melnas kvēpu pikas. Ugunī sausām, sprakšķošām zalvēm sprāga patronas.

Torbam gribējās ātrāk aiziet no šīs smirdīgās vietas.

Kaujā, tāpat kā Filips Afanasjevičs, viņš traucās pie degošajām mašīnām kā viens no pirmajiem, ārkārtīgā

niknumā spieda automata mēlīti un izšāva uz brezentu gandrīz visu disku.

Fašisti lēca laukā no mašīnām un turpat sabruka. Torba turpināja šaut. Kad izbeidzās patronas, drudžainā steigā iesprauda jaunu disku, bet veco nosvieda pie kājām. Viņš to pacēla, kad viss jau bija pabeigts ...

Pašlaik Zachars kā reibuma tvanā mechaniski soļoja aiz Sapovaļenko.

«Cik fašistu es apšāvu?» galvā radās jautājums. Viņš uz to nevarēja atbildēt. Zem brezenta hitlerieši nebija redzami, bet, kad viņi lēca ārā no mašīnām, tad turpat arī ļima, taču blakus šāva arī citi... Zacharu pārņēma lepnums, ka tieši zem viņa garās automata kārtas šie bļaurīgie ļaudis bija lēkuši ārā no automašīnām ar šausmās pārvērstām sejām, sabrukdami uz zemes, kuru nākuši iekarot.

... Lēca saule. Zilā debess, gluži kā aizvērdama neredzamus slēģus, paslēpa zvaigznes, pletās plašumā un traucās bezgalīgā augstumā. Klusi murdēdamas, iešalcās koku lapas ...

Izlūki lavījās gar mežmalu. Zem kājām švīkstēja biezā zāle, zābaki mīdīja ziediņus.

Atsēdās atpūsties. Savu sainīti Sapovaļenko nolika sāņus un izvilka no kabatas trofeju konservu kārbiņu. Konservus viņi iznīcināja ātri, ar īstu zaldātu apetili. Sasmēķēja.

— Klausies, Zachar, vai tev šodien bija vai nebija bail? — Filips Afanasjevičs negaidīti pārgāja uz krievu valodu.

— Kādēļ tu tā jautā? — Zachars noprasīja, tiešā jautājuma un drauga neparastās valodas samulsināts.

— Tādēļ, ka vajag sevi ciešāk iegrožot! Nevajag mētāt tukšos diskus, iekaist...

Torba nosarka. Galvu nodūris, viņš tīrīja no pieša dubļus.

— Steidzos ...

— Dzīvoja reiz pasaulē kāds savādnieks. Māte aizgāja uz pusdienas dievkalpojumu, bet viņš pasteidzās un, mātes nesagaidījis, noēda pusi ķīseļa. Pēc tam ieraudzīja pa logu, ka ļaudis atgriežas no baznīcas, un sāka lūgties: «Svētais Gurķa, pārvelc ķīselim plēvīti, māmuļa jau nāk...» Domā, ka tas ko līdzēja? Māte viņam nolaida bikšeles un sadeva pa ādu ... Tā arī tev vajadzētu: lai nesteigtos un vērotu arī biedrus, bet pirmīt skrien tikai uz priekšu un atpakaļ nemaz neatskatās. Bet, ja biedram plāni klātos, kas viņu glābtu?

Filipa Afanasjeviča acis no pinkaino, kušķaino uzacu apakšas raudzījās nikni un nosodoši.

Torba vēl zemāk nodūra galvu. Dodamies uz fronti, viņi zvērēdami bija nosolījušies, lai apstākļi būtu kādi būdami, viens otru nepamest. Filips Afanasjevičs vienmēr paturēja viņu acīs, bet Torba ...

— Vāciešu oficieris man tēmēja galvā ... Es pamanīju, bet par vēlu, — diskā nevienas patronas, un viņš tikai šauj no kabines: vienreiz — garām, otrreiz — garām ... Labi, ka vecākais leitnants Čaldonovs viņu nošāva. Varēja man trešoreiz iedzelt lūpā. Kā tu domā, ko?

— Tas vairs neatkārtosies, Filip, — Zachars klusi atbildēja. Viņu acis sastapās.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Averinu mājās visu nakti negulēja. Uz rīta pusi Cha-ritina Petrovna bija nomazgāta, ieģērbta Marfas Vlas-jevnas sara fanā — sagatavota savam pēdējam ceļam ...

Oksana bija noslēgusies sevī, ne ar vienu nerunāja un tikai pa retam, atvairīdama no sejas skumju un bēdu izteiksmi, pateicīgi uzmeta asaru pilnās acis Marfai Vlasjevnai, kas rosījās ap nelaiķi, kodīja lūpu un atmeta atpakaļ galvu, it kā vēlēdamās nokratīt no kuplajiem matiem smagu, spiedīgu stīpu. Vairākas reizes pārprasīja Petjam: kādos apstākļos ievainojuši vectēvu Gricko un kur viņu aizveduši. Petja pastāstīja visu, ko zināja, tikai nevarēja pateikt, kur veco iesēdinājuši.

— Labi! — Oksana īsi un cieti sacīja, spēcīgi kā vīrietis berzēdama ar delnām ceļgalus, un, urbdamās ar acīm nakts tumsā, par kaut ko domāja ...

Kāpēc labi? Petja to nevarēja saprast. Kāds var būt labums, ja māte guļ pirtiņā mirusi, bet tēvu apcietinājuši fašisti? Viņam pašam māte aizdzīta kaut kur darbos ... Un viņš gan zina, cik slikti bez mātes ...

Bet Oksana tikai domāja un domāja... Vai var pārciest šis bēdas, nodzēst tās ar sievietes karstajām asarām, padoties skarbajam liktenim? ... Vai var divdesmit četrus gadus vecā sieviete aizmirst jautrās kāzas, raibo, krāsaino baltkrievu meiteņu drūzmu, zilacaino, izšūdinātā ceriņkrāsas kreklā tērpto līgavaini, kas ar spēcīgo roku cieši apskāva līgavu? Viņš krita, šis zilacainais puisis, uz visiem laikiem palika Somijas sniegos... Vai var aizmirst sirdij tuvos Baltkrievijas laukus, mežu zaļumu, kolchozu ganāmpulku šķirnes govis, kuras slauca viņas māte Charitina Petrovna, kas tagad guļ pirtiņā sažuvusi, izdzisusi... Vai var aizmirst tēvu, kas viņu mazu, piecus gadus vecu ņēma klēpī, smiedamies meta siena gubā, nesa tai no meža putniņus, dzīvus zaķēnus? Un tai dienā, kad viņa saņēma baigo vēsti no Somijas, viņš nemierināja Oksanu, viņš aizgāja uz lasītavu, atnesa Gorkija «Māti» un kopā ar Oksanu izlasīja to. Neviens ārsts nebūtu spējis izdomāt tik gudru dziedināšanu ...

— Es, meitiņ, esmu tavs tēvs, un mans pienākums tev palīdzēt lielajās bēdās. Bet slikts es tev būtu tētuks, ja raudātu kopā ar tevi, — paskaidroja Grigorijs Vasiļje-vičs. — Tikai tā man vajag tev palīdzēt, kā šajā grāmatiņā māte palīdz savam dēlam ...

«Mans pienākums palīdzēt tēvam un Dovatoram,» Oksana pie sevis nolēma. «Es taču zinu, kur atrodas vācu štābs; tas nekavējoties jāpaziņo, tādēļ jau mani šurp sūtīja ...» Bet vajadzēja arī māti paglabāt. Visu apsvērusi, Oksana pasauca Katju. Tā snauda pirtiņas priekšiņā blakus Petjam.

— Kas ir, Oksana? — Katja atsaucās. Viņa ātri piecēlās, nosēdās Oksanai blakus un apskāva to.

— Katja, rīt jāuzzina, kur atrodas mans tēvs, — Oksana klusu sacīja. — Tu esi šejieniete, tev vieglāk... Bet man šonakt pat jādodas pie pulkveža.

— Kas tad apglabās? — noprasīja Katja, balsij iedreboties. Viņai bija baisi palikt vienai.

— Tas jau pats par sevi saprotams, — atvirzīdamās no Katjas, dobji noteica Oksana.

— Kā lai es to uzzinu? Tas ir grūti... Varbūt viņu jau kaut kur aizveduši...

— Vajag uzzināt, kur aizveduši! — Oksana noteikti pateica. Viņai šķita, ka pašreiz nav it nekā neiespējama.

— Bet kā lai es uzzinu, kā?

— Tu, Katja, esi lupata! Baidies?

— Oksana!

— Labi!... Nes šurp lāpstas! Tūlīt apglabāsim māti. Es pati visu izdarīšu ...

— Es tātad esot lupata? — Katja piecēlās un metās uz izeju. — Iešu tūlīt — nogalināšu vācieti... Tad redzēsi, kāda lupata esmu!

Oksana pietrūkās kājās un satvēra viņu aiz rokas.

— Nekur tu neiesi!

— Nē, iešu! — Katja ar brīvo roku izvilka no azotes revolveri.

Oksana vēl ciešāk samiedza Katjas roku.

— Laid! — Katja mēģināja atgrūst Oksanu, bet tā bija par viņu divreiz stiprāka.

— Nu ko jūs kliedzat? — atskanēja no pirts priekšiņas Petjas raudulīgā balss.

Meitenes nodrebēja un noklusa.

— Nekas, Petjiņ, guli vien, — Oksana laipni atsaucās. Tad, ar lūpām pieskārusies Katjas vaigam, klusi piemetināja: — Piedod man, es tevi apvainoju... — Viņa nolieca galvu pie Katjas krūtīm un rūgti apraudājās.

Uzlēca mēness, piepildīdams ar bālu gaismu pusi no naksnīgās debess. No rietumiem nāca mākoņi. Pār mežu un laukiem liesmoja sarkanas un zaļas svītras, šķeldamas augusta nakts krēslu.

Meitenes raka kapu un klusu sačukstējās.

Charitinu Petrovnu paglabāja upītes krastā netālu no pirtiņas.

Rītausmā, atvadījusies no Katjas, Oksana devās uz Dovatora pulka novietni Duchovščinas mežos.

Pulkveža Gustava Strumpfa sievai šī bija nelāga nakts. Viņai likās, ka tumsā dzird noslēpumainus čukstus, šķita, ka zogas klāt bārdaini kazaki pinkainās pa-pachās, ar platiem kinžaliem rokās. Viņu pārņēma šausmas. Tā ieklausījās katrā troksnītī, katrā čaukstienā. Viņa zināja, ka mājā neviens neguļ, visi jau no vakara bija kaut kur nozuduši. Beidzot tā neizturēja — pasauca sarg-zaldātu un lika viņam uzturēties istabā. Taču zaldāts pieklājīgi paskaidroja, ka viņam pavēlēts stāvēt postenī nevis istabā, bet pagalmā. Tā viņa nogrozījās Klaudijas mīkstajā gultā bez miega gandrīz visu nakti, nolādēdama savu brāli majoru Kruftu, kas to savās vēstulēs bija iekārdinājis ar krievu dabas skatu jaukumiem un gaidāmo triumfu — vācu karaspēka ieiešanu Maskavā.

No rīta Marfa Vlasjevna ienesa istabā verdošu, spodri nospodrinātu patvāri, šķīvi ar vārītām olām un ceptu vistu.

Marfai Vlasjevnai bija ienākusi prātā vienkārša ideja: palūgt ģenerāļa radinieci par Klaudiju. «Ģenerālim vajag zināt, kur nosūta krievu meitenes,» Marfa Vlasjevna prātoja, «lai atļauj vismaz vēstuli tai nosūtīt... Viņa, tā vāciete, taču tāpat ir sieviete, varbūt viņai arī ir bērni. Viņai vajag saprast mātes bēdas.»

Un Marfa Vlasjevna savā sirsnīgajā vientiesībā ķērās pie sava plāna realizēšanas. Bet atnāca Villijs un aizkavēja.

— Sveik, veca vecīt! Kā jūs apkalpot frau Hilda?

Vāciete, padzirdējusi Villija balsi, tūlīt ieaicināja viņu

pie sevis. Denščiks gribēja sākt ar glaimīgu apsveikumu, bet viņa to pārtrauca un, parādījusi ar pirkstu uz vistu, skarbi sacīja:

— To nu gan es neēdīšu. Viņi var vēl noindēt... Viņi naktī aizgāja. Droši vien uz mežu pie partizaņiem.

— O-o! — Villijs izsaucās.

— Atgriezās tikai no rīta ...

— O-o!

— Jūsu sargzaldāts — stulbenis!... Atnesiet man brokastis no ģenerāļa virtuves!

Hilda atgūlās gultā un gurdi aizvēra acis. Villijs uz pirkstu galiem izgāja priekšistabā. Viņš Marfai Vlasjevnai bargi noprasīja, kur viņi naktī gājuši. Tā atbildēja, ka glabājuši nomirušo vecenīti.

— Kādēļ nevar aprakt, kad diena, ko? — Villijs, galvu piešķiebis, pētīja Marfas Vlasjevnas seju.

— Labi! Jūs man būs parādīt šo kapiņš! — noskaldīja Villijs un devās pie ģenerāļa.

Pēc Villija aiziešanas Marfa Vlasjevna vairākas reizes grasījās ieiet istabā. Aiz durvīm bija kluss kā kapā. Beidzot «viešņa» pati rādīja dzīvības zīmes. Durvis atdarījās, un parādījās ceptā vista. To aiz spārniņa turēja

Mikli pirkstiņi ar sarkaniem nadziņiem. Vista noplāk-.l>«'ja pret grīdu. Pēc tam skaistā kurpītē tērptā kāja iz-ripināja olu pulciņu... Durvis noblākšķēja, noskrapšķēja krampītis.

Kad atnāca Katja, Marfa Vlasjevna sēdēja uz sola un klusu raudāja.

— Ko tas nozīmē, māt? — Katja jautāja, rādīdama uz zemē nomesto vistu un olām. Mazliet nomierinājusies, A\arfa Vlasjevna izstāstīja Katjai par sava plāna izgāšanos.

— Tu gribēji viņu lūgt? — Katjas seju pārklāja sarkani plankumi, it kā kāds būtu to iepliķējis. — Mā-miņ!... Zini, māmiņ, mūsu Klaudija taču dzīvo pie viņas! ...

— Dieva dēļ, ko tu runā! — AAarfa Vlasjevna piecēlās un noslaucīja priekšautā nobālušās lūpas.

— Tā ir, māmiņ! Viņa man dzirdot vāciski sacīja, ka pazinusi Klaudiju, tevi un mani. Viņa baidās, ka mēs to nenoduram vai nenoindējam ... Bet Klaudiju aizsūtījuši strādāt fermā ...

Alarfa Vlasjevna stāvēja kā sastingusi. Uz viņas krunkainajiem vaigiem nožuva asaras. Pārmetusi lielu krustu, viņa nočukstēja:

— Dievs, sodi ... Uzklausi manu lūgšanu . . . Piedod man, grēciniecei!... Sadedzināšu, dzīvu sadedzināšu nolādēto riebekli!... Ak kungs, palīdzi!...

PIECPADSMITA NODAĻA

Mēness uzlēca tikai pēc pusnakts. Tas vai ik brīdi slēpās aiz retajiem spalvu mākonīšiem. Palūkojas kādu mirklīti, pārlej ar baltu gaismu tumšo alksnāju, kas biezi saaudzis pie upītes, un tad kļūst redzams tilts pār dziļo krauju, vāciešu sargkareivis ar kasku galvā. No tilta kā pelēka lenta aizvijas lauku ceļš. Tas paceļas uzkalnā un izbeidzas pie augstās, baltās skolas ēkas Smo-ļenskas apgabala Ribševas ciema malā.

Augusta nakts ietinusi ciemu miegā un mierinošā klusumā. Dzirdami tikai paklusie sargzaldāta soļi uz koka klāja un pļāpīgā strautiņa čuksti, kas zem tilta apskalo milzīgos laukakmeņus ...

Netālu no tilta krūmos guļ Dovators. Vairāk nekā pusstundu, lūpas kodīdams, viņš vēro ciemu un sargzal-dāta izturēšanos.

Blakus viņam nogulušies izlūki Torba un Buslovs.

— Blindaža, biedri pulkvedi, ir netālu no skolas, lai vajadzības gadījumā segtu i tiltu, i lielceļu, — čukst Torba. — Tajā galā stāv ložmetēji. Ir arī lielgabali, bet tie nav nostādīti pozicijās. Tur pašlaik uzkrājušās vairāk nekā simt mašīnu. Mums viss ir pierakstīts ...

Dovators atzinīgi māj ar galvu, noņem no pakauša kubanku un noliek sev blakus. Pa viņa mēnesstaru apgaismoto seju kā ēna pārskrej nemierīga doma. Viņš jau vai simto reizi domās iztirzājis gaidāmo operāciju.

— Tā tikai ir lietiņa! — klusā izbrīnā čukst Buslovs, glāstīdams Dovatora kubankas zīžainās cirtas.

— Kas ir? — pagriezis galvu, satraukti jautā Ļevs Michailovičs.

— Jūsu kubanka, biedri pulkvedi, ir dikti jauka! — Buslovs atbild.

— Ā-ā! — Dovators paņēma kubanku, pagrozīja to rokās, tad noņēma Buslovam no galvas kasku un tās vietā uzbāza savu kubanku. Redzēdams kazaka samulsumu, tikai novīpsnāja.

Torba greizi pašķielēja uz šo ainu un lepni pakratīja galvu.

— Puiši, vajag nocelt sargkareivi! — Dovators gaidoši palūkojās Buslovā un Torbā. — Vajag pārbrist upīti, pielavīties — un nocelt. Bet tikai bez trokšņa!

Viņš saprata — ja sargkareivi iztraucēs, tad var izjukt visa operācijā. Tiltu nedrīkstēja atstāt veselu: daļa vāciešu mašīnu tad pagūs pa to aizšmaukt. Ļevu Michai-loviču sagrāba karsta vēlēšanās: pašam pielavīties un ...

— Kurš ies? — viņš klusā balsī noprasīja.

— Varu es, biedri pulkvedi, — atsaucās Torba.

— Var pamēģināt... — Buslovs lakoniski iesprauž un, pagriezies uz sāniem, ar seju pret Dovatoru, vienkārši turpina: — Tikai tā, kā jūs iesakāt, neizdosies.

— Kāpēc? — Dovators noprasa.

— Vieta pavisam klaja — pamanīs un nošaus... Sacels trauksmi, — Buslovs paskaidro. — Vajag savādāk.

— Ka tad savadak? — Dovators pēta.

Es vēl pats nezinu, biedri pulkvedi! — Buslovs atbild. — Bet, ja vajag, teiksim, lai mani nošauj!

Tad nav vajadzīgs! — Dovators noteikti iebilst.

- Taču nē, biedri pulkvedi, par paldies jau nu es i‘vi nošaut neļaušos. Mēs noiesim pie upītes, padzersimies ūdentiņu — tur arī plāns radīsies... Man jau kāds ir padomā, tikai tam maza vainiņa ... Varbūt kāds cits uzradīsies. Jūs tikai man nejautājiet, biedri pulkvedi, kamēr vēl neesmu sācis rīkoties ... Vai atļaujat izpildīt? ...

Kādu mirkli Dovators šaubījās. Pēc tam īsi noteica:

— Izpildiet...

Izlūki aizgāja.

Ļevs Michailovičs paskatījās pulkstenī un atcerējās, ka tieši šobrīd Boikova pulkam ir laiks graut Demidovu, kur novietojies liels vāciešu garnizons. «Sekmīgi vai ar .lieliem zaudējumiem?...» Viņš sāpīgi izjuta katra kazaka bojā eju. Pašlaik Dovators apsvēra jaunu, ļoti svarīgu uzdevumu. Frontes štābs pa radio bija nodevis šifrētu telegramu. Iecerēta desanta operācijā, lai sniegtu palīdzību Baltkrievijas mežos ielenktai karaspēka daļai. Desantu nometīs Duchovščinas mežos. Pavēlēts segt desanta izsēdināšanu un nodrošināt tam ceļu uz paredzēto gala punktu. «Cerēju doties dziļāk ienaidnieka aizmugure neatļāva ... Gribas padrasēt pa dzimto Baltkrieviju, savus ļaudis izglābt no aplenkuma ...»

Dovators ar kavalērista veiklību pielēca kājās, klusu un ātri sasniedza komandpunktu, kur Karpenkovs ar diviem eskadroniem sēdēja slēpnī. Pavēlēja Gordijenkovam un Vorobjovam paņemt rokas ložmetējus un sekot.

Viņi atgriezās iepriekšējā vietā. Kad Jaša Vorobjovs uzstādīja rokas ložmetēju, Dovators atzinīgi māja ar kailo galvu.

— Bet kur tad kubanka, biedri pulkvedi? — Gordi-jenkovs brīnījās.

— Kāda kubanka? Nerunā, Aļoška! Skaties uz priekšu! ...

Vienkārša lieta — nocelt sargkareivi, bet cik daudz uztraukuma, nemiera... Izlūki aizgāja un kā ūdenī iekrita. Minūtes liekas garas kā nogurdinošas stundas.

Pēkšņi kaut kur atskan īss svilpiens.

Sargkareivis tramīgi groza galvu un dodas uz skolu. Nēgaidīti tilta pretējā pusē parādās cilvēka stāvs. Trokšņaini likdams kājas, viņš seko sargkareivim — droši un noteikti.

' Dovators pazīst savu kubanku, pazīst teltenē ievīstīto kumpo Buslova stāvu. Ļevam Michailovičam roka nemanot sniedzas pēc revolvera.

— Kas tas tāds, biedri pulkvedi? — Gordijenkovs čukstus jautā.

Dovators tikai ciešāk sažņaudz revolvera spalu. Klusē...

Sargzaldāts, padzirdējis soļus, apgriežas. Ieraudzījis tuvojamies cilvēku, piemet pie pleca šauteni un skaļi, spalgi uzsauc:

— Halt! Hānde hocb! ...

Buslovs paklausīgi paceļ rokas. Sargzaldāts steidzīgi taustās uz krūtīm pēc svilpes, bet tai pašā brīdī dzird, ka aiz muguras kāds tikpat nekautrīgi soļo pa tiltu. Viņš neviļus pavērš uz to pusi galvu. No tās puses tuvojas Torba...

Nozibēja Buslova roka — atskanēja truls belziens, īss, kluss vaids. Torba satvēra krītošo sargzaldāta ķermeni un vilka to pie tilta margām. Varēja dzirdēt, kā dzelžiem kaltie vācieša zābaki ātri barkšķēja pa tilta klāju, bet pēc tam ... Pār margām pārmestais hitlerieša ķermenis mīksti atsitās pret pelēkajiem, ūdens apskalotajiem laukakmeņiem ...

Dovators, it kā vairākus kilometrus būtu noskrējis bez atelpas, noslaucīja mutautiņā seju no pieres līdz pat zodam.

— Tas nu gan ir plāns! ... Ak velni! — Tik vien vairs spēja izrunāt Ļevs Michailovičs, raustīdams Alekseju aiz piedurknes. Bet tas, izlūku pārgalvības pārsteigts, bija gluži sastindzis.

— Tīri nostrādāja! — Gordijenkovs šūpoja galvu, aiz satraukuma viņam drebēja lūpas.

— Pie mums uz Obas tā balastu no kuģiem izmet, — Jaša Vorobjovs ierunājās, — noplunkšķ — un gatavs ...

Pa krauju rāpās augšup izlūki. Varēja dzirdēt brīkšķam zarus un kāju izkustināto oļu velšanos.

Buslovs pirmais iznira no krūmiem, smagi elsdams, nolaidās Dovatora priekšā uz vienu celi un iedūra zemē

)

.ir durkli uz leju sargzaldātam atņemto šauteni. Noņēma no galvas kubanku un kā parasti vientiesīgi, taču ar saira ukumu sacīja:

- Atvainojos, biedri pulkvedi, pavisam aizmirsu — un aizgāju ar jūsu kubanku ...

— Nu nē, valkā vien! — Ļevs Michailovičs stingri noteica. — Klausies, Buslov... — Dovators uz mirkli apklusa, meklēdams attiecīgus vārdus, bet tad, papurinā-jis galvu, turpināja: — Jums tomēr nebija tiesības tā riskēt kaut kāda kukaineļa dēļ. — Ļevs Michailovičs pameta ar roku.

— Bīstami bija, nav vārdam vietas. Bet vai nu bez la var iztikt, — Buslovs taisnojās. — Mēs vienkāršu paņēmienu izdomājām: pēc svilpiena man vajadzēja pirmajam droši doties pie sargzaldāta. Uz vienu cilvēku viņš neparko nešaus, bet centīsies aizturēt. Tā arī iznāca ... Reiz viņš ar mani sācis nodarboties — tātad vajag tuvoties otram. Sargzaldātam neizbēgami jāatskatās. Atskatās — tātad beigas ir...

— Bet tu taču rokas pacēli. Viņš varēja izšaut — un kaps tev bija, — Dovators dedzīgi iebilda.

— Nu tas, kā nu to ņem, biedri pulkvedi. Man katrā saujiņā bija iemiegts pa granatiņai, ar granatu es viņam arī pa deniņiem iekrāvu.

Ļevs Michailovičs ar vienu roku uzsita Buslovam pa celi, olru aplika Torbam ap kaklu. Tad dedzīgi iesaucās:

- Jūs, mani draugi, esat īsti malači. Es jūs nekad neaizmirsīšu ... Tu, Buslov, valkā vesels manu kubanku. Valkā vienkārši par piemiņu, bet ordeņus jūs nēsāsiet par slavu un godu mūsu dzimtenei... Dzīve ir īsa, bet slava — nemirstīga! — Dovators pabeidza ar savu iemīļoto sakāmvārdu.

— Kalpojam Padomju Savienībai, biedri pulkvedi! — Klusu kā zvērests pusčukstus noskanēja šie lepnie vārdi biezajā piekrastes alksnājā starp smuidrajiem, jaunajiem bērziņiem, pār kuru nakts vēsmā sanošajām lapām lēja baltu gaismu sudrabainais mēness.

Ciemā pēkšņi iesprauslojās motors. Bija dzirdams, kā satraukti ierēcās signāls. Lukturiem zibot, no skolas tiltam tuvojās bruņu mašīna. Tai sekoja vieglā automašīna.

Pusnaktī ģenerāli Strumpfu no gultas piecēla staba priekšnieks Kleinmans un pavēstīja tam ne mazums ne* patīkamu ziņu.

Demidovas rajonā bija parādījušās Dovatora kazaku nodaļas, pirms stundas tie pēkšņi uzbrukuši rajona centram, sagrāvuši garnizonu pašā Demidovā un tai tuvumā esošajos ciemos, uz dzelzceļa maģistrāles Vitebska-Smoļenska nolaisti no uzbēruma divi ešeloni. Kaspļan-skaš rajona miestos iznīcināta visa policija... Kleinmans to ziņoja niknā, spiedzīgā balsī.

— Ģenerālis Hopers nav apmierināts ar mūsu rīcības sistēmu. Viņš pieprasa personīgu paskaidrojumu. Mums abiem nekavējoties jābrauc.

Kleinmana ziņojuma pēdējā daļa vēl vairāk sabojāja ģenerāļa noskaņojumu. «Naktī vizināties pa šiem mežu ceļiem ...»

Ar baudu viņš būtu ietriecis dūri labi paēdušā, strup-kājainā štaba priekšnieka blēdīgajā fizionomijā. Bet to nedrīkst: Kleinmans ir paša Himlera ieliktenis.

Savaldījies ģenerālis klusā, aizsmakušā balsī pasauc Villiju.

Aiz loga deva signālu bruņu mašīna. Strumpfs lika pasniegt apmetni un cepuri. Villijs palīdzēja tam apģērbties. Smagi likdams resnās kājas, pārvarēdams aizdusu, ģenerālis tuvojās durvīm. Tagad viņš domāja tikai par to, kā ziņos ģenerālim Hoperam par sava dēla rīcību, kurš, saņēmis divas divizijas, nosūtīja tās uz Pre-čistajas rajonu, bet Dovators, kā izrādījās, bija pie Demidovas.

Kad mašīna tuvojās tiltam, Strumpfs, smakdams kodīgajos benzina dūmos, pacēla apmetņa apkakli. Par sargzaldātu uz tilta viņš bija pavisam piemirsis un nemaz nevēroja kā parasti, vai tas viņu apsveic vai ne.

Pamanījis bruņu mašīnu, Gordijenkovs pacēlās uz ceļgaliem, paķēra prettanku granatu un steidzīgi noklikšķināja aizsargierīci. Mašīnas uzbrauca uz tilta. Vieglās mašīnas kabinē skaidri bija redzamas oficieru cepures.

— Ar oficieriem, biedri pulkvedi, vajag viņus... — Aleksejs nočukstēja, raudamies uz priekšu, bet Dovators viņu atturēja:

— Gulsties!

Miegdams granatu un saraustīti elpodams, Gordijen-kovs nogūlās. Mašīnas pārbrauca pār tiltu un, uzņēmušas ātrumu, aiztraucās garām.

Jupis ar viņām! — Dovatoram paspruka. — Bet jus, jūsu godība, mācieties izturību! Redzēji, kā puiši rīkojās, der pamācīties ...

Vēlāk, kad Ļevs Michailovičs uzzināja, ko viņš izlaidis no savām rokām, ilgi nevarēja to sev piedot.

Tikko sapieri bija paguvuši mīnēt tiltu, ciema otrā galā gaisā uzlidoja divas vāciešu raķetes un apgaismoja māju jumtus. Asi ietarkšķējās automāti. Sākās vispārēja nekārtīga apšaudīšanās. Spilgtas liesmas apņēma kādu eku. Kas tur notika? Līdz operācijās sākumam vēl bija vairāk nekā stunda laika ...

— Kādēļ pirms laika aizdedzināja? — Dovators meta niknus skatienus uz Karpenkovu.

— Nezinu, — Karpenkovs nemierīgi skatījās uz degošo māju.

— Jūs esat štaba priekšnieks, jums jāzina! Noskaidrot un ziņot man! — Dovatora balss nogrima apdullinošā daudzo ložmetēju un automātu šāvienu sprēgoņā.

No novērošanas punkta bija redzams, kā pa ugunsgrēka apgaismoto ciemu šaudās vācu zaldātu tumšie stāvi. Vējš atnesa iedarbināto mašīnu troksni. Ciema rie-tMinu puse izcēlās jauns ugunsgrēks — vēl spilgtāks un varenāks. Ciems, kas atradās uzkalnā, tagad bija redzams kā uz delnas.

Ugunsgrēka blāzmas apgaismota, Dovatora seja pauda sasprindzinājumu un īpatnēju, vīrišķīgu drūmumu. Mati bija nokārušies pār pieri un gandrīz aizsedza lielās, dziļās krunkas.

Pār māju jumtiem krustodamās stiepās trasējošo ložu daudzkrāsainās svītras. Lodes atlidoja līdz novērošanas punktam un šmiukstēdamas rāva nost kokiem lapas.

Dovators redzēja, kā uz ielas izbrauc smagas mašīnas un ātri pielec pilnas ar vāciešiem. Vairākas mašīnas piebrauca pie skolas. Zaldāti auroja un steidzīgi krāva tajās kaut kādas kastes.

Dienvidu pusē aiz sakņu dārziem atskanēja patāls «urā». Aiz balti zaigojošajām kāpostu galviņām un tumšajām kartupeļu vagām pie vientuļās pirtiņas parādījās ciešas uzbrucēju grupas.

— Karpenkov! — Dovators uzsauca. — Ātri pārsūti vienu eskadronu no rezerves uz upītes rietumu krastu, mazliet uz ziemeļiem no tilta. Tur tūlīt bēgs vācieši. Lai saņem! Slēpnis, kaujai! ...

Ļevs Michailovičs ar nojautu izprata radušos stāvokli. No visām malām spaidītais pretinieks kā traks metīsies no vienas puses uz otru, lai izrautos. Vācieši nezināja, ka tilts mīnēts. Kā vienmēr Dovators deva pavēles ar apbrīnojamu skaidrību.

Otru «urā» saucienu ciema rietumu nomalē Dovators kaujas troksnī nedzirdēja. Uguns visu laiku pieņēmās, kļuva blīvāka un niknāka. Dovators redzēja, ka mašīnas cita aiz citas, gari signalizēdamas, tuvojas tiltam. Jau pati pirmā mašīna kopā ar tiltu kā ugunīgs viesulis uzšāvās gaisā. Otrā nozuda melnajos dūmos, bet pārējās bremzēja un, cita citai virsū uzskriedamas, apstājās. Vācieši kaut ko kliedza, lēkdami laukā no kulbām, mīdīja cits citu kājām ...

— Uguni! — skanīgi nokomandēja Karpenkovs.

Viņš komandēja slēpni. Kā arvien būdams darbīgs,

neatlaidīgs un nenogurdināms, viņš skrēja no viena ložmetēja pie otra, prasīdams, lai pastiprina uguni. Balsta ložmetēji un «djegtjarieši» sāka pļauju no slēpņa. No septiņdesmit metru attāluma to uguns bija briesmīga un iznīcinoša. No degošās rijas plūstošā spilgtā gaisma nodrošināja mērķtiecīgu šaušanu. Vācieši mēģināja bēgt gar upīti uz dienvidiem, bet ložmetēju uguns tos piespieda griezties atpakaļ. Biezām, nekārtīgām grupām tie bēga pa ciema austrumu nomali uz tuvāko mežu.

Dovators pavēlēja dot signālu kavalērijas uzbrukumam.

Un, lūk, kavalērijas grupa, zobenus nepielūdzami zibinādama, ar viļņojošu «urā» joņoja pretim vāciešiem.

— Karpenkov, pārtraukt uguni! — pavēlēja Dovators. Ložmetēji pārstāja šaut.

— Labi! Labi uzbrūk!... — Ļevs Michailovičs satraukumā jauca sev matus.

Jātnieku uzbrukuma aina viņu aizrāva, un viņš nepacietībā ar steku plītēja sev pa stulmiem. Uzbrūkošās jātnieku grupas priekšgalā uz sirma, melnkrēpjaina zirga auļoja Caldonovs. Zirgs vigu nesa līganiem, spēcīgiem lēcieniem, stipri saliekdams priekšējās kājas. Caldonovs saka cirst pats pirmais. Mezdams ar zobenu zibenīgus lokus, viņš izlieca ķermeni te uz vienu, te otru pusi ar stepes jātnieka veiklību. Zirgs nevainojami paklausīja viga ķermeņa kustībām, slējās pakaļkājās, izdarīja krasus pagriezienus un atkal strauji metās vajadzīgā virzienā, trauksmaini un līgani.

Straujais un asiņainais uzbrukums no nelielā atstatuma un pilnos auļos izšķīra operācijās iznākumu piecās, desmit minūtēs.

Kavalērijas uzbrukumu vadīja majors Osipovs. Slavenā kaukāziešu meistara zobens šajā naktī veica varenu darbu ...

Dovators, ar savu štābu apstaigādams vēl pilnā sparā strādājošās mašīnas, deva rīkojumu iznīcināt visus kara materiālus, ko nevarēja pievākt, bet pārtikas produktus izdalīt iedzīvotājiem.

Visapkārt vēl sprēgāja atsevišķi šāvieni. Rezerves eskadrons pārķemmēja gar upītes malu augošo mežiņu, izķerdams vāciešus. Tas pats notika arī ciemā. Bet kaut kur jau atskanēja «nauras» jautrās skaņas.

Ausa rīts. Pelēkajās debesīs iedegās blāva, salta gaisma. Pār māju jumtiem, no ugunsgrēku vietām celdamies, tumšām kārtām pletās dūmi. Gaiss bija pilns degošas gumijas, lupatu un benzina smakas. Zirgturi rikšiem pieveda zirgus eskadroniem, kuri bija cīnījušies kājnieku ierindā. Cauri troksnim un drūzmai skanēja komandu saucieni:

— Pirmais vads, zi-i-irgos! Lī-ī-īdzināties!

Bija dzirdama pakavu klikšķēšana un seglu čīkstēšana.

— Vai šis — pirmais? Kur ir pirmā eskadrona komandieris? Biedri, vai neviens nav redzējis pirmā eskadrona komandieri? — atskanēja Krivorotjko balss.

— Droši vien kolonas priekšgalā. Pasteidzies... Te ir ceturtais, — viņam atbildēja.

Krivorotjko uzšāva zirgam un lēkšoja tālāk. Pie skolas viņš ieraudzīja Dovatoru zirgā, kolchoznieku ielenktu. Sievietes, salīgi vīstīdamās šallēs, cita caur citu stāstīja par hitleriešu marodieru nelietībām. Turpat bija arī Petja. Viņš, pilns iekšējas sajūsmas, skatījās uz komandieri

platajā burkā. Petjam ļoti gribējās aprunāties ar komandieri un palūgt no tā kaut ko, bet viņš nevarēja saņemties.

— Ko mums darīt? Ko iesākt? Pamāciet, biedri komandieri! — sievietes lūdza.

— Vajag palīdzēt partizaņiem sist vāciešus, — paskaidroja Ļevs Michailovičs. — Tas ir visas tautas karš. Nedodiet ienaidniekam ne kripatu maizes! Ko nevar noglabāt — iznīciniet, bēdziet mežos! Mēs atgriezīsimies, atbrīvosim jūs. Ar vāciešiem vajag cīnīties, netaupot dzīvību. Mēs esam šīs zemes saimnieki. Nevajag zaudēt dūšu.

Dovatora vārdi dziļi iespiedās Petjas sirdī. Viņš jau sadūšojās un gribēja uzsākt sarunu ar komandieri, bet tieši tajā brīdī piejāja lielāka kavalēristu grupa. Aina bija pārsteidzoša: visi vienādās, melnās burkās, bet kādam komandierim tievkājains zirgs taisīja tādas cilpas, ka Petjam pat mute palika pusvirus. «Droši vien pats galvenais,» viņš nodomāja. Par to liecināja arī zeltītais zobena galiņš, kas rēgojās laukā no burkas apakšas, un pieši ar tievu sudraba važiņu. Taču Petja tūlīt dabūja pārliecināties, ka viņa spriedums ir maldīgs. Komandieris, kas bija sarunājies ar sievietēm, sāka dusmīgi izjautāt piejājušos un pat uzkliedza tiem.

— Kādēļ pirms laika sākāt rīkoties? Kādēļ aizdedzinājāt māju, ja bija pavēlēts apgaismot ar riju? — Ļevs Michailovičs jautāja.

— Nezinu, biedri pulkvedi, — Osipovs neizpratnē raudzījās Dovatorā. Viņš pats bija pārsteigts, kad aizdegās trešā māja no malas un sākās priekšlaicīga šaušana.

— Nodega Averinu māja, — paskaidroja kāda sieviete.

— Vajag noskaidrot! — Dovators pavēlēja.

— Bet es zinu, kas aizdedzināja! — skanīgi izsaucās Petja.

— Kā tad tu to zini? — Osipovs paliecās no segliem. Viņš raudzījās Petjā labsirdīgām, piemiegtām acīm. Šodien viņa smagās bēdas bija tā kā atlaidušās — tās atvilga reibinošajās, kvēlajās atriebības jūtās, rūpēs par veicamo uzdevumu, karavīra pienākuma izjūtā.

— Averina, tante Marfa, pati aizdedzināja, bet es tai nesu klāt salmus. Tēvocīt, biedri komandieri! — Petja Ilīdzoši raudzījās te uz Dovatoru, te uz Osipovu. — Ņemiet mani armijā!... Mēs ar tanti Marfu nodūrām ar dakšām vācieti! ...

Osipovam sametās nelabi no zēna vārdiem. Viņš uzmeta skatienu Dovatoram, pēc tam Petjam.

— Anton Petrovič, pārbaudi pats, kas tur noticis! — sastapies ar viņa skatienu, Dovators pavēlēja.

Viņš jau nojauta, kas noticis. Katja jau viņam bija izstāstījusi, ka māte nozvērējusies nodedzināt māju kopā ar visu vācieti, bet viņš tad to bija palaidis gar ausīm. Ļevs Michailovičs, noliecies no segliem, jautāja:

— Kā tevi sauc, dēliņ?

— Pēteris Ivanovičs Kočetkovs, — Petja labprāt atbildēja. — Man jau deviņi vai pat desmit gadu, — viņš piemetināja, acīm pazibot.

— Izstāsti, Pēteri Ivanovič, kā tad vācieti nodūrāt? — Dovators jautāja.

— Mēs sastiepām salmus un durvis uz istabu ar mietu atstutējām, bet ienāca vācietis un sāka kliegt. Tante Marfa gribēja ar dakšām ņemt salmus un gribēja vēl atnest no rijas, bet viņš ieraudzīja ... — Taču Petja nepaguva izstāstīt.

Pilnos auļos pie jātnieku grupas pielēkšoja Krivo-rotjko. Piejājis pie Osipova, viņš tam kaut ko iečukstēja ausi. Antons Pctrovičs kā dzelts atskatījās, parāva pavadas un strauji pagrieza ķēvīti. Pie skolas, riteņiem klabot, piebrauca divas bričkas. Pirmajā gulēja kapteinis Počibuts. Viņš bija bāls un smagi elpoja. Ap galvu aptītā marle bija vienās asinīs. Otrā bričkā, kuru Pod-vjazjā ložmetējnieki bija pārtaisījuši par tačanku, atdusējās vecākais leitnants Dmitrijs Caldonovs, rokas gar sāniem izstiepis, it kā ar pēdējo militāro sveicienu atvadīdamies no komandieriem, kas uz viņu lūkojās. Viņa sajauktais matu cekuls bija samircis asinīs un noslīdējis pār kreisajiem deniņiem, apsegdams to vietu, kur ķērusi ienaidnieka lode.

Caldonova melnkrēpjainā ķēvīte, vēl pilna kaujas satraukuma, svaidījās no vienas puses uz otru, metās uz priekšu, slēja augstu gaisā galvu, nāsis plati ieplezdama. Nāca atpakaļ pie bričkas, bet, pienākusi tuvāk, metās sāņus, apstājās, drebēja ar visu ķermeni, šķielēja uz bričku, it kā jautādama: — Kas tad ar manu saimnieku noticis? — un neviena nelaida sev klāt.

Osipovs nolieca galvu un sažņaudza dūrē iedeguni, it kā tam pa degunu straumēm tecētu asinis. Dovators lēnām noņēma no galvas kubanku. Viņa seja uzreiz bija kjuvusi drūma.

Sievietes atklāti un no sirds raudāja. Petja neraudāja: viņš tikai miedza acis, gluži kā saīdzis, un rauca degunu...

Bet saule lēkdama šķieda pār tumšajiem mežiem spilgtos rīta starus. Pa līkumainajiem ceļiem, kas veda uz mežu, kā melnas lentas aizvijās kavalērijas eskadroni. Aiz tiem brauca ar trofejām piekrauti vezumi. Uz viena no tiem sēdēja vectēvs Gricko, bargs un varens. Blakus soļoja Oksana. Bet pats pēdējais uz maza zir-ģeļa rikšoja vientuļš jātnieks. Viņš neatpalika no eskadroniem, bet arī necentās tos panākt — turējās cienīgā attālumā ...

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Mežā atpūtas vietā izlūki nolēma vispirms sakurt ugunskurus un izvārīt kartupeļus.

— Jauka lieta pasēdēt pie uguntiņas, izcept kartu-pīšus. Nu, bet buļbas te, brālīši mani, nav nemaz sliktākas kā Kubaņā. — Torba atraisīja maisu un izbēra zemē lielus kartupeļus. — Tu paskaties, Pavļuk! Paņem tādu karstu, pārlauz uz pusēm — tas kūp vien. Mazlietiņ sāls, uzgruzdusi miziņa tāda, kas zobos skriukšķ, tad vēl sīpoliņi — tāda noēšanās, brālīši!

— Vajag ātrāk ķerties pie vārīšanas, — Pavļuks viņu pārtrauc, nomezdams zemē žagaru klēpi. — Nav ko burties ap kartupeļiem: vēders sāk uzdot, siksnu jau uz pēdējo caurumiņu savilku — un tomēr vaļīga.

— Nedīc, Piekumas arbuzniek! — atcērt Torba.

— Vispirms nevis arbuznieks, bet vīndaris — tur ir liela starpība, biedri Torbačevski! Pie mums Piekumā ...

— Ko tu manam uzvārdam astīti piekabini? — Torba ar draudošu žestu ņem rokās žagariņu.

— Mazlietiņ pielikts — un tūlīt cita skaņa!... Bet

tā — Torba, kas tas ir? Maišelis, no kā zirgi auzas ēd!...

— Skic, arbuzniek! — Torba savicina žagaru. Pav-|uks metas krūmos un tikko nenotriec no kājām Jāšu Vorobjovu, kas nāk ar žagaru klēpi.

— Ir gan ļaudis, gluži kā mazi bērni! — Jaša Vo-robjovs rūc, lauzdams pret celi zarus ugunskuram. Viņš par kaut ko satraukts, un skaidri redzams, ka nav labā omā. Pacēlis galvu, Jaša ieklausās Šapovaļenko balsī, kurš sēž kopā ar vectēvu Gricko un aizrautīgi lasa kaut ko no savas burtnīcas. Tagad, pēc vectēva Gricko atbrīvošanas, Filips Afanasjevičs nav no viņa šķirams.

«Bet, ja kolchozi atrodas upes krastā,» lasīja Filips Afanasjevičs, «tad krāsnis vajag pielāgot kurināšanai ar akmeņoglēm. Tās var piegādāt pa Kubaņu liellaivās, bet mežus nevajag izcirst malkā, jo no tā valstij ceļas lieli zaudējumi, turklāt vēl bez meža dzīve ir garlaicīga ...»

— Tas ir pareizi, — Gricko maj ar galvu. — Ļaudis cērt, kur tikai gadās... Vajag iekopt dārzus, turēt bites, aizsprostus celt.

— Ir uzrakstīts, — apstiprina Filips Afanasjevičs, — paklausies simt astoņdesmit piekto punktu: «Dārzus vajag audzēt pēc Mičurina mācības, lai tiem nekaitētu nekāds aukstums ...»

— Ei, bārdaini, vai atkal lasi? — ar kāju atmezdams zarus, Jaša uzbrūk Šapovaļenko. — Bet kas iekurs ugunskuru? Atradies rakstnieks, Ļevs Tolstojs! Vai man leitnants ir jāpaēdina vai nav? Vai tu vari to saprast vai ne?

— Tu pasaki manai meitiņai, viņa pagatavos, bet' klaigāt, dēliņ, nepiederas ... Cilvēks sastādījis plānu kol-choza dzīvei uz gadiem piecdesmit, — pamāca Gricko.

— Ksana Grigorjevna atkal aizgājusi izlūkos, — Jaša klusu paskaidro. — Dodiet kaut sērkociņus!

— Sērkociņi ir Buslovam. Pasauc viņu, viņš tev palīdzēs, bet man tu liec mieru, es rūpējos par zirgiem, — Šapovaļenko atgaiņājās.

— Buslovs, Buslovs, — ņurd Jaša, — lūk, kur viņš sēž uz celma un sēro. No viņa ne vārda nevar izdabūt, nomācies kā negaisa mākonis. Es viņam konservus nesu,

šnapstu piedāvāju — pat galvu nepagriež... Sastindzis ka akmens.

— Kas viņam noticis? — jautā vectēvs Gricko.

— Viņa agrākais komandieris kritis, — Filips Afa-nasjevičs paskaidro. — Līdz šim viņš ložmetēju eskadronā dienēja, bet tagad pulkvedis to pārvedis pie izlūkiem. Viņš ir drošsirdīgs puisis, ļoti lādzīgs, pašlaik dziļi noskumis: žēl vecākā leitnanta Caldonova. «Manis,» saka, «tur nebija — tādēļ tā notika.» Stipri bēdājas zēns. Jā, lode ir akla ... — nopūzdamies pabeidz Sapovaļenko.

— Arī Charitinu Petrovnu... — Vectēva Gricko gudrā, nopietnā seja kļūst domīga un barga. Varbūt šajā brīdī viņš atceras ar Charitinu Petrovnu kopā nostaigāto četrdesmit gadus garo dzīves ceļu ar visiem tās priekiem un bēdām. Varbūt viņa atmiņā atausuši sirdij mīļie, dārgie vaibsti, uz neatgriešanos pagājusī jaunība, jautrā, draiski «ļavoņichu» dejojošā melnace Charitina izrakstītā blūzītē. Vectēvs Gricko atspiedās pie priedes, un likās, ka tā nodrebētu, ievaidētos aiz viņa muguras.

— Tu Buslovam liec mieru, — Sapovaļenko pamāca Jāšu. — Cilvēkam pašlaik grūti, gan viņam izsāpēs sāpe un norimsies, karalaukā asara drīz nožūst, saproti? ...

Buslovs sēdēja uz celma, bieži ņēma no kabatas tabakmaku, piebāza pīpi un dziļi vilka dūmu.

Jaša, lasīdams krūmos žagarus, visu laiku viņu vēroja.

«Redz, kā puisis pārvērties, būtu vismaz kaut ko ieēdis,» Jaša sarūgtināts domāja.

Buslovs, it kā sajuzdams, ka viņu vēro, piecēlās no celma un devās dziļāk mežā. Gāja viņš pavisam gausi, smagi, nemanīdams sev apkārt ne bērziņus, ne pleznai-nās egles, ne slaidās mastu priedes, ne to, kā no zara uz zaru lēkāja vāveres. Viņam negribējās ticēt, ka komandieri, biedru un draugu šodien apglabās aukstajā zemē un ka nekad viņš vairs nedziedās aizkustinošo dziesmu par plašo krievu stepi ...

Priekšā, jaunā egļu ataudzē, nemierīgi iežadzinājās žagata. Buslovs pacēla galvu. Putns riņķoja pār koku galotnēm, nolaidās uz zariem, atkal cēlās spārnos. Buslovs apstājās un pavērās uz priekšu. Pār ataudzi vijās tikko manāma dūmu strūkliņa. Buslovs piesardzīgi pašķīra krūmus. Zem egles pie gaiši degoša ugunskura sēdēja gadus desmit vecs zēns ar kasku galvā, siltā jakā ar atlocītām piedurknēm un kaut ko vārīja konservu bundžā. Netālu bija piesieta maza, lielvēderaina ķēvīte ar dadžiem pilnu asti. Uz muguras tai seglu vietā bija ar auklu piesieta raiba zirgu sega. Pie koka pieslieta stāvēja skrotene ieplaisājušu laidi un ielāpiņiem uz stobra. Pie ugunskura — rudzu maizes doniņa, kartupeļi un daži sīpoli. Pamanījis Buslovu, zēns klusēdams paņēma rokās bisi, nolika to šķērsām pār ceļiem, tad piesvieda ugunskuram dažus sausus lazdas sprungulīšus un pieliecies sāka cītīgi uzpūst uguni. Buslovs, pieiedams pie ugunskura, jautāja:

— Ko tu te dari?

— Esmu nometnē, — zēns norūca.

— Kādā nometnē?

— Partizāņu, — nezini, kādā, vai?

— Bet kur tad tavi partizaņi?

— Es pats.

— Pa-ats? — novilka Buslovs, slēpdams labsirdīgo smaidu. — Bet kur tad nodaļas komandieris, un kas viņš ir?

— Pēteris Ivanovičs Kočetkovs, lūk, kas.

— Kas tas par Pēteri Ivanoviču? Kur es to varētu sastapt?

— Pēteris Ivanovičs Kočetkovs esmu — es.

— Ahā! — Buslovs piesēdās pie ugunskura, paņēma oglīti un, aizsmēķējis pīpi, apjautājās: — Vai jums liels karaspēks, Pēteri Ivanovič? Bet varbūt tas ir kara noslēpums?

— Pagaidām es esmu viens pats, — Petja ar delnu noslaucīja degungalu un atstāja uz vaiga pelnu un kvēpu svītru. Pēc tam viņš pārliecības pilns piemetināja: — Savāksim! Lūdzu, lai pieņem armijā, bet kavalērijas pulkvedis lika, lai iestājos partizaņos un labi dūšīgi kauju vāciešus. «Tu,» saka, «Pēteri Ivanovič, te visu labi zini, tu esi partijas cilvēks, ar vāciešiem kopā dzīvot tev nav iespējams.»

— Bet vai jūs, Pēteri Ivanovič, esat partijnieks? — Buslovs taujāja.

— Pionieris, — Petja lepni atbildēja un izvilka no kabatas sarkano kaklautu. — Vai jūs neesat no kavale-

ristiem, ko? — Petja ar spīdošām acīm raudzījās Bus-lovā, bet galvenokārt uz viņa naganu, kas tam bija pie jostas.

— Vai bise laba? — pamādams uz berdanku, Bus-Jovs apjautājās.

— Tēva bise. Teterīši krīt uz pirmo šāvienu, — atbildēja Petja, nenolaizdams acu no Buslova nagana.

— Vai bisei patronu daudz?

— Trīs gabalas!

— Pamaz. — Buslovs pašūpoja galvu. — Bet kur tad tavs tēvs?

— Sarkanajā Armijā — pirmais aizgāja. — Petja ar tievu irbuli pabakstīja kartupeļus, kas vārījās bundžā, uzdūra un izvilka vienu. Pārliecinājies, ka ir jau gatavs, pirkstus apdedzinādams, pāršķēla to uz pusēm un lielāko pasniedza Buslovam.

— Ed, tēvoci!

Buslovs paņēma kartupeli un klusēdams sāka to mizot...

Torba kopā ar malkas klēpi atnesa nometnē divas sēnes.

— Tās taču ir baravikas, sēņu karalienes! Mārciņa lādu sēņu aizstāj pusmārciņu gaļas, — Jaša nopriecājās.

— Pavļuk, paņem viņu aiz auss, lai nežvankst! — ieteicās Torba.

— Es žvankstot? — Jaša izsaucās. — No tām taču var tādu ēdamo izgatavot — katliņu laizīdams izlaizīsi!

— Pareizi gan, — Pavļuks viņu atbalstīja. — Nu labs ir, puiši! Tūlīt sarīkosim tādas pusdienas: pirmkārt — cepti kartupeļi, otrkārt — vārīti, treškārt — sautēti ar konserviem! Tā gribas rīt, ka vai zirgam ausi var nograuzt!

Viņš nemaz nemanīja, ka no mugurpuses pienāca Dovators un Karpenkovs.

— Ko tad jūs, biedri, ugunskuru taisāties kurt, vai? — Dovators noprasīja.

— Tieši tā, biedri pulkvedi! — Torba izslējies atbildēja. — Gribas izvārīt kartupeļus un mazliet apžāvēties.

— Aizliegts taču kurt ugunskurus, vai tad jūs to nezināt?

— Nu, tas jau naktī, biedri pulkvedi, bet mēs tūlīt...

— Arī pašlaik bīstami kurt ugunskurus, — Dovators atbildēja un, pamanījis eglainē dūmu strūkliņu, dusmīgi noprasīja: — Un kas tur? Grib, lai sabumbo?

Pavēlējis vēlreiz, lai stingri brīdina ļaudis, ka ugunskurus kurt aizliegts, Ļevs Michailovičs devās uz eglāju, kur lēni kūpēja zilganie dūmiņi.

Buslovs un Petja jau sen bija tikuši galā ar kartupeļiem un tagad, blakus sēdēdami, nodarbojās ar nagana salikšanu.

— Šo te sauc par gaili, šis te ir barabans, — Buslovs mācīja Petjam.

Ķēvīte slaistīja galvu un plūca zariņus. Ar naganu aizrāvies, Petja īgni apsauca savu zirgu:

— Ū-ū, nevaldāmā! Nevari mierā nostāvēt!...

— Viņu vajag paganīt vai pagādāt tai zāli. Par zirgu jārūpējas, Kočetok, — Buslovs laipni pamācīja.

Dovators vēroja viņus kādas pāris minūtes, beidzot nenoturējās un jokodamies sacīja:

— Mēs ar partizaņiem nevaram sakarus nodibināt, bet viņi, izrādās, tepat blakus ... Tikai ugunskurs gan jānodzēš, vāciešu izlūki laidelējas.

Buslovs samulsa. Pasveicinājis viņš steidzīgi sāka nomīdīt ugunskuru.

— Bet kā jūs te gadījāties, jaunais cilvēk? — Dovators jautāja, noraudzīdamies Petjā.

— Partizāņu nodaļas komandieris Pēteris Ivanovičs Kočetkovs, — labsirdīgi smaidīdams, atbildēja Buslovs.

— Pēteris Ivanovičs? Mēs taču esam pazīstami! — Ļevs Michailovičs izsaucās. — Kā tad jūs te gadījāties, Pēteri Ivanovič?

Buslovs īsumā izstāstīja Dovatoram Petjas gaitas. Izrādījās, ka pulkveža padomu, lai iet partizaņos, Petja sapratis kā kaujas pavēli. Notvēris kā par brīnumu ciemā dzīvu palikušo zirģeli, paķēris vēl nepieciešamo «uzkabi» un devies pakaļ aizejošajai kavalērijai. Kilometrus četrdesmit Petja kā pats pēdējais bija jājis aiz visiem, baidīdamies, ka viņu var aizraidīt atpakaļ. Un tā viņš laimīgi bija nonācis Duchovščinas mežos, ierīkojis nometni blakus kavalēristiem ciešā apņēmībā sekot tālāk viņiem vai arī sameklēt kādu partizāņu nodaļu.

Buslovs lūdza Dovatoram atļauju paturēt Petju eskadronā.

— Kā tad lai nepieņem bezbailīgo partizāņu komandieri? — Ļevs Michailovičs smaidīdams sacīja.,— Tikai zirgs nu gan viņam ar briesmīgi lielu vēderu ... Jā, un no astes vajag iztīrīt tos dadžus. Tu, Buslov, pagādā viņam piemērotus seglus un vispār ņem savā gādībā. Bet bisi, Petja, tu nenosvied, glabā — pēc kara mēs to noadoši m muzejā ...

Oksanu Gončarovu nosūtīja izlūkos, lai nodibinātu sakarus ar partizaņiem.

... Rudenīga mēness nakts. Zem kājām čabēja nobirušās lapas, klusumā brīkšķēja sausie zariņi. Mežā — ne mazākā troksnīša, ja neņem vērā vāciešu ložmetēju pastāvīgo sprēgoņu naktī un attālo lielgabalu dārdoņu.

Mežs izbeidzās. Oksanas priekšā pavērās plašs, mēness apgaismots meža klajums. Oksana izgāja no krūmiem. Pēkšņi viss atspīdēja spilgti zaļganā krāsā. Šņākdamas šāvās gaisā raķetes un sprāga tieši virs galvas. «Halt, Russe!» Oksanai uzklupa vācieši un sagrāba to. Mežmalā bija ierīkots slēpnis. Kratot pie Oksanas atrada kompasu, ar to vien pietika, lai meiteni nošautu. Pēc stundas jau viņa bija nogādāta vāciešu štābā.

Pēc divas stundas ilgās pratināšanas Gustavs Štrumpfs bija nokusis, aiz niknuma zaudējis spēkus, bet it neko nebija izspiedis no meitenes.

— Kad mana sieva ieradās ieņemt dzīvokli, jūs sēdējāt pie Jekaterinas Averinas un dzērāt pienu. Ja?

— Neatceros, — īsi atbildēja Oksana un stūrgalvīgi skatījās sev uz kājām.

— Bet es zinu! — pulkvedis kliedza trakā niknumā.

Pat sargzaldāts pie durvīm nodrebēja pie šā bļāviena.

— Saki, kas aizdedzināja māju!

— Nezinu.

— Kurp tu gāji?

— Mājās.

— Kur ir tavas mājas?

— Visur.

— Labi. Saki man vienu vārdu, — dīvaini baigā mierā pulkvedis turpināja, — un es tevi atlaidīšu. Māju aizdedzināja Jekaterina Averina, lai iznīcinātu manu sievu. Ja? Jā vai nē? Saki — jā. Saņem caurlaidi un vari iet! — Ar asu skatienu pulkvedis urbās Oksanā, gaidīja atbildi.

Oksana noraidoši pakratīja galvu.

Pulkvedis pielēca kājās, ieīdējās, pacēla virs galvas dūres...

Pēc stundas, iziedams no pagraba, viņš sastapās ar Ievu. Ģenerālis Štrumpfs aplūkoja dēlu no galvas līdz kājām, it kā redzētu to pirmoreiz. Uzmeta acis Gustava rokām un saviebās: tās bija asiņainas.

— Kādi jaunumi? — viņš sausi uzprasīja novērsdamies.

— Pārķerta šifrēta krievu telegrama, — Gustavs atbildēja. — Demidovas rajonā paredzēts izsēdināt avio-desantu, turpat tiks izmesta krava ar municiju Dovato-ram. Es to notveršu un iznīcināšu desantu kopā ar Dovatora kavalēriju, — pulkvedis runāja satraukti, nervozi plecus raustīdams.

— Bet pagaidām Dovators iznīcina mūs, — ģenerālis ironiski piezīmēja. — Mēs pazaudējām armijas nozīmības topogrāfisko štābu — un tikai tavas pārmērīgās pašpārliecības dēj! Dovators tevi taktiski ir iznīcinājis ...

— Manā kompetencē neietilpa štaba apsardzības pienākumi.

— Tev ir vājināti gribas centri. Tu esi noguris, — Štrumpfs vecākais viņu skarbi pārtrauca. — Tu esi visu pazaudējis!

— Pat savu sievu gandrīz pazaudēju! Tikai brīnums viņu izglāba! — pulkvedis spiedzoši iesaucās.

— Bet es pazaudēju savu reputāciju, — smagi elpodams dēlam sejā, sacīja Štrumpfs. Noņēmis cepuri, viņš ar mutautiņu slaucīja pliko pauri.

Hopera štābā, no kura viņš tikko kā bija atbraucis, tam vajadzēja pārdzīvot nepatīkamus mirkļus. Rezerves daļu izvietošanās zonā, kas atradās ģenerāļa Strumpfa pārziņā, Dovators bija sagrāvis vairākus garnizonus, uz lielceļiem iznīcinājis vairāk nekā divi simti mašīnu.

Ģenerālis Štrumpfs kopā ar pamatīgu brāzienu sa-

ņēma pēdējo, pie tam kategorisku pavēli: lai notiktu kas> notikdams, nekavējoties likvidēt Dovatoru, nerēķinoties ne ar kādiem zaudējumiem. Viņš darīja dēlam zināmu, ka pats personīgi kontrolēs aizmugurē darbojošās kava-' lerijas likvidēšanas operācijās gaitu, un pavēlēja nekavējoties atsūtīt pie viņa majoru Kruftu ar pārķertajām Dovatora telegramām.

— Kad pārķērāt šo šifrēto telegramu? — Štrumpfs noprasīja majoram, kad tas ieradās.

Majors atbildēja.

— Tā ... Tātad Dovators saņēmis pavēli segt avio-desanta izsēdināšanu Demidovas rajonā un turpat saņemt municijas papildinājumu?... — Štrumpfs iedziļinās kartē, brīžam pagriež galvu un pārlasa šifrējumu — Bet viņi var pēdējā brīdī mainīt koordinātes, — 1 Štrumpfs nicinoši veras Kruftā, it kā likdams bez vārdiem saprast, ka majors ir stulbenis, ja uzskata krievus muļķākus par sevi.

— Viņi koordinātes jau trīs reizes mainījuši, — Krufts apstiprina.

— Tāpēc jau jūsu šifrējumi pagaidām nav nekā vērti, — Štrumpfs viņu ērcīgi pārtrauc. — Kur tad galu galā desants tiks izsēdināts? Kurā mežā?

Krufts tikko manāmi parausta plecus. Viņš ir sapīcis par ģenerāļa izturēšanos. «Vecā alus muca, es tev vēl pašu galveno neesmu pateicis,» majors nodomā pie sevis.

— Pēdējā radiogramā pie laika un datuma atšifrēšanas izkrīt cipars divi... Tas nozīmē: īstās koordinātes norādītas radiogramā numurs divi. — Majors Krufts par to absolūti pārliecināts.

— Kādēļ tad jūs to līdz šim brīdim noklusējāt? — Štrumpfs neticīgi noprasa.

— Es vēl nepaguvu jums ziņot...

— Teicami! Mēs mainīsim koordinātes ceturto reizi. — Štrumpfs turpat uz vietas nodiktēja radio-gramu: «Mainīju savu atrašanās vietu. Desanta izsēdi-nāšana pēc vecajām koordinātēm nav iespējama. Gaidu koordinātes trīsdesmit četri deviņdesmit seši. Agrs rīts. Dovators.» — Šifrējiet tā, lai ar šo apstiprinātu desanta izsēdināšanu ar ciparu divi, kā to vēlas krievu vadība, un raidiet to tik ilgi, kamēr neesat saņēmuši kvīti...

— Ģenerāļa kungs, šis gājiens ir Kapablankas cienīgs! — glaimojoši izsaucās majors.

Kad major? bija izgājis, ģenerālis fon Štrumpfs jautri nosmējās.

«Kapablankas gājiens! Tu, major, esi muļķāks nekā simts aunu kopā!»

Viņš izsauca dēlu un pavēlēja visus paredzamā desanta izsēdināšanas iecirkņus nepārtraukti kontrolēt ar aviāciju, pastiprināt slēpņus. Ieslēgt Dovatoru Duchov-ščinas mežos, mērdēt viņa ļaudis un zirgus badā. Uzsākt metodisku uzbrukumu, netaupot bumbas un šāviņus.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Divdesmit devītajā augustā kavalērijas pulki, slēpdamies no uzmācīgās aviacijas, pulcējās Bojarščinas rajonā.

Ar šifrētu telegramu apstiprinājis desanta izsēdināšanas vietu, Dovators nepacietīgi gaidīja no armijas štaba tālākos rīkojumus. Taču jau vairāk nekā divdesmit četras stundas nebija sakaru. Lielā zeme raidīja no Maskavas Padomju informācijās biroja ziņojumus, koncertus, ziņas no dažādām vietām Padomju Savienībā un ārzemēs, bet armijas stabs klusēja.

Ļevs Michailovičs sēdēja uz zaļu skuju klēpja zem slaidas egles, vīstījās savā platajā burkā un lasīja ne visai iepriecinošos ziņojumus no karaspēka vienībām un daļām. Saimnieciskos nolūkos izsūtītās grupas bija spiestas atgriezties ar tukšām rokām. Vācieši bija uzsākuši metodisku meža apšaudīšanu, bumbošanu un bloķēšanu. Ar dažiem pulkiem nu jau divas dienas sakarus uzturēja tikai ar rāciju palīdzību.

Blakus Dovatoram nogurušais radists monotoni atkārtoja mikrofonā:

— Viens, divi, trīs, četri. Četri, trīs, divi... Jeņiseja! Jeņiseja! Vai tu mani dzirdi? Gaidu uz vilni, gaidu uz vilni! Esmu Amūra! Jeņiseja, vai tu mani dzirdi?...

Zem citām eglēm gulēja sakaru virsnieki un ziņneši. Karpenkovs, aizsedzis ar roku no negulēšanas iekaisušās acis, diktēja pavēli par riņķaizsardzības organizēšanu.

No izlūkgājiena atgriezās Aleksejs Gordijenkovs; nolaidis uz leju dubļainos, uzlocītos šineļa stūrus, viņš apsēdās blakus Dovatoram un sāka ziņojumu:

— Visur ienaidnieks rok ierakumus. Pagājušajā nakti ieņēmuši visus ciemus, kas atrodas meža tuvumā. Iedzīvotājus dzen kaut kur projām. Gandrīz pilnīgs ielenkums. Es tikko izlavījos. Izlūkus novietoju šķūnī tur tajā klajumā. Viņi pados signālus lidmašīnām ar ugunskuriem un raķetēm, bet atpakaļ atgriezties tiem būs grūti. Visi ceļi noslēgti.

— Labi, tu pagaidām ciet klusu! — Ļevs Michailo-vičs pasauca Karpenkovu, izklāja karti un paskaidroja viņam, kāds ir stāvoklis. Tas pēdējo dienu laikā pēkšņi bija mainījies. Rietumu pusē vācieši izeju noslēdza ar tankiem, kas nemitīgi patrulēja pa lielceļu no dienvidiem uz ziemeļiem, viena kājnieku un viena motorizētā divizija raka ierakumus un savilka artilēriju. Austrumu pusē desmitiem kilometru stiepās nepārejami purvi. Vāciešu nodomi Dovatoram bija skaidri. Viņi bija nolēmuši bloķēt mežu no visām pusēm, piespiest kavalēriju pie purva un tur to iznīcināt.

Varētu jau nu arī tagad vēl izlauzties, bet manevru ļoti apgrūtinātu smagi ievainotie un nepietiekošais munīcijas daudzums.

— Viņi te liks mums trūkties, — Karpenkovs piezīmēja.

— Nu, to mēs vēl redzēsim, — Dovators atbildēja, izstiepdams roku pret dziestošo ugunskuru. — Kā tu domā, kur ir mūsu kļūda?

— Velns viņu sazin! . . . Varbūt nevajadzēja tik dziļi ielīst?

— Gluži otrādi, vajadzēja iet vēl tālāk! Saproti taču: mēs tomēr atrodamies piefrontes joslā. Te pēc būtības ir armijas rezervju pulcēšanās rajons. Vajadzētu būt īstam muļķim, lai mūs te nemēģinātu iznīcināt. Protams, ka mums vajadzēja aiziet vēl dziļāk aizmugurē, Baltkrievijas mežos. No turienes mēs varētu veikt ikvienu manevru, ikvienu operāciju. Bet... — Dovators draiski iesmējās un apklusa.

— Es domāju, ka mums vajag izlauzties, kamēr vēl nav par vēlu, — nedroši ieminējās Karpenkovs.

— Bet es nolēmu pagaidām vēl nogaidīt...

— Gaidīt, kamēr pavisam ielenc?

— Ja no vilkiem baidīsies — tad labāk nemaz neej mežā.

— Tas jau nu tā ... — Karpenkovs nedroši mēģināja iebilst, bet Dovators neļāva viņam turpināt.

— Tikai tā. Uzdevumu mēs vēl neesam izpildījuši...

— Ir sakari! — iesaucās radists, steidzīgi pierakstīdams radiogramu.

Dovators un Karpenkovs metās pie aparata. Radiogramu raidīja Rietumu frontes štābs, kas nepārtraukti sekoja kavalērijas darbībai. Tika pavēlēts operācijās izbeigt un atgriezties no aizmugures.

Bet faktiski nebija kur atgriezties ...

— Mazliet par vēlu, — Karpenkovs nosacīja. — Nu, nekas, pamēģināsim!

Dovators neko neatbildēja.

Aleksejs tikai tagad saprata, cik stāvoklis sarežģīts.

Pēdējā laikā viņam nedeva mieru raizes par Ņinu. Pēc došanās reidā viņi reti sastapās. Arī laika bija maz. Viņš gandrīz vienmēr atradās izlūku gājienos, bet viņa bija pilnīgi aizņemta ar rūpēm par ievainotajiem, kuru ar katru dienu radās arvien vairāk un vairāk. Pašlaik Aleksejam gribējās būt pie viņas. Pēc dažām minūtēm viņš jau atradās pie hospitāļa teltīm. Ņina rūpīgi sedza kādu ievainoto ar burku. Tas viņai dedzīgi kaut ko stāstīja, cenzdamies izvilkt rokas no burkas apakšas, sita ar dūri sev pa krūtīm. Piegājis tuvāk, Aleksejs viņā pazina Remizovu. Tribunāls viņu bija notiesājis: Remi-zovam piesprieda trīs gadus nosacīti. Dovators bija nolēmis atstāt viņu pulkā un pārcēla uz komandanta eskadronu. Tur Remizovs, kā Aleksejs bija dzirdējis, dienēja nevainojami un pēdējā kaujā bija izcēlies, bet ticis smagi ievainots.

Pamanījis Alekseju, Remizovs apsedza galvu un apklusa. Ņina piecēlās un devās pretim Aleksejam. Viņa bija stipri nogurusi un satraukta. Aleksejs to tūlīt ievēroja un apjautājās:

— Ko tad tu, Ņina, tāda ... nomākusies? Vai atkal kāds mirst?

— Nē, Aļoša, neviens nemirst, tikai, lūk, Remi-zovs... — Ņina mulsi apklusa. Kā vainīga juzdamās, paskatījās Aleksejā un sacīja: — Viņš grib mirt.

— Ko tad viņš, jucis, vai?

— Viņš saka, ka mēs netikšot vairs laukā no ielenkuma. Hitlerieši tik un tā visus ievainotos noslepkavošot... Un viņš baidās, ka vācieši viņu noķeršot un mocīšot ... Viņš ir ļoti smagi ievainots ...

— Ievainotos pulkvedis nekad nepametīs. Bet visumā tavs Remizovs ir ķerts, — noteikti paziņoja Aleksejs.

— Viņš ir tikpat daudz mans kā tavs, — Ņina noskaitusies piezīmēja.

— Es jokojos, vai tad par to jādusmo? — Aleksejs laipni saņēma Ņinu aiz rokas.

— Es nedusmojos, Aļoša, — Ņina klusi atbildēja. — Man tev jāsaka, ka ... — Ņina raudzījās Aleksejā skaidrām, atklātām acīm, — ka es Remizovu pazīstu jau sen. Jau pirms kara ... Un tu arī tiki viņu redzējis.

— Nu, to gan es neatceros, — plecus paraustīdams, Aleksejs nosacīja.

— Vai Gagrus atceries? Oh, kāda es toreiz biju muļķe!

— Nē, tu toreiz biji jauka, — Aleksejs nepiekrita.

.. . Pēc somu kara Aleksejs bija dabūjis ceļa zīmi uz atpūtas namu. Karelijas šauruma bargais sals, «dzeguzes» sarmā tītajos kokos — tas viss bija jau aiz muguras. Rītos Aleksejs agrāk par citiem lēca laukā no gultas, ātri apģērbās un skrēja uz pludmali. Viņš līksmi raudzījās, kā šļācās trokšņainie viļņi, skalodami liedagu. Paēdis brokastis, viņš paņēma dvieli un ar grāmatu rokās atlaidās zemē. Pašas karstākās stundas pavadīja vēsajā, krēslainajā biljarda istabā. Pirms vakariņām kaisli spēlēja volejbolu, bet vakarā tam patika sēdēt parka alejā un vērot, kā raibā drūzmā pastaigājas ļaudis. Reiz Aleksejs ar Majakovska dzeju sējumiņu rokās sēdēja uz soliņa vecas magnolijas ēnā. Izdzirdis švirkstam granti, viņš pacēla galvu un pamanīja meiteni. Viņa bija par kaut ko satraukta un nemierīgi raudzījās apkārt. Uzme-

tuši paviršu skatienu Aleksejam, viņa sakārtoja drēbes, kas pēc savas krāsas līdzinājās savvaļas ģerānijām, un apsēdās soliņa pretējā galā. Viņa te atvēra, te aizvēra kādu grāmatiņu zaļā iesējumā, bet pēc tam, pamanījusi alejas dziļumā jaunekli ceriņkrāsas bezpiedurkņu sporta kreklā, atlika grāmatu sāņus... Viņai bija skaista, pavisam jauna sejiņa. Jauneklis ceriņkrāsas kreklā, nenonācis līdz soliņam, uzmeta dusmīgu skatienu Aleksejam, strauji pagriezās un devās atpakaļ. Aleksejam prāts nesās skaļi iesmieties, taču, paskatījies uz kaimiņieni, viņš redzēja: ieslēpusi seju grāmatā, tā raudāja.

— Kādēļ jūs raudat? — Aleksejs samulsis jautāja.

— Kauns, tādēļ raudu! — savīstījusi lakatiņu, meitene apņēmīgi notrausa asaras un paskatījās Aleksejā. — Atvainojiet, smieklīgi, protams ...

Viņas acis lūkojās uzticīgi un droši.

Meitene aizcirta uz ceļgaliem guļošo grāmatu. Tā bija Černiševska «Ko darīt?». Piecēlās.

— Vai jums šī grāmata patīk? — Aleksejs apjautājās. Viņam negribējās, ka meitene aiziet.

— Kam gan tā nav patikusi? Varbūt vienīgi krievu caram, — meitene atbildēja.

Pēc tam viņi satikās katru dienu, kopā lasīja, strīdējās par izlasīto. Stāstīja viens otram par savu dzīvi, bet Ņina tomēr nepaskaidroja, kādēļ viņa todien alejā apraudājusies, un Aleksejs arī nejautāja.

Viņi šķīrās kā draugi, turpināja sarakstīties. Aleksejs pierunāja Ņinu, lai tā rajonu darbam sev izvēlas viņa karaspēka vienības novietnes tuvumā. Tas deva iespēju sastapties un vēlāk pat abiem kopā doties uz fronti...

Un tikai tagad, zem lielgabalu dārdiem, šajā nemierīgajā brīdī viņa izstāstīja Aleksejam, ka toreiz raudājusi aiz kauna un sāpēm, ko tai nodarījis Remizovs...

Jau pirmajās, vislaimīgākajās sanatorijā pavadītajās ^dienās Ņinu ievēroja jauneklis no kaimiņu atpūtas nama. ^/iņam varēja būt gadu divdesmit seši, divdesmit septiņi. Zīda sporta krekls, pelēkas koverkota bikses, apaļīgā ķermeņa bronzas krāsas iedegums, rudo matu viļņotais, nevīžīgais sasukājums, izsmalcinātība un uzmanība — viss tas tika sniegts sajūsminātajai meitenei viņa apbrīnošanai. Zoržs Remizovs braši uzdevās par sportistu, lektoru, sabiedrisku pasākumu vadītāju, pašdarbības aktieri, ekskursiju vadītāju utt. Un dievs vien zina, kādi talanti tikai nebija šim apburošajam jauneklim. Dienā Zoržs iepazīstināja Ņinu ar kūrorta ievērojamām vietām un norunāja satikšanos vakarā.

Parka tālā alejā, kur Zoržs aizveda Ņinu, viņi atsēdās uz soliņa. Tajā dvēseles sajūsmas stāvoklī, kādā viņa atradās, viņš to būtu varējis aizvest kaut vai uz Elbrusa virsotni. Taču, kā redzams, Zoržs neizjuta ne vakara dzestruma burvību, ne apslāpēto jūras viļņu šalkoņu. Tā karstā, mitrā roka aptvēra Ņinas vidukli, viņš sāka saraustīti elpot... Zorža izturēšanās bija tik negaidīta, ka Ņina paskatījās uz viņu pilna izbrīnās. Studentu kolektivs, kurā viņa pēdējos gadus dzīvoja un auga, prata cienīt un vērtēt draudzību.

— Rokas nost! — Ņina skaļi iekliedzās. Viņa izlocījās no tā skāvieniem un, cik jaudas, metās bēgt...

— Liekas, ka es viņam iesitu ... Neatceros ... Bet tagad viņš man lūdz indi... Man viņa žēl, Aļoša. Viņam sākusies gangrēna. Visu laiku raud. Vai tev viņa nav žēl?

— Nezinu, kā lai tev saku, — Aleksejs domīgi atbildēja. — Ja tukšu dzīvi nodzīvojis, lai vismaz mierīgi nomirst ... Bet es nemaz nezināju, ka tu, ka viņš ...

Aleksejs nepateica līdz galam, strauji piecēlās un, neatvadījies no Ņinas, lieliem soļiem devās uz Dovatora komandpunktu. Ņina, salta stinguma pārņemta, palika sēžam zem eglītes.

«Neticēja!» Šī doma kā ar nazi iedūrās sirdī.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Šī bija pēdējā samērā mierīgā nakts. Dienā vācieši bez sekmēm izmēģinājās uzbrukt jātnieku pulkiem dažādos virzienos. Pret nakti šaušana apklusa. Egļu skuju^ būdiņās, slēpdamies no nemitīgi un apnicīgi dūcoši «kruķa», blāvi dega ugunis. Slaidās priedes vējā šūpojās, čīkstēja, sačukstējās kā labsirdīgi milži, kas sargā mieru tūkstošiem nogurušu cilvēku.

Alekseja būdiņā caur egļu zariem lūkojās spoža zvaigznīte, līdzīga vientuļam jāņtārpiņam.

«Skat, kā nonācu līdz greizsirdībai,» prātoja Aleksejs. Un šīs pazemojošās, sīvās jūtas viņu aizvainoja. Attiecībā pret Ņinu viņš sev neatļāvās nevienu nelāgu domu. Viņš sirsnīgi to mīlēja un pacietīgi gaidīja, kad viņu attiecības kļūs vēl tuvākas.

Aizlicis rokas aiz galvas, viņš gulēja uz muguras un viebās kā sāpēs.

Ar skaudru aizvainojumu sirdī Aleksejs juta, ka nespēj viņai ticēt. Meli, izlikšanās vienmēr radīja viņā riebumu. Aleksejs pārvilka pār galvu burku un nolēma aizmigt, bet miegs nenāca. Telteni švīkādams, kāds pagāja garām būdai, bet pēc tam, pašķīris zarus, ielūkojās pa spraugu.

— Ķas tur ir? — galvu paceldams, noprasīja Aleksejs un tūlīt pēc specifiskajām medikamentu smaržām pazina Ņinu.

Viņa sēdēja būdas ieejā un nekustējās. Aleksejs tumsā neredzēja, cik ļoti bija pārmainījusies viņas seja. Nez kādēļ viņam likās, ka Ņina nemaz neelpo.

— Bet varbūt tā tikai histērija? — viņš jautāja.

— Kas par histēriju?

— Es pirms tavas atnākšanas sarīkoju greizsirdības scēnu ...

— Kam tad?

— Pats sev... Tagad, lūk, guļu un smejos par sevi. Kā redzams, cilvēkā daudz visādu draņķu ... Lien galvā tik nejēdzīgas domas, bet vēlāk pašam pretīgi...

Nolikusi viņam uz ceļiem galvu, kā to dara bērni, Ņina klusu smējās. Viņa juta, kā pa ķermeni izplūst liegs, nomierinošs siltums. Šīs jūtas pārgāja arī uz Alekseju. Viņam pēkšņi kļuva apbrīnojami labi un mierīgi.

No rīta Gordijenkovs ieradās komandpunktā noskuvies, uzposies, nevainojami baltā apkaklītē. Viņa acīs rotājās jautrs mirdzums, kas pauda jaunību un veselību.

— Jūsu augstība izskatās gluži pēc gaviļnieka, — Dovators zobgalīgi ieminējās, priecādamies par viņa stāju. — Vai uz ballīti esi saposies, vai?

— Uz kāzām, biedri pulkvedi, — noslēpumaini atbildēja Aleksejs.

Ļevs Michailovičs pamāja ar galvu. Ienaidnieka aiz-

mugurē visas operācijās bija pieņemts dēvēt par «kāzām».

— Jā, pie mums tagad «kāzas», — jautri un mierīgi piekrita Dovators.

Viņš sēdēja uz celmiņa un svilpoja, it kā nekas nebūtu, lai gan visapkārt jau sāka dārdēt nerimstošs kaujas troksnis. Pa mežu vēlās lielgabalu grāvieni, skaudri sprēgāja ložmetēji. Vācieši uzmācās no visām pusēm. Virs nocietinātā rajona jau no paša rīta pavisam nekaunīgi riņķoja ienaidnieka izlūks, tikko koku galotnes neskardams. Kuru katru brīdi varēja sākt bumbot. Taču pulkos nebija neviena zenitlielgabala un šauteņu patronu krājumi bija ļoti ierobežoti. Šķita, ka uz desanta vietu, kur mūsu lidmašīnām vajadzēja nomest municiju, nebūs nemaz iespējams izlauzties. Bet, kā likās, ne kritiskais stāvoklis, kādā bija nokļuvusi kavalērija, ne visa veida ieročiem apbruņotā ienaidnieka spēku pārsvars nespēja samulsināt Dovatoru. Viņš kā parasti bija modrs, jautrs un bezbēdīgi svilpoja. Pat Karpenkovu šī neizprotamā «bezbēdība» jau sāka nervozēt. Pūlēdamies apslēpt savu sapīkumu, viņš, pieri raukdams, sacīja:

— Pavisam nelādzīga lieta, Ļev Michailovič.

Pavisam nelādzīga, — Dovators piekrita. — Viņš

taisās mums apspraust apkārt karodziņus gluži kā vilkiem ... Būtu pavisam labi, ja tas mestu vēl kādu divi-ziju pret mums. Dikti labi būtu!

— Izeja tomēr jāmeklē, — kā garāmejot piezīmēja Karpenkovs, nepievērsdams uzmanību Dovatora pēdējiem vārdiem.

Bet izeja bija tikai viena: vajadzēja izlauzties caur purvu, bet tad būtu jāpamet ap četri tūkstoši zirgu.

— Nu tad pameklē... — Dovators nosmīnēja.

Un turpat uz vietas pēkšņi deva rīkojumu:

— Klausies, Andrej, pavēli Atlanovam, lai viņš atvelk majora Osipova pulku no augstienes, kuru tas aizstāv, kādus metrus septiņsimt vai astoņsimt dziļāk mežā.

— Lai atdod augstieni vāciešiem?! — Karpenkovs smagi elpoja. — Tas taču ...

— Lai atdod! Lai vācieši ņem! — Dovators mierīgi nosacīja.

— Vācieši taču jau divas dienas, kā mēģina to iegūt!

Viņi tad ielavīsies stigā un sāks līst gar purva malu. lo nekādā ziņā nedrīkst pieļaut!...

— Nu, un kas tad? Ej, Andrej, nekavējoties izpildi pavēli! Vēlreiz atkārtoju: Osipova pulks atkāpjas uz otro aizsardzības līniju.

Karpenkovs strauji sakustējās un metās skriešus pie sakaru oficieriem.

— Majors Osipovs un komisārs Abaševs lai ierodas pie manis! — Dovators viņam nosauca pakaļ.

Viņš jau gribēja izskaidrot Karpenkovam šīs pavēles taktisko jēgu, bet tas negaidījis aizgāja. Ļevam Michai-lovičam bija dusmas, ka gudrais, atjautīgais štaba priekšnieks uzreiz nebija sapratis viņa ieceri. «Noguris,» Dovators nodomāja. Tiešām, Karpenkovs jau vairākas naktis nebija gulējis, un arī pats kavalērijas grupējuma komandieris neatcerējās, kad viņš būtu, kā pienākas, atpūties. Gaidīdams Osipovu un Abaševu, Ļevs Michailovičs ietinās burkā un atgūlās zem koka, tad pēkšņi, kaut ko atcerējies, iesmējās. Šorīt agri, uzmetis plecos telteni, viņš bija devies uz aizsardzības līniju ar nolūku pārbaudīt sardzes modrību. Viņš nolēma pārbaudīt vispirms Osipova pulka izliktos priekšposteņus. Nedzirdami spraukdamies caur krūmiem, Dovators tumsā uzdūrās sargam un palīgsargam.

Kazaki sēdēja biezās eglītēs un klusām sarunājās.

— Mūsu komandieris būtu visus fričus sakapājis, — krūmos bija dzirdama balss, — bet pulkvedis tam sadevis kārtīgu brāzienu un pavēli atcēlis. «Ņem,» teicis, «gūstā!» Nu un saņēma arī kādus pusotra simta. Viņi tikai smēķē cigaretes un smejas par mums... Pulka komandieris iet garām un zobus vien griež...

Dovators neuzmanīgi pagriezās, un teltene iešvīkstē-jās.

— Stāt! Paroli! — atskanēja draudīgs sauciens.

Dovators to pateica. Sargs tomēr noklakšķināja aizslēgu un pavēlēja gulties. Ļevs Michailovičs atkārtoja paroli.

— Gulties! — sargs paveļoši uzsauca un pacēla ka-rabines laidi pie pleca. Dovatoram nekas cits neatlika kā paklausīgi nogulties uz purva dubļainās takas.

— Zēni, es esmu pulkvedis, — viņš mēģināja paskaidrot, bet panāca tikai to, ka kazaks piedraudēja viņu nošaut, ja tas neklusēs. Palīgsargs aizsteidzās pēc sardzes priekšnieka.

Nekas cits neatlika kā nekustīgi gulēt dubļos un gaidīt, kad ieradīsies sardzes priekšnieks. Izrādījās, ka vakarā izdotā parole bija sakompromitēta un apmainīta pret citu. Dovators tobrīd bija atdusējies, un Karpenkovs to nebija gribējis modināt. Kad Ļevam Michailovičam tas kļuva zināms, viņš no sirds pasmējās un izsacīja kazakam pateicību.

Bet par kādu pavēli kazaki bija runājuši, to Dovators nezināja. Pa ausu galam gan viņš no Karpenkova bija dzirdējis, ka Osipovs «sagudrojis» kaut kādu nejēdzīgu rīkojumu, taču neesot realizējis to: komisārs Abaševs neesot piekritis. Ļevs Michailovičs nolēma izdibināt, kas tas bijis par rīkojumu, un tālab izsauca Osipovu un Abaševu.

Saņēmis rīkojumu atiet no augstienes mežā, Osipovs uztraucās. Iepriekšējā dienā viņa pulks bija atvairījis piecus vāciešu uzbrukumus. Eskadroni, kas aizstāvēja šo augstieni, vairākas reizes metās pretuzbrukumos. Ļaudis aizstāvējās neatlaidīgi un sīksti, bet te pēkšņi pavēle: «Atstāt augstieni!» Antons Petrovičs uzlēca zirgā un auļos metās uz divizijas štābu.

— Nekā nesaprotu! Paskaidrojiet, ko tas nozīmē! viņš uzklupa štaba priekšniekam Kovrovam. Tas smaidīja, zelta zobus zibinādams. Kapteiņa kalsnējais stāvs Osipovam šķita vēl vājāks, nepievilcīgāks. Pelēkās acis mirdzēja viltīgi un izaicinoši.

— Ja mierīgu prātu padomās, tad kurš katrs jefrei-tors sapratīs, kur te tā jēga. — Kapteinis izvilka no somas Dovatora pavēli un parādīja to Osipovam. — Man, piemēram, viss ir skaidrs. Jājiet pie grupējuma komandiera un izskaidrojieties! Starp citu, viņš jūs abus ar komisāru izsauc pie sevis ...

Osipovs kopā ar Abaševu lēkšoja pie Dovatora.

— Augstieni pēc jūsu pavēles atdevu! — sasveicinādamies ar Karpenkovu, viņš nikni izgrūda, no zirga nenokāpdams.

— Klusāk! Pulkvedis nolikās atdusēties — viņš jau trešo nakti nav gulējis ... Bet par augstieni tūlīt aprunāsimies, arī man liekas, ka velti atkāpāmies.

Dovators nebija aizmidzis, viņš dzirdēja visu sarunu.

Norāvis no galvas burku, viņš piecēlās uz elkoņa un noprasīja:

— Vai kokus uz stigas sagāzi?

— Jau vakar, biedri pulkvedi! — Osipovs atbildēja..

— Labi. Kāp zemē no zirga!

Osipovs un Abaševs nokāpa, atdodami zirgus ratniekiem.

— Tātad jūs, Anton Petrovič, bijāt nolēmis ar atrotī-tām piedurknēm kauties līdz pēdējam? Tas ir teicami... Bet kāds no tā būtu labums? — Dovators jautājoši palūkojās Osipovā, pēc tam Karpenkovā.

— Mēs pārvaldījām pozicionālā nozīmē izdevīgu augstieni. Tā sedza pieeju mežam, turēja zem uguns trīs ceļus un stigu, — Karpenkovs atbildēja.

— Vēl vairāk, mums tagad vairs nav izejas no meža, — Osipovs papildināja. — Es pavēli izpildīju — atkāpos. Tagad man pa labi purvs, pa kreisi vētras sagāzti koki. Stigu es aizsprostoju, tagad nu esam kā zārkā ar uzvāztu vāku ... Ne velti vācieši vakar piecas reizes metās uzbrukumā.

— Vajadzēja atkāpties jau vakar. Tā mana kļūda, — Dovators domīgi nosacīja.

— Kādā ziņā kļūda, Ļev Michailovič? — apjautājās Abaševs.

— Tādā ziņā, ka nevajag darīt to, ko vēlas pretinieks. Viņš grib mūs iznīcināt un tādēļ cenšas, lai mēs paliktu bez patronām. Viņš saprot, ka mežā mēs to saņemsim ar labi tēmētu uguni, slēpdamies aiz katra koka. Tālab jau viņš mums uzspieda šo kauju dēļ augstienes. Viņam tā nav vajadzīga. Agri vai vēlu tā būtu tam tikusi tāpat. Paskatīsimies, kā viņš uzbruks meža dziļumā ... Cik tu, Anton Petrovič, vakar iztērēji patro-niņu?

— Krietni daudz, — Osipovs negribīgi atbildēja.

— Un cik vāciešu noklapēji?

— Netiku skaitījis. Atkāpos ... Un vispār nesaprotu, ko mēs tagad darām ... — Antons Petrovičs apklusa un lūkojās sāņus.

Pār Dovatora nogurušo seju, šķita, pavisam nevietā pārslīdēja smaids. Septembra saules slīpie stari krita uz viņa neskūto vaigu.

— Tātad tu nesaproti, ko mēs pašlaik darām? — pret Osipovu pavērsies, Dovators pārjautāja.

— Nesaprotu ... — Antons Petrovičs nedroši apstiprināja.

— Izcīnām uzvaru! — Ar spēju plecu kustību Ļevs Michailovičs uzrāva burku līdz pašam zodam. Smaids nozuda no viņa sejas. — Jā! Izcīnām uzvaru, — viņš aprauti atkārtoja un sarauca pieri. Viņu, kas parasti bija tik konsekvents savās domās un rīcībā, pašlaik neviens nesaprata. Visi jutās neveikli un mulsa.

Aiz meža daudzbalsīgi iedārdējās vāciešu artilērijas zalve. Netālu sprēgāja šauteņu šāvieni, apslāpēdami skumdinošo, badā pavārgušo zirgu zviegšanu.

Karpenkovs, galvu papurinājis, vērīgi ieklausījās. Osipovs, norāvis egļu čiekuru, virpināja to pirkstos, raidīdams asus skatienus savam komisāram. Uz lielceļa bija skaidri saklausāma tanku motoru gudēšanai. Pret eglīti atbalstījies, Dovators juta to drebam kā dzīvu.

— Tanki nāk, — Abaševs mierīgi paskaidroja.

— Tas nemaz neizskatās pēc uzvaras izcīnīšanas ... — caur zobiem izspieda Osipovs.

— Nē, izskatās gan! — Dovators attrauca. — Tā, velns lai parauj, ir uzvara! — Atmetis burkas malas, Ļevs Michailovičs strauji piecēlās un, jautri šķindinādams piesi pret piesi, turpināja: — Tas ir vienkārši lieliski! Ar kājniekiem viņš mūs nevarēja padzīt, palaidis darbā tankus, tagad lai uzlaiž vēl dažas aviacijas eskadriļai — būs pavisam labi!

— Kas tad te ir tik labs? — Dovatora nepiedienīgā jokojošā toņa un visas dienas notikumu saērcināts, noprasīja Osipovs.

— Un kas gan slikts? — Ļevs Michailovičs strauji uzprasīja. — Mēs sagrāvām vienpadsmit garnizonus, sadedzinājām simtiem mašīnu, desmitiem motociklu, vienpadsmit tankus, iznīcinājām simtiem fašistu. Vai tas ir slikti vai labi?

— Labi, — Osipovs apstiprināja. — Bet, lūk, tagad mūs ...

— Lūk, tieši tagad mēs izcīnām pašu galveno, — Dovators viņu pārtrauca. — Divarpus tūkstoši iznīcinātu zaldātu neatsvērtu to, ko var veikt piecas divizijas, kas spiestas dzīties mums pakaļ jau vairākas dienas. Mēs

tāsi esam sasaistījuši, tātad esam atvieglojuši stāvokli M ontē, tātad esam nobremzējuši uzbrukumu Maskavai!... Vāciešu pavēlniecība pa radio ziņo, ka tās aizmugurē esot ielauzušies simt tūkstoši kazaku. Lai met pret mums tikpat. Manevrēsim, vazāsim vāciešus pa mežu, pa purvu. Mēs esam ielauzušies simt kilometrus ienaidnieka aizmugurē un varētu iet vēl tālāk... Redziet, mani draugi, daudz vieglāk vāciešus pluinīt pašā mežā. Gan |audis pasargāsim, gan patronas ietaupīsim! ...

— Redz nu, kā iegāzāmies, — Abaševs pačukstēja Osipovam.

Majors, lūpu zobos iekodis, raudzījās sāņus un klusēja. Viņam gribējās iezvelt sev ar pletnes kātu pa pieri: kā gan viņš iepriekš nebija varējis aptvert tik vienkāršu lietu!

— Tagad, lūk, ko man paskaidrojiet: no kura laika tad pulka komandieris ir nolēmis atcelt aūgstāk stāvoša komandiera pavēles? — Dovators noprasīja, uzlūkodams Osipovu.

— Mēs pavēli izpildījām, — Osipovs paskaidroja.

— Vai jūs gūstekņus ēdināt? — Ļevs Michailovičs turpināja.

— Baroju ar zirggaļas šašlikiem un arī pats tos ēdu ...

— Bet kāpēc frontes pārrāvuma dienā majors Osipovs izdeva pavisam neiedomājamu pavēli? Kā lai to nosauc? — Dovators nerimās.

— Tas saucas: asinis pret asinīm, — cieti noteica Osipovs.

— Bet karavīra! gods?! — Dovators uzkliedza.

— Tās ir manas dzimtenes asinis... manu bērnu asinis, — atbildēja Antons Petrovičs. Ar drebošiem pirkstiem viņš atsprādzēja lauka somiņu un izņēma vēstules. Pasniegdams- Dovatoram, viņš dobji piemetināja: — Ņemiet izlasiet, kas tur rakstīts!

Dovators paņēma vēstules. Viena bija no Osipova māsas, otra — no sievas. Lūk, ko rakstīja Antona Petro-viča māsa:

«Mīļais Anton, es nezinu, ar ko lai sāku. No Vaļas saņēmu augustā pēdējo vēstuli un nosūtu to tev. Tā ir pēdējā, un vairāk nebūs. īsāk sakot, esi vīrišķīgs un pārciet savas bēdas kā īsts komandieris. Noslēpt no tevis es nevaru, nav man arī spēka to darīt. Tajā hospitālī,, kur es strādāju, atrodas tava meitiņa Varja. V’:ņu pirms nedēļas atveda kopā ar citiem ievainotajiem bērniem. Viņa man pastāstīja, ka izbraukuši no N. jūlijā. Ceļā viņu vilcienam uzbrukušas fašistu lidmašīnas, nometušas bumbas, pēc tam nolaidušies parašutisti, sagrābuši vilcienu, izdzinuši visus no vagoniem un sākuši aplaupīt. Vaļas čemodānā viņi atraduši fotouzņēmumus, kur tu majora formas tērpā uzņēmies kopā ar viņu un bērniem. Tad Valentinu kopā ar vēl citiem paveduši sāņus un turpat nošāvuši. Viņai klēpī bijis Viktors. Arī viņu nogalinājuši. Bet Varjiņa bijusi ievainota un gulējusi nomaļus. Pēc tam ieradies mūsu kara ešelons ar karavīriem, viņi vāciešus padzinuši, pievākuši ievainotos, starp tiem arī Varju. Pašlaik viņa ir uz gultas, un vienas kājiņas tai nav, bumba norāvusi. Viņa man visu laiku liek, lai tev rakstu. Es rakstīju, bet vēstules tūlīt nosūtīt nespēju, bija tik baismīgi...

Mīļais Anton, piedod man par tādu vēstuli, es ilgāk klusēt un tevi mānīt nespēju. Atrieb par sievu un saviem bērniem! Mēs abas ar Varju cieši tevi skūpstām ...»

Lasot vēstuli, Dovators stingri saknieba lūpas. Stāvā piere, kas slējās virs iedegunes, it kā kļuva augstāka, tajā asāk iezīmējās krunkas. Izlasījis vēstuli, viņš to klusēdams pasniedza Karpenkovam un izņēma no aploksnes otru.

Otra, Osipova sievas vēstule, bija uzrakstīta agrāk:

«Dārgais tētukiņ, mēs, Vitja, Varja, vecmāmuļa un es, sēžam pie galda un rakstām tev vēstuli. Visi diktē, saka priekšā, esmu pavisam samulsusi un apjukusi. Nezinu pat, ko lai rakstu. Bet tas viss ir tādēļ, ka mēs ļoti pēc tevis ilgojamies un vēlamies tevi redzēt. Vitjka diktē: «Tētiņ, ja tu nevari pie mums atbraukt, tad mēs visa komanda aizbrauksim pie tevis, un tev katrā ziņā vajadzēs ļaut man pajādelēt uz sava zirga.» «Vitjka turēsies zirgam pie astes,» piemetina Varja. Tu jau labi zini, viņa arvien kaut ko izdomā. Pēdējā laikā sākusi tēlot pieaugušu jaunkundzi. Viņa zied kā magonīte. Ar Vitjku viņa sadzīvo draudzīgi, ielien kaktā un čukstas — visu laiku spriež, kad tu atbrauksi pie mums un kā viņi tevi tad saņemšot. Tādi jauki bērni: visu saprot, visu izjūt. Tu tikai neiedomājies, ka es jūsmoju par viņiem kā māte.

pašu bērni ka saka, vienmēr tie labākie. Nē, es ar viņiem jutos tik labi, ka aizmirstu pat visas kara laika d/ivcs grūtības. Kad es pārnāku no darba, tad viņi kā nu prazdami cenšas man palīdzēt. Pašlaik pošamies ce|a. Liekas, ka būs jāapmetas Maskavas tuvumā, vasarnīca pie Olgas. Es ceru, ka tur jūs vāciešus nelaidīsiet. Tik daudz ko gribējās uzrakstīt, bet vienu lappusīti pierakstīju un nezinu, ko lai vēl saku. Runāt par to, cik ļoti mēs tevi mīlam, — to jau tu pats sen zini. Uz šo adresi vēstules turpmāk vairs nesūti, raksti Olgai...»

— Nelieši! — pusbalsī izsaucās Karpenkovs.

Osipovs, ar pirkstiem taustīdams gimnastjorkas apkaklītes podziņas, dziļi un grūti nopūtās.

Dovators pacēla galvu un palūkojās uz Karpenkovu.

— Tautas spriedums par šiem nezvēriem būs nesaudzīgs. Un mēs ar to pierādīsim padomju cilvēku spēku. Jāgrauj tik ilgi, kamēr ienaidnieks nav nolicis ieročus, bet apšaut neapbruņotus cilvēkus ... — Ļevs Michailo-vičs nepabeidzis apklusa un tikai pašūpoja galvu.

— Pareizi, — klusu nosacīja Osipovs un pārvilka ar delnu pār pieri. — Uznāk, Ļev Michailovič, reizēm tādi brīži — pat savam tēvam to grūti pateikt...

— Nevajadzēja, Anton Petrovič, klusēt, — Dovators saudzīgi ierunājās, iedomādamies, ka pats nevienam nav neko stāstījis par saviem vecīšiem, kas palikuši Baltkrievijā ...

DIVDESMITĀ NODAĻA

Otrā septembra rītā pēc kaujas uzdevuma veikšanas atgriezās apakšpulkvedis Plotvins. Ļevs Michailovičs ar viņu aprunājās divatā.

Brīnišķīgā kārtā apakšpulkvedis bija izlavījies cauri aplencējiem un atvedis sev līdzi bataljonu kareivju un virsniekus, kas jau ar kara pirmajām dienām bija nokļuvuši aplenkumā. Kopā ar viņiem atnāca arī no vietējiem iedzīvotājiem noorganizējusies partizāņu nodaļa.

— Tātad purvs ir nepārejams? — vilkdams ar zīmuli pa karti, Dovators jautāja.

— No vienas vietas muklājs — tik tikko nenoslīkām.

Bridām līdz jostas vietai pa ūdeni, — atsaucās Plotvins. — Kājnieku ierindā jau nu vēl var pamēģināt...

— Vai jūs, pulkvedi, esat lasījis «Audekla mērītāju»?

— Esmu dzirdējis... zinu, Tolstojs uzrakstījis, bet lasījis gan neesmu, — Plotvins samulsa.

— Un Kuprina «Dārgakmeni» lasījāt? Kad iespieda romānu «Gardenini» Ļ lasītāji sūtīja žurnālā redakcijai telegramas ar apmaksātām atbildēm: «Kā klājas Trusītim?» Bet jūs man iesakāt pamest četrus tūkstošus zirgu! Hitleriešiem es tos neatstāšu ... Varbūt apšausim? Purvā noslīcināsim? ...

Plotvins nervozi saviebās un novērsās.

— Jūs, protams, arī taga'd vēl esat pārliecināts, ka viss mūsu pasākums ir tikai avantūra ... Atcerieties mūsu kādreizējo sarunu?

Pa taciņu viņiem garām no dzirdītavas vilkās ap-nastoti kazaku zirgi ar iekritušiem sāniem. Kareivji rokās nesa brezenta spaiņus, bet padusēs — nodzeltējuša grīšļa kūlīšus. Zirgi, kaklus izstiepuši, grozīja galvas un ar atkarenajām lūpām kāri tvēra grīsli.

— Jūs, Ļev Michailovič, maldāties, — Plotvins pašūpoja iesirmo galvu un ieskatījās Dovatoram tieši seja. — Reidu pa vāciešu aizmuguri es uzskatu par spožu operāciju un tagad esmu pārliecināts, ka hitleriešus var iznīcināt, kur tikai patīk. Tādēļ man jāsaka jums paldies ... Jūs daudz ko man iemācījāt. Pats galvenais — jābūt pārliecinātam par saviem spēkiem un jāuzticas ļaudīm.

Dovators izpleta karti un norādīja uz noslēgto ielenkuma loku.

— Bet tas?

— Tas? — Plotvins paraustīja plecus. — Darbojoties ienaidnieka aizmugurē, tas ir pavisam dabisks un viegli saprotams stāvoklis. Vajag izlauzties, Ļev Michailovič.

— Paldies! Man prieks, ka neesmu tevī maldījies! — Dovators cieši paspieda Plotvinam roku. — Izlauzīsimies! [2]

Divas dienas radisti noņēmās ap raidītāju, pūlēdamies nodot Dovatora ziņojumu, bet frontes štābs raidījumus neuztvēra. Rācijās niķojās: uztvert gan uztvēra, bet noraidīšana nepadevās. Pie Dovatora atskrēja radists,. Bāls, drebošām lūpām, un pasniedza atšifrējumu:

— Biedri pulkvedi! Tikko kā pieņēmu: tā ir vāciešu, bet runā jūsu vārdā!...

Dovators izlasīja radiogramu, un viņa seja sašķobījās. Vāciešiem bija kļuvusi zināma desanta izsēdināša-nas vieta. Tā atradās aiz nepārejamiem purviem Demidovas mežos. Turp bija nosūtīta tikai neliela izlūku grupa Zachara Torbas vadībā, tai vajadzēja dot signālus lidmašīnām un segt desanta izsēšanos. Izlūku bija pavisam tikai deviņi cilvēki ar vienu rokas ložmetēju.

— Stāvoklis, biedri, ir sarežģīts, — Dovators sacīja,, sapulcinājis komandierus uz apspriedi. — Vāciešiem ir zināms, ka tiks izsēdināta desanta grupa. Viņi, protams,, apšaus parašutistus jau gaisā un sagrābs kravu, kurai ir speciāls uzdevums, tāpat municiju, kas paredzēta mums un Baltkrievijas mežos ielenktajai karaspēka daļai. Operācijai jānotiek rīt no rīta pulksten astoņos. Nav ne mazāko šaubu, ka vācieši tur ieradīsies, lai sagaidītu mūsu lidmašīnas. Mēs nespējam to aizkavēt, jo mums pajukuši radiosakari, un tomēr... — Ļeva Michailoviča dūre pazibēja gaisā, — un tomēr mūsu pienākums ir glābt desantniekus!

Uzmetis skatienu Plotvinam, Dovators noprasīja:

— Kā jūs domājat, apakšpulkvedi?

— Jāglābj, — Plotvins atsaucās.

Osipovs ar delnu berzēja neskūto vaigu un sadrūmis klusēja. Neko citu nespēja bilst arī pārējie. Stāvoklis bija skaidrs un pēc būtības bez izejas, bet Dovators nepacietīgi meklēja atrisinājumu. Viņš bija stipri satraukts, tā lūpās vīdēja smīns.

— Parasto normu, kara nolikumu un uzskatu robežās, — viņš sacīja, — uzdevums ir neatrisināms, un vācieši pilnīgi pamatoti var līksmot. Taču nav tāda stāvokļa, no kura nebūtu izejas. Vispirms hitlerieši ir dogmatiķi un pedanti. Viņi spriež tā: «Mēs esam ielenkuši kavalērijas grupas, atšķīruši tās citu no citas un likvidējuši iespēju tām apvienoties ar desanta grupu. Pasākums ir pilnīgi nodrošināts, ne par ko nav jāuztrau-

cas. Kavalēriju mēs iznīcināsim metodiski, desantu likvidēsim rīt.» Desanta izsēšanās vietā viņi ieradīsies tieši laikā, minūtes piecpadsmit divdesmit pirms astoņiem ... Es varu kaut saderēt, ka tieši tā tas notiks!

Karpenkovs neizpratnē paskatījās uz Dovatoru.

— Ja arī vācieši ierastos deviņos vai desmitos, viņi tik un tā nekā nebūs nokavējuši.

— Viss var būt, viss var būt... — Dovators piekrita un tūlīt strauji piemetināja: — Parūpējieties, štaba priekšniek, lai visos pulkos un eskadronos iedegtu nelielus ugunskurus!

Komandieri saskatījās, tad neviļus pacēla galvas pret debesīm; virs meža bez mitēšanās gudēja «kruķis».

— Vai jūs to domājat nopietni, Ļev Michailovič? — čukstus jautāja Karpenkovs.

— Manuprāt, mēs arvien pavēles dodam nopietni... Iedegt ugunskurus un gatavot pusdienas, paēdināt cilvēkus un sagatavoties pārgājienam. Dodieties, biedri komandieri, katrs uz savu vietu, kursim ugunskurus!...

Pār koku galotnēm pacēlās biezs, ar dūmiem sajaucies miglas plīvurs. Šaušana apriinās. Meža klusā šalka un zaru brīkšķēšana jaucās ar apvaldītām ļaužu čalām, katliņu šķindoņu un zirgu sprauslošanu.

Dovators, sēdēdams pie ugunskura, cauri retajiem krūmiem redzēja, kā izlūki vilka ādu no zirga rumpja. «Tātad cepsim šašliku ...» No dienā uzkrātajiem iespaidiem tagad sāka veidoties neskaidra, dvēseli satraucoša doma: kā viņš pratīs rast izeju no sarežģītā stāvokļa? Ko domā šā satrauktā meža iemītnieki, kas gatavojas ^cepināt zirga gaļu, kad visapkārt tiem uzglūn ienaidnieki? Baismīgs un draudīgs šķita šis ļaunu vēstošais klusums. Dovators saprata, ka tad, kad ugunskuri iedegsies, vācieši viņus uztaustīs un nekavēsies ar artilērijas uguns brāzienu. Lai izvairītos no liekiem upuriem, vajadzēja nekavējoties aiziet. Bet ļaudis bija izmocījušies, izbadējušies, un priekšā stāvēja smags ceļš caur purvu, kas prasīja necilvēcīgu piepūli... Ļevam Michailovičam bija mokoši smagi ap sirdi, tomēr, kad pie ugunskura pienāca Aleksejs, Ņina un Katja, viņš tos saņēma laipni.

— Sēdieties, meitenes!... Arī tu, Aļoša, sēdies!... Kā 'tur tajā dziesmā teikts: «Nāc, sēdies blakus, nenāk miegs man šonakt, es draugam uzrakstīju vēstuli uz tālo Maskavu...» — Pēdējos vārdus Ļevs Michailovičs izrunāja neparasti nopietni un sirsnīgi.

Brītiņu visi klusēja. Pēkšņi Dovators strauji piecēlās. Paskatījies pulkstenī, spēji pagriezās un aizsoļoja tumsā.

No ugunskuriem sprēgādamas lidoja augšup dzirksteles, uzvijās līdz pašām egļu galotnēm, mirdzēja un dzisa gluži kā sīkas zvaigznītes.

Vācieši, izdarījuši vairākos virzienos artilērijas apšaudi, pēkšņi apklusa^1.

— Ļauj, vācieti, kaut vai zirga gaļu izvārīt! — Šapo-vaļenko ņurdēja.

Piedurknes atrotijis, viņš gāza laukā iekšas ar šāviņu nogalinātam zirgam. Jaša Vorobjovs un Buslovs tam palīdzēja. Salazkins un vectēvs Gricko rīkojās gar ugunskuru. Petja, visgarām notriepies ar ieroču eļļu, nomaļus nosēdies, svīda, salikdams automātu.

Nemitīgās apšaudīšanas, bombardēšanas un badošanās izmocītie kazaki līksmi uztvēra pavēli par ugunskuru kurināšanu. Pie sārtiem tūlīt sapulcējās ļaudis, karināja katliņus, cepināja uz slauķiem šašlikus. Ugunskurs naksnīgā mežā arvien noskaņo ļaudis miermīlīgi.

— Vai tu talgad būtu ar mieru nogaršot boršču, ko? — Filips Afanasjevičs jautāja Jašam. — Nu, tādu ukraiņu boršču: ar pētersīlīšiem, baklažaniņiem, dillītēm, gurķīti, sīpoliņiem, pipariņiem ...

— Nē, — noraidīja Jaša. — Sibirijas pelmenīšus, tos gan!

— Bet ja nu pīlīti, medībās pelnos izceptu? — Buslovs ieminējās.

— Tikai pie boršča es nelikšu vis cūkgaļu, bet gabaliņu no palsā kleperīša, — turpināja Šapovaļenko. — Dikti labs bija zirdziņš, lai debesu tēvs svētī viņa dvēselīti!

— Kamēr tu tur bursies ap ugunskuru, viņi tev parādīs. Paskat, jau atkal!... — Salazkins nedabūja pabeigt. Netālu ar lielu troksni sprāga šāviņš.

— Dzēsiet nost ugunskurus! Nudien, kas tas ir? — uzkliedza Salazkins.

Kazaki apklusa. Daži pavisam nedroši sāka mest ugunī pa zariņam. Buslovs piegāja pie Sa'lazkina un klusu, bet skaidri pateica:

225

15 — P. FJodorovs. Ģenerālis Dovators

— Ugunskurus lika iekurt pulkvedis un nav vēl licis nodzēst. Viņš ari kurina — un raksta, mirt vēl netaisās.

Pagājis sāņus, viņš paņēma veselu klēpi žagaru un uzmeta ugunskuram. Liesma, aptvērusi sausos zarus, ;i nevaldāmi šāvās augšup. Atskanēja līksmi smiekli. Atvē-1 ris burkas malas, uzlicis rokas vectēvam Gricko uz pie-. ciem, pie sārta stāvēja Dovators.

— Labi pie uguntiņas! — vērodams kazakus, kas j traucās kājās, Ļevs Michailovičs sacīja. — Nekas, zēni,; sēdiet vien!

— Tu, Ļavon Micbailič, šajā tērpā man atgādini ļ lāci. Nobaidīsi vēl. — Vectēvs Gricko pataustīja burku un, pagriezis galvu pret Dovatoru, klusu apjautājās:! — Vai drīz?

— Drīz, — Ļevs Michailovičs atbildēja. Pieliecis! galvu pie vectēva, viņš sāka to par kaut ko klusu iz- ļ taujāt.

— Nē... nenomaldīšos, bet ceļš ir draņķīgs. Slīk- \ šņas, dumbrājs — grūti būs, — aprauti atbildēja vec- ļ tēvs Gricko.

Kazaki saausījās.

— Sākumā būs izdegums, pēc tam taciņa... Lai ļ notiek, izvedīšu, ja ir vajadzība! Vai par meitiņu nekas | nav dzirdams?

— Viņa, tētuk, veic ļoti svarīgu uzdevumu! — Dova- | tors papurināja galvu. Un, vērsdamies pie kazakiem, sa- | cīja: — Uzrausim, zēni, dziesmu!

— Sadzirdēs vēl vācieši — sāks bumbot, — atskanēja Petjas skaņā balstiņa.

Kazaki iesmējās. Dovators atskatījās. Petja, kājas zem sevis pavilcis, sēdēja zem eglītes un uzlāgoja uz muguras automātu.

— Ko tad tu, Pēteri Ivanovič, baiļojies, vai? — Dovators apjautājās.

— Nē, nebaiļojos vis. Maskēšanās — lūk, kas! — zēns atbildēja.

Ļevs Michailovičs piecēlās, paskatījās pulkstenī, tad uz Petju.

— Iznāk, Pēteri Ivanovič, ka nav mums laika padziedāt ... Kad nonāksim Lielajā zemē — tad sadziedāsim! — Novēdinājis ar burkas malu kā ar melnu spārnu, Ļevs Michailovičs apsedza Petju no galvas līdz kājām un īsi izmeta: — Zirgos! — Pamājis uz ugunskura pusi, piemetināja: — Samest virsū vairāk žagaru — lai deg labi spoži!

... Lūk, te tie ir, šie Smoļenskas dumbrāji!... Desmitiem kilometru platībā pūstošas, sūnu pārklātas, iezaļganas dūņas. Šur tur uz ciņiem izstīdzējuši krūmiņi, paretam kāda panīkusi priedele, apaugusi ar pelēku ķērpi. Ļaudis ved zirgus aiz pavadas. Priekšpulks virzās uz priekšu nevis ķēdē, bet drīzāk gan peld kā nekārtīgs ļļfilis. Zirgi ar pūlēm velk ārā kājas no muklāja, krāc, slaista galvas, sprauslo ar karstajām nāsīm smirdošo purva ūdeni un smagi elso. Ļaudis, grimdami līdz jostas vietai purvā, uz nestuvēm nes ievainotos. Daži no ievainotajiem guļ pavisam nekustīgi, apseguši galvas ar mēteļiem, gluži kā nomiruši, citi, bāli, ar izmocītām sejām, nemierīgi vēro pelēcīgo purva duļķi. Kādam kājā ievainotam kazakam sameistarots sevišķs transporta līdzeklis: sanitāri no eglītēm, ko sacirtuši ar zobeniem, uztaisījuši šļūci, un uz tās, teltenē ievīstīts, guļ ievainotais. Viņš piesiets ar auklām. Šļūce vai ik brīdi uzduras ciņiem, valstās te uz vieniem, te otriem sāniem. Kādai jābūt pacietībai cilvēkam ar sadragātu kāju, lai pat neievaidētos, tādā veidā pārvietojoties! Jāvalda kapa klusumam. Vāciešiem būtu nieka lieta pakārt virs purva raķeti parašutā un tad bārstīt uz jāiniekiem fugasbum-bas, apšaudīt ar ložmetēju ...

Krampjaini kārpās dūkstī iemukušais skaistulis do-nietis un grimst līdz krustiem. Tam apkārt grozās Jaša Vorobjovs, pats izmircis līdz jostas vietai, un mudina:

— Nu, mīļais, vēl mazlietiņ, dārgais! Tur būs drusciņ sausāks! — Bet zirgs tikai gurdi pastiepj kaklu un nekust ne no vietas. — Stāsta, ka Sibirija esot salta zeme ... Eli, mīļais!...

Pienāk Buslovs, Šapovaļenko un citi. Mēģina kopīgiem spēkiem izvilkt zirgu, bet tas grimst arvien dziļāk un dziļāk purvā. Jaša rausta zirgu aiz pavadas, tad nomet tās galu dubļos un noguris atslīgst uz ciņa.

— Bēdu dienas, zēni! — viņš izsaucas, nikni norausdams sviedrus no sejas.

— Draņķīgi, nav vārdam vietas, — apliecina Buslovs. — Tas nav pārgājiens, bet vienas bēdas!

— Ak tu mana bēdu diena, ceļā stājies tu kā siena!

Filips Afanasjevičs pat te nevar iztikt bez mēļošanas.

Viņa Čalijs ar nojautu vien izvēlas sev īpašu ceļu. Ja tas arī kļūdās — iemūk, tad tūlīt saņemas un izkārpās no muklāja.

— Malacis tu esi, Čalij! Tu jau man peldi kā zoss pa ūdeni! — Čalijs pakampj no ciņa kušķīti pelēku sūnu un kāri košļā ...

Netālu līdz ceļiem ūdenī stāv Dovators ar atpogātu apkakli. Viņš visu redz, dzird sarunas. Viņam tuvojas Osipovs un Gordijenkovs. Apakšpulkvedis Karpenkov^ un vectēvs Gricko apsēdušies zem panīkušas priedītes. Dovators vēro tikko viedamās taciņas satrunējušo segumu, ieskatās ļaunu vēstošajā purva tālē. Aiz muguras ugunskuru blāzmā liesmo mežs, debesis apgaismo vāciešu raķešu zaļie uzliesmojumi. Gaisā riņķo un griezīgi rēc «Junkersi».

— Nu, kā jūties, Anton? — Dovators jautā Osi-povam.

— Vai tā vaļsirdīgi sacīt, Ļev Michailovič?

— Tikai vaļsirdīgi!

— Pavisam draņķīga būšana ...

— Vai neizbridīsim?

— Neiespējami, — Osipovs nešaubīdamies' atbild. — Kolona izstiepusies. Ja mūs te pārsteigs rīts ... — Antons Petrovičs atmet ar roku.

— Un kā tu domā, Andrej Karpenkov? — Dovators, šļakstinādams ar zābakiem, brien pie viņa.

— Smagi, Ļev Michailovič! Eh, bērīts manis kumeliņš! ...

Karpenkovs novelk zābaku un izlej no tā ūdeni.

— Kādu lēmumu jūs ieteiksiet pieņemt, biedri komandieri? — neatlaizdamies jautā Dovators. — Vai pamest zirgus dzīvus purvā? Atstāt vāciešiem?

Komandieri klusē.

— Ar tiesībām, kādas man piešķirtas, esmu spiests pavēlēt, — Dovators spīvi turpina, — cirst zirgiem galvas nost. Kā pirmais savu zobenu izmēģinās majors Osipovs. Nu, atvadies no savas Leģendas, Anton Pet-rovič!... Nu?

— Un kā tālāk, Ļev Michailovič? — klusu jautā Osipovs.

— Tālāk? — Dovators ļauni iesmejas. — Mēs tik un tā varam nokavēties. Vācieši iznīcinās desantu, sagrābs kravu. Pēc purva mums taču vēl jāpaveic divdesmit kilometru garš pārgājiens. To var izdarīt tikai ar zirgiem, bet, ja iesim kājām, tad ļaudis, līdzko izkulsimies uz cietas zemes, aiz noguruma gāzīsies zemē ... Es domāju, kur cilvēks izbridis, tur jātiek cauri arī zirgam. Lūk, tā, mani draugi!...

Blakus viņiem gluži kā no zemes izaug vectēvs Gricko, garš, dižens, ar sirmām, pār pieri noslīgušām matu šķipsnām.

— Nu, kas ir, zēni, ejam, esam elpu atvilkuši! Nekas, izbridīsim, ir bijis vēl ļaunāk! — Atbalstīdamies uz kūjas, vecais devās uz priekšu.

— Soļos, marš! — aizsmakušā balsī nokomandēja Dovaltors. Viņš satvēra aiz pavadas tuvāko zirgu. — Nu, nu, dārgais!

Zirgs tusnīdams izvilka kājas no muklāja un, šķaidīdams smirdošās dūņas, devās uz priekšu. Un atkal sakustējās, ieburzguļojās dumbrāji. Ļaudis un zirgi soļoja uz priekšu, tikai uz priekšu, nozuzdami pelēkajā miglā.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Mežmalā majors Krufts kopā ar citiem oficieriem izkāpa no vieglās mašīnas un sāka vērot apkārtni. Šeit viņa bataljonam vajadzēja ierīkoties slēpnī un sagaidīt krievu parašutistu parādīšanos.

Kad majors, atšifrējis radiogramu, uzzīmēja uz kartes aplīti, kur vajadzēja nolaisties desantam, šis aplītis izskatījās pavisam glīts. Uz kartes uzzīmētais laukumiņš bija feniņa lielumā, apkārt tam liecās spirgtais meža zaļums. Un majoram šķita: būs tīrā izprieca apšaut šai skaistajā vietiņā gaisā nevarīgi šūpojošos cilvēkus. Tālab Krufts tik neatlaidīgi centās pierunāt savu radinieku pulkvedi Gustavu Štrumpfu nozīmēt viņu par galveno personu šīs operācijās veikšanai.

Viņš zināja: ar to viņam neapšaubāmi būs nodrošināts klusts, kā ari komandanta amats kādā no Maskavas rajoniem.

Tomēr, kad viņš ieradās uz vietas un pārlaida skatienu laukumam, tā noskaņojums mainījās uz ļauno pusi. Klajumiņš nepavisam neizskatījās tāds kā kartē: tagad tas majoram likās skarbs un drūms, biezokņa ielenkts. Tā vidū atradās nezālēs ieaudzis šķūnis. No visām pusēm klajumu iežogoja sirms mežs, un majoram tas izskatījās kā milzīga, augšpēdus apgāzta, pinkaina krievu cepure.

Drēgns, miglains rīts. Virs augstajām, varenajām eglēm un slaidajām, dzeltenām vaska svecēm līdzīgajām mastu koku priedēm zemu peldēja saplosīti mākoņi. Majors bozās, it kā šie mākoņi līstu viņam zem gumijotā mēteļa un saldētu muguru.

«Ja krievi nav muļķi,» majors nodomāja, «tad viņi, protams, nelidos šādā laikā ...» Viņam tagad daudz labāk būtu paticis sēdēt siltā krievu zemnieku mājā nekā nīkt te, šitādā drūma mežā. Četri simti viņa rīcībā nodoto zaldātu šajā mežā tam šķita pavisam niecīgs spēks, un «dzelzs krusts» arī bija zaudējis to pievilcību, kāda tam bija vēl vakar.

Krufts nodeva jaunākajam oficierim rīkojumu izķemmēt mežmalu un iekārtot šķūnī telefonu. Tur viņš bija izraudzījies sev komandpunktu.

Krufts taču nezināja, ka šķūnī sēž izlūki un mizo brokastīm kartupeļus. Viņi te jau atradās otro diennakti un kā daždien frontinieki brīnum ātri bija iejutušies šajā nemīlīgajā vietiņā. Gar malām no egļu zariem un siena iekārtotas guļvietas; uz katras no tām atradās saritināts šinelis un teltene. Viss bija pa rokai —• šodien sagaidāms desants. Šķūņa kaktā bija iekārtota signālierīce: vāciešu sarkanā telefona vada galā karājās tukša konservu kārba, bet vads aizstiepās uz posteni. Šķūnī atradās Torba, Pavļuks un vēl trīs kazaki. Pārējie izpildīja sardzes dienestu.

— Vārīt iesiet uz mežu — vietu izvēlieties, kur krūmi biezāki, un lai nebūtu ne mazāko dūmiņu. Skaidrs? — Torba pavēlēja.

— Kā tad bez dūmiem var vārīt? Atvainojiet par izteicienu, — Pavļuks noprasīja, iešķībi uzlūkodams Torbu.

Pavisam vienkārši: salauziet sausas lazdas.

Tātad tavuprāt lazdas — bezdūmu pulveris, vai?

- Tev saka: bez dūmiem — tas ir viss! — Zachars noskaldīja. — Bet, ja nevēlies, vari tupēt bez silta ēdiena un koncentrātus gremot jēlus.

— Nu nē, dārgais, bez dūmiem vārīt es neprotu.

— Bet Suvorovs «neprašām» lika skaitīt zvaigznes ... Vai nu kumieši maz spējīgi to saprast.

— Ko — kumieši? Pie mums Kūmas apkārtnē ... — Pavļuks sirdījās.

— Zinām jau — pazīstami pļēguri! Plītē skābu vīnu un piekož kaltētu meloni, bet tā ir tik sīksta kā jēlmīta siksna ...

Pēkšņi konservu kārba uzlidoja gaisā un ar troksni atsitās pret šķūņa sienu.

— Kaujai! — iekliedzās Torba, norāva no pleca automātu un metās uz izeju. Aiz viņa izmetās laukā arī

pārējie.

No trim pusēm gar mežmalu, ģērbušies pelēki zaļos frenčos, durkļus zibinādami, ķēdē gāja vācieši, vilka balsta ložmetējus, stiepa uz muguras mīnmetējus. Kāda grupa nāca no mežmalas tieši šķūņa virzienā un vilka vadu. Pamanījuši izlūkus, vācieši apstājās.

— Pavļuk! Noņem posteņus, un visi uz mežu! — Piesviedis automātu pie pleca, Zachars izšāva vairākas automata kārtas. Vācieši sagūla.

Izlūki pieliekdamies atkāpās uz mežu. Viņiem vajadzēja noskriet kādus divsimt metrus. Torba saprata, ja neviens nesegs biedru atkāpšanos, tad viņi visi kritīs atklātajā vietā.

Vācieši sāka ar automātiem apšaudīt šķūni. Lodes cirtās sienās, atskaldīdamas sīkas skaidiņas. Zachars, paslēpies aiz durvīm, turpināja atšaudīšanos. Kaut kas skanīgi kā ar smagu ozola vāli iebelza pa kasku; viņam sametās tumšs gar acīm. Zachars uz kādu mirkli zaudēja samaņu. Kad viņš atkal atvēra acis, pirmais, ko tas izdzirdēja, bija vāciešu klaigas. Zachars noņēma no galvas kasku. Pār kaklu plūda asinis, taču sāpju nejuta. Satvēris automātu, viņš ielīda šķūnī un apgūlās durvīs. Viņš redzēja — tuvojas vācieši. Domādami, ka šķūnī neviena nav, tic nāca stāvus. Torba izšāva garu kārtu. Vairāki cilvēki nogāzās, bet pārējie metās atpakaļ. Noskrējuši dažus soļus, vācieši kliegdami un lamādamies sagula.

— Ahā bēgat, odžu dzimums! — Zachars atkal nospieda sprūda mēlīti. Sekoja īsa kārta, un automāts apklusa. Izņēmis tukšo disku, viņš to iebāza pie jostas piesprādzētajā somā. Sājā brīdī Zachars atcerējās savu draugu Filipu Afanasjeviču. «Nē, tagad Filips Afanasjeļ vies nebūtu uz mani errojies!» Viņš bija pārliecināts, ka vēl dzīvos. Viņš vēl redzēs savu draugu un mīļoto Kubaņu, novadniekus un biedrus. Domas darbojās nepaf rasti skaidri. Viņam pēkšņi likās, ka tas stāv uz tribīnes! visapkārt karogi, ļaudis, un viņš pats saka dedzīgus vārdus, no kuriem iekvēlojas sirds. Visiem priekšā stāv Aņuta.

Šajā mirklī viņš pamanīja vāciešus skrējām. Zachars atkal nospieda sprūda mēlīti un sāka īsām kārtām šaut. «Jātaupa patronas,» iešāvās prātā. «Ahā, bēg!» Viņu sagrāba vētrains prieks... Spalgs mīnas kauciens, briesmīgs brākšķis — un Zachars iekrīt krēslā un klusumā ...

Majors Krufts stāvēja starp oficieriem, košļāja cigāru un nemierīgi vēroja sagrautā šķūņa' palieku kaudzi. Uzvara bija maksājusi dārgi. Seši zaldāti bija nogalināti, vienpadsmit ievainoti, bet krievs, kā izrādījās, bija tikai viens! ...

— Kur tad pārējie? — Krufts jautāja oficieriem.

Tie izvairīgi raustīja plecus. Majors sameklēja ope-rativo ziņojumu bloknotu un ierakstīja: «Grupa «Klop-penburga» 26/59 8.00.3.9.41. Atzīmes 93,5 rajonā pēkšņi sastapu slēpnī pretinieku vienas kazaku rotas sastāvā ...» Atcerējies, ka ir jau nosūtījis daudz pieticīgāku ziņojumu un aizsūtījis arī «dāvanu», par kādu pulkvedis Štrumpfs pat sapņot nevarēja, majors aizcirta bloknotu, bet iebāzt kabatā to vairs nepaguva ...

No snaudošajiem kokiem pēkšņi uz vāciešu galvām sāka gāzties svina lietus. No visām pusēm šāva neredzami ložmetēji, skaudri un nežēlīgi, bet no mežmalas bēga vāciešu slēpnis. Tam pakaļ joņoja jātnieki, kādus majoram nekad nebija nācies sastapt. Vējā plandījās plati, melni uzmetņi, gluži kā varenu putnu spārni. Vi-šiem pa priekšu auļojal kāds jātnieks uz kumpdegunaina, neparastas krāsas zirga. Zirga kakls un skausts bija balti, kājas — melnas. Jātnieks zibenīgi cirta! ar līko zobenu te pa labi, te pa kreisi. Jātniekam bija kupla, pinkaina bārda, garas ūsas, bet galvā pinkaina cepure, apaļa kā ritenis.

«Dovators!» majoram iešāvās prātā. Majors nebija sevišķi reliģiozs, taču šajā mirkli domās pielūdza dievu un žigli paslēpās zem šķūņa drupām...

Krufts, kas mazliet prata krievu un ukraiņu valodu, gandrīz tai pašā bridi dzirdēja bargi uzsaucam:

— Nu, kur viņš ir? Vai šeit viņš par jums krita?

— Šeit. Konservu bundža sāka signalizēt un ... — Pavļuks atbildēja, turēdamies drošā attālumā no pārkaitinātā Filipa Afanasjeviča.

— Kas par bundžu? Kas? ... Tu man, briesmoni, parādi, kur pameti Zacharu! — Filips Afanasjevičs satrakots mīdijās un draudēja ar pletni. — Nodot tribunālam! Tiesai! Līdz armijas komandierim noiešu! — Viņš ložņāja pa vībotnēm, zem katra krūma paraudzījās, kliedza, uztraucās, bet Zachara līķa nekur nevarēja atrast. Kazaki izmētāja baļķus, izvilka noslēpušos majoru. Torbas ķermeni neatrada ari zem šķūņa paliekām.

— Sis putns, kā šķiet, ar gariem spārniem ... Izkratīt!

Majora priekšā, ūsas virpinādams, stāvēja Sapova-ļenko. Pēc nakts pārgājiena viņš bija līdz jostas vietai ar dubļiem.

Ar Dovatoru priekšgalā tuvojās komandieru grupas Starp tiem bija majors Osipovs, Karpenkovs, vectēvs Gricko un partizāņu nodaļas komandieris, pazema auguma, plecīgs, ar jūrnieku cepuri galvā.

— Būtu tu, tēvoci Filip, labāk parunājies ar vācieti, — ieteica' Buslovs, pasniegdams Filipam Afanasjevičam majora piezīmju grāmatiņu.

— Lai viņš iet pie velna! Man pašlaik gribētos viņa mūli ar zirga sviedru segu apsegt! — Sapovaļenko novērsās un īgnumā nospļāvās. Viņš stāvēja, plaši kājas iepletis, kubanku uz pakauša braši atstūmis un nevērīgi pa kazaku parašai spēlējās ar zobena' pušķi.

-— Tofatora kung! — Krufts pielika roku pie krūtīm un pazemīgi nolieca gavu. — Es oficēr, es jūs gūstekn. Es major ...

— Labi, ka tu, major, negadījies man pa rokai, kad es biju zirgā. Tad tagad būtu divi majori.

Buslovs pamanīja pienākošo Dovatoru, pagājās pretim un kaut ko tam pateica. Ļevs Michailovičs pamāja ar galvu un gurdi pasmaidīja. Viņa apģērbs, tāpat kā citiem, bija nomelnējis purva dūņās.

Vāciešu majors ar plaši ieplestām acīm skatījās uz krievu oficieru un partizāņu gleznaino grupu. Pa priekšu īpatnēji gāzelīgā jātnieku gaitā nāca Antons Petrovičs. Plecos dziļi iegriezušās siksnas, piešu skritulīši, zilo bikšu gaišzilās svītriņas, zābaki — viss bija notriepts dūņām, un tikai viņa lieliskais zobens mirdzēja kā zelts. Berlines jurists klusēdams un samulsis skatījās uz labi noaugušo Karpenkovu, Buslovu, Gordijenkovu, uz vectēva Gricko sirmo galvu, uz skaistuli partizāni ar jūras krabi pie cepures. Visos šajos cilvēkos bija kaut kas vīrišķīgi dižens. Pār fašista seju pārslīdēja nāves ēna.

Dovators uzmeta paviršu skatienu Kruftam un, pagriezies pret Sapovaļenko, uzprasīja:

— Neatradāt? — No Pavļuka viņš jau bija dabūjis zināt, ka seržants Torba, segdams savus biedrus, palicis pie šķūņa. Ļevs Michailovičs sadrūma un pavēlēja uzmeklēt Zachara līķi un paglabāt.

— Nav, biedri pulkvedi, — Sapovaļenko atbildēja un pasniedza Dovatoram papīriņu. — Lūk, vācieši, biedri pulkvedi, par jūsu galvu izsolījuši simt tūkstošus. Pajautājiet šim oficierītim: varbūt arī viņa galvu kāds ņem ...

— Simttūkstoš mārku! — smīnēdams izsaucās Dovators. — Pavisam lēti!

— Tofatora kung, — vērsdamies pie Sapovaļenko, šļupstēja majors, — es grib runāt... Man pārliecīb...

Ļevs Michailovičs šķirstīja piezīmju grāmatiņu un pēkšņā bardzībā skarbi uzsauca:

— Jūsu pārliecība man zināma, major. Būsiet tik laipns un dosiet savus paskaidrojumus štābā, tikai atbildiet pareizi, bet es ar jums aprunāšos atsevišķi.

— Jūs būs Tofator? Vai ... — Krufts nedroši norādīja ar pirkstu uz Sapovaļenko pusi.

Mēs visi esam Dovatori! — Ļevs Michailovičs ar plašu rokas vēzienu norādīja uz klātesošajiem.

Gaisā jau rūca transportlidmašīnu motori. Bija atlidojušas veselas piecas. Virs laukuma kā krāšņas, baltas tulpes atvērās parašuti un līgani laidās lejup. Pēc pusstundas iesirms, NKVD karaspēka formā tērpies majors, atbrīvojies no parašuta saitēm, jau stādījās priekšā Do-vatoram. Tad viņš devās uz priekšu, apkampa Ļevu Michailoviču un noskūpstīja uz abiem vaigiem.

— Jūsu palīdzību, biedri pulkvedi, mēs nekad neaizmirsīsim! — majors sacīja.

Kravu izsaiņoja un sadalīja. Partizaņi un desantnieki ar jaunajiem automātiem rindiņā cits aiz cita nozuda mežā, dodamies pa taku uz rietumiem. Kavalēristi savilka ciešāk seglu jostas, pārbaudīja nastojumu un ēdināja zirgus no rokas ar pāraugušu zāli.

Atvadīšanās bija sirsnīga un īsa. Ļevs Michailovičs sacīja:

— Aiznesiet, biedri, sveicienus baltkrievu tautai, bet mēs no tās aizvedīsim sveicienus Maskavai. Mēs atgriezīsimies!

Pašā pēdējā mirklī Dovators paveda sāņus vectēvu Gricko.

— Tēvs ... — Ļevs Michailovičs raudzījās vectēvam acīs. Vecā sirmās uzacis iedrebējās.

— Nevajag, dēliņ, nerunā: es jau visu zinu. Partizāņu nodaļas komandieris man izstāstīja, vācieši nobendējuši Oksanu ... Šonakt iesim pakaļ miesām. Nerunā! Vārdi — tikai skaņa, bet darbi ir vērtība. Grūti, visus esmu pazaudējis. Arī vakar purvā — ai, cik grūti gāja, bet par to — cik labi iznāca! Tā arī savu mūžu līdz galam labi nodzīvosim. Es taču nedzīvoju viens pasaulē!

Atvadījies no vectēva, Dovators devās uz stabu. Tur viņu ar pavēli rokās sagaidīja Karpenkovs. Pulki jau bija gatavi gājienam. Dovators paņēma no Karpenkova rokām divkārši salocīto papīru un nelasījis pārplēsa uz pusēm.

Karpenkovs ievēroja, ka Ļevs Michailovičs atrodas tajā pacilātajā garastāvoklī, kāds pārņem karavadoni, kad tam jāpieņem svarīgs un atbildīgs lēmums. Bet, kādēj Dovators saplēsa pavēli, to Karpenkovs nevarēja saprast.

— Pārgājiena kārtība paliek iepriekšējā. Ejam pa veco maršrutu. — Dovatora balss viegli drebēja, zem kuplajām uzacīm spoži iedzirkstījās acis.

— Pa veco maršrutu? Caur purvu? — Karpenkovs neticēja savām ausīm.

— Jā, — apstiprināja Dovators. Viņam atveda zirgu! Ļevs Michailovičs to liegi noglāstīja no kakla līdz mus kuļotajām krūtīm, notīrīja piekaltušās dubļu piciņas, tad lēni un mierīgi ar kāju notvēra sagriezušos kāpsli un, sēdēdams jau zirgā, lietišķi un vienkārši piemetināja:] — Vācieši pašlaik pastiprināti pārvieto pulkus — centīsies mūs piežmiegt, turklāt vēl vairāk nekā iepriekš. Viltību viņi droši vien jau būs atklājuši, bet mēs viņus apmuļķosim vēlreiz. Ja vakar mēs izkūlāmies caur šo pekles vietu, tad tiksim cauri ari šodien. Pasteigsimies, lai rīt mēs droši tiekam uz Lielo zemi. Dzīvē, Andrjuša, visu vajag darīt droši! Soļos, marš!

Karpenkovs saprata. Viņš uzmeta Dovatoram jautru skatienu.

— Nu, patiešām: nevienam velnam neienāks prātā meklēt mūs uz šā ceļa!

Ļevs Michailovičs tikai nokrekstējās, uzstūma dziļāk uz acīm kubanku, sakārtoja pavadas un bez steigas un liekas runāšanas devās uz priekšu.

Ja vakar Karpenkovam būtu teikuši, ka rīt viņam atkal būs jāpeld pa šo smirdošo, briesmīgo purvu, tad viņš nebūtu ticējis, bet šodien tas skatījās uz to kā uz parastu notikumu viņu pavisam neparastā reida gaitā.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Apspriedē ģenerāļa Štrumpfa štābā aiz galda sēdēja visu rangu oficieri.

Ģenerāļa Kleinmana treknā pakakle balstījās uz frenča apkakles, bet viņa vērīgās ačeles dzēlīgi spīdēja aiz pensneja, apstājās pie pulkveža Gustava Štrumpfa un nekaunīgi smaidīja: viņu iepriecināja pulkveža nāves bālums.

Gustavs sēdēja ar taisnu muguru un, turēdams rokas zem galda, mechaniski plūkāja savus ādas cimdus. Viņam likās, ka tas piedalās nevis paša tēva vadītā ap-

spriedē, bet slepenā inkvizicijas tiesā. Visi bija korekti, pieklājīgi, bet sausi un vēsi. Ģenerālis dēlu neapvainoja, bet arī neattaisnoja. Viņš pamatīgi analizēja apstākļus. Visi klātesošie saprata, ka vairākām divizijām, kuras bija nozīmētas uzbrukuma operācijām, tagad vajadzēja izda-I rit nejēdzīgus pārgājienus un skraidīt pakaļ Dovatoram pa Smoļenskas mežiem. Tās cieta zaudējumus, tērēja municiju un degvielas, aplenca un bloķēja mežu, raka I ierakumus — un viss bija veltīgi. Bumbvedēji veselu nakti meta fugasbumbas uz ugunskuriem, pie kuriem neviena nebija, kājnieki izdarīja uzbrukumus mežam — un pret rītu purvā atrada tikai dažus sprāgušus zirgus ... Bet bija taču licies, ka viss aprēķināts līdz pēdējam sīkumam: cik stundās un pat minūtēs vajadzēja tikt gala ar kavalēriju, — un viss bija par tukšu! Izrādījās, ka Dovators no rīta bijis jau četrdesmit piecus kilometrus uz dienvidrietumiem no ielenkuma vietas, iznīcinājis tur Krufta bataljonu, savienojies ar aviodesantu, saņēmis municiju un aizgājis nezināmā virzienā ... Tagad vajadzēja atkal pārgrupēt sapluinītās divizijas, sakārtot no jauna visu kara mašīnu.

Ģenerālis Štrumpfs papūlējās notēlot stāvokli tādā veidā, lai neviens nevarētu teikt, ka neveiksmēs vainojams viņa dēls. Visas nelaimes tika uzveltas krievu mežam un kazaku vienību lielajai manevrēšanas spējai. Gustavs saprata, ka tēvs glābj pats sevi.

Apspriedē tika nolemts ar armijas grupas «Ham-burga» rezervēm nobloķēt visas izejas no Demidovas mežiem. Vienai tanku un vienai kājnieku divizijai ģenerāļa Elerta vadībā vajadzēja iznīcināt kavalēriju tajā momentā, kad to ielenks, lai tas notiktu kur notikdams. Bet par to, ka tā tiks ielenkta, — neviens nešaubījās. Šai operācijai atvēlēja trīs armijas korpusus. To pienākumos vēl ietilpa Smoļenskas mežu iztīrīšana no parti-zaņiem.

Bojarščinā, kur atradās tās divizijas aizmugures daļas, ko pulkvedis Štrumpfs komandēja līdz Dovatora atnākšanai un kur atradās viņa štābs, Gustavs ieradās pievakarē.

Izkāpdams no mašīnas, pulkvedis pavēlēja adjutantam, lai paziņo sievai par tā atbraukšanu, bet pats devās uz štābu, kur lika atvest sagūstīto kazaku.

Kad zaldāts ieveda sasieto Torbu, pulkvedis, salicis rokas uz muguras, soļoja pa istabu. Galva Zacharam bija apsieta ar kreklu. Tas piesūcies ar asinīm un piekaltis pie matiem un vaiga. Zachars bija ievainots galvā, smagās mīnas kontuzēts un baļķu sadauzīts. Vācieši viņu bija izvilkuši no šķūņa palieku apakšas nesamaņas stāvoklī un tūlīt aizveduši uz pulkveža Štrumpfa štābu. Dzīvs kazaks bija vērtīgs ieguvums. Zachars nāca pie samaņas kādā šķūnī tikai pēc tam, kad viņam uz galvas bija uzgāzti vairāki spaiņi ūdens. Vācieši norūpējušies kaut kur skraidīja, kliedza cits uz citu un redzami steidzās dabūt viņu pie samaņas, bet par to, lai ievainoto pārsietu, neviens nedomāja. To izdarīja Zachars pats. Nekad viņam nebija ienācis prātā, ka nokļūs tik briesmīgā stāvoklī. Visu ko: ievainošanu, nāvi, bet tikai ne dzīvam nokļūt vāciešu rokās! Kā tas tā bija noticis, viņš neatcerējās. Pirmā doma, kas iešāvās prātā, — izraut konvoja zaldātam šauteni un tad... «Nošaus,» pazibēja doma. «Lai nošauj! Dzīvu jau tik un tā neizlaidīs ...»

Turpretim tagad, stāvēdams pulkveža priekšā, Torba pilnīgi sakārtoja savas domas. Zachars redzēja, ka viņu apsargā tikai viens pats zaldāts, kas gaidīja priekšistabā. Zachars atradās ar pulkvedi aci pret aci. Nomu-šīt pulkvedi Torbam likās tīrais nieks, bet zaldātu jo vieglāk — tas bija maza auguma neglītenis platās biksēs ar apdilušiem ceļgaliem. Vajadzēja tikai izmesties uz lieveņa, bet tur — sakņudārzi. Tālāk — upīte, krūmājs un dārgais krievu mežs. Kaut tikai atraisījuši rokas!...

Strumpfs novilka zilgano bezpiedurkņu lietusmēteli un kopā ar cepuri pakāra uz naglas. Piesēdies pie galda, viņš nesteigdamies aizkūpināja cigāru un, laizdams dūmu aplīšus, uzprasīja:

— Kāda jūsu dienesta pakāpe, Kubaņas atamanu pēcteča kungs?

— Pavēliet atraisīt man rokas, esmu ievainots... Citādi nerunāšu.

— La-a-bi! — Pulkvedis piecēlās, piegāja pie durvīm un kaut ko uzsauca vācu valodā.

Ienāca plecīgs, svārkos ģērbies, kalsns oficieris ar garu seju, tāds pats saglaudies un sasmaržojies kā pulkvedis. Uz piedurknes tam bija uzšuve ar miroņgalvas attēlu. No kurienes tas radies, Zachars nevarēja saprast. Kad viņš raisīja vaļā izrotāto kaukāziešu siksniņu, ar ko bija sasietas Zachara rokas, tam nemierīgi iepukstē-jās sirds: plāns sāka irt... Oficieris aizgāja.

— Es gaidu, ko teiksiet, — pulkvedis sausi ierunājās.

Smailajā pulkveža sejā pazibēja kaut kas riebīgs, līdzīgs ņirdzīgam smīnam. Viņš atpogāja svārku apkaklīti un atklāja baltu, tievu kaklu.

Zachars nenolaida no viņa acu. Pielēkt klāt, sagrābt ar krampjainiem pirkstiem šo kaklu un nožmiegt... Bet pulkvedis šajā brīdī izvilka no maksts parabelumu un nolika uz galda malas.

— Jums nelāga raksturs. Vai esat precējies? — galvu pieliecis, pulkvedis jautāja.

— Es jums nekā nestāstīšu, — aizsmakušā balsī pateica Torba.

— Labi! — Pulkvedis atkal kaut ko pakliedza pret durvīm.

Kļuva dzirdama kņada, tad durvis ar troksni atsprāga vaļā. Nobālušās lūpas sakniebis, Zachars nodrebēja. Garsejainais oficieris un zaldāts iegrūda istabā Oksanu Gončarovu. Viņa bija skrandās saplēstā kreklā un izjukušiem matiem. Uz kailajiem pleciem un krūtīm zilgoja asinsizplūdumu Seja satūkusi līdz nepazīšanai, zem tumšo uzacu lokiem spoži liesmoja lielās acis.

— Kas tas ir? — pulkvedis ar galvas mājienu norādīja Oksanai uz Torbu. Kaunīgi saraustījusi kreklu, viņa pagriezās sāņus.

— Vai arī jūs, kubanieti, viņu nepazīstat? — jautāja pulkvedis.

— Es zinu, ka tu ... — Zachars gribēja mesties uz priekšu.

— Nu! — pulkvedis skani iesaucās. Atmetis rokas aiz muguras, viņš strauji kā kaķis pielēca pie Torbas, izstiepa kaklu, pielieca bālo seju pavisam tuvu un pieglaimīgi čukstēja: — Komunists? O-o! Komunists! Es tevi ... — Pulkvedis nedabūja pabeigt. Zachars ar abām rokām sagrāba viņu aiz rīkles. Kakls noskraukšķēja gluži kā olas čaula. Pulkvedis konvulsivi atmeta galvu atpaka), iešņukstējās un gļēvi noslīdēja Zacharam pie kājām.

Torba atgrūda ļengano pulkveža ķermeni, pielēca pie galda. Ar kreiso roku sagrāba savus dokumentus un iegrūda kabatā, bet ar labo sažņaudza parabeluma spalu. Tad steidzīgi paņēma no vadža pulkveža cepuri, pielāgoja, bet tā negāja galvā — traucēja apsējs. Torba norāva pārsēju un iesvieda kaktā. Uzlicis cepuri, uzmeta plecos uzmetni. Viņš nemaz nemanīja, ka pār vaigiem plūda asinis, nejuta, kā dreb Oksanas roka, kuru viņš cieši spieda savējā. Ātri atvēris durvis, viņš izmetās priekšistabā.

Pulkveža adjutants sēdēja ar muguru pret viņu pie galda un kaut ko rakstīja. Kad durvis atvērās, tas pagrieza galvu. Zachars izšāva viņam tieši sejā. Zaldātu pieveica ar otru šāvienu. Priekšnamā Zacharu un Oksanu neviens neaizturēja, bet, kad viņi izskrēja sētā, tos apdullināja ložmetēju un šauteņu šāvienu grandoņa. Māju jumtus apgaismoja ugunsgrēka šaudīgā atblāzma. No visām ciema malām skanēja šāvienu nomākti vāciešu kliedzieni. Nepiegriezdams vērību ložu svilpoņai un ne-pieliekdamies, Zachars skrēja pār kartupeļu lauku uz upīti. Viņam uz pēdām sekoja Oksana. Sausie, cietie kartupeļu laksti līdz asinīm skrāpēja kailās kājas, bet Oksana nemaz nejuta sāpju. Viņa savā priekšā redzēja upīti, krūmāju ... Lūk, arī šķūnis, kurā vēl nesen Torba sēdēja kā būrī notverts zvērs. Pēkšņi no šķūņa sienas atdalījās tumšas ēnas un metās virsū skrējējiem, uzklupa Torbam un nogāza viņu gar zemi.

— Stāvi, fašista kalps! — kāds smagi elsoja.

— Gribi aizbēgt, maita? Iepīksties tu man tikai! — Ļaudis sakrita uz kājām un galvas ... Bet Zachars pat nedomāja pretoties, palaidis revolveri, viņš izstiepās kartupeļu lakstos. Torba saprata, ar ko tam darīšana.

— Mēs taču esam savējie! — iesaucās Oksana.

— Pagaidi, bet no kurienes tad tu, meiten? — noprasīja puisis ar automātu.

— Tu taču, mazputniņ, esi pavisam kaila!

Zachars piecēlās. Norāva pulkveža apmetni un apsedza ar to Oksanu, pēc tam noņēma no galvas cepuri nn aizsvieda tālu krūmos.

Šāvieni apklusa. Ciemā plandījās ugunsgrēks, bārstīdams pār māju jumtiem dzirksteles.

- Kur jūs te radāties, brāļi? — trauksmaini atvilkdams elpu, iejautājās Zachars.

— No debesim nokritām, bet kas tu tāds esi?

— Dovatora izlūks. Šorīt gaidīju desantu ...

— Tad mēs jau tie paši esam!

— Kas, jūs? Tātad no atzīmes 93,5?

— Akurāt!

— Bet tur taču vācieši...

— Oho! Tiem kazaciņi sakūra pirti! Viss ir kārtībā. Tur no rīta visi meklēja kādu izlūku. Kāds ūsains kazaks...

— Filips! — Zachars iesaucās. — Brālīši! Zēniņi! Mani dārgie!

— Tu, dārgais, lēnāk... Bet kas tā par meiteni?

— Grigorija Gončarova meita. Eli, zēni! ...

— Bet mums lūdza, lai to apglabājot!

— Nu nē, biedri, mēs vēl ilgi dzīvosim! — aiz prieka vai bez elpas kliedza Zachars.

Pēc dažām minūtēm pulkveža Gustava Štrumpfa bijušajā dzīvoklī sirmais desantnieks majors un partizāņu nodaļas komandieris ar jūras krabi pie cepures jau šķiroja pa mapēm štaba dokumentus. Domīgs un nopietns uz lāviņas sēdēja vectēvs Gricko. Ar sastrādāto deinu viņš glāstīja uz ceļiem guļošo Oksanas galvu.

Kaktā, ģērbusies spilgti zilā mētelī, sēdēja Hilda un raudzījās uz klātesošajiem ar saltām, ledus zaļganām acīm. Viņa bija cerējusi skatīt Maskavu. Varbūt viņa to arī dabūs redzēt...

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Armijas štābā Gordejs Zacharovičs atpogātos svārkos, zem kuriem bija redzams balts piķē krekls, ar tējas glāzi rokās stāvēja pie radista un rūca:

— Tu, sirsniņ, mazāk klausies muziķu, bet vairāk meklē Dovatoru!

— Meklēju, biedri ģenerāli! Bet, ko vien uzgriežu,— visur zāģis vai mūzika. Gatavā Sodoma gaisā. —Jauns,

zilacains zens_1 noliecies par aparatu, visu laiku nepārtraukti klausījās.

— Meklēju, meklēju ... Cik reižu to jau neesi pazaudējis? Te atrodi, te atkal pazaudē ...

— Viņš jau nestāv uz vietas, visu laiku pārvietojas, — radists taisnojās.

— Vai tad mēs viņu tālab sūtījām, lai tupētu zem koka? Tu ar viņu jokus netaisi!... Viņš tagad ir ģenerālis. Līdzko atgriezīsies, visu vainu ’ uzgāzīšu tev .. J

Radists mulsi smaidīja un, galvu piešķiebis, piespieda austiņas pie pleca.

— Jaunais «RB» uztvērējs ir labāks... — radists centās novadīt valodu uz profesionālu tematu. '

— Labi, par radio parunāsim vēlāk. Uzzini aerodroma, vai lidmašīna pēc Dovatora ģimenes jau izlidojusi vai ne.

Bija atradušies Ļeva Michailoviča vecāki: tie mitinājās kādā no Baltkrievijas partizāņu nodaļām, pēc tiem sūtīja lidmašīnu.

Radists vēl dziļāk noliecās pār radioaparatu. Kāda raidstacija pūlējās uzņemt ar viņu sakarus. Viņš ātri noskaņojās uz vilni un uztvēra radiogramu. Izlūklidma-šīna ziņoja: «Kavalēriju neatradu.» Radists nodeva tele-gramu ģenerālim. Tas pamāja ar galvu un pavēlēja, lai nepazaudē sakarus ar izlūku. Ienāca armijas komandieris. Viņš bija braucis apskatīt rezerves pozicijas aizsardzībai.

— Vai no Dovatora ir kādas ziņas?

— Pagaidām vēl nav.

Radists saņēma no lidmašīnas vēl vienu ziņojumu. Guļajevas virzienā Mežas upes rietumu krastā izlūks bija novērojis pretinieka kājnieku un tanku masveida pārvietošanos.

— Ko tas varētu nozīmēt? — Armijas komandieris uzmeta skatienu štaba priekšniekam. Viņu acis sastapās. Viņi satraukti skatījās viens otrā.

— Visu vakaru par to domāju: tieši no tā baidījos.

Gordejs Zacharovičs noliecās pār karti.

— Tā vien liekas, ka viņi ir izpratuši Dovatora manevru.

— Esmu par to pārliecināts, — Gordejs Zacharovičs atsaucās, plūkādams ūsas.

— To nevar pieļaut! — armijas komandieris nolēma.

- Protams! — Un atkal staba priekšnieks paraustīja

usas.

Viņš dusmojās uz sevi, ka nespēj nekā izdomāt, ar ko varētu palīdzēt kavalērijai, kas lauzās laukā no ienaidnieka aizmugures. Vajadzēja spēcīgu līdzekli — kaut ko līdzīgu pretuzbrukumam no šīs puses ar labu artilērijas atbalstu. Tomēr Gordejs Zacharičs savas domas nepaguva izsacīt...

Armijas komandieris pavēlēja pazvanīt korpusa komandierim Čerepanovam, lai tas nekavējoties savelk vairāk lielgabalu pārcelšanās rajonā. Labāku lēmumu par šo nevarēja vēlēties. Armijas štaba priekšnieks paņēma rokās telefona klausuli.

— Volga, pie aparata ceturtais! Sveicināts, mans dārgais! Rajonā 24/46 šodien sagaidām mūsu ārzemju līgavaini. Pēc kāzām viņš atgriežas atpakaļ. No Guļaje-vas dzelzs ratos pie tevis brauc viesi, viņi grib līgavainim atņemt līgavu. Pieved labi daudz reibinošā, vajag cienīgi saņemt viesus un turklāt vēl izjaukt huligānisko izlēcienu. Jā, jā ... Nevari? To vajag varēt. Vajag varēt! — Gordejs Zacharičs atkārtoja klusi un pavēloši. — Vecākais precinieks pats būs kāzās.

Viņš pameta acis uz armijas komandieri, tas uzmundrinoši pamāja ar galvu.

... Pār purvu cēlās migla. Tāpat kā iepriekšējā vakarā, ļaudis grima līdz jostas vietai dūņu putrā, tāpat krāca izmocītie zirgi, vaidēja ievainotie.

Ņina blāvajā mēness gaismā taustīdamās lasīja te bagātīgi augošās dzērvenes, spaidīja tās krūzītē un lika pie iekaisušajām lūpām pārgurušajiem, izslāpušajiem ļaudīm.

— Māsiņa-ā, vai-i, vēl malciņu. Paldies, mīļā!...

— Klusāk, dārgais! — Ņina čukstēja.

— Ko? Es jau neko, māsiņ. Neko-o! ĪJ-uh! Par tādām mocībām mums gan vajadzētu nokļūt pašā para-dizē...

Klusu šalko Duchovščinas meži, miglā ietinušies. Šūpojas slaidās priedes, čīkst, vaid kā sāpēs.

Uz cietzemes zirgi kļūst mundrāki. Galvas mētādami, viņi blenž uz koku lapām un plūc tās, steidzīgi čamsti-

nādami lūpas, ar savām slapjajām astēm apslacina nogurušos kazakus, un tie ciešāk savelk seglu jostas, sakārto somas, tīra nost pielipušās dūņas — Lielajā zemē jāierodas pilnīgā kārtībā.

... Bet kaut kur pa Smoļenskas ceļiem traucas tanku armada — ar dzelteniem krustiem, ar dejojošām raganām uz bruņu torņiem. Ģenerālis Kleinmans steidzas ...

Pa meža stigu kavalērija ņipri dodas uz priekšu pilnā riksī. No sasvīdušo zirgu krustiem ceļas tvaika mutuļi. Čīkst jātnieku segli, skan zirgu pakavu klikšķi. Agrais rīts atvaira snaudu, gaist drēgnā, vēsā migla — sagaidāma spoža, saulaina diena.

Dovators pieturēja zirgu un apstādināja kolonu. Pieskāries ar roku Karpenkovam pie pleca, īsi pavēlēja:

— Šapovaļenko, pie manis!

Zirgi modri sprauslā, slej uz augšu galvas, spēlējas ar apaušu gredzeniem: jauš tuvo atpūtu.

— Filip Afanasjevič! — Dovators noliecās pār priekšējo seglu loku un, skatīdamies piejājušajā Šapovaļenko, klusu jautāja: — Vai kazaku izlūkošanas veidu zini?

— Zinu, biedri pulkvedi, — tas ir, parēgoties?

Dovators pamāja ar galvu.

— Priekšā, kādus piecsimt metrus tālāk, ir brasls, — turpināja Ļevs Michailovičs. — Paņem piecus puišus, izjāj, parēgojies — un tūlīt atpakaļ! Vai saprati?

— Sapratu, biedri pulkvedi. Atļaujiet izpildīt!

— Labi. Rikšos, marš! Tikai piesardzīgi! Saproti?

Dovators nopūtās, vēl zemāk noliecās pār priekšējo

seglu loku, sakārtoja krēpes un liegi noglāstīja zirgam kaklu.

— Staba priekšniek, vēlreiz pārbaudi avangarda gatavību! — viņš pavēlēja Karpenkovam.

No sāniem, mudinādams zirgu, tuvojās jātnieks. Dovators viņā pazina pulka komisāru Abaševu.

— Nu, Abašev, saki, ko tava sirds paredz!

— Aizsnaudos pēdējā atpūtas vietā, biedri pulkvedi, un sapnī redzēju mājas labo garu. Viņš tā kā krēpes manam zirgam jauca, bet tas, stāsta, esot uz labu.

— Joks tāds! — klusu smējās Ļevs Michailovičs. — Kādā veidā tad tas tev parādījās?

— Nu bija tāds večukiņš ar baltu bārdu, pavisam mīlīgs vecītis.

Jātnieki izjāja meža malā un apstājās. Svaigs, vēss gaiss liecināja par upes tuvumu. Virs meža pletās zilgme, bet austrumos puse debesu kvēloja rītausmā.

Šapovaļenko apturēja zirgu. Nekā aizdomīga nebija. Tilips Afanasjevičs sāka lēnos soļos mierīgi jāt tieši uz braslu, viņam sekoja pieci kazaki.

Vācieši jau sen bija pamanījuši jātniekus, viņi tos gaidīja jau veselu nakti. Kazaki jāja arvien tuvāk, bet tad pēkšņi apstājās, trauksmaini paskatījās uz priekšu un, strauji pagriezuši zirgus, pilnos auļos metās atpakaļ uz mežu. Vācieši neizturēja un atklāja nekārtīgu uguni, sacēla jandāliņu, rāpās laukā no ierakumiem. Pa kolonas maršruta ceļu uz priekšu izvirzītais flankgards to vien tikai bija gaidījis. Divi eskadroni, pastiprināti ar balsta ložmetējiem, kājnieku ierindā slepus piegāja gandrīz pie paša brasla. Pēc spēcīgas uguns flankgards īsā pārskrējienā iebruka ienaidnieka ierakumos un atspieda vāciešu slēpni uz dienvidiem.

Jātnieki devās pāri upei vienlaikus trīs kolonās. Do-vators stāvēja krastā un uzmudināja zirgus ar pletni.

— Platāku soli! — skanēja viņa neatlaidīgā un nepacietīgā balss.

Visu laiku Ļevs Michailovičs tramīgi vērās uz dienvidiem, no kurienes arvien skaidrāk un skaidrāk atskanēja tanku motoru krākšana. Pār braslu jau kaukdami lidoja pirmie vāciešu šāviņi.

— Nekavējieties! Uz priekšu! — cita caur citu skanēja komandieru balsis.

Taču smagā pārgājiena izmocītie zirgi, stiepdami kaklus, rāva no rokām laukā pavadas un kāri metās dzert. Kazaki kapāja tos ar pletnēm, bet atraut izslāpušos zirgus no ūdens bija grūti. Pakaļējie mācās virsū, priekšējie aizturēja ...

Pretinieka kājnieki atguvās un, tanku atbalstīti, centās izlauzties pie brasla, spieda atpakaļ flankgardu. Do-vators saprata, ka stāvoklis kļūst aizvien bīstamāks. Pa braslu trāpījis lādiņš sakropļoja vairākus zirgus. Šajā mirklī Dovatora tuvumā, izņemot Gordijenkovu, vairāk neviena nebija. Komandējošais sastāvs rūpējās par kārtību pie pārcelšanās.

— Gordijenkov, balsta ložmetējus pie uguns pozici-jām! — Dovators pavēlēja. — Ātri, Aļoša! — Pats apturēja garāmejošos nastojuma zirgus un palīdzēja noņemt ložmetējus.

Krivorotjko kopā ar Alekseju stūma «maksimus» uz flankgardu. Tas jau atradās ne vairāk par trīssimt metriem no pārceltuves un, atvairīdamies ar automātu kārtām, atkāpās.

Ļevs Michailovičs izrāva no maksts revolveri un metās pretim. Sekodams viņam, turp traucās arī komisārs Abaševs, kas šajā brīdī bija piesteidzies.

— Uz priekšu! Man pakaļ! — Dovators iesaucās.

Zem kājām zemi kapāja lodes. Abaševs kaut ko sauca

Dovatoram, bet tas, kā likās, nemanīja ne ložu svilpšanu, ne dzirdēja saucam. Sājā bīstamajā mirklī viņu bija pārņēmis tas trauksmainais vilnis, kad paša dzīvība aizvirzās pēdējā plānā. Ļevam Michailovičam prātā bija tikai viens: tie tūkštoši cilvēku un zirgu, kuri vēl nebija paguvuši pārcelties. Kazaki pagriezās atpakaļ un, apdzīdami Dovatoru, metās pretim visā augumā nākošajiem vāciešu automatistiem. Gordijenkova un Krivorotjko ložmetēji vāciešus piespieda pie zemes. Viņi gan sagūla, bet turpināja šaut.

Dovators nogūlās kaujas ierindā blakus Abaševam. Stāvoklis pagaidām bija nodrošināts, bet Ļevs Michailovičs redzēja, ka vislielākās briesmas vēl priekšā. Gar mežmalu vāciešu tanki, raidīdami šāviņu pēc šāviņa, izvērsās uzbrukumam. Ja neskaita dažus saišķus granatu, tad nebija nekā, ar ko apturēt tankus.

— Sagatavot granatas! — iesaucās Abaševs. Pagriezies pret Dovatoru, viņš teica: — Jums, Ļev Michailovič, vajadzētu būt pie brasla.

Dovators_ neko_ neatbildēja, tikai dziļāk uzvilka ku-banku uz acīm. Pēc viņa sejas izteiksmes varēja saprast, ka šai brīdī aiziet no šejienes un atstāt ļaudis tas nespēj. Nē, nevar!

— Nevienu soli atpakaļ! Lodi tam!... — viņš atbildēja Abaševam.

— Ejiet, biedri pulkvedi! — iesaucās arī Gordijen-kovs. Viņš pacēlās uz ceļgaliem, iebīdīdams uztvērējā patronlentu. Vāciešu automatists izšāva kārtu. Aleksejs paslēpās aiz vairoga, izlaida atbildei vairākus desmitus ložu un atkal uzsauca Dovatoram, lai iet projām.

Ļevs Michailovičs, neklausīdamies viņā, paliecis galvu Tīņus, kaut ko pavēlēja Abaševam. Kāds no mugurpuses viņu sauca spiedzīgā balsī, tad spēcīgi parāva aiz pieša. Dovators atskatījās. Viņa priekšā atradās Petja. Vaigi zēnam kvēloja.

— Atbraucis ģenerālis un meklē jūs!

— Kāds ģenerālis? Kāpēc tu te nāci? ...

— Pats galvenais ģenerālis ... jūs meklē. Es viņiem teicu, ka jūs esat šeit... Viņi ar mani negrib runāt... Tur daudz zirgu apsita — šausmīgi! Nu, tad es ņēmu un atskrēju šurp.

— Turies, Abašev! Pats saproti, kas notiks, ja mēs viņus pielaidīsim pie brasla ...

— Saprotu, biedri pulkvedi. Ejiet!

— Ejam, «sakaru delegāt»! — Dovators uzsauca Petjam un metās skriešus uz pārceltuvi. Aiz viņa, pacēlis dubļainos šineļa stūrus, smieklīgi un neveikli lēca Ko-četkovs.

Kavalērija turpināja pārcelšanos, bet viņpus upītes tomēr vēl nebija vairāk par vienu pulku. Vācieši uzmācās vēl stiprāk. Sakustējās tanki. Kazaku flankgards jau pa pusei bija izkusis. Gordijenkovs ar granatu saini, slēpdamies aiz ciņiem, rāpās pretim pirmajam tankam. Aiz viņa, kājas plaši iepletis, līda Buslovs.

Abaševs, spiezdams balsta ložmetēja rokturus, šāva uz vāciešu kājnieku pārskrejošajām grupām, tai pašā laikā neizlaizdams no acīm Gordijenkovu un Buslovu. Viņš redzēja, kā Aleksejs, pacēlies uz viena ceļgala, pasvieda zem tanka kāpurķēdēm granatas, kā pēc tam viss ietinās melnos dūmos.

Dovators apstājās. Viņš vēroja, kā kavalēristi pilnos auļos lēkšo juceklīgā pūlī. Apkārt pacēlās melni sprādzienu virpuļi. Ja uzlidos aviacija, tad viss būs pagalam. Arī no ziemeļrietumiem vācieši pastiprināja spiedienu. Tur viņus aizturēja Boikova pulks. Dovators stāvēja, lūpas sakniebis. Pie viņa kājām spiedās Petja, kuru viņš jau vairākkārt bija sūtījis uz viņu upes krastu.

Pēkšņi drausmīga rīboņa piespieda zēnu nokrist uz ceļiem. Pat Ļevs Michailovičs nodrebēja un pielieca galvu. Dārdoņa ne tikai nenoklusa, bet pieņēmās drausmīgā spēkā. Ļevs Michailovičs paskatījās uz to vietu, kur Abaševa vadībā atgaiņājās flankgards. Lauks, pa kuru naca vāciešu tanki, iegrima melnā dūmu mākoni. Sprādzieni pie brasla izbeidzās.

Ļevs Michailovičs, paņēmis pirmo zirgu, kas pagadījās, uzsēdās tajā, nosēdināja sev priekšā Petju un, pieliecies pie viņa, sacīja:

— Paklausies, Kočetok, kā šauj mūsu lielgabali!

Petja klusēja, izbīlī acis valbīdams. Dovators pavēlēja Karpenkovam atsaukt flankgardu. Pamudinādams zirgu ar piešiem, iejāja upē un ļāva tam mierīgi padzerties ...

... Armijas komandieris nonāca lejā no novērošanas punkta. Atdodams melnūsainajam artilērijas komandierim binokli, viņš sacīja:

— Teicami, biedri kapteini! Sadodiet vēl un vēl! «Kāzas» arvien vajag atzīmēt svinīgi.

Pēc Dovatora pavēles noņemtais flankgards pienāca pie pārcelšanās vietas pats pēdējais. Lēca saule. Tās spožie stari zeltīja mežu galotnes, slīdēja pār retajiem, tumšpelēkajiem mākoņiem, rotaļājās rasas pilienos.

Buslovs uz savām varenajām rokām gluži kā mazu bērnu nesa leitnantu Gordijenkovu. Alekseja galva bija atkārusies atpakaļ, cirtainie mati izjukuši. Viņa melnīgsnējā seja pavisam bāla, tikko kustējās cieši sakniebtās lūpas. Pa tām gluži kā ķiršu sula lēnām lāsoja asinis. Nopakaļ nāca Jaša Vorobjovs; viņš visu laiku šņaukādamies griezās sāņus. Abaševs, iedams tam blakus, klusēja. Kā pēdējais soļoja Krivorotjko. Uz pleca viņš nesa ložu caururbto balsta ložmetēja apvalku. Pie brasla viņš pagāja sāņus, apsēdās uz ciņa un, atrotījis piedurkni, paskatījās uz bāli sārto kaulu, kas rēgojās no apakšdelma, saviebās un atkal nolaida piedurkni. Pie viņa piegāja Abaševs. Izņēmis individuālo paciņu, viņš ar zobiem atplēsa to un pārsēja Krivorotjko roku.

— Ātrāk, ātrāk! — nepacietīgi sauca no viņa krasta. Bet ļaudis tagad cēlās pāri nesteigdamies ...

Mežā pie hospitāļa telts, saulītē sildīdamies, sēdēja kazaki. Te bija gan Šapovaļenko, gan Jaša Vorobjovs, gan Pavļuks, gan Salazkins. Zem kokiem stāvēja piesieti zirgi. Kazaki klusām sarunājās.

— Es saņēmu, draudziņi mani, uzreiz veselas divdesmit vēstules. Sešas no sprigacēm — manām meitiņām, trīs no Polinas Markovnas, septiņas no kolchoza, divas no partijas komitejas, vienu no ciema padomes. Kādas četras vai piecas no drauģeļiem. — Filips Afanasjevičs izvilka no kabatas veselu paciņu aplokšņu.

— Saņēmis divdesmit, bet uzskaitīja divdesmit astoņas, — piezīmēja Salazkins.

— Te jau, dārgais biedri, nepieciešams buchhalters. Tu, lūk, esi rakstu cilvēks, palīdzi man tikt galā ar visu šo pastu, citādi es pavisam sapīšos... Un vēl ir piecas priekš Zachara. Ko ar tām lai daru? Ko lai atbildu? Pamāciet, ļautiņi! Kaut jūs, mani draugi, zinātu, cik smagi ap sirdi! Draudziņš mans, lai nepieminam viņu ar ļaunu, atstāja dēlu, pats tā nemaz nedabūjis redzēt. Lūk, kur viņš pašlaik guļ uz vēdera, šis knauķis, un spārdās. — Filips Afanasjevičs izņēma no aploksnes fotogrāfiju un parādīja biedriem: kails, smaidošs bērns ar tuklām roķelēm un lielām acīm.

— Acis taču, paskat, Zachara! — Šapovaļenko saņēma zobos ūsu un nopurināja neviļu asaru.

— Bet viņš taču, šķiet, nebija precējies, — ierunājās Jaša, aplūkodams kartīti.

— Kā tad nebija! Tu te man neizrunājies! — Filips Afanasjevičs dusmīgi ierūcās. — Tu palasies vēstules, redzēsi, cik mīlīgi Aņuta viņam raksta. Tādas man Po-lina Markovna tajā karā rakstīja. Saproti? Bet Zachara Torbas sieva pašlaik ir mūsu MTS direktore, vai tu maz apjēdz? Un tu vēl saki — neprecējies.

— Ja jau reiz ir dēls, tātad precējies, — samierinoši piemetināja Pavļuks un, nokāris galvu, turpināja: — Ļoti žēl Zachara Timofejeviča ...

— Pašreiz ir tā, grozies, kā gribi, visādi sāp! — 3a-povaļenko uzlika roku uz Sarkanā Karoga ordeņa, it kā gribēdams to sasildīt ar savas rokas siltumu. Sirds nemierīgi sitās un sāpēja. Pazaudēts bija draugs, mīļotais komandieris gulēja hospitāļa teltī un cīnījās ar nāvi.

Straujš zirga pakavu troksnis pārtrauca tā domas un lika atskatīties. Gar telti uz kumpdegunaina, putās satriekta zirga pajāja jātnieks un strauji nolēca zemē.

— Puiši, sveicināti! — Zachara Torbas platā seja smaidīja. Viņš bija izkrities, novājējis. Iepletis rokas, mirdzošām acīm raudzījās biedros, gribēja ko sacīt, bet vārdi aizķērās kaklā.

— Tu ... kur tu te radies? — visi kā vienā balsī iesaucās.

Zachars apskāva biedrus ar savām spēcīgajām rokām, skūpstīdams, kur pagadījās, — citam lūpas, citam degunu ...

— Kā klājas leitnantam? Lūk, ko jūs man pasakiet, brāļi! Es tikko kā no aerodroma, gandrīz zirgu notriecu ... Man no partizāņu nodaļas ir vēstule pulkvedim no viņa tēva.

— Ģenerālis ir šeit, — Šapovaļenko ar galvas mājienu norādīja uz hospitāļa telti. — Bet man, Zacha-ruška, arī priekš tevis ir ... — Filips Afanasjevičs viņam nodeva vēstules. Satvēris tās, Zachars aizmetās aiz telts.

Brezenta audekls nodrebēja un pavērās, Ļevs Michai-lovičs iznāca, brītiņu pastāvēja, pagrozīja rokās papachu, uzlika to atkal galvā un atgriezās teltī. Kazaki apklusa.

— Ko varētu līdzēt? — atskanēja viņa balss.

— Vairākas lodes izgājušas cauri, biedri ģenerāli, bet viena iestrēgusi pie pašas sirds. Un laukā dabūt to nevar, — atbildēja viņam kāda cita balss.

Uz lāviņas svaidījās Aleksejs. Melnā, cirtainā galva valstījās pa spilvenu. Viņa bālā seja bija skaista, karstumi vairs nesārtoja vaigus, tikai acis nemierīgi klīda apkārt un kaut ko meklēja.

— Ņina, kāpēc tāds klusums?

Ņina nodrebēja. Tā nebija Alekseja balss, bet pavisam sveša. Kampara ampula trīcēja viņas rokās. Ņina atsedza Alekseja muskuļu mezgliem klāto roku un gribēja ar vati norīvēt vietu dūrienam, bet viņš ar gausu kustību to atstūma, palūkojās meitenē ar nepanesami svelošu skatienu un atkal jautāja:

— Kāpēc tāds klusums? ... Vai Dovators dzīvs? Kāpēc tu raudi? Vai Ļevs Michailovičs dzīvs? ...

Kazaki izdzirda skaļu kliedzienu, it kā kādam durtu sirdī, un līdz ar šo pēkšņo skaņu pārtrūka Alekseja dzīvība ...

Zem koka stāvošais zirgs ar kumpo purnu un baltām lūpām augstu pacēla galvu un degošām acīm pavērās uz visām pusēm. Nikni kapādams ar kāju zemi, aicinoši iezviedzās.

Ar papachu rokās no telts iznāca Dovators. Kazaki nolieca atsegtās galvas. Ļevs Michailovičs ar vēzienu piesvieda sev pie sejas papachu un, neatņēmis to no acīm, devās mežā.

Starp slaidajiem, jaunajiem kokiem ilgi vīdēja viņa ģenerāļa lampasi.

Pamanījis tuvojamies ģenerāli, Sergejs rikšiem pieveda zirgu. Uzmetis plecos pār segliem pārlikto burku, Ļevs Michailovičs uzsēdās zirgā, sakārtoja pavadas un izslējās. Pastūmis taisnāk papachu, viņš uzreiz palaida platā, raitā riksī, bet, ticis klajumā, sāka lēkšot.

Sasniedzis noru, tas spēji apturēja zirgu un apstājās. Brāzmains vējš sagrieza virpulī zeltaino lapu birumu, plosīdams starp zariem sudrabaini mirdzošos zirnekļu tīmekļus, un kopā ar lapām trieca tos lejup gar stāvajiem upes krastiem. Izvilcis no kabatas lakatiņu, Ļevs Michailovičs, no Sergeja nekautrēdamies, noslaucīja pa vaigiem ritošās asaras. Nāve no dzīvo rindām izraus vēl daudzus, ne tikai Alekseju vien. Karš ir tikko sācies.

Pa Smoļenskas ceļiem uz fronti devās padomju zaldāti. Tiem sekoja lielgabali, vezumi, mašīnas. Bet pretim gar ceļa malām nebeidzamām virknēm gāja vecīši, pusaudži, sievietes ar bērniem kukuragos. Viss visapkārt mutuļoja kara katlā.

Dovatora gudrais skatiens asi, skaudri uztvēra un visā pilnībā saredzēja kaujās lemjamo, bargo dzimtenes likteni. Ne ja-u aiz dižmanīgas kavalērista bezbēdības viņš bija vadājis kaujas pulkus dziļi pretinieka aizmugurē, bet gan dzimtenes mīlestības vārdā, taisnīgas atmaksas vārdā, kuru gaidīja padomju tauta, gaidīja visas pasaules tautas. Par bāreņiem kļuvuši bērni, mātes, kas pazaudējušas savus mīluļus, plūst pa kara ceļiem. Ar neizraudātu asaru pilnām acīm viņi raugās uz rietumiem. Viņi nekad neaizmirsīs pārogļotās pilsētas un ciemus, sagandētos dārzus un laukus. Kā asiņains, fašistu tanku izgrauzts ceļš šīs briesmīgās vietas stiepjas cauri Bulgārijai, Cechoslovakijai, Polijai, Baltkrievijai un Smoļenskas zemei uz padomju zemes sirdi — lielo Maskavu.

Ļevam Micbailovičam vajag ierasties štābā. Bet viņš nesteidzas, viņš grib apdomāt vārdus, ar kuriem tas vērsīsies pie karavīriem.

«Ir jau smagi, biedri,» viņš teiks, «un būs vēl smagāk. Bet nav tālu tas laiks, kad padomju ļaudis nesatricināmā solī dosies aiz liesmojošā tēvijas karoga uz priekšu, tikai uz priekšu. Un cauri mazām un lielām zemēm uz mūžīgiem laikiem riesīsies plats kā jūra un ērts kā stepe lielais brīvības ceļš. Pērkonīgiem salūtiem dārdot un varenai dziesmai skanot, sarkanzvaigžņotie tanki, kavalērijas zirgi sabangos plašās Dņepras un zilās Donavas ūdeņus, šķels drebošos, nemīlīgos Oderas un Špre upes viļņus. Un atkal kā pirms simt astoņdesmit gadiem baltkājaino doniešu pakavi klakšķēs vāciešu galvaspilsētas akmenī kaltajās ielās. Par ķīlu tam ir diženās partijas tālredzība, kas cēlusi Padomju zemes tautas svētajā karā ...»

Lūk, tur tā ir, nepārskatāmā ļaužu jūra, kas daudzbalsīgi čalo zem sarkanajiem karogiem mītiņa gaidās un mirdzina ieročus. Cekuloti, ar kaskām galvās, ar smēķējot iekavveidā izgruzdējušām ūsām, cienīgu stāju, nobrieduši, plecīgi — pieredzējuši, darbīgi karavīri, krievu pirmās revolūcijas gados dzimušie, un jaunatne — modrā komjauniešu cilts.

Brāzmaini izlaužas nevaldāmā drosme skaudrajā cīņas dziesmā «No zemes līdz pat zemei...».

Dziesmas varenās skaņas rod atbalsi pulkveža sirdī. Viņa sejā atmirdz dzimtenes mīlestības spožums.

«Mūžam Maskava dzīvos un krievu pilsēta būs...»

Stingri pievilcis pavadas, Dovators apvaldīja zirgu un mierīgā, lēnā solī jāja pretim dziesmai un spožajām karogu liesmām.

OTRĀ GRĀMATA. MASKAVAS PIEVĀRTE

.

PIRMĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Nakts tumšajās debesīs rudenīgi spilgto zvaigžņu klaidā spīdēja dzeltenā, saltā mēness ripa. Uz rīta pusi uznāca krietns sals un lietus izmiekšķēto zemi sakala stingā masā.

Šajās četrdesmit pirmā gada oktobra pirmajās dienās Rietumu frontes centrālajā daļā sākās dīvaina kustība. No Smoļenskas apgabala mežiem uz austrumiem neredzētā daudzumā devās karaspēks un technika. Dunēja zeme zem tanku tērauda ķēdēm, lielgabalu smagajiem riteņiem, automobiļiem un zaldātu zābakiem. Šī dunoņa saplūda ar tālu dienvidaustrumos grandošo artilērijas kanonadi. Tuvumā pretinieka nebija.

Ģenerāļa Dovatora vienības, kas pēc reida stāvēja aizsardzībā Žarkovskas—Mežas upes iecirknī, pēkšņā trauksmē uzsāka pārvietošanos, veikdamas pie tam smagus, nogurdinošus pārgājienus uz neapkaltiem zirgiem.

Bija iestājies .agrs sals.

Izlūks Filips Afanasjevičs Šapovaļenko uz rīta pusi bija tā pārsalis, ka tam vajadzēja atraisīt rezerves zirg-segu un ar to apsegties. Pamodies kā arvien agrāk par citiem, viņš klusām, lai neuzmodinātu biedrus, četrrāpus izlīda no telts. Berzēdams sastingušās rokas, Sapova- ļ ļenko nolēma nomazgāties, bet, paņēmis brezenta spaini, nokrekšķējās aiz pārsteiguma. Ūdens, ko jau vakarā bija pagādājis, izrādījās spainī sasalis. Pacēlis galvu, viņš j redzēja, ka arī apkārtne ir mainījusi savu izskatu: koki nosarmojuši sudrabaini, zirgiem, kas stāvēja garā rindā piesieti pie slitas, spalva bija cirtaini sacēlusies. Sting- I stošajām kājām trīcot, tie kāri ar lūpām tvēra sienu. | Dieninieks ar karabini plecā, aizsedzis ausis ar saņurcītā šineļa apkakli, zem koka lēkāja īstu hopaku.

Sapovaļenko vajadzēja viņu nomainīt, jo vakar bija sodīts ar ārpuskārtas norīkojumu. Visnepatīkamākais * bija tas, ka šo norīkojumu bija uzlicis neviens cits kā vada komandieris, tikko kā jaunākā leitnanta dienesta pakāpi ieguvušais sirdsdrauģelis Zachars Torba, kas tam pilnīgi varēja būt dēls.

Garastāvoklis Filipam Afanasjevičam bija visnejēdzīgākais. Velns viņu sazin, ko vakar izstrādājis! Aiz īgnuma varēja vai ņemt un izraut sev noļukušās, tabakas nodzeltinātās ūsas.

Filips Afanasjevičs bozās, nolādēdams to cilvēku, kas pasaulē bija izgudrojis degvīnu. Viņš pasniedzās pie durvju priekšā noliktajiem segliem un, atsprādzējis somas ādas siksniņu, izvilka «NK» — neaizskaramā krājuma pudeli. Sakratīja to un paskatījās pret gaismu. Degvīna tajā bija pamaz. Atcerējies vakardienas notikumus, vētraino saraušanos ar Zacharu, viņš nopūtās un, domās nosodīdams savu draņķīgo raksturu, izlēja visu atlikumu krūzītē. Gremodams speķa gabaliņu, viņš juta, kā pa visu ķermeni izplūst patīkams siltums. Apjozdams zobenu, Filips Afanasjevičs ar zināmu patiku jau nodomāja, ka degvīna izgudrotājs tomēr savā ziņā bijis prātīgs un apķērīgs cilvēks: «Vai nu dulburim kaut kas tamlīdzīgs būtu varējis iešauties prātā.»

Arī vakarējie notikumi nešķita vairs tik briesmīgi. Pielādējis karabini un ar suku uzspodrinājis zābakus, Filips Afanasjevičs devās izpildīt savu skandalozo norīkojumu.

Bet vakar, lūk, kas bija noticis...

Visās apakšvienībās tika saņemta pavēle: «Sagatavoties lielam pārgājienam!» Visiem ļaudīm izsniedza produktus un elpi piecām dienām. Ari degvīna simtgramu normu izsniedza par piecām dienām uz priekšu, uzliekot par to atbildību komandējošam sastāvam un polit-darbiniekiem. Staršinas brīdināja kareivjus: produkti izlietojami, stingri pieturoties pie normām, ceļā nekādas papilddevas nav paredzētas. Uz kareivju jautājumiem, kas sagaidāms, komandieri deva izvairīgas atbildes, ka kavalērijai stāvot priekšā ilgstošs un forsēts pārgājiens. No atsevišķiem izteicieniem un pusvārdiem varēja noprast, ka iecerēta nopietna operācijā.

— Skaidrs, ka iesim jaunā reidā. Pa ienaidnieka aizmuguri, — paziņoja rakstvedis Salazkins.

— Ko tad tu domāji, gulēsi laikam teltī uz vēdera un dzejiskus pantiņus rakstīsi? Un kā vēl kausimies! — prātoja Šapovaļenko. — Ir pienācis, puiši, tas laiks, kad jādragā vācietis, tā ka skrandas vien lec. Visa tauta gaidīt gaida, ka mēs viņu trieksim atpakaļ. Redziet, kādas vēstules mums raksta un dāvanas sūta. Tauta sūta, saprotiet!

Papildus armijas devai karavīri saņēma vēl milzum daudz dāvanu no visām Padomju Savienības malām. Sūtījumos rūpīgi bija ielocītas siltas zeķes, cimdi, svīteri, bārdas naži, šokolāde, vīns, augļi. Bet paciņās par visu vērtīgākās bija vēstules.

Katrā vēstulē tika izteikta vēlēšanās: sitiet ienaidnieku spēcīgāk! Meitenes lika aploksnēs savas ģīmetnes ar adresēm otrā pusē un lūdza karavīrus tām rakstīt.

Filipam Afanasjevičam Šapovaļenko gadījās sevišķa paciņa. Tajā bija ielikts viss kas, netrūka pat kabatas lakatiņa ar zilām apmalītēm, fotogrāfijā un lieliska vēstule. Izlasījis pirmās rindiņas un uzmetis skatienu ģīmetnei, Filips Afanasjevičs aiz patikas nokrekšķējās. Jauna daiļava ar lielām, smaidošām acīm un kupliem matiem atbalstījusies uz palodzes. Uz loga stāvēja puķu podiņi, bet daiļavas acis smaidīja tik šķelmīgi un valdzinoši, ka likās aicinām aiz priekškariem.

Vēstulē skaidrā, apaļīgā rokrakstā bija teikts:

«Mīļais, dargais draugs!

Mēs zinām, ka karā nav viegli. Ir uzbrucis cietsir- \ dīgs, asinskārs ienaidnieks. Bet mēs esam pārliecināti, ka jūs neatdosiet mūsu dzimteni fašistiem apsmieklam. Mēs, rūpnīcas komjaunatnes brigādes meitenes un zēni, nosūtām jums pa nelielai dāvanai. To darām drīzās uzvaras un mūsu nākamās draudzības vārdā. Atsūtiet man savu adresi, es jums rakstīšu ...»

Šai vietā Filips Afanasjevičs cienīgi un nesteigdamies f noglaudīja ūsas un turpināja, lasīt tālāk: «Drīzumā mēs | jums nosūtīsim citas dāvanas. No tām hitleriešiem acis j sprāgs no pieres laukā. Dragājiet viņus, riebekļus, vēla vairāk un bez kādas žēlastības! Citas dāvanas mēs jums ļ paši aizvedīsim uz fronti. Varbūt pat satiksimies.

Skūpstu jūs no tālienes kā brāli un kā padomju kara- ļ vīru.

N rūpnīcas techniķe Feņa Jastrebova.»

Apakšā bija adrese.

— Tu tikai paskaties, Buslov! Tu tikai paveries! Pa- J lūk, kāda meitene! — Šapovaļenko jūsmoja, rādīdams Buslovam ģīmetni.

— Jā-ā! Tā tik ir meitene! — no sāniem skatīdamies, aizrautīgi piebalsoja Buslovs.

Viņš sēdēja blakus. Tam pie kājām bija kaste ar dāvanām no kāda ievērojama Maskavas profesora. Sūtījumā kopā ar citām mantām atradās visai moderna svītraina vilnas šalle.

Zachars Torba dabūja kādas vecītes atraitnes sūtījumu no Ivanovas pilsētas, Jaša Vorobjovs — no Kirgi-zijas kolchoza gana Urtabaja. Zīmīte bija rakstīta kirgizu valodā, un Jaša jutās sarūgtināts, ka nevar to izlasīt. |

Visievērojamākā paciņa tomēr bija Filipam Afanas-jevičam. Fotokartīte un vēstule kļuva par visvisādu pārrunu un strīdu avotu.

— Ir gan laime vecajam kraķim, — ar neslēptu skaudību izsaucās Jaša Vorobjovs, — tā taču mana novadniece, mēs esam no viena apgabala!

— Ak tavu meiteni! — arvien vēl jūsmoja Buslovs, nenovērsdams acu no Feņas Jastrebovas ģīmetnes. — Paskatieties, draugi, man liekas, ka viņa atmetusies uz palodzes un šūpo kājiņu ...

— Daiļumiņš! — līksmoja Šapovaļenko. — Oh, puiši, gadiņus divdesmit man vajadzētu nomest no pleciem! — Filips Afanasjevičs dižodamies izrieza krūtis, uzskrullēja ūsas un braši pažvadzināja zobenu.

— Bet tu viņai aizsūti savu ģīmetni. Viņa par tavām ūsām varen priecāsies, — ieteica Jaša Vorobjovs.

— Un tavā varenajā bārdā iepīs lentīti, — piemetināja Salazkins.

— Lentīti tu vari pataupīt pats sev, — Sapovaļenko atbildēja. — Ko tu teiksi, dzimst taču pasaulē tādas skaistules!

— Aņuta nav nemaz sliktāka, — greizsirdīgi iemeta Zachars Torba.

— Kas nu tava Aņuta!

Bija skaidrs, ka Filips Afanasjevičs noniecina savas staņicas meiteni, un tad Zachars, vārīgā vietā aizskarts, izvilka no portmoneja Aņutas ģīmetni. Pasniegdams to Buslovam, sacīja:

— Paskaties!...

— Oho, brālīt! Un es nemaz nezināju. Vai tu redz! ... — Buslovs novilka, pastumdams kubanku, Do-vatora dāvanu, uz pieres. — Varena! Lepna. Tikai katra no tām savā veidā, — salīdzinādams ģīmetnes, Buslovs turpināja. — Skatoties uz sibirieti, tā vien liekas, it kā tā būtu dzimusi, lai tai sēdētu blakus, glaudītu viņai galvu un sapņotu. Tiešām jauki!... — Buslovs dziļi un grūti nopūtās. — Bet uz tavējo, Zachar, var skatīties, bet piedurties tā kā pabailīgi...

Fotokartītes sāka staigāt no rokas rokā. Visi par tām jūsmoja. Katrs mēģināja pateikt kādu asprātību, bet aiz jautrā joka slēpās sirds nemiers un skumjas pēc saviem mīļajiem un tuvajiem. Kas gan nav izbaudījis šīs jūtas smagajos kara gados?!

Filips Afanasjevičs, trīs karu dalībnieks, to visu labi saprata un bija līdz sirds dziļumiem aizkustināts par to cilvēku uzmanību, kas sūtīja uz fronti dāvanas. Attaisījis vīna pudeli, viņš skaļi uzsauca:

— Zēni, pasniedziet krūzītes! — Un, kad vīns bija izliets, Filips Afanasjevičs turpināja: — Dēliņi, izdzersim pa čarkai, kā viesi saimniekam par godu dzer, uz viņa_ ģimenes veselību! Bet mūsu ģimene ir liela un bagata! Mušu ģimene — visa padomju tauta! Paskatieties, kādas mums vēstules raksta, kādas dāvanas sūta!...

Filips Afanasjevičs pārlaida visiem bargu skatienu, it ka butu gatavs ikvienu iebildumu uz visnoteiktāko noraidīt, un tad pēkšņi atmaigušā balsī piemetināja:

— Kauns būs mums raudzīties acīs mūsu dēliem un dēludēliem, ja nesakausim vācieti! Lūk, tas ir viss!

Visi, domās iegrimuši, apklusa. Uz mirkli viss it kā sastinga^ cits tupēja, cits bija nometies ceļos, cits, izstiepies visa savā augumā, spieda krūzīti pie krūtīm, it kā ieklausīdamies savas sirds pukstos. Tas bija svinīgs vārdos neizteikta zvēresta mirklis.

B īslovs pēkšņi piecēlās, piegāja pie Šapovaļenko, apskāva viņu un noskūpstīja.

Pēc brītiņa visi jau sēdēja un lasīja vēstules. Vienīgi Jaša Vorobjovs nezināja, ko darīt: izlūku eskadronā nebija neviena, kas prastu kirgizu valodu.

Filips Afanasjevičs iekārtojās zem eglītes un, vēlreiz pārlasījis Feņas Jastrebovas vēstuli, ķērās pie atbildes sacerēšanas. Bet viņš bija tik satraukts, ka nevarēja saprast, ar ko lai sāk, un, lai nomierinātos, nolēma stiprināties vēl ar vienu čarku. Pašķielējis uz seglu somu, viņš tomēr nesniedzās pēc tās, bet tikai nokrekšķējās un izgrūda lamu vārdu: «Velna zāle, nejauc domāšanu!» Lai būtu no kārdinājuma tālāk, viņš devās uz Salazkina telti un palūdza, lai tas viņam palīdz uzrakstīt meitenei atbildi.

— Uz Plastinsku, Feņai Jastrebovai? — Salazkins noprasīja.

— Taisni tā, Volodja, esi tik labs, draudziņ.

— Ar lielāko prieku! Tūlīt pabeigšu rakstīt ziņojumu un ķersimies klāt.

Pabeidzis savu rakstu, Volodja noplēsa tīru papīra lapu, izklāja to uz machorkas kastītes un, uzmetis skatienu Filipam Afanasjevičam, ierosināja:

— Varbūt pantos uzspersim?

— Neniekojies, Volodja! Raksti tā, lai būtu piemērota. Nu, tā sakot...

— Skaidrs! — Salazkins apņēmīgi pārtrauca un sāka skrīvēt. Viņš rakstīja droši un ātri. Zīmulis viņa rokā kustējās gluži kā automāts.

«Rakstvedis paliek rakstvedis,» Filips Afanasjevičs

nodomāja un atcerējās, ka reiz rajona zemes nodaļā bija brīnījies par mašīnrakstītāju, kura ar vienu roku pūderēja sev degunu, bet ar otru klikšķināja mašīnas taustiņus ... Viņš vienkārši nebija varējis saprast, kā var apvienot un reizē darīt divus tādus darbus. Lūk, arī Salazkins pašreiz rakstīja un grauza ābolu — Urtabaja dāvanu.

— Gatavs ir! — rakstvedis sacīja, paceldams acis no vēstules.

— Izlasi! — Filips Afanasjevičs, pieliekdams galvu, sagatavojās uz klausīšanos.

«Visulaipnā Feņa!» Salazkins lasīja. «Ar diženu karavīra pienākuma izjūtu, ar dedzīgu sirdstieksmi paziņoju Jums, ka saņēmu Jūsu dāvanu, no kuras manās krūtīs sāka mutuļot kā eskadrona virtuvē ...»

— Borščs vai biezputra? — uzmetis zvērīgu skatienu Salazkinam, Sapovaļenko bargi noprasīja.

— Nē, es tur ieliku daudzpunktu, — nesatricināmā mierā atbildēja Salazkins.

— Ar punktu tev pa ribām, ko tu tur raksti! Tu velna kalps! «Visulaipnā», «sāka mutuļot»! Kaut tev paurī sāktu mutuļot kā tavai vecaimātei mīkla abrā!

—'Vai nepatīk?

— Tfū! Ej tu pie visiem vankšķiem ar savu skrīverē-šanu! — Filips Afanasjevičs nikni nospļāvās un piecēlās.

— Negribi, pats savā vārdā aizsūtīšu, — Salazkins paziņoja.

— Kam aizsūtīsi?

— Feņai Jastrebovai.

— Bet kas saņēma paciņu?

— Kāda man par to daļa. Adrese man zināma, bet paciņa varēja patrāpīties arī man.

— Nu un tad? — mazliet apjucis, noprasīja Filips Afanasjevičs.

— Nekas. Kam gribu, tam rakstu. Kāda tev tur daļa? ...

— Vari rakstīt kaut vai turku sultānam!

Atmetis ar roku, Sapovaļenko devās uz savu telti.

— Un uzrakstīšu arī! — Salazkins nesavaldīgi nosauca viņam pakaļ. Bet tūlīt sāka smieties un piemetināja: — Filip Afanasjevič, nāc atpakaļ, es tikai pajokoju. Goda vārds! Nu nāc!

— Kad iešu atpakaļ, tad nebūsi laimīgs! — Filips

Afanasjevičs ērcīgi atsaucās un pēkšņi aci pret aci sadūrās ar sakaru virsnieku Povorotijevu.

— Ko tad jūs te tā rājaties, biedri Šapovaļenko?

— Nu, āre, biedri vecāko leitnant, palūdzu rakstvedi uzrakstīt vēstuli, bet viņš, kaut to jupis...

— Ko tad jūs, vai rakstīt neprotat?

— Tā jau nu gluži nav, bet te tāda lieta ...

Filips Afanasjevičs sīki izstāstīja visu notikumu un parādīja Povorotijevam ģīmetni.

Ieraudzījis meitenes ģīmetni, Povorotijevs tā i sastinga ar smaidu sejā. Viņam likās, ka tūlīt šī jaukā meitene ar laipno skatienu izlēks pa logu un ar savām baltajām, maigajām rokām apķersies tam ap kaklu. Ša-povaļenko pasniedza Feņas vēstuli. Povorotijevs to ātri izlasīja, un viņa sejā atplauka skaidrs un laimīgs smaids.

— Aizrakstīt, protams, vajag ... Katrā ziņā vajag, — kā pārdomādams Povorotijevs atkārtoja.

— Nūja, ka vajag. Vai tad var nerakstīt... — Šapo-vaļenko apstiprināja.

— Rakstiet pavisam vienkārši un īsi. Teiksim tā: sirsnīgs sarkanarmieša paldies par dāvanu, centīšos godam aizstāvēt mūsu dzimteni...

— Pareizi, — Filips Afanasjevičs piekrita. Leitnanta padoms viņam patika.

— Paklausieties, biedri Šapovaļenko! Sī fotogrāfijā ... Vai tā jums ļoti vajadzīga? ... — Povorotijevs pēkšņ[ nedroši iejautājās. To teikdams, viņš nevilšus piemiegtām acīm pašķielēja uz kazaka stipri iesirmo bārdu, uz noļukušajām ūsām un dziļajām krunkām, it kā salīdzinādams viņa seju ar saviem iedegušajiem vaigiem, uz kuriem, taisnību sakot, nebija pat ko skūt, ja neskaita zeltainas pūciņas uz virslūpas. Tikai uzacis tam bija saaugušas kuplas un gandrīz savienojušās virs iedegunea.

— Ļoti vajadzīga! Atļausiet iet, biedri vecākais leitnant? «Vai tu redz, arī šim ievajadzējies fotogrāfiju,» iekšēji aizvainojies, nodomāja Filips Afanasjevičs.

Viņam likās, ka visi, nerēķinādamies ar viņa likumīgajām tiesībām, grib iegūt tā dāvanu. Līdz sirds dziļumiem aizvainojies par Salazkina izsmējīgo un nejēdzīgi ākstīgo vēstuli un Povorotijeva lūgumu, viņš neizturēja un, atgriezies savā teltī, atvēra «NK» un, mazliet iemetis, uzrakstīja savai jaunajai paziņai vēstuli, nemaz nenojauzdams, ka leitnants Povorotijevs pa šo laiku, sabojājis jau ne mazāk par piecpadsmit papīra lapām, tomēr bija sacerējis Feņai Jastrebovai vēstuli. Aizsūtīja savu vēstuli arī rakstvedis Salazkins.

... Zachars Torba ienāca teltī tieši tajā mirklī, kad Filips Afanasjevičs jau trešo reizi lika pie lūpām degvīna blašķi. Draugu starpā notika saraušanās. Zacharu satrauca Šapovaļenko nedisciplinētība.

— Kas tā tev par tādu iedabu, Filip Afanasjevič? — viņš sacīja.

— Nav nekādas iedabas, — steidzīgi aizsprādzēdams seglu somu, Sapovaļenko atsaucās.

— Kā tu to vari dabūt iekšā? ...

— Nav slikta barība, no tās velns pa galvu svilpo ... — ūsas nobraucīdaums, mēļoja Filips Afanasjevičs.

— Netēlo nu muļķīti, Filip Afanasjevičl Es tev to nopietni saku ...

— Es nemaz nejokojos.

— Zini, ka ir pavēlēts «NK» neaizskart...

— Ko tu man pieķeries kā dadzis pie burkas! Gluži kā chorunžijs, tikai uzpleču vēl trūkst...

— Nevis chorunžijs, bet vada komandieris!

Zacharam noraustījās vaigu muskuļi, un viņš skarbi

noskaldīja:

— Iesi uz stalli par dieninieku!

— Nav vēl mana kārta ... — arvien vēl nesaprazdams, dižojās kazaks.

— Iesi ārpus kārtas! Saprati?

— Kas tad tas, vai norīkojums? Sods? Vai tu zini...

— Visu zinu. Par neaizskaramā krājuma lietošanu

uzlieku... '

— Lai es ietu, lai man ...

— Iesi! Es tā pavēlu ... — Zachars, sekodams katrai sava drauga kustībai, sausi un pavēloši noteica. — Neaizmirsti, Filip Afanasjevič, pašreiz ir kara laiks!

Filips Afanasjevičs uzreiz apklusa un, šņaukādams ūsās, raustīja tās, it kā gribēdams no tām atraut piesalušas lāstekas, kā tas gadās bargā ziemas laikā. Taču sals uznāca tikai dziļā naktī, kad Zachara Torbas drauģeļa vietā pēc ārpuskārtas dežūras jau bija stājies cits.

OTRA NODAĻA

Oktobra mēneša krēslā pulki pēc kaujas trauksmes pameta savas vietas un izjāja uz lielā Smoļenskas ceļa.

Torba palūkojās kompasā. Fosforizētā bultiņa rādīja, ka karaspēks virzās uz austrumiem.

Sājā naktī kavalērija gāja pavisam juceklīgā, nekārtīgā maršā: te straujā, gandrīz auļos pārejošā riksī, te lēnām, soļos, te nezināma iemesla pēc ilgi mīņājās uz vietas. Tāds tik nevienāds pārgājiens nokausēja jātniekus. Ātri iestājās nogurums, uzmācās miegs.

— Ei, kazak! Pielūko, nozelēsi zirgam ausis!... — bakstīdams ar pletni snaudošajam sānos, sacīja Šapova-ļenko. — Nesagāzies uz vieniem sāniem, izmežģīsi zirgam muguru, džigit! Būs jāpeko kājām.

— Kādēļ stāvam, zēni? Tas jau nav pārgājiens, bet īsta ķēpāšanās ...

Ierindā šur un tur ieskanējās smiekli, bet tūlīt apklusa. Kazaki, redzēdami garām plūstošo cilvēku straumi satraukti apmainījās domām. Pa sasalušo zemi čīkstēdami un grabēdami brauca rati, armijas virtuves. Māva lopi, kvieca sivēni. Kaut kur, cits citu pārspēdami, raudāja bērni. Pa vidu vezumiem un artilērijai, grabinādami ložmetēju diskus un katliņus, soļoja kājnieki.

— Noraidīt pa kolonu, kāpēc stāvam! — atskanēja ierindā.

— Sakaru delegātus uz kolonas galvu, pie ģenerāļa!

Apdzīdami kolonu, raitā riksī aizjāja sakarnieki. Pa

stingri sasalušo zemi, ātri dipot, zibēja pakavi, šķildami zaļganas dzirkstis.

Kavalērija atkal sakustējās, sākumā lēnā, gurdinošā solī, pēc tam, apdzīdama soļojošos kājniekus, uzsāka nevienādu, vēl vairāk nogurdinošu riksi.

— Necel putekļus, kavalērija! — no kājnieku ierindas atskanēja zobgalīgi vārdiņi.

— Kas viņiem nekaiš uz zirgiem!

— Ei, ūsaini! — Filipam Afanasjevičam uzsauca kāds zaldātiņš. — Pasteidzies, tēvocīt, ka vācieši tev ūsu galus pakausī nesasien mezglā.

— Ar īlenu tev sānos! Ak tu velna bērns gatavais! —

Sapovaļenko atkliedza un, uzšāvis savam Čalijam, aiz-lēkšoja uz priekšu.

Gaismiņai svīstot, kavalērija nogriezās no lielceļa uz lauku ceļa, sagāja tuvākajā mežā un nolikās pa dienu atpūtā.

Nogājuši pa cieto, sasalušo zemi sešdesmit kilometru, neapkaltie zirgi tagad gūlās zemē.

— Izvadāt zirgus, neļaut gulties! — komandieri pavēlēja.

— Man, puiši, tā liekas, ka mēs atkāpjamies, — galvu šūpodams, Sapovaļenko sērīgi noteica.

— Tā izskatās, — Buslovs apstiprināja.

Filips Afanasjevičs nosegloja pārgājienā klibot sākušo Čaliju un ar sausas zāles vīšķīti noberzēja tam mitro muguru.

— Nu nē, zēni, — nerimās Filips Afanasjevičs, — es nekur tālāk vairs nejāšu. Diezgan!

— Kā tā — nejāsi? — izbrīnījies noprasīja Buslovs.

— Atstāšu zirgu jums,.bet pats kājām atpakaļ.

— Kur atpakaļ? — pasmaidījis un saņēmis pie pleca savu drauģeli, noprasīja Torba. Viņš pats ne visai izprata šā drudžainā pārgājiena steigu, bet juta, ka tajā ir kāda nopietna jēga, zināma tikai ģenerālim Dovatoram. Viņš jau nu noteikti zināja, kurp un kādēļ ved savas vienības.

— Partizaņos aiziešu! Punkts! — Filips Afanasjevičs apņēmīgi paziņoja. — Lai citi diedz. Bet es karošu.

— Kā tad tu, mīlīt, vari aiziet partizaņos, ja atrodies regulārajās Sarkanās Armijas vienībās? — Buslovs iebilda.

— Pavisam vienkārši. Es esmu brīvprātīgais! Vai tu; to esi spējīgs saprast vai ne? Kur gribu, tur arī iešu. Ja mēs rīkosim tādus pārgājienus, tad droši vien drīz līdz Kubaņai nokļūsim.

— Bet varbūt tas ir tikai stratēģisks manevrs ... — Torba mulsi piezīmēja.

— Es gribu dragāt fašistus, lūk, kāda man stratēģija. Cik verstu ir no Maskavas līdz Smoļenskai? Četri simti. Pa sešdesmit diennaktī — tas nozīmē, ka pēc nedēļas būsim pie Maskavas. Bet pēc tam līdz Kubaņai.. Tur mūs sagaidīs kolchoznieki un teiks: «Sveiks, Filip Afanasjevič! Ko tad jūs, mūsu dārgais aizstāvētāj, tā esat aizelsies, liekas, ka tik karsts nemaz nav.» Ko lai es atbildu — nāku pašreiz no kara ... «Tā, tā,» teiks, «bet kas tad tas par karu, ka neviena skrambiņa jums nav manāma? Un kur tad tā uzvara, par kuru mums tik dedzīgi sapulcē stāstījāt, kad devāties uz fronti un sev ar papachu sitāt pa krūtīm?»

Filips Afanasjevičs pārlaida visiem klātesošajiem bargu skatienu, noņēma cepuri un noslaucīja pakausi, kas jau metās kails. Kazaki, neērti juzdamies, mīņājās uz vietas. Visi bija nospiestā omā. Likās, ka ikviens jūtas vainīgs pie kaut kā nelāga, kas tagad nāk gaismā, parādās visā savā nepievilcībā.

— Ja man acis būtu pakausī, tad varbūt es tās tikai piemiegtu, — Filips Afanasjevičs turpināja. — Bet tās man ir pierē, un arī sirdsapziņa te savā vietā, — viņš pabeidza, piesizdams sev pie krūtīm.

— Bet kā tad tu vari pamest armiju? Tas, vai zini... — nedroši iesāka Zachars, bet Šapovaļenko viņu pārtrauca:

— Ko pamest? Es nevis pametu, bet eju kauties! Tu man par disciplinarību nepārmet! Es zinu, kā jārīkojas krievu cilvēkam! Nemaz nemēģini atrunāt — aiziešu!

— Kur tad tu aiziesi?

— Pie visiem velniem ...

— Tas ir ļoti tālu, Filip Afanasjevič, — pēkšņi aiz muguras atskanēja Dovatora balss.

Pēc sava iemīļotā paraduma Dovators vienmēr parādījās tur, kur to vismazāk gaidīja. Ja nodomājis pārbaudīt kādu apakšvienību, izvēlas kādu vistaisnāko «ceļu» caur krūmiem vai pa purvu, lec no ciņa uz cini un izaug tikpat kā no zemes eskadrona virtuvē pavāra vai arī stallī samulsušo dieninieku priekšā.

Izlūkus Dovators arvien turēja sev pa rokai, tādēj tie novietojās netālu no štaba. Pret tiem viņš izturējās ar sevišķu cieņu, bieži tos apmeklēja, taču dienesta prasībās pret viņiem bija bargāks nekā pret visiem citiem.

Bet šoreiz Dovatora pēkšņā parādīšanās ģenerāļa formas tērpā izraisīja neērtības un mulsuma sajūtu. Jaunā dienesta pakāpe modināja dziļas simpātijās un cieņu un līdz ar to novilka zināmas robežas starp kavalērijas grupējuma komandieri un pakļautajiem. Agrāk, kad Dovators vēl bija pulkvedis, izlūkiem ar viņu it kā pašas no sevis bija nodibinājušās pavisam vienkāršas

Attiecības. Izlūki to uzņēma kā pašu par sevi saprotamu vērību pret viņu bīstamo un goda pilno arodu. Tālab noturēties pie tīri oficiālās subordinacijas bija grūti. Viņi ļoti labprāt ielaidās ar pulkvedi vaļsirdīgās, sirsnīgās sarunās, viņam klātesot, dziedāja, jautri jokojās, mēļoja. Bet ar ģenerāli, pēc viņu ieskatiem, tāda vaļība Šķita pavisam nepieļaujama.

Ieraudzījis Dovatoru, Zachars Torba skaļi nokomandēja «mierā» un, paspēris dažus soļus uz priekšu, skaidri noraportēja.

— Paskat, arī raportēt iemācījies teicami, — ar izlūkiem sasveicinājies, Dovators nosacīja. Viņš bija bez burkas, jaunā, labi viņa stāvam pieguļošā bekešā ar sidrabainu karakula apmali. Labi piestāvēja ģenerāļa papacha.

Torbam, kas bija tikko nodevis raportu, gribējās apsveikt ģenerāli ar smaidu, bet Sapovaļenko izrunāšanās dēļ radusies neērtības sajūta to apvaldīja. Viņš vainīgi nolieca galvu un pabīdīja kaskas siksniņu tuvāk ādamābolam, it kā tā būtu griezusies zodā, lai gan nebija cieši savilkta. Ievērojis visu to, Dovators saprata, ka izlūki ir par kaut ko satraukti.

— Ko tad jūs, puiši, ar rokām mutes aizseguši? Noklepoties baidāties, vai?

— Tad nē jau, biedri ģenerāli... — apspiezdams mulsumu, atbildēja Torba un, uzmetis greizu skatienu Sapovaļenko, nodomāja: «Tikai tevis dēļ, bārdainais, tāda jezga. Partizanis kāds atradies!»

— Nekas, brāl, gan tiksim pie skaidrības, — it kā Torbas domas nolasīdams, pasausi piezīmēja Ļevs Mi-chailovičs. — Izsniedziet šodien zirgiem dubultporciju elpes.

— Barot zirgus, nūjā, protams, biedri ģenerāli ... — nedroši ieminējās Sapovaļenko. Taču ģenerālis uz viņu pat nepaskatījās, bet jautāja, vērsdamies pie Torbas:

— Cik zirgu klibo?

Filips Afanasjevičs nedroši mīņājās un nemierīgi palūkojās Dovatorā.

Vienmēr tas ar viņu bija sarunājies jautrā un sirsnīgā vienkāršībā. Daudz stāstījis par Kubaņu, kur kādreiz dienējis kā eskadrona komandieris. Un pēkšņi tagad viņu it kā nemaz nebūtu ievērojis. Filips Afanasjevičs noprata

cēloni un vēlējās izskaidroties. Viņš taču jutās vienkāršr aizvainots, ka viņi, kazaki, atkāpjas bez šāviena, lai gan tiem visiem tik ļoti gribējās pacīnīties. Lūk, tādēļ viņš patiesi uzskatīja savu aizvainošanos par pamatotu.

— Cik zirgu klibo? — Ļevs Michailovičs atkārtoja, piesēzdamies uz Šapovaļenko segliem.

Torba atbildēja.

Filips Afanasjevičs pievirzījās tuvāk Dovatoram ar ciešu apņēmību uzsākt sarunu. Viņam bija tāds izskats, gluži kā kad ģenerālis būtu apsolījies ierasties pie tā viesos, izrunāties no visas sirds, bet pēkšņi iegriezies pie kaimiņa un sācis plītēt. Aizvainojums bija dziļš. Do-vators to_ labi redzēja, bet nolēma nemainīt toni un kā iepriekš ārēji palika gluži vienaldzīgs pret viņu.

—- Neļaujiet zirgiem tūlīt sagulties! Izvadājiet tos! Masējiet ceļu locītavas!

Dovators uzmeta skatienu Buslovam un, saliecis kāju celī, parādīja, kā tas darāms.

— Skaidrs, biedri ģenerāli, — klusām sarunā iejaucās Filips Afanasjevičs. — Tikai, ja zirgi uz trim kājām kā manējais, tad tur masēšana neko nelīdzēs ... Atļaujiet griezties pie jums ar jautājumu, biedri ģenerāli!

— Jautājiet! — Dovators vienaldzīgi atbildēja un ērtāk iegrozījās seglos.

— Kurp mēs tā steidzamies? — mulsi vērdamies ģenerālī, Šapovaļenko jautāja.

— Atpūtā ... — mierīgi un īsi atbildēja Dovators.

Kazaki saskatījušies neticīgi pasmaidīja.

Ļevs Michailovičs lieliski izprata cilvēku noskaņojumu, un viņam gribējās paskaidrot, kāds ir stāvoklis, bet šajā brīdī nevarēja runāt vispārējās frāzēs par nepieciešamību mainīt pozicijas, taču pateikt tieši, ka vācieši ātrā tempā tuvojas Maskavai, viņš nevarēja. Sākumā arī viņam pašam negribējās ticēt, ka ienaidnieks, pārrāvis fronti Holmžarkovskas rajonā, strauji izvērš pārrāvumu un draud nogriezt divas mūsu armijas. Kavalērijai kā kustīgai rezervei vajadzēja nosegt mūsu vienību atkāpšanos pa Rževas lielceļu.

Ļaudīm bija jāsaka kaut kas cits, svarīgs, tāds, kas spēj pacelt kaujas sparu un nostiprināt disciplinu.

— Uz kurieni tad mēs ejam atpūtā, biedri ģenerāli? — Filips Afanasjevičs jautāja tālāk.

— Protams, ka ne uz Kubaņu. Bet varbūt aiziesim arī uz turieni... Tur pēc tevis droši vien sieva noilgojusies.

Dovatora draiskais tonis sacēla kazakos ska|us smieklus.

— Jūs taču jokojat, biedri ģenerāli.

Sapovaļenko apjucis raustīja sev auss galiņu, kurā

bija redzams sīks caurumiņš (kādreiz jaunībā Filips bija valkājis auskarus).

— Es nejokoju, bet runāju nopietni, — Dovators atbildēja. — Fronte ir gara, var nosūtīt arī uz turieni. Mēs esam karavīri.

— Pareizi, — piekrita Buslovs, grūzdams ar elkoni Sapovaļenko.

— Bet pašlaik steidzamies tikai tādēļ, ka baidos nokavēt vilcienu. Turklāt vel jāpagūst nokļūt armijas noliktavās, lai saņemtu puskažokus un velteņus. Filips Afanasjevičs jāapģērbj, lai viņam nav auksti partizāņu nodaļā ... Diezin vai viņam tur izdosies atrast sev krustmāti Vasilisu...

Pēdējie Dovatora vārdi nogrima jaunā smieklu brāzmā.

— Bet tas taču nav taisnība, biedri ģenerāli! — žēlabaini izsaucās pavisam samulsušais Sapovaļenko.

— Netici? Starp citu, tu man vispār netici. Bet, ja nu reiz zaldāts netic vairs komandierim, tad tas nozīmē, ka viens no tiem nekur neder ... Droši vien es ...

— Lai es jums, biedri ģenerāli... Savu mūžu tas nekad nav bijis. Es taču ...

— Kā tad nav bijis? — Dovators viņu pārtrauca. — Tikko visu klātbūtnē paziņoji, ka aizej partizaņos, ka atstāj savus biedrus, bet, ja jau reiz tā, tad skaidrs, ka neuzticies savam komandierim. Protama lieta!

— Tad ne jau tā, biedri ģenerāli! — apņēmīgāk un drošāk ierunājās Sapovaļenko. — Es jau tāpēc, ka sirds sāp. Visu nakti jāju un domāju: uz kurieni mēs jājam? Kājnieki smejas. «Jājiet ātrāk,» saka, «jājiet, ja ne — vācieši panāks ...» Kauns! Nekur neviena vācieša nav, bet mēs — tāds spēks — atkāpjamies bez kaujas. Ko tas nozīmē!

Kareivji vairs nesmaidīja. Katrs no viņiem ar tādām pašām slēptām sāpēm sirdī pārdzīvoja dzimtenei draudo-

šas briesmas. Bija neizsakāmi grūti pamest ienaidniekam krievu ciemus un pilsētas. Dovators to ļoti labi saprata. Viņam bija vēl smagāk.

— Vācieši grib sagrābt mūsu galvaspilsētu Maskavu, — viņš paklusām sacīja. — Bet mēs, padomju ļaudis, zinām, ko mums nozīmē Maskava. Mēs dodamies ajzstavēt savu galvaspilsētu. Lūk, kādēļ mēs veicam tādus garus pārgājienus. Mēs nevaram atdot Maskavu vāciešiem. Un nekad un nevienam to neatdosim!

Visi saspringuši klusēja. Zachars Torba ar drebošām rokam, pats to nemaz nemanīdams, applūkāja zobena pušķa adas bārkstiņas un mech^niski meta tās zemē. Ja kāds vel vakar viņam būtu teicis, ka vācieši tuvojas Maskavai, viņš to būtu uztvēris kā melšanu, kā izsmieklu. Bet šodien to sacīja pats Dovators!

— Nu, kā tad būs, Filip Afanasjevič, tātad iesi par-tizaņos? — pēc neliela brīža iejautājās Ļevs Michai-lovičs.

— Biedri ģenerāli, vai tad es varu pamest savus biedrus?

— Šodien pat nosūtīšu. Nodod zirgu un ierodies štābā! — ar nepielūdzamu stingrību balsī Dovators pēkšņi paziņoja un piecēlies aizgāja.

— Nu redz nu, kazak, gribējās partizaņot, tad ej nu tagad, — pēc ģenerāļa aiziešanas Jaša Vorobjovs pārmetoši nosacīja. — Ieķēri lieku mēriņu, paskat, arī cilpu sev uzmeti kaklā ... Un kā tā, nešķīstā, piežmiegs! Ne tikai partizaņos, Ararata kalnā dabūsi rāpties karot. Kam tad savu Čaliju uzticēsi?

Sapovaļenko nošļucis klusēja. Viņš zināja, ka ģenerālis nemīl atcelt reiz dotu pavēli.

— Sarma jau bārdā, bet nelabais vēl tevi dīda, — Torba izgrūda caur zobiem. Viņš Dovatora raksturu pazina un raizējās par savu draugu ne mazāk kā viņš pats.

Apmeklējis savas vienības, Dovators atgriezās štābā stipri satraukts. Kā izrādījās, apakšvienībās bija daudz klibu zirgu. Kareivji bija spiesti atpalikt un vest zirgus pavadā. Dažas apakšvienības bija nokļuvušas zem bumbām, tām bija zaudējumi. Virzīties uz priekšu tādā tempā

nebija iespējams. Sasalusī zeme bija kļuvusi cieta kā dzelzs. Neapkaustītie zirgi varēja sabojāt nagus. Nemieru vēl vairāk padziļināja stāvoklis, kāds bija radies frontē. Informācijās birojs nosauca jaunas pilsētas un ciemus, ko mūsu karaspēks atstājis.

Ātri pārskatījis staba dokumentus, Ļevs Michailovičs, gaidīdams ierodamies intendantu, domīgs vērās logā.

Sakņu dārzā starp savītušu kartupeļu lakstu kaudzēm vientuļi rēgojās vēl zaļu nokrāsu saglabājuši saulgriežu kāti. Mazliet tālāk kā bārenīši vientuļi stāvēja kailas apsītes. Pat bērziņi, mirdzinādarni tīri baltos stumbrus, satrauca ar savu skumjo izskatu. Vienīgi puķīte podiņā uz palodzes pievilka ar savām svaigajām, spilgti sarkanajām ziedlapiņām. Ļevs Michailovičs piesardzīgi paņēma rokās māla podiņu un tuvināja to sejai. Bet ziediņam nebija smaržas. Rūgti vīlies, Dovators nolika to atpakaļ. Zieds bez smaržas — tikpat kā ēdiens bez sāls.

Piegājis pie sienas, Ļevs. Michailovičs noņēma no naglas zobenu, izvilka to un pamēģināja asumu. Tas bija Sergeja uzasināts, labi un bagātīgi ieziests ar eļļu. Ļevs Micīiailovičs nolika zobenu uz galda un nolēma to noslaucīt.

Pie durvīm pieklauvēja.

— Otrā ranga intendants Mironovs pēc jūsu pavēles ieradies, — ienākušais ziņoja.

Mironovs bija slaids, plecīgs cilvēks ar kalsenu, bet platu seju, ar lielām, labi koptām un cēli izsukātām kviešu krāsas ūsām. Likās, ka intendants ūsas izaudzējis, lai pasvītrotu un izceltu tās kopā ar savu militāro stāju un jauno, tikko kā pašūto šineli. Taču šoreiz Miro-nova ūsas un viņa pasvītrotā spodrība modināja Dova-torā sapīkumu. «Pats apģērbies kā švīts, bet zirgi stāv nekalti,» viņam pazibēja prātā.

— Cik jums ir pakavu un naglu? — pasniegdams Mironovam roku, Dovators jautāja.

— Ļoti maz, biedri ģenerāli.

Intendants nosauca pavisam niecīgu skaitli.

Ļevs Michailovičs sarauca pieri. Apsēdies pie galda, viņš nolika zobena maksti sev uz ceļiem.

— Jūs acīm redzot cerējāt, ka karš līdz ziemai beigsies.

— Nebūt ne, biedri ģenerāli, gluži otrādi — necerēju.

Mironovs pabrīnījās par sauso, nervozo Dovatora •toni. Viņš nekad vēl tā nebija runājis.

— Kāpēc nesagatavojāt pakavu krājumus? Kavalērija aizgāja ienaidnieka aizmugurē, bet jūs palikāt šeit, vajadzēja parūpēties ...

— Kas man bija darāms, to es izdarīju. Iesniedzu ...

— Man jāsaka, ka slikti esat veicis savu uzdevumu! — Dovators viņu skarbi pārtrauca.

— Kā nu vēlaties, bet pieprasījumu es iesniedzu laikā, — Mironovs atbildēja.

Dovatoram likās, ka intendantam ne tikai nav rūpes par uzticēto darbu, bet ka viņš pat ar nevērīgi mierīgu smīnu nolūkojas sava komandiera satraukumā.

— Nevis kā es vēlos, bet kā vēlas neapkaltie zirgi! Tiem nekļūst vieglāk no jūsu iesniegumiem. Tiem aplūst nagi.

Ļevs Michailovičs paņēma no galda zobenu un ielika to makstī. Nolicis zobenu sev starp ceļiem un atbalstījies ar roku uz spala, viņš turpināja, katru vārdu atsevišķi noskaldīdams:

— Būsiet tik labs un sameklēsiet pakavus, ņemiet tos kur ņemdams, bet pēc divām dienām lai būtu apkalti visi zirgi.

Izsaucis mašīnu, Ļevs Michailovičs satraukts un noskaities aizbrauca uz armijas štābu. Viņam šķita, ka sagādes darbinieki pašlaik nenodarbojas ar to, ar ko tiem būtu jānodarbojas, un nedomā tā, kā tiem vajadzētu domāt.

TREŠĀ NODAĻA

Kopš Alekseja Gordijenkova nāves jau bija pagājis vairāk nekā mēnesis, bet Ņinas acu priekšā viņš vēl arvien stāvēja kā dzīvs, sāpīgi tuvs un mīļš. Viņa atcerējās tā noteiktās, spēka pilnās kustības, mierīgo, ar savu vienkāršību pievilcīgo smaidu un tumšās acis, kurās staroja glāsti, sirsnība un dziļa, neatvairāma mīla.

Ņina raudāja maz. Asaras nedeva parasto apmierinājumu. Viņas sirds sāpīgā saspīlējumā drebēja nepanesamās mokās; likās, ka pietrūks spēka tās pārvarēt, īslaicīgā atpūta un septembra klusuma brīdis frontē nesagādāja mieru. Dzīve gāja uz priekšu savā parastajā gaitā kā kavalērija apmācību pārgājienā: sanitārā dezinfekcija, viegli ievainoto atveseļošanās, pārsiešanas, temperatūras mērīšana, kodeins pret klepu, dieta kuņģa slimniekiem.

Dienas atkārtojās, tās bija līdzīgas cita citai kā divi vienas vērtības naudas gabali. Vakaros sanitāru teltī pie vājās kvēpekļa gaismas Ņina ar gausu vienaldzību notiesāja Jašas Vorobjova atnestās vakariņas un, atstūmusi šķīvi, iespieda galvu delnās, nogrimdama domās par neatgriežami zudušo pagātni. Reizēm viņa mēģināja kaut ko uzrakstīt uz papīra, bet nerada vajadzīgos vārdus, kas paustu dvēseles pārdzīvojumus. Tie šķita tukši un nožēlojami, gluži kā sīkie, lēkājošie burti greizajā rindiņā. Saņurcījusi aprakstītās lapas; viņa turpināja nekustīgi sēdēt tik ilgi, līdz beidzot kāds atnāca un iztraucēja to no drūmā stinguma.

Reiz naktī Dovatoram sāka stipri sāpēt kāja, kuru viņš sen, jau pirms kara, bija satriecis kādās jāšanas sacīkstēs. Negribēdams traucēt atpūtu aizmigušajam adjutantam, viņš, uzmetis plecos burku, nolēma aizstaigāt pats līdz sanitarajai daļai. Bija gaiša mēness nakts ar vieglu salu. Gaismas pielietās koku galotnes trīcēja tālās artilērijas kanonadē.

Pamanījis jauno eglīšu biezoknī vientuļi mirgojošu uguntiņu, Dovators devās turp.

Palūkojies sanitāru telts mazajā lodziņā, viņš ieraudzīja Ņinu. Viņa sēdēja pie galda tukša šķīvja priekšā un nemaz nemanīja konservu kārbiņā kvēpstošo degli, no kura pret griestiem stiepās melna dūmu strūkliņa.

— Jums elektrība kvēpst, — ieiedams teltī, Dovators sacīja.

Ņina pietrūkās kājās. Ar pirkstiem noņēmusi oglīti, viņa pārvietoja kārbiņu galda otrā stūrī. Aizmetusi aiz aUss matu šķipsnu, piedūrās ar roku pie pieres, tad pie vaiga, it kā viņai sāpētu galva vai zobs.

— Tā jau var caur un cauri izkvēpt. Paskatieties, jums seja vienos kvēpos, — smaidu slēpdams, piemetināja Ļevs Michailovičs.

Uz Ņinas vaigiem bija lieli, melni pirkstu nospiedumi, notriepts bija ari zods un pat deguna galiņš. Novērsusies viņa steidzīgi tvēra pēc spogulīša, mēģinādama noslaucīt vaigus, bet vēl vairāk izzieda kvēpus. «Nu tad esmu gan,» viņa nodomāja. Stostīdamās un sarkdama Ņina klusu teica:

— Atvainojiet, biedri ģenerāli... Es tūlīt nomazgā-šos ...

Ļevs Michailovičs piesēda uz bluķīša, kas kalpoja par ķebli, un, atstūmis papachu pakausī, vaļsirdīgi pasmaidīja un sacīja:

— Atnācu ārstēties. Nomazgājieties un iedodiet man kaut ko: kāja sāp.

— Varbūt vajadzīgs ārsts? — Ņina mechaniski berzēja delnas un jautājoši vērās ģenerālī.

Mazliet galvu pieliecis, viņš paskatījās Ņinā gan līdzjūtīgi, gan aizbildnieciski. Sājā mirklī viņš pats izskatījās vairāk pēc ārsta nekā slimnieka. Ļevs Michailovičs redzēja nemierīgo Ņinas acu mirdzumu. Virs noziestajiem vaigiem tās šķita izteiksmīgākas un stingrākas.

— Nemodiniet ārstu. Iedosiet pulverīti, un būs labi.

Ņina izgāja. Dovators dzirdēja, kā viņa aiz telts sienas, katliņu šķindinādama, mazgājās, pēc tam, nolīgojoties brezenta durvīm, ienāca ar dvieli pār plecu, atsvai-gusi, sasukājusies.

— Kādēļ neguļat? — paskatījies pulkstenī, Dovators noprasīja. Bija jau ap trijiem no rīta.

Ņina klusēdama pavērās kaktā. Tur karājās Alekseja burka, atgādinādama viņa neredzamo, bet jaušamo klātbūtni. Dovators pamanīja šo skatienu un saprata, kādas domas pārņēmušas Ņinu. Viņš pats smagi izjuta tuvā drauga un audzēkņa Gordijenkova nāvi. Bet viņš nevarēja un nedrīkstēja izrādīt savu vājumu. Zem smagajiem kara triecieniem dzīve lūza, pārveidojās, lobījās kā sīkstas vecaines velēna, lemešu apvērsta.

— Grūti? — ar iekšēju nemieru jautāja Ļevs Michailovičs. Atmetis burkas malas un pārlicis vienu kāju pār otru, viņš skatījās uz meiteni.

— Grūti, — vaļsirdīgi un uzticēdamās atzinās Ņina un, nepaguvusi apspiest nopūtu, notrīcēja gluži kā no sitiena. Meitenei likās, ka tai sirdī pārtrūkst pēdējais pavediens, kas bija turējis viņas skaudrās, smagās bēdas.

— Ja gribat, es jūs pārcelšu uz citu apakšvienību, — ļāvis viņai izraudāties, Ļevs Michailovičs sacīja. — Būs vieglāk.

Viņš saprata, ka arī viņam pašam tā būs vieglāk: meitene ar savu klātbūtni ik dienas tam atgādināja audzēkni. Viņa lika tam domās atkārtot vienu un to pašu jautājumu: vai viņš toreiz pareizi darīja, sūtīdams Alekseju ar balsta ložmetēju? Bet viņš taču arī pats bija gājis priekšējās rindās, gulējis blakus kaujiniekiem ierindā, un, ja Petja Kočetkovs nebūtu viņu aizvedis, tad varbūt arī viņam būtu bijis tāds pats liktenis kā Aleksejam.

— Jā, viss atgādina, viss, — mādama ar galvu, Ņina atkārtoja. — Zirgs, burka, ļaudis... It sevišķi Jaša ...

... Pēc Alekseja nāves Ņina jāja uz viņa zirga. Jaša palika pie tās par raitnieku. Viņa rūpes un gādība bija neizsīkstoša, turklāt viņš to darīja ļoti aizkustinoši un pat maigi. Atrod seglu somā vai mantu maisā kādu nieciņu un tūlīt stiepj to Ņinai.

— Paskatieties, biedri kara feldšeri, atradu viņa gim-nastjorkas podziņu, tā notrūka pie Mazās Pustoškas ciema. Es atceros.

— Kāpēc tad toreiz nepiešuvi?

— Es jau gribēju, bet viņš teica, vēlāk pats piešūšot. Labi zināt, kāds viņš bija cilvēks, pat zābakus nedeva nospodrināt. Kad slepus paņēmu — no rīta brīdina: neuzdrošinies ...

Ņinā paņēma podziņu un, rokās pagrozījusi, jautāja:

— Bet kur tad gimnastjorka?

— Pie manis. Viss saglabāts. Neskarta ...

— Nes šurp, piešūsim!

Jaša, domādams, ka sagādājis Ņinai milzīgu patiku, ko kājas nes, metās pēc gimnastjorkas. Ņina apsēdās, lai piešūtu podziņu, turpat ierīkojās arī Jaša. Sākās klusas valodas un atceres.

— Vēlīgs bija nelaiķis, pēdējo sausiņu dalīja uz pusēm .. . Parasti visu izskaidroja, izstāstīja. Bet, ja kaut ko sajaucu, tad tā uzkliedza, acis vien nozibsnīja. Turies tikai! ...

Tādas runas Ņinas sirdī parasti modināja smeldzošas, gandrīz fiziskas sāpes. Viņa vēl un vēlreiz atcerējās visu to labāko, kas viņu saistīja ar Alekseju, un tai likās, ka zaudējuma sāpes to nekad nepametīs ...

— Jaunos apstākļos, — turpināja Ļevs Michailovičs, — radīsies cits noskaņojums. Būs citi ļaudis, citi iespaidi. Pamazām viss norimsies.

— Tas nekad nenorimsies, — valdīdama asaras, Ņina cieti noteica.

— Negribu apstrīdēt. Taču dzīvē daudz kas pāriet, daudz kas aizmirstas. Jūs vēl esat jauna. Nomierināsieties un citādāk skatīsieties uz dzīvi. Pirms aiziešanas reidā majors Osipovs saņēma vēstuli par savas ģimenes bojā eju. Zināt, kā cieta? Nav joks: divi bērni, sieva ... Bet nevienam ne vārda ...

— Vai tas tiešām taisnība?

Ņina nemierīgi sakustējās, pacēla uzacis un cieši palūkojās Dovatorā. Viņa atcerējās, kā gājienā pār purvu Antons Petrovičs, dubļiem notriepies, uzmundrināja smagi ievainoto sarkanarmieti modrāk skatīties un apgalvoja viņam, ka tas drīz nokļūs hospitālī un viss būs atkal labi. Viņš pasniedza tam sausiņu un nolauza gabaliņu arī Ņinai. Jaunais puisis, gurdeni lūpas kustinādams, grauza sausiņu, ar dūri izberzēdams asaras uz mūsainā vaiga, un viebdamies centās pasmaidīt.

Pamirkšķinājis Ņinai, Antons Petrovičs toreiz sacīja:

— Viss sadzīst. Vajag tikai savlaicīgi noglāstīt cilvēku, tas noraudāsies un apmierināsies ...

Pēc tam vēl izmeta kādu joku un piespieda pat smagi ievainotos kazakus pasmaidīt.

Ņinai negribējās ticēt, ka šis cilvēks jokojies un smīdinājis citus tai pašā dienā, kad bija saņēmis ziņu par savas ģimenes bojā eju.

— Pats tiku lasījis vēstuli ... — it kā viņas domas uzminējis, Dovators sacīja. — Mēs bieži vien nemaz nepamanām, kādas traģēdijas pārdzīvo mums blakus esošie cilvēki. Bet pats galvenais — nevajag zūdīties. Osipovs ir spēcīgas gribas cilvēks, tāpēc viņš arī nezaudēja līdzsvaru, bet vai viņam bija viegli? ...

— Nu nē, — piekrita Ņina.

Tas, ko viņa bija dabūjusi zināt, to pārsteidza, un viņai iegribējās iedziļināties darbā tā, lai viss cits aizmirstos un atmiņa paliktu tikai vienīgi lielais pienākums,

kura dēļ viņa bija nolēmusi dalīties liktenī ar tiem, kas cīnījās un mira par dzimteni.

Nākošajā dienā Ņina tika pārcelta uz Osipova pulku.

... Noklausījies apakšvienību komandieru ziņojumus, Antons Petrovičs kļuva nemierīgs. Izrādījās, ka pulkam pārgājiena laikā bijuši vairāk nekā četrdesmit atpalikušo. Pēc Caldonova nāves rezervju trūkuma dēļ par pirmā eskadrona komandieri vajadzēja nozīmēt bijušo inženierdaļas priekšnieku leitnantu Rogozinu. Viņam tad arī Antons Petrovičs uzklupa, jo Rogozinam bija visvairāk klibu zirgu. Sastopoties ar pulka komandieri, leitnants arvien mulsa, ziņojuma laikā sapinās, sarka. Seja viņam bija sārta kā meitenei, bet mati uz galvas kupli, gaiši, līdzīgi samudžinātām pakulām. Runāja viņš klusu, it kā atvainodamies.

— Skaļāk! — mēdza tam uzsaukt Osipovs, bet pie sevis nodomāja: «Kāda romantiska personība.»

Bet šodien Rogozins viņu pārsteidza. Tas pēkšņi sa-spurojās un sāka runāt ar pulka komandieri tā, kā agrāk nekad netika runājis.

— Brīnums, kā tu, tāds lēnprātis, neesi visu eskadronu izkaisījis, — sašuta Antons Petrovičs.

— To es vēl izdarīšu nākošajā pārgājienā, — nesatricināmā mierā izgrūda Rogozins.

— Ko tad tu, mīļais, vai driģenes esi saēdies?

Osipovs, saraucis uzacis un ar nagu pa lauka somiņu sizdams, ar skatienu mēroja Rogozinu.

Pēdējais, meitenīgi tuklās lūpas kodīdams, nervozi vīstīja nolaisto roku pirkstus.

— Tā kavalēriju nevada, — viņš pēkšņi izmeta. — Muļķīgs pārgājiens. Pat apkaltie zirgi neiztur, kur nu ...

Osipovs tam neļāva pabeigt.

— Pietiek!

Antons Petrovičs ar izbrīnu konstatēja, ka «lēnprātis» par kaut ko sašutis un neganti noskaities. Rogozina izlēcieni bija vienkārši apvainojoši. Par labāko kavaleri-, jas vadītāju visā korpusā dibināti tika uzskatīts apakšpulkvedis Osipovs. Un te kaut kāds leitnants uzdrošinājās viņu kritizēt...

Tomēr ari eskadronu komandieri drūmi klusēja. Visi saprata, ka pārgājiens nav noritējis tā, kā tam vajadzētu * būt. Tam par iemeslu bija milzīgie karaspēka sablīvējumi uz šaurajiem meža ceļiem, kavēšanās, sastrēgumi un ierobežotais laiks.

.

— Pārāk nelādzīgs ceļš, biedri apakšpulkvedi. Pa tādu ceļu ... — Biktjaševs iesāka, bet viņu pārtrauca Osipovs:

— Zinu, un nemēģiniet taisnoties! Pulka komandieris jūs te nav sapulcinājis uz vietējās komitejas sēdi. Esiet tik labi un ķerieties pie zirgu apkaustīšanas!

— Bet nav pakavu, biedri apakšpulkvedi, — atskanēja komandieru izsaucieni.

— Pakavi būs, — Osipovs tiem apgalvoja, lai gan pats nebija pārliecināts, ka tos dabūs.

Atkāpšanās bija izjaukusi apgādes plānveidību. Aizmugures daļas atpalika, cieta no bombardēšanas, apmaldījās mežos un pēc tam nedēļām meklēja savas vienības.

Atlaidis eskadronu komandierus, Osipovs nolēma aizjāt pie divizijas komandiera, bet teltī, ko uz ātru roku bija uzcēluši apakšpulkvedim, ienāca Ņina. Viņa atnesa vēl kādu nepatīkamu ziņu. Kareivju grupu, kas bija atpalikusi ar klibajiem zirgiem, vācieši apmētāja bumbām. Atvesti ievainotie un kritušie.

Antons Petrovičs, zobus sakodis, rauca pieri.

— Visi ievainotie jānosūta uz hospitāli! — mazliet apdomājies, viņš pavēlēja Ņinai.

— Kur tad lai sūta? Nemaz nezinām, kur sanitārais eskadrons atrodas. Sūtīja uzmeklēt, neatrada.

— Jāuzmeklē kāds cits hospitālis.

— Ir tepat blakus mežā, bet tur neuzņem.

— Kā tad tā, neuzņem?

— Viņiem visas mašīnas pārslogotas, bet mums pat pārsienamo materiālu nav. Visi sanitārie pajūgi atpalikuši.

Antonam Petrovičam uz pieres redzami pietūka dzīsliņas, virs iedegunes sarauktās uzacis sastinga.

— Kādēļ tad pajūgi atpalika? — viņš bargi un pavēloši noprasīja.

Ņina jau kopš savas ierašanās pulkā Osipovu mazliet kaitināja. Pasniegusi Dovatora rīkojumu, viņa atklātā

sirsnībā bija izstāstījusi Osipovam par saviem pārdzīvojumiem un jūtām. Pēc tam ieminējās arī par viņa nelaimi.

— Mierināt es neprotu un arī pats nemeklēju mierināšanu, — Osipovs to bija pateicis ar tādu vēsumu, ka Ņinai uzreiz kļuva skaidrs, ka viņu attiecības tagad nepavisam nebūs tādas, kādas tā būtu vēlējusies. Pašlaik uz Osipova jautājumu, kādēļ atpalikuši vezumi, viņa, mazliet nervozēdama, atbildēja:

— Nu, mēs taču kaut kur steidzamies... Un vezumi nespēj tikt līdzi jātniekiem ...

— Ja steidzamies, tad vajadzīgs ...

— Bet vai fronte, biedri apakšpulkvedi, pašlaik tālu? — Ņina piesardzīgi apjautājās.

— Fronte tagad visur.

Antons Petrovičs arī pats nezināja, kur atrodas fronte. Viņam negribējās par šo tematu runāt, un katrs, kā viņam likās, nejēdzīgais Ņinas jautājums to arvien vairāk un vairāk kaitināja.

— Bet kā tad tomēr lai dara ar ievainotajiem? Ir taču ļoti smagi...

Osipovs saklausīja Ņinas balsī apslēptu rūgtumu. Viņas sirsnīgās rūpes par ievainotajiem to aizkustināja, un viņam kļuva neērti par savu parupjo izturēšanos pret meiteni.

— Pasakiet ārstam, — viņš maigi un samierinoši teica, — ka ievainotos mēs nekavējoties nosūtīsim. Došu rīkojumu.

— Bet mums nav pajūgu!

— Atradīsim pajūgus! — Osipovs noteikti paziņoja.

Šoreiz Ņina aizgāja ar atvieglojuma sajūtu.

CETURTĀ NODAĻA

Mežā netālu no Zemcu ciema sargkareivji apturēja Dovatora mašīnu.

— Kas par lietu? — durtiņas pavēris, Ļevs Michai-lovičs apjautājās.

Ieraudzījis ģenerāli, seržants ar robežsarga zīmotnēm godbijīgi sveicināja, bet tomēr pieklājīgi pieprasīja uzrādīt dokumentus.

— Man vajadzīgs armijas stabs. Esmu ģenerālis Dovators.

Seržants pārbaudīja dokumentus un atkal godbijīgi sveicināja.

Ļevs Michailovičs bija tik dziļi nogrimis domās, ka nemaz nepamanīja, kad iegriezās stigā. Izkāpis no ka-bines, viņš redzēja: gandrīz zem katra krūma atradās nomaskētas mašīnas, līdz malām piekrautas ar šāviņu kastēm un kara mantām. Šoferi sēdēja pa grupiņām. Visās malās bija dzirdama klusināta motoru rūkoņa, visapkārt jaušama sasprindzināta noslēpumainība.

Blindažā Dovatoram vajadzēja iespraukties sāniski. Pie vienīgā galda sēdēja armijas komandieris un štaba priekšnieks Gordejs Zacharovičs.

— īstā laikā esi atbraucis. Te mums sagatavota pavēle, — sasveicinādamies sausi noteica armijas komandieris.

Gordejs Zacharovičs kaut ko nodudināja zem ūsām un pakasīja zodu. Viņa lielais deguns noliecās pār papīriem.

— Man gribētos iegūt noteiktu skaidrību par stāvokli, — Dovators ieteicās. — Bez tam es ...

— Jādomā, ka armijas štābs savās pavēlēs norāda uz stāvokli, — armijas komandieris jautājoši, gluži kā nepazīstamā cilvēkā pavērās Dovatorā.

Ļevam Michailovičam kļuva neomulīgi. Uz armijas komandiera aicinājumu apsēsties Dovators atbildēja:

— Man ir katastrofāls stāvoklis ar zirgu kalšanu ... Vēl viens tāds pārgājiens, un zirgi būs bez kājām.

Bet armijas komandieris viņā neklausījās. Skopi pasmaidījis, viņš paņēma no galda papīru un klusēdams pasniedza to Dovatoram.

Pārlaidis acis pirmajām rindiņām, Ļevs Michailovičs juta, ka sāk reibt galva. Tā bija kaujas pavēle izdarīt pārgājienu vēl īsākā laika sprīdī nekā iepriekšējo. Neap-kaltos zirgus tas varēja tikai pavisam sabendēt!

— Ļoti grūti izpildīt tādu pavēli, biedri ģenerāli.

— Es to jums nejautāju, biedri ģenerālmajor, — armijas komandieris noskaldīja.

Gordejs Zacharovičs, ūsas plūkādams, piemiedza acis, plaksti viņam bija pietūkuši no negulēšanas.

— Kāpēc karaspēka grupējums nesaņem kaujas uzdevumu? — Dovators klusu apjautājās. — Ļaudis raujas kaujā, bet mēs viņus vedam uz austrumiem, izdarām sešdesmit kilometrus garus pārgājienus ar neapkaltiem zirgiem.

— Ka ļaudis raujas kaujā, tas ir labi. Bet jums būs jāveic stratēģisks uzdevums, — aizrādīja Gordejs Za-charovičs.

— Tas būtu?

— Jāaizstāv Maskava!

Ļevs Michailovičs nesaprašanā paskatījās uz armijas komandieri.

— Jā! Aizstāvēsim Maskavu, — galvu nepaceldams, klusām apstiprināja armijas komandieris.

— Jāaizstāv Maskava! — Dovators pēkšņi iesaucās un, strauji piecēlies, piemetināja: — Bet Maskavu atdot taču nevienam ne prātā nav nācis.

— Pilnīgi pareizi! Virspavēlniecības stratēģiskais nolūks ir sagraut hitleriešus pie Maskavas. Tādēļ zirgu pakavi nedrīkst ietekmēt stratēģiskā uzdevuma izpildīšanu. Armija atiet uz jaunām pozicijām. Jums pavēlēts veikt pārgājienu visstraujākā tempā. Vistuvākajā laikā saņemsiet kaujas uzdevumu ... Tikai — jau no jaunā armijas komandiera.

Armijas komandieris lēnām nolieca galvu. Audience bija beigusies.

Dovators, skāņi šķindinādams piešus, kāpa pa zemnīcas kāpnēm augšup.

Skaidrajā ūn dzidrajā bezvēja laikā bija labi dzirdama šāvienu grandoņa, un tā šķita tuva. Sārtā pievakares saules gaisma krita uz dubļiem nošķaidīto automašīnu, uz ciņaino ceļu, slīdēja pa dažādām mantām piekrauto vezumu rindām. Zaldāti, grožus raustīdami, mudināja izmocītos zirgus, citi noguruši vilkās aizmugurē.

Dovators ar skumju skatienu pavadīja šo neiepriecinošo gājienu. Pēkšņi zaldāti uz vezumiem nosvieda grožus un, nolēkuši zemē, metās pa rugājiem skriešus uz tuvāko priedulāju. Dovators, nesaprazdams, kas par lietu, lika šoferim pieturēt mašīnu. Izkāpdams no auto, viņš izdzirdēja motoru dūkoņu. Priekšā virs tumstošā meža lidoja lidmašīnas ar kāškrusta zīmi. Dovators sāka skaitīt, izskaitīja līdz sešdesmit un pārtrauca ...

Zeme vaidēja un drebēja no bumbu sprādzieniem. Saņēmis galvu rokās, Ļevs Michailovičs apsēdās uz grāvja malas un atskatījās. Lidmašīnas bombardēja kavalērijas sapulcēšanās vietas rajonu. Kā sesks no alas lūkojās grāvī tupošais šoferis. Brīžiem viņš pagrieza galvu un vēroja ģenerāli. Tas mierīgi ar burkas stūri spodrināja zābaku purngalus.

Lidmašīnas vēl arvien kauca un piķēja. Pie mašīnas tuvākais zirgs ar vezumu nogriezās no ceļa un, lūpas pakšķinādams, sniedzās pēc novītušās zāles. Badīgā nepacietībā tas skāņi šķindināja iemauktus un mētāja galvu.

Dovators piecēlās, atraisīja iemauktu pavadu no loka un izņēma dzelžus no mutes. Zirgs it kā pateikdamies piedūrās ar karstajām lūpām pie viņa rokas un, papurinājis galvu, alkatīgi uzklupa zālei. No zirga lūpu pieskāriena Dovators sajuta iekšēju atvieglinājumu. Viņš pieliecās, pacēla zemē noslīdējušos grožus un ielika tos ratos. Ratu priekšā, salocīta kā spilventiņš, gulēja tel-tene, bet viss vezums bija pilns ar pakaviem. Tie bija sasieti virtenēs. Ļevs Michailovičs pataustīja vienu no tām, gribēja pacelt, bet tā bija ļoti smaga. Lidmašīnas jau bija nozudušas, un no mežiņa grupiņās nāca kareivji. Pakavu vezuma saimnieks nāca nesteigdamies, taču, pamanījis ģenerāli, metās skriešus. Ģenerāļa priekšā apstājies, viņš noskaldīja:

— Kavalērijas diviziona braucējs Semjons Zorkins!

— Bet kur ir tavs kavalērijas divizions? — Dovators jautāja.

Zaldātiņš mulsi paraustīja plecus. Viņš bija jauns, sārtiem vaigiem, īsā, saņurcītā šinelī un pār ausīm pārvilktā pilotkā.

— To nevaru zināt, biedri ģenerāli.

— Kurp tad tu brauc?

— Uz turieni, kur visi citi. Atkāpjamies, — Zorkins ar galvas mājienu norādīja uz austrumiem. — Mūsējie aizbrauca uz priekšu, bet man zirgs noguris, krava smaga.

— Labi! Es tev to atvieglošu. Paņemšu pakavus, — mazliet padomājis, sacīja Dovators.

Pakavu nebija daudz, bet kādam eskadronam to pietiktu.

— Kā pavēlēsiet. Es ar lielāko prieku. Jāmet gandrīz vai grāvi. Zirgs pavisam vairs negrib vilkt.

Kad pakavi bija pārkrauti automašīnā, zaldātiņš kļuva mazliet domīgs, pavērās Dovatorā un jautāja:

— Bet, ja nu, biedri ģenerāli, staršina, mani sastapis, jautā, ko lai es viņam atbildu? Es vakar Ņeļidovas stacijā saņēmu un parakstījos. Jūs varbūt man kādu papīru izdosiet.

— Ņeļidovā, tu saki? — Dovators atbildes vietā pārjautāja.

— Tieši tā. Tur to veseli kalni ...

— Labi. Es tev īstu kvīti izrakstīšu.

Ļevs Michailovičs, izvilcis no lauka somiņas bloknotu, uzrakstīja kvīti, iedeva to iepriecinātajam zaldātiņam un pats, iesēdies automašīnā, aizbrauca uz Ņeļidovas staciju.

Izlūku eskadronā kazaki raka spraugas. Buslovs kopā ar Petju Kočetkovu nosedza bedri ar zariem, noklāja ar velēnām un uzmeistaroja pat nelielu krāsniņu. Izraka dziļu nišu, no augšas sasalušajā zemē izurbināja caurumu dūmvadam, un krāsns iznāca varena. Petja jūsmoja. Viņam bija gadījies būvēt krāsniņas, kurās dedzināja papīrīšus, bet šī te bija pavisam īsta: varēja apsildīties, vārīt zupu, cept kartupeļus. Viņš jau bija labi iejuties eskadronā, skraidīja no vienas grupas pie otras, izteica savas domas, deva padomus, bet, ja kādam kļuva pavisam apnicīgs, tad tas viņu pieklājīgi norīkoja:

— Būtu nu tu, Kočetok, aizgājis paraudzīties ...

— Ko tad?

— Man tas bērais jau no paša rīta stāv ar muguru uz augšu ...

— Ej nu? Varbūt viņš apmetis kūleni? Un tā no paša rīta jau stāv?

— Tā vien stāv ...

— Vajadzētu aizvest pie daktera, — novilcis ar dūraini gar degunu, Petja prātīgi sprieda.

— Tā jau tikai tu mūžīgi valkājies pa sanitāro daļu ...

Petja miedza acis, juzdamies mazliet neērti. Pēdējā pārgājienā viņš tā bija sakratījies, ka nācās vairākas reizes pamest zirga muguru. Krietnu ceļa gabalu Petja nobrauca sanitāru pajūgā feldšera uzraudzībā.

— Es jau nemaz negribēju ... — zēns taisnojās.

Filips Afanasjevičs bija iemīļojis Petju un bieži to izklaidēja ar brīnišķīgām pasakām, bet šodien viņš bija nomācies un nelaipns. Visu laiku rakās pa seglu somām, šķiroja vienkāršās zaldāta mantiņas un akurati novietoja tās mantu maisā.

Viņš norakstīja vēstules kolchozniekiem un savai sievai Polinai Markovnai. Sievai viņš rakstīja ilgi un pacietīgi, greiziem burtiem, katrā vārdā ielikdams dziļu sirsnību. Tik garu vēstuli viņš sen nebija rakstījis.

«Mana mīļā, dārgā sieviņa! Esmu ar tevi nodzīvojis gadiņus trīsdesmit, bet kaut kas tāds vēl nebija nācis priekšā. Pašlaik man diez kā neveicas. Nupat iznāca rīvēšanās ar ģenerāli kara stratēģijā, un mēs mazliet sastrīdējāmies. Nedomā, ka es ielaidos dažādu nepiedienīgu vārdu un darbu lietošanā, kā tas notika 1921. gadā pret rakstvedi Ņečipuru, kas mums sagādāja negodu visā staņicā, kad es biju staņicas padomes priekšsēdētājs, turklāt vēl vājš rakstos. Pašlaik es varu visādus inteliģentus saprast, bet kara lietās mazliet tomēr putroju.

Es jau tev tiku aprakstījis, kā mēs vāciešus viņu aizmugurē kāvām, ka man piešķīra ordeni. Bet šobrīd man neļauj ne tikai kā zgbenu no maksts izvilkt, bet pat ar automātu neiznāk ne reizes pašaudīt. Kāpēc? Tāpēc, ka tās ir kara lietas un tev to nevajag zināt. Bet man sirds dikti sāp, un es nolēmu kaut vāciešus pa partizāņu modei. Tagad vēstuļu negaidi un pārāk asaru nelej. Kaut arī es aizeju, tomēr ar ģenerāli man ir liela draudzība, tāpēc ka karā katra draudzība ir stipra kā pakavs. Bet ģenerālis mums ir varen drošsirdīgs un laipnīgs, ļoti līdzīgs biedram Kotovskim. Bet mans raksturs ir tāds kā sari uz vepra muguras. Reizēm esmu drusku padumjš. To jau tu labi zini. Varbūt dievs un velns ir mazliet pajokojuši toreiz, kad mani iedzemdēja, tādēļ esmu iznācis tāds nelādzīgs ... Sivēnu, ko barojām, kauj nost uz Oktobra svētkiem un ēd vesela. Nokaut paaicini to klibo velnu Ņečipuru, uzcep viņam aknas, bet degvīnu nedod ne paostīt, citādi viņš veselu mēnesi dzīsies pakaļ velniem ar sarkanām mēlēm un visus savus darbus pametīs, un ap tevi ķerstīsies ... No viņa šitā dēļ esmu daudz nepatikšanu pieredzējis. Pašlaik esi piesardzīga, man vēl spēks turas kaulos un varu daudz ko izdarīt. Bet tu jau zini, ka es protu valdīties. Nožēloju tikai, ka mums dēla nav. Vāciešu aizmugurē mēs vienu pieņēmām, bez tēva un mātes. Puišelis Petjka dikti patīkams un saprātīgs. Kamēr tev rakstu vēstuli, viņš ar ķieģeli noberzis kāpšļus, ka spīd vien. Malacis! Būtu tu bijusi tuvāk, paņemtu to dēla vietā. Palieci nu vesela un nepiemini mani ar ļaunu. Vēl jau redzēsimies, kad būsim sakāvuši vācieti, bet, ja ne, tad mani mājās negaidi. Neviens ienaidnieks no manis padevību nesagaidīs.»

Filips Afanasjevičs salocīja vēstuli trīsstūrītī, pārlaida ar mēli pār papīru un uzrakstīja adresi. No mugurpuses nemanīts pienāca Petja Kočetkovs.

— Vai jūs, tēvoci Filip, šodien stāstīsiet pasaku?

— Kādu?

— Par turku chanu ...

— Ehē, dēliņ, man vairs stāstīšana neiznāks... — Filipa Afanasjeviča aizsmakušo basu nomāca zirga zviegšana un trauksmaini skaļā komanda: «Lidmašīnas!»

Aiz meža pieauga dobjš troksnis, piepildīdams gaisu ar draudīgu, nepārtrauktu motoru rūkoņu. Likās, ka zeme sāk līgoties, bet varenās egles, priedes un jaunie bērziņi dreb un raustās.

— Spraugā, dēliņ! — Šapovaļenko uzsauca Petjam, bet zēns, bumbošanas izbijies, saķēra viņu aiz kājām un paslēpa galvu starp tā ceļiem. Filips Afanasjevičs satvēra puisi klēpī un skrēja uz spraugu. Tā jau bija pilnum pilna. Kazaki uz rokām saņēma Petju.

Sapovaļenko pieliecies metās pie tuvākajām eglēm, kur bija piesieti zirgi. Mežmalā neganti klakšķēja zenītieroči. No nomaskētas tačankas, strupo purniņu grozīdams, šāva ložmetējs. Virs meža nešpetni rēca motori.

Caururbjošā, baigā piķējošo lidmašīnu kaukšana, krītošo bumbu svelpjošā skaņa saplūda ar ellišķīgo sprādzienu grandoņu. Gāzās sakropļotie koki, lidoja augšup sasalušās zemes pikas, sprādzieni ārdīja jaunos lazdājus un alksnājus, ietīdami visu smirdīgos, kodīgos dūmos.

Filips Afanasjevičs, karabini rokās žņaugdams, vēroja virs meža zenitlielgabalu šāviņu sprādzienu mākonīšos riņķojošās lidmašīnas. Likās, ka tur ir lielu, plēsīgu putnu bari. Ar griezīgu svelpoņu kāda bumba nokrita tieši taja vietā, kur viņš tikko kā bija rakstījis vēstuli. Dārdošā sprādziena virpulī pagaisa sprauga. Caur gruvešu kaudzēm pelēku dūmu mutuļos rāpoja, skrēja, kļāvās cits pie cita ļaudis. Auļoja zirgi ar vaļā palaistām pavadām. Visapkārt skanēja nekārtīgas šaušanas sprāgoņa. Zemu pār koku galotnēm pārlidoja lidmašīna. Uz tās milzīgajām, dzeltenajām plāksnēm, gluži kā čūsku galvām savijusies, kliedzoši melnēja kāškrusta zīme.

Filips Afanasjevičs ātri iestūma magazinas kārbā ietveri ar bruņusitēju patronām un sāka šaut pa dzelteno, atklāto lidmašīnas pavēderi. Viņš šāva aizrautīgā, trakā niknumā.

Motoru rūkoņa aizvēlās pa kreisi. Pār saplosīto mežu uz mirkli pajuka pelēks mākonītis, un aiz tā pēkšņi parādījās dūmu aptumšotā saule.

Pie Filipa Afanasjeviča četrrāpus pielīda ar zemēm notraipītais Volodja Salazkins. Ar purnu zemi bakstīdams, notrūkušu pavadu vilkdams, garām pagāja kāds zirgs. No koku apakšas izlēca Jaša Vorobjovs; satvēris pavadu, viņš veda zirgu krūmos un ejot aizsmakušā balsī uzsauca:

— Nerēgojieties tur! Tūlīt atkal atlidos.

— Vai tu esi ievainots? — pie Salazkina noliecies, Sapovaļenko apjautājās.

— Es? Nē. — Viņš ar piedurkni noslaucīja slapjo, dubļaino seju un aplaida apkārt mežonīgu skatienu.

— Spraugā trāpīja ... Zachars, Buslovs, Petja ... Kaut tevi... Iesim, varbūt kāds ...

Filips Afanasjevičs noklakšķināja aizslēgu, izmezdams no patrontelpas izšauto čaulīti, un uzmeta ieroci plecā.

— Es izlēcu, — Salazkins dobji murmināja, — bet viņus apbēra. Bumba droši vien kādu tonnu ...

Sapovaļenko jau gribēja mesties pie spraugas, bet virs meža atkal iedunējās motori.

— Atpakaļ! — iekliedzās Salazkins.

Atgriezies atpakaļ, Filips Afanasjevičs nostājās zem eglītes, norāva no pleca karabini un pielādēja to.

— Ko tad tu, vai gribi šaut? Neuzdrošinies! Atmaskosies! — Salazkins satvēra viņu aiz kājas. — Liecies, mierā, lūdzams! Pamanīs!

— Nost!

Nolamājies Sapovaļenko viņu atgrūda ar kāju.

Lidmašīnas, neizvērsušās kaujas ierindā, ar vislielāko ātrumu lidoja pār mežu. Filips Afanasjevičs, niknumā aizsvilies, sāka šaut uz lidmašīnu. Pēkšņi virs koku galotnēm parādījās struppurnainas lidmašīniņas. ar sarkanām zvaigznītēm. Te šur, te tur pazibēja trasējošo ložu spilgtās švīkas. Sapovaļenko nolaida kara-bini. Viņa sejā parādījās ir asaras, ir smaids. Fašistus vajāja mūsu iznīcinātāji. Tie strauji traucās pakaļ aizejošajiem «Junkersiem». Pagriezies pret Salazkinu, Filips Afanasjevičs uzkliedza:

— Ahā! Malači! Bet tu, suņaste tāds! Skrandainā čabata! Kvieci kā aizkauta cūka. Kas tas par tēvu, kas tevi tādu zaķapastalu uzaudzējis? Taisies, ka pazudi, ja ne, sadošu!

Kazaks, pakratījis karabini, uzkāra to uz zara unr satvēris sapieru lāpstiņu, metās pie spraugas. Pie iebrukušās bedres malas purinādamies stāvēja Torba. No kaskas apakšas raudzījās viņa māliem notrieptā sejar virs palīkā deguna modri spīguļoja smaidošās acis.

— Zachars?! — Sapovaļenko ar lāpstu rokās nostājās gluži kā kapracis nelaiķa priekšā.

— A-ā! — Torba atsaucās.

— Vai trāpīja?

— Mazlietiņ. Vai redzi, kā nelabais ārdījies?

— Kaut ar mietu tam pa rīkli! Kur Petja? Buslovs? Pavļuks?

— Tepat jau esam ... — Spraugā parādījās Buslova seja.

Filipam Afanasjevičam likās, ka mierīgāku un labsirdīgāku par šo seju viņš savā mūžā nebūtu redzējis. Tā bija bērnišķīgi jauna, jocīga un tai pašā laikā vīrišķīga un skaista. Pasniedzis Buslovam abas rokas, Sapovaļenko viņu vienā rāvienā izvilka no spraugas.

— Zirgi izklīduši. Jāsavāc! — sauca pienākušais Jaša Vorobjovs. Viņam sekoja Salazkins, berzēdams uztūkušo vaigu: sasalusi zemes pika bija trāpījusi tam tieši pa seju.

— Zēni, vajag zirgu... — ierunājas Zachars, bet apķēries noprasīja: — Kur ir sanitāri?

— Trešajā vadā pārsien, — Jaša atbildēja. — Bet pie mums, kā liekas, nekas nav. Tikai, luk, Salazkins mazliet apdullināts.

— Nieki vien! — Salazkins atmeta ar roku un nedroši palūkojās uz Šapovaļenko.

Tas padraudēja viņam ar dūri un diezgan kodīgi noteica:

— Kādi tur nieki, vesela tonna!

— Kur nu tonna, kilogramu piecdesmit, — Zachars noradīja uz bumbas izrauto bedri.

Bumba bija sprāgusi tieši tajā vietā, kur atradās Filipa Afanasjeviča mantu maiss ar viņa lietiņām. No tām nekas nebija palicis pāri, izņemot Feņas Jastrebo-vas ģīmetni, kas kā par brīnumu bija palikusi neskarta.

Vai! Mīļā stundiņa!... Viss pagalam! — iekliedzas Šapovaļenko. — Ak* es vecais muļķis! Dulburis! Nepratu paglabāt, bārdainais mūlāps! ... — kartīti rokās turēdams, viņš sita sev ar dūri pa pieri.

— Kas tad tev pazudis? — nenoturējās Torba. — Kartīte taču vesela. Kas ir, dod šurp!

Zachars paņēma fotogrāfiju, tā tiešām bija tikai mazliet salauzīta un notriepta, bet Feņas seja nemaz nebija skarta. _

— Viss ir kārtībā, viņa pat smaida!

— Bet mantu maiss, kur ir mantu maiss? — nerimās Filips Afanasjevičs.

— Bikšu žēl? Ziepju, bārdas naža?

_— Kādas bikses! Kādas ziepes! Kolchoza celtniecības plāns ar divi simti astoņdesmit sešiem punktiem aizgājis bojā!

— Bet kādēļ tu viņu tur iebāzi? — nikni noprasīja Torba.

Viņam tiešām bija žēl burtnīcas. Kādreiz abi kopā bija gudrojuši. Cik labi bija pasapņot, pafantazēt par nākotni.

— Un gribēji vai uz Kremli sūtīt... — Zachars pārmetoši nosacīja. — Cik piecgadēm tur nebija materiāla? Eh, tu!

— Kas par plānu? Vai zilā burtnīca, vai? — Salazkins apjautājās.

— Nu jā, — saguris atbildēja Šapovaļenko.

— Bet tā taču pie manis. Tu man to no rīta iedevi pārrakstīt, bet es nepaguvu. Lūk, kur tā ir...

Salazkins iebāza roku somā.

— Pareizi. Pavisam biju piemirsis, brālīši. Sabum-bojuši atmiņu, nolādētie! Nu, kas ir, dod šurp!

Tomēr, izrakājies pa somu, Salazkins burtnīcu tur neatrada.

— Pagaid, kur gan es to būtu varējis atstāt? — viņš mulsi murmināja.

— Pazaudēji? — Filips Afanasjevičs piecēlās un devās rakstvedim virsū kā lācis ...

PIEKTĀ NODAĻA

Dovatora mašīna piebrauca pie grupējuma štaba. Dzisa skaidrā, saltā diena. Saule grima aiz tumstošā meža ieloka. Sarkanajās, vēl nenobirušajās apses lapās kvēloja rieta stari. Ciematiņš, kurā ieradās Dovators, bija augstākā mērā satraukts. Pa ielām sievietes, bailīgi atskatīdamās, vilka saiņus. Viņām pakaļ skrēja bērni. Kāds večuks dārzā raka bedri.

Pamanījis pa logu ģenerāli, Karpenkovs iznāca viņam pretī.

— Pie mums bija uzlidojums, — viņš pavēstīja un apklusa.

Dovators neklausījās. Viņš stāvēja un, raukdams pieri, vēroja večuku, kas raka bedri. Galvā līda nelādzīgas domas, un viņš nezināja, kā no tām atkratīties. Atraisījis uz krūtīm burkas siksniņas, ģenerālis satraukti sacīja:

— Par uzlidojumu jau zinu. Redzēju .. . Bet kādi ir zaudējumi?

— Gaidu kopsavilkumu.

— Pasteidzini! — Dovators mudināja. — Bet tagad raksti rīkojumu par sagatavošanos ilgstošam pārgājienam. Ir pavēle. Pēc divdesmit četrām stundām dosimies ceļā.

— Atkal ilgstošs ... Uz kurieni? — Karpenkovs apjautājās.

— Stratēģisks. Vēlāk pārrunāsim. Steidzīgi atsūti pie manis Mironovu.

Ļevs Michailovičs pamāja ar roku un iegāja mājā.

Kad ieradās Mironovs, Dovators sēdēja pie galda un

289

19 — P. Fjodorovs. Ģenerālis Dovators

ēda. Intendantu viņš saņēma mierīgi un laipni. Vienkārši uzaicināja:

— Sēdieties, iekodiet!

Mironovs pateicās un atsacījās. Intendantam likās, ka ģenerālis uzkrītoši pārvērties.

Ēzdams Dovators pastāstīja Mironovam, ka Ņeļido-vas stacijā stāv vairāki ešeloni ar materiālo daļu. Tur ir arī pakavi. Tos vajag paņemt.

— Kā tā — paņemt? — Mironovs samulsis apjautājās. — Nepieciešama taču armijas intendanturas atļauja.

— Uzrakstiet pilnvaru ar manu parakstu un rīkojieties!

— Tas jau būs kaut kas līdzīgs patvaļai, — intendants nedroši iebilda. — Var atteikties izsniegt...

— Jums jāprot paņemt.

Ļevs Michailovičs šķelmīgi pasmaidīja, piemiegdams acis.

— Ja jūs to nespēsiet veikt, braukšu pats. Jums taču būs kauns!

Dovators paskatījās uz Mironovu. Tas, galvu noliecis, saprotoši smaidīja. Mironovs bija patiesīgs cilvēks, vienmēr mierīgs, bet, kā Dovatoram likās, ne vienmēr pietiekami uzņēmīgs. Taču šobrīd Ļevs Michailovičs bija pārliecināts, ka viņa rīkojums tiks izpildīts.

Kad Mironovs bija aizgājis, ieradās Karpenkovs un ziņoja, ka no rezerves pienācis komandieru papildinājums. Aprunājies ar tiem, Dovators viņus nosūtīja uz pulkiem un tikai vienu pašu ieaicināja pie sevis istabā. Tas bija vecākais leitnants ar robežsargu karaspēka cepuri galvā, ar zaļām uzšuvēm uz šineļa. Viņa stāvam labi piegulēja padilušās plecu siksnas. Seja tam bija ar kuplām uzacīm, dziļām, garām rievām pierē un asi veidotām, ietiepīgām lūpām.

Izjautājis komandieri par tā agrākajām dienesta gai-tām, Dovators dabūja zināt, ka vecākais leitnants ilgāku laiku dienējis pie rietumu robežām. Dienestu sācis kā ierindas kareivis, vēlāk bijis nodaļas komandieris, star-šina, vada komandieris, tad beidzis kursus, četrdesmit pirmajā gadā ieņēmis robežposteņa priekšnieka amatu. Kara sākumā ticis ievainots un pašlaik atgriežoties no hospitāļa.

— Piedāvāju jums, biedri Kušnarev, divus amatus: vai nu par komandantūras eskadrona komandieri, vai pie manis par personīgo adjutantu. Izvēlieties!

Dovatoram jau sen gribējās dabūt sev adjutantu, nevis švītu, bet taktiski saprātīgu virsnieku kadrinieku. Vecākais leitnants viņam likās esam piemērots.

— Atvainojiet, biedri ģenerāli! Tādus amatus es nekad neesmu ieņēmis.

Kušnarevs pavērās Dovatorā ar tik drūmu skatienu, it kā viņam tiktu piedāvāti visnelāgākie pienākumi.

— Nekas, gan apgūsiet, — Dovators nomierinoši sacīja. — Nav nekas sarežģīts, pieradīsiet.

— Negribētos gan pierast... — vaļsirdīgi atzinās Kušnarevs.

— Bet ko tad jums gribētos? — vārīgā vietā aizskarts, noprasīja Ļevs Michailovičs.

— Dienēt savā specialitātē.

— Izlūkos vēlaties, vai? — slēpdams izsmieklu, Dovators jautāja un neuzkrītoši vēroja komandieri.

— Jūs uzminējāt, biedri ģenerāli. Pats saprotat, man būs garlaicīgi komandantūras dienestā. Apsargāt štābu, izvēlēties telpas ...

Robežsargs pazibsnīja savas tumšās, kuplajās uzacīs paslēptās acis un pasmaidīja.

Dovatoram iegribējās tieši tādu komandieri dabūt par savu personīgo adjutantu. Tādam varētu daudz ko uzticēt un daudzreiz uz viņu paļauties, bet Ļevs Michailovičs saprata, ka vecākajam leitnantam tiešām būs garlaicīgi adjutanta amatā. Pēc tā tiecās daudzi, taču šis nevis ar pateicību piekrīt, bet ietiepīgi atsakās.

Ļevs Michailovičs pasmīknēja, pasniedza Kušnarevam roku un, spiezdams to, sacīja:

— Labi, pieņemiet izlūku eskadronu! Starp citu, tur ir ķēvīte Ursa, neviens to nevar valdīt. Pamēģiniet! Tikai brīdinu: niķīgs lopiņš.

— Tieši tā, pieņemt izlūku eskadronu un savaldīt niķīgo ķēvīti! — precizi atkārtoja vecākais leitnants.

Palūdzis atļauju atstāt telpu, viņš mierīgi un nesteigdamies izgāja, ne reizi nepašūpojis stingri siksnās ietvertos plecus.

— Malacis! — apmierināti smaidīdams, nosacīja Ļevs Michailovičs. — Ar tādu var karot!

Pēc dažām minūtēm, dodamies uz štābu, Dovators sastapa Buslovu.

— Biedri ģenerāli, atļaujiet griezties pie jums personīgā lietā. — Buslovs bija mazliet saviļņots un redzami nervozēja.

— Jā, jā. Kas atgadījies?

— Es, biedri ģenerāli, attiecībā uz Sapovaļenko. Lūdzu, biedri ģenerāli, atstājiet viņu izlūkos, viņš...

Buslovs nepabeidza. Brītiņu klusējis, viņš samulsis sāka izskaidrot Dovatoram, ka Sapovaļenko esot lielisks biedrs. Vadā viņu visi mīlot. Arī pats viņš tagad ļoti skumstot un lamājot sevi par neapvaldīto raksturu.

Dovators izbrīnījies pacēla uzacis. Viņa pelēkās acis satumsa. Mīkstinādams balss skarbumu, viņš paklusu, bez barguma jautāja:

— Bet vai jūs zināt, ka armijā par biedru lūgt nav pieņemts?

— Zinu, biedri ģenerāli. Viņa jautājums — tas ir arī mans. Es to it kā par sevi lūdzu ...

— Kā tad īsti es lai to saprotu? — vērīgi ielūkodamies izlūka sejā, Ļevs Michailovičs jautāja un vēl vairāk izbrīnījās.

Platā, atklātā Buslova seja bija zaudējusi savu parasto labsirdību, tā pauda nepārprotamas raizes un pat skarbumu.

— Nu tā, ka mēs ar viņu vienādi domājām. Tikai viņš, drošs un gados vecāks būdams, pasacīja, bet es noklusēju ... Mums tik daudz karaspēka, ieroču, bet atkāpjamies un nepieņemam kauju. Kādēļ, biedri ģenerāli? Kāpēc nedodam prettriecienu?

Buslovs pacēla uz Dovatoru lielās, gaišās, plaši ieplestās acis un, plaukstas cieši pie zilajām kavalērista biksēm piespiedis, gaidīja atbildi.

Dovators cieši saknieba lūpas un, paraustījis zem burkas plecus, ar asu kustību atmeta tās malas, aizbāzdams īkšķus aiz vidusjostas cietās malas. Rokas tam sīki un satraukti trīsēja. Viņam tikai tagad kļuva skaidrs no rīta saņemtās anonimās zīmītes saturs:

«Biedri ģenerāli!

Jūs mīl un cienī visi kavalēristi. Jūs droši vien pazīst galvenais virspavēlnieks. Uzrakstiet viņam vēstuli. Mums sirds lūst par to, ka mēs atkāpjamies un atdodam

savu zemi nolādētajiem fašistiem ...» Tālāk anonimais autors ieteica neatkāpties, bet cīnīties līdz pēdējai asins lāsei.

Dovators aizveda Buslovu sev līdz uz dzīvokli un, izpletis karti, sāka tam pacietīgi izskaidrot, ka vācieši pārrāvuši fronti un traucas sagrābt Maskavu. Pārrāvuma iecirkņos viņi savelk lielus spēkus, kurus grūti aizturēt. Tur risinās smagas cīņas.

— Bet kādēļ tad kājnieki un mēs ejam diezin kur? Vajag palīdzēt, — pretojās Buslovs.

— Mēs atejam plānveidīgi. Nevar taču šo iecirkni atstāt neaizsargātu. Vadība saglabā spēkus izšķirošai kaujai.

Tas ir pareizi, citādi jau vācieši arī te var sākt gāzties.

— Neapšaubāmi, ka var.

Beigu beigās par visu pārliecināts, Buslovs atkal atgriezās pie sava lūguma par draugu. Noklausījies viņā, Dovators sacīja:

— Labi. Atstāju. Tikai brīdinu, ka visas šīs nejēdzīgās tērgāšanas jāizbeidz. Ja ne — sodīšu.

Patiesību sakot, Ļevs Michailovičs pat nedomāja kaut kur sūtīt projām Šapovaļenko, bet mazliet sabrāzt vajadzēja.

No ģenerāļa Buslovs aizgāja apmierināts, priecīgs par to, ka izdevies laikus iestāties par biedru.

Bet Dovators ar to neapmierinājās. Viņš zināja, ka vairums kareivju un komandieru ir iekšēji nomākti par mūsu karaspēka atkāpšanos. Kluss un satraukts pārmetums vērojams arī bombardēšanas un neziņas izmocīto vietējo iedzīvotāju acīs. Daudzi kolchoznieki nebija ticējuši, ka ienaidnieks atnāks līdz šejienei, un tādēļ savā laikā nebija evakuējušies. Bet tagad kara rēgs tuvojās viņu dzimtajiem pavardiem, iznīcinādams visu, kas bija iegūts lielā, radošā darbā.

Krēsloja. Rietumi no meža puses dzina tumšpelēkus, kā dūmi mutuļojošus, drūmus padebešus. Dobji drebēja zeme. Smagā artilērijas dunoņa nāca arvien tuvāk un tuvāk... Likās, ka daba norimusi, samierinājusies ar metālā švirkstoņu un ļaunu vēstošo bumbvedēju kaukoņu. Bet ar to nesamierinājās ļaudis. Viņi vīrišķīgi un

izturīgi pārcieta kara grūtības un turpināja savu smago darbu.

Pastāvējis pie loga, Dovators izgāja priekšnamā un lika adjutantam pasaukt politdaļas priekšnieku pulka komisāru Uvarovu un kara komisāru Michailu Pavloviču Šubinu.

— Nu, lūk, teicami! Tūlīt parūpēsimies par tēju! — mundri sacīja Ļevs Michailovičs, kad ieradās polit-darbinieki. Viņš vairākas reizes piecēlās no krēsla, bieži lūkojās pa logu, soļoja no viena kakta uz otru, kā saldams raustīja plecus.

— Un tikai tādēļ ataicināji? — ierīkodamies ērtāk uz atsperu dīvānā, smaidīdams jautāja Sūbins.

Viņš redzēja, ka ģenerālis par kaut ko satraukts un mēģina to neizrādīt.

— Nē, ne tādēļ. — Dovators noteikti un svarīgi atbildēja. — Nu, ja ir izdevība, kādēļ nenobaudīt arī tēju? Pie tējas glāzes arvien ir labi parunāties! Tā atklāti, mājīgi.

— Esam jau atradinājušies no mājīgām sarunām, — slaidais, gaišmatainais Uvarovs piezīmēja, vērodams Dovatoru ar savām skaidrajām, zilajām acīm.

— Bet es, lūk, nekā nevaru atradināties, — Sūbins domīgi atsaucās. — Man bieži vien gribas parunāties nevis reglamentu valodā, bet vienkāršos, sirsnīgos vārdos.

— Jā, tas ir pareizi! — bridi domājis, ierunājās Dovators. — Ar vienu patiešām labu vārdu var dziļi aizkustināt cilvēku ... Pašlaik mums vairāk nekā jebkad vajadzīgi tādi vārdi, — viņš dedzīgi turpināja. — Ziniet, biedri, es šodien saņēmu zīmīti... Man jautā, kādēļ mēs atkāpjamies bez kaujām, atstājam pretiniekam milzīgu teritoriju. Sos pašus vārdus tikko kā atkārtoja izlūks Buslovs. Kāpēc mēs neveicam pārgājienus normāli? Zirgi izmocīti, sāk klibot, pakavu nav, no gaisa uz galvām gāžas sakaitēts metāls, un atkal jauna pavēle par ilgstošu pārgājienu visīsākā laika sprīdī! Vai jūs saprotat, kāda uz mums visiem gulstas atbildība? ... Lūk, kādēļ es jūs uzlūdzu pie sevis uz mājīgām pārrunām pie tējas glāzes ...

— Man liekas, ka vajag visās apakšvienībās noturēt atklātas partijas sapulces, — lēnām un domīgi ieminējās

Uvarovs. — Jāizskaidro visiem kareivjiem un komandieriem, ka mēs savu teritoriju atstājam ienaidniekam uz laiku, un nevajag slēpt, ka fašisti, nerēķinādamies ar zaudējumiem, traucas sagrābt mūsu galvaspilsētu Maskavu. Bet tas nekad nenotiks!

Tālāk Uvarovs izklāstīja nodomātā politiskā darba plānu pārgājiena laikā. To apstiprināja. No rīta polit-daļas darbinieki devās uz pulkiem un apakšvienībām. Michails Pavlovičs Šūbins gāja uz ģenerāļa Atlanova diviziju.

Korpusa štābā partijas sapulci kopā ar Dovatoru vadīja Nikolajs Maksimovičs Uvarovs. Sapulces darba kārtībā bija viens jautājums: informācijā par stāvokli Lielā Tēvijas kara frontēs un komunistu uzdevumi priekšā stāvošajās kaujās.

Bija bezvēja diena. Biezais mežs norimis pavisam kluss. Platie egļu zari pārklājušies it kā ar plānām mež-ģinēm, caur kurām brīžiem paspīd spilgts saules stars, te veidodams uz zemes ar sniegu sajauktajās lapās cilvēka ēnu, te atkal paslēpdamies aiz drūmajiem mākoņiem.

Zem kokiem bija izvietojušies uz partijas sapulci atnākušie ļaudis. Daudzi sēž uz veciem, kritušiem kokiem, citi vienkārši uz zemes, daži stāv, pie kokiem atspiedušies. Izlūki Filipa Afanasjeviča vadībā sacirtuši ar zobeniem egļu skujas, izklājuši kopēju segumu un novietojušies zem žuburota ozola. Tur bija Buslovs, Zachars Torba, Pavļuks un rakstvedis Salazkins. Visi ar lielu uzmanību klausījās politdaļas priekšnieka Uva-rova vārdos.

— Uz vieglu uzvaru, biedri, nav ko cerēt. Mūs gaida smagi pārbaudījumi! Ne tādēļ mēs pašlaik atkāpjamies, ka mums būtu maz spēka vai negribētos kauties, nē, ne tādēļ! Mums vajag uzkrāt un saglabāt rezerves, lai pēc tam dotu pretiniekam graujošu triecienu! Pašlaik mūsu slavenie strēlnieki un tanku vienības izcīna ar pretinieku asiņainas kaujas. Mums, komunistiem, jābūt par vīrišķības, gribas un izturības paraugu, un, ja tas būs vajadzīgs, atdosim par savu partiju, par dzimteni savu dzīvību!... Atcerieties, biedri, cik grūti bija pēc pilsoņu kara, kad visa mūsu saimnieciskā dzīve bija sagrauta, kad plosījās bads un slimības. Boļševiki toreiz nenobijās. Likvidēja badu, satrieca ārzemju iebrucējus. 1922. gadā partijas vienpadsmitajā kongresā novērtēja jaunās ekonomiskās politikas pirmā gada panākumus. Vladimirs Iļjičs Ļeņins toreiz sacīja: «Gadu mēs atkāpāmies. Partijas vārdā mums tagad ir jāsaka: pietiek! Mērķis, kura dēļ notika atkāpšanās, sasniegts. Šis periods beidzas vai ir jau beidzies. Tagad izvirzās cits mērķis — spēku pārgrupēšana.» Padomājiet, biedri, cik ļoti šie vadoņa ģeniālie vārdi piemēroti pašreizējiem apstākļiem! Tieši pašlaik Sarkanās Armijas Virspavēlniecība izdara spēku pārgrupēšanu un uzkrāj rezerves. Sarkanā Armija nevar tikt un netiks uzvarēta, jo pasaulē pirmās atbrīvoto strādnieku un zemnieku armijas nodibinātāji bija boļševiku partija ar Ļeņinu priekšgalā. Pilsoņu^ kara gados, kad izšķīrās revolūcijas liktenis, Sarkanās Armijas svarīgāko uzvaru tiešā iedvesmotāja un organizētāja bija partija. Tur, kur radās sevišķi smags stāvoklis, partija sūtīja savus biedrus.

Mūsu korpuss vēl veiks ne vienu vien reidu, fašisti vēl ilgi atcerēsies kavalēristu zobenu svelpoņu. Biedri! Pienāks diena, kad ienaidnieka karapūļi atkal velsies atpakaļ uz rietumiem! Garantija tam ir Sarkanā Armija! Viņas dzelzs griba un stratēģiskais ģēnijs visur ir nodrošinājis revolūcijas uzvaru. Kopā ar mūsu partiju un visu padomju tautu mēs nodrošināsim arī uzvaru pār fašismu!

Uvarova balss skan dziļā, pārliecinošā spēkā. Viņš redz sev priekšā apklusušos komunistus karavīrus un pēc viņu acu kvēlā mirdzuma nojauš lielo, sasprindzināto uzmanību. Klusums. Augstu virs galvām koku zaros sāk šalkot vējiņš. Ozola zaram pieplakušas divas sniedzes. Pastiepušas kaklus, tās vērīgi ieklausās katrā troksnītī, it kā mēģinādamas uzminēt, par ko tur runā šis slaidais koverkota ģimnastjorkā tērpies zilacis.

Pēc Uvarova vārdu ņēma Buslovs. Nocēlis kasku, viņš ar tumši iedegušo, dzīslaino delnu paberzēja plato, stāvo pieri. Savilcis dūrē spēcīgos, mezglainos pirkstus, viņš iesāka:

— Lūk, ar šīm rokām es Donbasā jau no divpadsmit gadu vecuma tiku racis ogles ... Pašlaik man ir divdesmit astoņi, tātad sešpadsmit gadiņus... Tagad es izraktu tonnas divsimt diennaktī un varbūt pat vairāk. Tad mūsu pilsētās vēl spožāk degtu elektriskā gaisma, ātrāk ietu vilcieni un tvaikoņi, būtu siltāk mājās. Man, lūk, ar šīm pašām rokām nebūtu jānogalina vācu zaldāts un jāžņaudz sargsuņi, kā es to darīju izlūkgājienā, kad lauzāmies ienaidnieka aizmugurē augusta mēnesī. Kāpēc tad es to daru? Kādēļ? Nu tādēļ, ka mūsu mīļajā Donbasā atnākuši vācieši, nežēlīgi kā zvēri, un sākuši laupīt tautas mantu, slepkavot mūsu mātes un bērnus. Mums bija jāpārplūdina šachtas, jāņem rokās šautenes, lai aizstāvētu savu dzimteni.

Paziņoju, biedri, kā komunists, kā Sarkanās Armijas cīnītājs un zvēru vēlreiz kā Padomju Savienības pilsonis, ka neizlaidīšu šauteni no rokām, kamēr vien padomju zemē būs kaut vai viens fašists! Kas mums uzbrucis, tam smagi par to būs jāsamaksā. Šodien ģenerālis man paskaidroja, ka vācieši gribot sagrābt mūsu galvaspilsētu Maskavu. Nē, biedri, tas nenotiks. To nepieļaus padomju cilvēki!

Vienkāršie Buslova vārdi atstāja dziļu iespaidu. Katrs runātājs centās izteikt to, kas viņam bija sakrājies, sasāpējis, to, kas satrauca sirdi un nedeva mieru.

Vārdu atkal ņēma Uvarovs. Viņš sacīja:

— Es aicinu komunistus un bezpartejiskos kareivjus un komandierus izskaidrot visur un katrā vietā mūsu padomju ļaudīm, ka šajā Lielajā Tēvijas karā mēs aizstāvam taisnīgu lietu. Padomju Savienība nedomā apdraudēt kādu un — jo mazāk — uzbrukt kādam. Mēs esam par mieru un aizstāvam mieru. Bet mēs nebaidāmies draudu un esam gatavi atbildēt ar triecienu kara kurinātāju triecienam ... Bet tie, kas uzbrūk mūsu zemei, saņems iznīcinošu pretsparu, lai uz priekšu tiem vairs nebūtu patikas bāzt savu cūkas purnu mūsu padomju dārzā. Biedri! Fašisti neizturēs mūsu triecienu, jo mēs esam stipri savā ticībā uzvarai, mēs esam stipri ar sociālistiskās sistēmas iekārtu, un vēl mēs esam stipri tāpēc, ka mūs vada komunistiskā partija. Lai slava padomju tautai!

... Vecākais leitnants Kušnarevs, ieradies izlūkeskad-ronā, tūlīt sapulcināja vadu komandierus un uzrādīja pavēli par savu iecelšanu.

— Eskadronu sākšu pieņemt ar pirmo vadu. Pārējiem sagatavoties, — jaunais komandieris īsi pabeidza.

Torba, kam vajadzēja izrādīt saimniecību, mazliet samulsa. Padrūmais vecākais leitnants ar bargi izliektām uzacīm ar visu stāvu un strupo izteiksmes veidu lika noprast, ka no viņa acīm trūkumus nevar noslēpt.

Tas bija redzams no tā, kā viņš apgājās ar Torbas draugu Filipu Afanasjeviču. Filips sēdēja zem eglītes, gaidīdams, kā tiks izlemts viņa liktenis, un kaut ko stāstīja ap viņu sanākušajiem biedriem.

— Ar ko pašlaik nodarbojas (audis pēc sarakstā paredzētā dienas režima? — Kušnarevs noprasīja Torbam.

Zachars bija galīgi pārsteigts. Uz vietas stāvēja jau dienas divas. Neviens par to nebija domājis. Un vispār pēc Gordijenkova nāves eskadrona komandiera vietas izpildītājs nekādus sarakstus nebija sastādījis. Katrs vada komandieris noteica kārtību, kādu viņš atrada par vajadzīgu.

— Nu, ne ar ko... — Torba mulsi atbildēja.

— Cikos notiek dzirdināšana? — eskadrona komandieris atbīdīja šineļa piedurkni un paskatījās pulkstenī.

— No rīta, — Torba atbildēja.

Ciešais, neatlaidīgais Kušnareva skatiens samulsināja Torbu arvien vairāk un vairāk.

— Un pusdienas? — atkal sekoja kodīgs jautājums.

— Vispirms padzirdinām zirgus, pabarojam, bet pēc tam ēdam paši-, — Torba atbildēja.

— Tā nav slikta kārtība — papriekš pabarot zirgu, — Kušnarevs sausi piezīmēja un, pagriezies pret Zacharu, piemetināja: — Kareivjus zirgos, žigli!

Pie pēdējā vārda eskadrona komandieris tā nozib-snīja ar acīm, ka Zachars, kas nebūt nebija no bailīgajiem, iekšēji nodrebēja.

Torba nokomandēja. Kazaki negribīgi piecēlās un iedami apdzēsa cigaretes. Uz vietas palika tikai Šapo-vaļenko viens pats. Pietupies viņš krāva maišelī sausiņus. Turpat uz avīzes gulēja cepta vista.

— Bet jūs no kāda vada, biedri? — pieiedams pie Filipa Afanasjeviča, noprasīja Kušnarevs.

— Kas? Vai es? — pašķielējis uz eskadrona komandieri, Šapovaļenko pārjautāja.

Par jaunā komandiera iecelšanu kazaki nekā nezināja. Filips Afanasjevičs bija noturējis Kušnarevu par kārtējo «pārbaudītāju». Katrā apstāšanās vietā to ieradās tik daudz, ka pie tiem jau bija paguvuši pierast. Tāpēc, aizrāvies ar gatavošanos partizaņa gaitām, Ša-povaļenko pat nepiecēlās.

— Jā, jūs! — apstiprināja eskadrona komandieris.

— Ta biju no šī paša vada, — paņēmis vistu aiz kājas, kazaks atbildēja.

— Bet tagad?

— Arī pašreiz vēl tā kā ...

— Kāpēc neizpildījāt vada komandiera pavēli?

— Nu te, āreče, kā tas iznāca ... — uzsāka Filips Afanasjevičs. Viņš jau bija nolēmis izstāstīt savas bēdas nepazīstamajam komandierim, jo vairāk tādēļ, ka ar pieredzes bagāta veca jātnieka skatienu bija nojautis, «ka šim cilvēkam ir kavalērista dvēsele», bet nepaguva to izdarīt.

Virs viņa galvas atskanēja tik pavēloša un skaļa komanda «piecelties», ka Šapovaļenko gandrīz vai pārplīsa ausu bungādiņas. Viņš pietrūkās kājās tā, it kā to no mugurpuses kāds būtu pagrūdis. Nepaguvis ne atjēgties, viņš izdzirda otru komandu, vēl pavēlošāku un neatlaidīgāku:

— Uz stalli, skriešus, marš!

Filips Afanasjevičs skatījās uz neganto komandieri, apstulbumā acis mirkšķinādams, un nekustējās ne no vietas.

— Marš! — savilcis tumšās uzacis, eskadrona komandieris vēlreiz uzkliedza, ar roku norādīdams slitas virzienā.

Šapovaļenko kā pātagu dabūjis zirgs uzreiz metās prom un, pīdamies garajās šineļa malās, kuļādams cepto vistu, skrēja pie slitas.

Kazaki, kas bija vērojuši šo ainu, acumirklī paķēra skrāpjus un sāka sevišķi cītīgi tīrīt zirgus.

Jaunais komandieris piegāja pie katra zirga, pavēlēja nosaukt tā vārdu un kaut ko pierakstīja savā grāmatiņā. Pēc apskates viņš nostādīja visu vadu un paziņoja:

— Zirgi ir netīri. īstam kavalēristam būtu jānokau-nas. Pamanījuši, ka jaunais komandieris iet pārbaudīt, ķeras pie skrāpjiem. Tā dara tikai nekārtīgi, slinkumā palaidušies cilvēki. Vienīgi biedram Šapovaļenko zirgs ir kārtībā. Var redzēt, ka viņš to mīl, bet...

Kušnarevs, uzmetis skatienu Filipam Afanasjevičam, noprasīja:

— Kādēļ viņš klibo?

— Jāapkaļ, bet pakavu nav, — sēcoši iekāsēdamies, atbildēja Šapovaļenko.

— Šodien pat aizjājiet uz ciemu un apkaliet kol-choza smēdē! Skaidrs?

— Visi ir jākaļ, biedri vecāko leitnant, — Šapovaļenko uzmundrinājies paziņoja.

Kušnarevs kļuva domīgs. Viņš arī pats bija ievērojis, ka vajadzīgs visus apkalt, bet kur lai ņem pakavus?

— Pasauciet staršinu pie manis! — izņemdams no planšetes karti, Kušnarevs pavēlēja. Pārlaidis acis kazakiem, īsi piemetināja: — Izklīst! Vada komandierim jāpaliek.

— Es klausos. — Aiz viņa stāvējušais staršina Ra-kitins panācās uz priekšu un veikli piemeta roku pie kubankas. Izstiepies viņš gaidīja pavēles. Pēc piešu skanīgās šķindoņas un modrās atsaukšanās Kušnarevs saprata, ka staršinam dienests nav svešs.

— Cik eskadronā ir kalēju? — nenovērsdams skatienu no kartes, jautāja eskadrona komandieris.

— Ir viens kalšanas instruktors un divi štata kalēji, — viegli ar pirkstiem piedurdamies vijīgajiem matiem, atbildēja Rakitins.

— Un bez tam?

— Nezinu.

Rakitins mulsi pazibsnīja gaišās acis. Viņš saprata, ka tam kā staršinam gan vajadzēja zināt, cik eskadronā ir cilvēku, kas prot apkalt zirgus.

— Atradīsies ... — viņš nedroši piebilda.

— Par to nešaubos, — Kušnarevs novilka un jautājoši pavērās Torbā.

Zachars saprata un tūlīt atbildēja:

— Pirmajā vadā Buslovs ir īsts kalējs. Vorobjovs un Šapovaļenko arī prot, un arī es varu. Būtu bijis tikai ar ko. Apkalt zirgu — nav nekāda lielā māksla.

— Bet atbildīga, — Kušnarevs pasvītroja. — Labam kavalēristam jāprot kalt. Bet vai karte jums ir, biedri staršina?

— Ir, biedri vecāko leitnant!

— Iejūdziet bričkā, pārlūkojiet Lukojanovas, Ozeras, Pozdņakovas, Climeļu ciematus. Savāciet visus pakavus, vecus un jaunus, un novediet uz Raščenkas ciema smēdi! Iekārtojiet ēzi! Pameklējiet...

— Bet ja nedos? — Rakitins nedroši iebilda.

— Tagad, zēni, pat miesīga māte neklausīsies uz mūsu atrunām, — mainīdams toni, atbildēja Kušnarevs. — Izpildiet pavēli! Bet mēs ar vada komandieri iesim apskatīt nevaldāmo ķēvi Ursu.

— Kur jūs par viņu dzirdējāt? — izbrīnījies jautāja Torba.

Pārbaudes un apskates steigā viņš pavisam bija to piemirsis. Eskadronā Ursa bija nerimstošu pārrunu priekšmets. Divi pārdrošnieki, kas bija mēģinājuši nokļūt tai mugurā, tika nosūtīti uz hospitāli. Viens, nogulējis desmit dienas, tikko kā bija atgriezies. Torba izstāstīja Kušnarevam Ursas dēkas. Pirms pāris nedēļām Vecās Toropas stacijā bija pienācis ešelons ar zirgu papildinājumu. Daļa no tiem izrādījās pavisam neapmācīti. Kazaki pielāgoja pie vagoniem speciālus tiltiņus zirgu izlādēšanai. Vagonu pavadītāji ieteica nesatraukt zirgus pirms laika, bet uz viņiem neklausījās un atvēra vagonu durvis. Ziņkārīgie veselā drūzmā traucās pie zirgiem. Vispirms atskanēja zvērīga sprauslošana, pēc tam lūstošo aizbīdņu brīkšķēšana. Zaldāti sāka lēkt no vagoniem ārā, bet aiz tiem, pāri viņu galvām tieši uz uzbēruma lēca melnkrēpjaini, tumšbrūni zirgi. Ziņkārīgie četrrāpus glābās zem vagoniem. Pēc brīvības noilgojušies zirgi, mežonīgi krākādami, pacēla vējā garās astes un aizjoņoja pa laukiem.

Veselu nedēļu tos ķēra ar arkaniem, bet Ursa nelaidās ne tuvumā. Viņa pēc patikas ganījās pa nenopļautajiem labības laukiem, nelaizdama sev klāt ne cilvēka, ne zirga. Tikai pēc vairākām pārpilnībā pavadītām dienām tā noilgojās pēc draudzenēm un sāka apmeklēt izlūkeskadrona zirgus pieguļā. Viņu neaiztika, ļāva, lai pierod. Reiz naktī tā sadrošinājās tuvoties slitai un aicinošā, ilgu pilnā balsī lika sevi manīt. Tai atbildēja malā stāvošais kareivja Muldasinova zirgs. Kalibeks Muldasinovs, kazachs, teicams jātnieks un zirgu pazinējs, nemanāmi tai pielavījās klāt un veikli uzmeta arkanu. Taču jau nākamajā dienā, mēģinot zirgu iemaut, trakulīgā Ursa tā apstrādāja Kalibeku, ka vajadzēja viņu nosūtīt uz lauka hospitāli.

— Sai negantniecei pat tuvoties baismi, — Torba pabeidza stāstījumu.

Necik tālu no vada zirgu slitas pie priedes bija piesieta kastaņbrūna ķēve. Pamanījusi cilvēkus, tā sāka nikni sprauslāt, metās sāņus un, nostiepusi pie koka piesieto važas pavadu, atspērās ar priekškājām zemē. Uz pieres virs dziļi iegrimušajiem acu dobumiem pieres krēpju vietā bija samudžinājies dadžu bumbulis. Ar tiem bija izgreznotas arī krēpes un aste. Kad Kušnarevs piegāja tuvāk, ķēvīte sāka mežonīgi krākt un svaidīt galvu, pūlēdamās pārraut izturīgo pavadu. Vairākas reizes tā centās saslieties pakaļkājās. Palūkojies uz ceļu locītavām un platajiem stilbu kauliem, Kušnarevs tūlīt noteica, kādas šķirnes ir negantniece.

— Tā tikai ir eksemplārs! — viņš sajūsmināts sacīja, galvu pašūpodams. Izstiepis roku uz priekšu un atkārtodams liego «olle», viņš droši devās tai klāt, nenovērsdams skatiena no tās ugunīgi kvēlojošajām acīm.

SESTĀ NODAĻA

Ieradies Ņeļidovas stacijā, Mironovs devās uz kravas nodaļu. Kad viņš soļoja pa platformu, to pārsteidza milzīgais ešelonu daudzums ar kravu un niknās bombardēšanas pēdas. Lielajās, bumbu izrautajās bedrēs kā stikls spīguļoja sasalušais ūdens, apkārt mētājās salocītas sliedes, melnēja saārdītā zeme, pārogļojušies baļķi.

Pa sliežu ceļiem starp ešeloniem, par kaut ko strīdēdamies, pūlīšos staigāja karavīri. Pie vagoniem stāvošie sargi ik brīdi kliedza uz civilistiem, kas ar čemodāniņiem, saiņiem un vīstokļiem mēģināja līst pa buferu apakšu.

Kravas dienesta nodaļā Mironovs kļuva par interesantas ainas liecinieku. Kāds intendanturas dienesta kapteinis, pārliecies pār barjeru, uzmācās leitnantam, komandanta palīgam, ar dokumentu žūksni un dedzīgā neatlaidībā centās pierādīt:

— Saprotiet taču! Mūsu krava ir šeit! Es pats to redzēju. Vagons seši simti divi, adresēts uz Koščenku staciju.

— Lūk, uz turieni tad mēs to nosūtīsim. Tur arī saņemsiet.

Leitnants nevarīgi rakās papīros un, īgni lamādamies, kratījās vaļā no uzbāzīgajiem karavīriem. Skaidri bija redzams, ka viņš nav lietas kursā un nepavisam nepārzina stāvokli.

— Bet Koščenku stacija taču pretinieka ieņemta!

— Kāda pretinieka? — kā apmāts jautāja leitnants.

— Velns lai parauj, nu vāciešu! — pacietību zaudējis, iekliedzās kapteinis. — Fašistu ieņemta!

— Jūs te nekliedziet! — leitnants pēkšņi aizsvilās.

— Izsaukšu vēl patruļu.

Koščenku staciju patiešām bija ieņēmuši vācieši. Mironovs to jau no rīta bija dabūjis zināt. Lai vestu leitnantu pie prāta, viņš nolēma iejaukties.

— Kapteinis pareizi aizrāda. Uz turieni kravu sūtīt vairs nevar.

Bet arī te izkraut ir aizliegts, — leitnants gribēja atrunāties, taču Mironova iespaidīgā stāja un divas špalas uz zīmotnēm tomēr veica savu. Mironovs mierīgi paskaidroja, ka armijas tiek atvilktas uz austrumiem, un tātad arī kara materiālu kravas jāsūta atpakaļ.

— Atpakaļ? — leitnants drūmi norūca. — Atpakaļ nevar, tur ir sabombardēts ceļš.

— Tāpēc jo vairāk vajag izsniegt šeit!

— Nu tad ņemiet arī, — leitnants atmeta ar roku.

— Tikai paņemiet visu uzreiz, mums jau tā visas platformas pārslogotas.

Mirklis pakavu saņemšanai bija pats piemērotākais. Mironovam galvā radās vienkāršs plāns: cik vien iespējams ātri jāuzzina, kam pieder Dovatora atklātie pakavi, un atkarībā no tā jārīkojas.

— Izkraut aizliegts, bet uz platformas vesels kalns pakavu! Tādu preci varēja izgāzt vienalga kur, — Mironovs ierunājās, kad komandieri bija izklīduši.

Kur izkrauti pakavi un vai tie vispār izkrauti, par to Mironovam nebija nekādas jēgas.

— Man tur jāaiziet, — viņš pavēloši piemetināja.

— Par šo kravu es neatbildu, — leitnants iepriecināts atbildēja. — Tur ir pulkvedis. Armijas pārstāvis.

— Kādas armijas?

— Atvainojiet, to es nezinu, — leitnants atbildēja un labprāt izstāstīja, kur var atrast pulkvedi un kā nokļūt uz preču platformas.

Uz laukuma līdzās jaunu kastu grēdai atradās pakavu kaudzes. Blakus stāvēja sargs. Sausais, spirgtais, vējainais aukstums bija viņu piespiedis pacelt šineļa apkakli un cītīgi mīņāties ar saišu zābakos ieautajām kājām. Mironovam kareivis nepievērsa ne mazāko uzmanību: acīm redzot sveicināt komandierus un dažādu rangu priekšniekus, kas šaudījās pa platformu uz priekšu un atpakaļ, viņam vienkārši bija apnicis.

— Velns zina, kur izkrāvuši! — tīšām skaļi sodījās Mironovs, izvilkdams portsigaru.

Pašreizējos apstākļos sargam bija izšķirošā loma. Katram gadījumam Mironovs lika viņam saprast, ka tam ir tiešs sakars ar kravu.

— Par ko jūs runājat, biedri major? — sargs apjautājās, ar zināmu interesi vērodams resno papirosu, ko Mironovs izņēma no portsigara.

— Nu, lūk, pakavus gribēju izvest, bet redzams, papriekš tos vajadzēs stiept uz platformas galu, — Mironovs atbildēja.

— Kādēļ jāstiepj? Kad vagonu nav, tad ar mašīnu var piebraukt pavisam klāt. Pa gulšņiem.

— Šeit? — norādīdams uz mirdzošajām sliedēm, majors noprasīja un nošvirkstināja sērkociņu.

— Tieši tā, šeit. Te, biedri priekšniek, smēķēt nedrīkst.

Sargs, satvēris dūraiņos šauteni, parādīja uz lēzeno noliktavas jumtu. Ar milzīgiem burtiem tur bija uzkrāsots: «Par pīpēšanu — tribunāls!»

— Piedodiet!... — Mironovs samulsis paslēpa portsigaru kabatā.

— Šeit var ar mašīnām piebraukt tieši klāt, — labsirdīgi apliecināja sargs, stingstošos plecus paraustīdams. — Vai jūs jau noformējāt?

— Vēl ne... — Mironovs pasausi atsaucās.

— Tad ejiet pie pulkveža! Te pavisam tuvu.

Sargs pamatīgi, ar nevajadzīgiem sīkumiem, kas

sāka Mironovu kaitināt, paskaidroja, kā un kas jāizdara, lai pakavus saņemtu.

Lavierēdams starp kareivjiem, kas drūzmējās nelietās mājeles lievenī, Mironovs nokļuva pulkveža kabinetā.

Pie galda pavisam jaunos, kā no drēbnieka nākušos svārkos sēdēja patukls cilvēks pulkveža pakāpē ar uzblīdušu, neveselīgu seju un kaut ko rakstīja.

Kad ienāca Mironovs, viņš pat galvu nepacēla, bet tikai ar spalvaskāta otru galu pakasīja plakano degunu, pār kuru zem uzacīm stiepās rēta, un turpināja rakstīt.

— Esiet sveicināts! — paklusu sacīja Mironovs.

Atbildes vietā pulkvedis aizsmakušā balsī nočukstēja

kaut ko nesaprotamu. Pēc mirkļa uzmetis Mironovam blāvās, nodilušai monētai līdzīgās acis, uzprasīja:

— Vai jums ir orderis? No kāda pulka?

— Es sakarā ar pakaviem, — Mironovs piesardzīgi atbildēja.

— Ņemiet...

Ietirkšķējās telefons, un pulkvedis ar kutru rokas kustību paņēma klausuli.

- Cholostjakovs klausās. Nav zināms. Ceļš izjaukts. Visu nosūtīsim uz Visokojes staciju. Kraujiet mašīnās! Jums tātad pakavus? — klausuli pakāris, Cholostjakovs pievērsās Mironovam.

— Jā, man vajadzīgi pakavi.

— Cik?

— Paņemšu visus.

— Ļoti labi. Ņemiet visus! Orderis ir? Beidzot es varēšu atbrīvot laukumu.

— Man, patiesību sakot, ir nevis orderis, bet pieprasījums.

Mironovs pasniedza papīru.

— Lai būtu pieprasījums ... Vienalga.

Pat nepaskatījies uz pieprasījuma veidlapu, Cholostjakovs ātri uzrakstīja atļauju un parakstījās ar plašu vēzienu.

Mironovs bija pavisam pārsteigts par to vieglumu, ar kādu norisinājās šī operācijā. Viņš jau līksmoja, iedomādamies, kā priecāsies Dovators. Bet pēkšņi viss mainījās. Pasniegdams Mironovam dokumentus, Cho-lostjakovs nejauši uzmeta šķību skatienu ģenerāļa parakstam un steidzīgi atrāva roku ar papīriem atpakaļ.

— Dovators? — viņš noprasīja.

— Jā, ģenerālis Dovators.

Mironovs ievēroja, ka Cholostjakova seja uzreiz kļuva trula un salta. Rēta virs iedegtines piesarka. «Ģenerālis Dovators,» viņš izspieda caur zobiem. Nosviedis pieprasījumu uz galda, skarbi noprasīja:

— Kādā armijā ietilpst jūsu vienības?

Mironovs paskaidroja, ka kavalērijas divizijas pašlaik atrodas frontes rezervē.

— Nu, tad saņemiet tur! Jūsu ģenerālis iedomājies, ka viņš ir tas gudrais, bet šeit sēž muļķi! — Un Cholostjakovs ar plašu vēzienu pārsvītroja savu parakstu uz pieprasījuma.

Mironovs nesaprašanā klusēja. Viņš nezināja, ka Cholostjakovs kādreiz cietis no Dovatora. Ieraudzījis, ka Dovators jau ģenerāļa dienesta pakāpē, Cholostjakovs aizsvilās. Viņam likās, ka pašu to pametuši novārtā, pazemojuši un pat kaut ko nepelnīti atņēmuši. «Ļaudis saņem ģenerāļa dienesta pakāpes, bet tev te jāsēž pie sasodītajām kravām — ne prātam, ne sirdij kāds prieks.» Nesenais paaugstinājums dienesta pakāpē viņu jau vairs nespēja apmierināt.

— Ko tas viss nozīmē, biedri pulkvedi? — Mironovs skarbi noprasīja, sašutis par tādu negaidītu lietas pagriezienu.

_ — Lūk, to, ka jūsu ģenerālim jāzina materiālās apgādes kārtība. Reiz viņa vienības atrodas Rietumu frontes štaba rīcībā, tad lai arī saņem no frontes rezervēm.

— Bet jūs taču nevarat izmantot tādu daudzumu pakavu. — Mironovs centās runāt lēnīgi, neraugoties uz to, ka viņa īgnums bija sasniedzis jau pēdējās robežas.

— Jums par to nav nekāda teikšana!

Cholostjakovs niecinoši pastūma pieprasījumu uz

galda malu, it kā ar to pasvītrodams, ka saruna izbeigta.

Bet intendants Mironovs nebija no tiem cilvēkiem, kas tik viegli atkāptos. Un nevarēja jau arī atgriezties bez pakaviem. Dovatora pavēle bija kategoriska, un

Mironovs pats saprata, ka stāvoklis kļuvis katastrofāls: ar neapkaltiem zirgiem karot nevarēja. Pulkveža izturēšanās viņam bija pavisam nesaprotama. Stāvoklis bija izveidojies tāds, ka karaspēks, kas atkāpās, nespēja izvest pat tādu kravu kā municiju un pārtiku. Noliktavas bija dzītin piedzītas ar visāda veida uzkabi. Uz sliedēm stāvēja desmitiem neizkrautu ešelonu. Dzelzceļa maģistrāli gandrīz ik dienas bombardēja. Visu to Mironovs ar lielu taktu centās ieskaidrot Cholostjakovam, bet viņa vārdi atdūrās pret trulu ietiepību. Pulkvedis bija nepielūdzams.

Tad Mironovs nolēma pielietot ārkārtējus līdzekļus. Pameklējies gimnastjorkas kabatā, viņš izvilka vecu frontes štaba apliecību un nolika to uz galda.

— Kas tas? — ar pirmītējo nevērību Cholostjakovs jautāja.

— Ņemiet un izlasiet! — Mironovs pieņēma pavisam oficiālu toni. — Man kā frontes štaba priekšstāvim jāiepazīstas ar kravas transportēšanas stāvokli.

— Nu, tad es nesaprotu, vai jūs runājat kā frontes staba priekšstāvis vai kā Dovatora sagādnieks.

— Gan kā viens, gan kā otrs ... — nesatricināmā mierā atbildēja Mironovs. — Man uzdots apgādāt kavalērijas divizijas ar pakaviem.

Tad jums jābūt oficiālām pilnvarojumam ... — Clīnlo'.tjakovs, kasīdams iedeguni, jau nedroši iebilda.

Zeme sasalusi, sniega nav. Jāt uz nekaltiem zirgiem nevar. Tas ir pavisam oficiāls dokuments. Bet jūs visu platformu esat piegāzis ar otras šķiras kravu, ar pakaviem ... Es tūlīt telegrafēšu stabam ...

— Telegrafēt jau, protams, var... Bet pamēģiniet jūs nosēsties manā vietā ... Ko es varu darīt?

Pulkveža ietiepība bija izsīkusi. Viņš jau bi,ja ar mieru atdot Mironovam pakavus, bet lūdza tikai uzrakstīt oficiālu papīrīti «frontes štaba priekšstāvja» vārdā.

Tādu papīrīti Mironovs uzrakstīja un, iekrāvis pakavus, brauca uz grupējuma štābu.

... Bez pārtraukuma veselu diennakti pulkos kaustīja zirgus, bet nākošajā naktī kavalērija jau devās uz Rževas lielceļu.

Pēc vairākām dienām Dovatora kavalērijas grupējums iznāca uz Belijas—Rževas šosejas ar uzdevumu segt mūsu vienību atkāpšanos. Ar Galvenās Virspavēlniecības pavēli kavalērijas vienības pēc smagām aizstāvēšanās kaujām, sakārtojušās gājiena kolonās, veica ātruma ziņā trauksmainu un ārkārtīgi smagu apgājienu, vairāk nekā tūkstoš kilometru garu (pa loka līniju). Tas tika darīts tāpēc, ka vācieši, oktobrī pārrāvuši fronti Cholmas—Belijas rajonā, sāka attīstīt uzbrukumu uzreiz trijos virzienos: uz Kaļiņinu, Volokolamsku un Možaisku.

Novembra sākumā Dovatora kavalērijas grupējums nonāca dienvidrietumu rajonā no Volokolamskas un uzsāka niknas kaujas gar maģistrāli slavenās Panfilova divizijas kreisajā flangā.

SEPTĪTĀ nodaļa

Vāciešu vienību virzīšanās uz Volokolamsku sākās no rīta. Sarkanās Armijas pulki Volokolamsku bija atstājuši iepriekšējā vakarā.

Pārslogotās mašīnas, pārpūlētiem motoriem kaucot plūda nepārtrauktā straumē. Gar abām sapluinītās maģistrāles malām vientulīgi sprogojās apsarmojuši krūmi. Uz sniega kā pelēki plankumi rēgojās līķi. Virs meža krājās smagi mākoņi. Dzeltenās, rudens lietū noskalotās priedes, drebēdamas ejošo tanku kolonu smagajā dunoņā, bārstīja no skujām sniega mežģines, atsegdamas šāviņu šķembu sakropļotās galotnes.

Fronte tuvojās Maskavai.

Neizskatīgs pelēcīgas krāsas bruņotais automobilis ar uzzīmētu velnu virs ambrazuras, pabraucis garām kolonai, nogriezās no šosejas un, gāzelēdamies pa sasalušajiem ciņiem, sāka rāpties uz ciematu, kas bija redzams mežmalā. Pakaļ tam traucās vesela virkne štaba mašīnu.

Ģenerālis Strumpfs, kas komandēja armiju grupu, pēdējo desmit dienu laikā jau sesto reizi mainīja savu komandpunktu. Viņa armijas straujos tempos kā vienas no pirmajām tuvojās mūsu galvaspilsētai. Neskatoties uz neseno slimošanu un dēla zaudējumu, ģenerālis kā arvien bija labā omā un enerģisks. Iegājis istabā, viņš tūlīt pavēlēja klāt pielēkušajam adjutantam:

— Kafiju un schemu!

Strumpfa adjutants bija ģērbies jaunos svārkos ar kapteiņa uzplečiem un diviem «dzelzs krustiem». Viņa kreisā acs bija akurati pārsieta ar melnu apsēju. Vientulīgā labā acs raudzījās skadri, pētījoši un durstīgi. Lai aizstātu trūkstošo aci, kapteinis bija iemanījies bieži, ātri un strauji grozīt galvu. Varēja likties, ka adjutants ik brīdi sagaida belzienu no mugurpuses un tāpēc rausta galvu. Ģenerālim šī adjutanta paraša briesmīgi nepatika, bet viņš kapteini uzskatīja par neatvietojamu un tādēļ to paturēja pie sevis.

Nosviedis no pleciem bekešu ar baltām karakula apmalēm, Strumpfs vērīgi apskatīja istabu, iedams no viena kakta uz otru. Mājā valdīja klusums. Aiz loga, klaudzinādams zābakus pret sasalušo zemi, gausi staigāja sargzaldāts. Ciemata ielā tikko dzirdami sprausloja automobiļu motori. Tālumā knaukšķēja vientuļi šāvieni, paretam atskanēja atsevišķas ložmetēju kārtas.

Pēkšņi ģenerālim aiz muguras kaut kur kaktā skaļi iečirkstējās circenis. Strumpfs strauji pagriezās. Circenis turpināja nepatīkami čirināt, vienmuļi, čerkstoši pa-svepstēdams. Izskatījies pa visiem kaktiem, ģenerālis īgni nokrekstējās un nevarīgi apstājās istabas vidū, ieklausī-damies mājas vienīgā iemītnieka čirkstēšanā, kas trau-<vja tam mieru. Skaļi izlamājies, Strumpfs nosēdās pie galda un pievilka kafijas krūzīti tuvāk. Gribēja jau pa-volct, lai tūlīt likvidē apnicīgo, kaitinošo «zvēru», taču, iebaudījis malku karstās, stiprās kafijas, pārlēma. Ar tādām lietām varēja nodarboties viņa bijušais raitnieks Villijs, bet ne kapteinis Preiss. Circenis, it kā būtu uzminējis ģenerāļa domas, pēkšņi apklusa. Izdzēris kafiju, Strumpfs attina uz galda guļošo schemu.

Krāsainās kartes centrā atradās padomju galvaspilsēta. Gandrīz no visām pusēm uz to traucās dzelzceļu maģistrāles: Kijevas, Baltkrievijas, Ļeņingradas ... Tās bija pārsvītrotas ar trekniem, melniem krustiem. Neskartas bija palikušas tikai Ziemeļu un Kazaņas, bet uz tām jau bija notēmētas bultas Rjazaņas un Jaroslavas virzienā.

Strumpfs paņēma rokā krāsainu zīmuli. No Voloko-lamskas puses viņš novilka treknu, taisnu līniju Istras ūdenskrātuves virzienā, ar plašu vēzienu apvilka ovālu zilajā fonā un sīki to piesvītroja. Tas bija jaunais vāciešu karaspēka koncentrēšanās rajons. Tieši tur bija nodomāts nākošais trieciens.

— Kapteini Preis! — lēnām pagriezdamies krēslā ar visu ķermeni, Strumpfs pasauceradjutantu.

— Es klausos.

— Atnesiet man pēdējos ziņojumus!

Kapteinis izgāja un tūlīt atgriezās ar papīru žūksniti.

— Vai jūs kaut ko esat dzirdējis par Rokosovski? — ziņojumu izskatīdams, Strumpfs iejautājās.

— It Jieko! — adjutants īsi atbildēja.

— Pasakiet izlūkošanas daļai, ka man vajadzīgas ziņas par ģenerāli Rokosovski! Pilnīgas biogrāfiskās ziņas!

Izlasījis Padomju informācijās biroja ziņojumu, Strumpfs pasvītroja ģenerāļa Dovatora uzvārdu ’un nogrima dziļās pārdomās. Kavalērijas ģenerāļa uzvārds uz viņu iedarbojās kaitinoši. Atkal uzpeldēja atmiņā Rib-ševa, diezin kur pagaisušais Villijs, saplosītā mašīna ar viņa dēla pulkveža Gustava atliekām un vedeklas Hildas lielās, zilās acis. Tas viss jau bija pagātne, bet vēl neaizmirsta un skarba. Krēslam iečīkstoties, ģenerālis lēnām piecēlās. Aizbāzis lielo, balto roku aiz tumšzaļo svārku atloka, viņš smagi aizsoļoja līdz istabas slieksnim. Sataustījis zeltīto pogu ar ērgli, pēkšņi to norāva un sažņaudza dūrē. Biezās, cieši sakniebtās augstprātīgā vācu barona lūpās iezīmējās cietsirdīgas līnijas.

Augstākās vācu virspavēlniecības apspriede sākās tieši noteiktajā laikā. Tajā piedalījās armiju komandieri ģenerāļi Fogts un Gitners, jaunais Štrumpfa štaba priekšnieks ģenerālleitnants Richarts, pieci ģenerāļi — armijas korpusu komandieri, trīs ģenerāļi — tanku korpusu komandieri, vairāki aviacijas ģenerāļi un galvenās mītnes pārstāvis — Hitlera pilnvarotais ģenerālleitnants Langers.

Pēc ķērkstošā sveiciena «heil Hitler!» ģenerāļi nosēdās pie galda un sāka stingri metodiski attīt kartes.

Par operativo stāvokli frontē ziņoja ģenerālis Langers.

— Uzbrukuma operāciju plānu noteiktā termiņā pilnība realizēt neizdevās, — dobjā, rejošā balsī sacīja Lan-"(ers. — Ar atsevišķu augstāko komandieru un priekšnieku rīcību fīrers nav apmierināts.

Langers izslējās visā savā garajā, kaulainajā augumā un spēji pakratīja nosirmojušo galvu, ar to pasvītrodams jau tā smago mirkli. Ģenerāļa šaurās, brūnās acis raudzījās salti un izaicinoši.

— Neskatoties uz vācu armijas kolosālajiem panākumiem, fīreram ir pamats būt neapmierinātam, — Langers turpināja mazliet mīkstākā balsī, bet arvien vēl skarbi un noteikti. — Maskavai vajadzēja tikt ieņemtai oktobri, bet pašlaik jau ir novembris. Vācu karaspēks atrodas no Maskavas astoņdesmit kilometru attālumā. Lai uzveiktu šo attālumu, galvenajai mītnei nākas trešo reizi mainīt <Barbarosas» plānu. Maskavas sagrābšana izšķirs visas kampaņas iznākumu! Tas jāsaprot ne tikai katram ģenerālim, bet arī katram vācu zaldātam!

Un atkal saspringta, draudīga pauze.

Ģenerāļu galvas nolīkušas pār armijas kartēm. Pelēkie Maskavas plāna topogrāfiskie kvadrāti, zaļu mežu masivu iežogoti, izpletušies plaši, vareni un noslēpumaini. Sarkanā aplītī sasvītrots Kremlis. Ar ģenerāļa Fogta roku zīmēta un tieši uz turieni virzīta vislielākā bulta, melna, ar smailu galu un tikpat trekna kā ģenerālis Fogts pats.

Iemiedzis resnajos, strupajos pirkstos zīmuli, viņš ar Ierastu, prasmīgu kustību palaboja bultas smaili, eleganti izzīmēdams tās sānu atskabargas. Bet pārlieku stipro spiedienu zīmuļa grafits neizturēja un nolūza. Uz kartes asā bultas dzeloņa vietā radās netīrs, spurgulains burzgulis. «Velns parāvis! Tā nav laba zīme!»

Sirdīgi nometis zīmuli, Fogts, atbildēdams uz galvenās mītnes pārstāvja pēdējiem vārdiem, sacīja:

— Ja mēs nepaātrināsim uzbrukuma tempus, tad krievi, izmantodami ziemas apstākļus, izveidos ap Maskavu nepārvaramus aizsardzības nocietinājumus. Ar to viņi aizpildīs robu, kas radies nepietiekošā tanku daudzuma dēļ.

Šaurās Langera acis saprotoši, piekrītoši sastopas ar Fogta viltīgo buldoga skatienu. Iepretim sēdošā ģenerāļa Gitnera ūsainā prūša seja viebjas. Viņa plānajos ši-nelīšos tērptie automatisti laužas uz Maskavu pavisam nevaldāmi. Laužas kā negudri un iet bojā tūkstošiem. Gribot negribot jāviebjas.

«Jā, tūlīt, tieši tūlīt,» Gitners domā, «jāmetas triecienā pret boļševiku galvaspilsētu, iekāms viņa grenadieru rokās vēl nav atdzisušas automātiskās pistoles-ložmetēji. Fogtam taisnība. Viņš ir gudrs, tikai pārāk pašpārliecināts. Protams, ja tavā rīcībā atrodas 1300 tanku, tad vari arī būt pašpārliecināts. Bet kāpēc tik drūms ir ģenerālis Štrumpfs — frontes kreisā flanga saimnieks?»

Biezās lūpas kodīdams, Štrumpfs smagi, nekustīgi kā elka dievs sēž krēslā, kuru visur vadā sev līdzi. «Liekas, viņš zaudēja dēlu... pulkvedi. Jā, tas ir ļoti nepatīkami ...» Bet, lai cik cītīgi ģenerālis Gitners vēro ģenerāļa Štrumpfa seju, tā paliek stinga kā akmens. Uzminēt slavenā Ludendorfa skolnieka domas nav iespējams. Tas neizdodas nevienam, pat tādam prūšu armijas dūzim, kāds ir Gitners.

— Krievi nekad nespēs aizpildīt robu, ko tiem rada nepietiekošais tanku daudzums, — L.angers turpināja. — Krievijas dienvidu rūpniecības rajoni atrodas vācu armijas rokās. Mūsu armijas slavas vaiņagotais karaspēks ģenerāļa Kleista vadībā, ieņēmis Rostovu pie Donas, atvēris Kaukaza vārtus. Mēs esam sagrābuši centrālo ogļu rajonu — Doņecas baseinu. Tas tagad atrodas drošās vācu rūpnieku rokās. Krievijas maizes klēts Ukraina ir lielās Vācijas impērijas gubernatorija. Drīz krievi pazaudēs pašu svarīgāko stratēģisko izejvielu — Kaukaza naftu, bez kuras turpināt karadarbību nemaz nav iedomājams. Dienvidos mūsu robežas savienosies ar mums draudzīgo Turciju, austrumos — ar Japanu. Kvan-tungas armijas lielgabali ir pavērsti pret Sibīriju. Tie gaida signālu. Krievija ir karu paspēlējusi. Tā atrodas katastrofas priekšā.

Iztirzājot stāvokli, Langers, atdarinādams Hitleru, runāja ātri, rejoši, pavadīdams runu ar krasiem galvas pagriezieniem un neganti kratīdams samiegtās dūres. Vienacis adjutants kapteinis Preiss tik tikko paguva visu stenografēt.

Brīžiem Langers uz īsu mirkli apklusa un paraudzījās sev priekšā sēdošo ģenerāļu sejās, lai pēc to izteiksmes spriestu, kādu iespaidu atstāj viņa vārdi. Viņš bija nc tikai dedzīgs nacists un ģenerālis ar augstāko akadēmisko izglītību, bet arī viltīgs, rūdīts politiķis. Viņš bija neprātīgi varas kārs. Kara padomnieka amatā pie Hitlera tas nebija nemaz tik viegli ticis.

Langers nebija nejauši šeit ieradies. Visus sev priekšā sēdošos ģenerajus viņš ne tikai pēc sejas pazina, bet zināja par tiem katru pēdējo sīkumu. Lūk, piemēram, resnais, apaļais Fogts ar plato buldoga seju, viltnieks un intrigants, ir mazliet liberālis, mazliet demokrāts, zaldāti viņu ļoti mīl, tāpat kā viņš ciena antikas mantiņas ... Uz savu tankistu nelietībām viņš skatās caur pirkstiem, toties nevar vienaldzīgi noskatīties sieviešu brunčos. Katrā savu zaldātu ieņemtajā pilsētā viņš vispirms pavēl iekārtot izpriecas namus. Kā viens no izskaužamajiem netikumiem, saka fīrers, ir jāmin sirdsapziņa. Tad kālab gan ģenerālim Fogtam būtu jākautrējas? ... Viņš ir teicams karotājs un mērens konjaka lietotājs ...

Arī ģenerālim Gitneram ir savas īpatnības. Vispirms tas ir prūšu zaldāts. Viņa ūsainā fizionomija atgādina ķeizaru Vilhelmu. Gitners visur ietur mērenību. Ar viņa dzelzs disciplinu un tādu pašu veselību var nodzīvot' simt gadu un vēl vairāk. Sirds tam izturīga kā laba prūšu ķivere. Gitners aizraujas ar sportu, bet tā nav profesionālā aizraušanās, tā ir higiēna. Gitners ir izdarīgs un akurats. Tiesa, viņš pārmērīgi bargs... Zaldāti un oficieri no ta stipri baidās, bet par to viņš ir krietns ģimenes tēvs. Viņam vesels bars bērnu. Četri dēli, divi no tiem jau oficieri. Ģenerāli Gitneru fīrers labi ieredz un tieši par viņa mērenību. Viņš pat gūstekņus pavēl apšaut tikai tādā gadījumā, ja tie etapa laikā tiktāl novārguši, ka tālāk paši ar saviem spēkiem paiet nevar.

Visi pārējie ģenerāļi — tie ir tipiski armijnieki, laidņi uz šacha galdiņa, tikai ar to starpību, ka daži no tiem resni, bet citi liesi, ar iegarenām galvām kā plēsīgajām ezera līdakām. Viņi uzposušies, gludi noskūti, sasmaržojušies ar visu zemju smaržām.

Viņi visur ir bijuši un savu lietu pieprot teicami, tieši tā, kā to prasa nacionālsociālistiskā «Lielvācijas» valdība.

Pašlaik viņi ar iedzimtām subordinacijas jūtām noliekuši galvas fīrera pilnvarotā priekšā, ko nevar teikt par komandējošo ģenerāli Strumpfu. Sakrustojis uz krūtīm savas koptās rokas, viņš ar smagu skatienu drūmi raugās savā priekšā, it kā nemaz nemanītu citu klātieni. Par viņu Langeram ir zināms, ka šim cilvēkam ir augstākās klases karavadoņa talants un milzīgas bagātības. Bet Langers zināja arī to, ka pašreiz šis cietsirdīgais un neticīgais cilvēks ir dziļi aizskarts par fīrera neapmierinātību. Štrumpfs bija iekarojis pusi Eiropas, bet tagad viņu piešmaucis un sakāvis kaut kāds krievu kavalērijas pulkvedis ar skaļu uzvārdu — Dovators. Šis Dovators īsā laika sprīdī bija kļuvis par ģenerāli un tagad atkal ir parādījies ar saviem kavalērijas pulkiem ģenerāļa Štrurnpfa karaspēka uzbrukuma virziena joslā.

Vakar Dovators negaidīti bija uzbrucis Volokolam-skas stacijai un pastrādājis velns zina ko. Uzspridzinājis un sadedzinājis vairākus ešelonus, atbrīvojis un aizvedis sev līdz sūtīšanai uz Vāciju sagatavotos gūstekņus un nesodīts nozudis mežā, atstādams vienu nošautu zirgu. Aviācijā veselu dienu nomeklēja viņu mežā, bet tas ar savu kavalēriju bija kā zemē iegrimis.

Padomju virspavēlniecība, augstu novērtēdama šī ģenerāļa darbību, ik dienas pieminēja viņa vārdu Padomju informācijās biroja ziņojumos un viņa reidu rezultātus plaši apgaismoja presē. Sakarā ar to fīrers bija izmetis ļaunu repliku: «Acīm redzot ģenerāļa fon Štrurnpfa tanku kustību aizkavē Dovatora spārdelīgie zirgi.» Kad Štrumpfam šo frāzi atstāstīja, viņš kļuva vai traks. Ierāvis krūtīs gaisu, gribēja kaut ko sacīt, taču tikai nodūra galvu, noīdējās un ar rokas mājienu pavēlēja savam adjutantam iziet laukā.

Pašlaik viņa sejā necaurredzama uzpūtības maska, cietsirdīga un valdonīga. Savām labākajām jūtām ģenerālis Štrumpfs ļauj izpausties vienīgi pret kafiju un ēdienu, ko sauc par «zvirbuļu ligzdiņu». To izgatavo no grūstiem kartupeļiem putna ligzdas veidā; tās vidū novieto vairākas apaļas, sviestā ceptas kotletes. Droši vien ar šīm «zvirbuļu ligzdiņām» ģenerālis Štrumpfs kļuvis tik trekns un resns.

Iespaidus, kurus Langers mantoja no šīs ģenerāļu apspriedes, viņš ierakstīja savā dienasgrāmatā, būdams pilnā pārliecībā, ka šie viņa literārie vingrinājumi kādreiz ieies vēsturē. Protams, šai ziņā viņš ne drusku nemaldījās.

Rezumēdams radušos stāvokli, ģenerālis Langers lielīgi un augstprātīgi pabeidza:

— Pašlaik hitleriskā Vācija ievirzās lielu vēsturisku notikumu sfērā. Viss ir atkarīgs no Krievijas iekarošanas. Šī zeme ar tās neizmērojamām bagātībām var uzturēt ne tikai Vāciju, bet visu Eiropu. Pēc Krievijas kapitulācijas Vācijas armijas galvenie spēki dos zibenīgu triecienu Lielbritānijai un visīsākajā laika sprīdī nospiedis to uz ceļiem. To veicinās Krievijas maize un Krievijas rūpniecība. Bet pēc tam mēs piespiedīsim atraisīt

avu resno naudas maku arī tēvoci Samu. Kad mūsu rokās būs Anglijas flote un Vācijas tāllidojumu bumbvedēji, tad Ņujorkas debesskrāpji sabruks kā kāršu namiņi. Maskavas ieņemšana — tā ir lielās vācu nācijās pasaules kundzības ķīla!

Ģenerālis Langers aprāva savu runu spēji un valdonīgi.

Istaba bija iestājies klusums, tikai aizkrāsne jautri un bezbēdīgi lirināja pret visu vienaldzīgais circenis. Viņš savu vietu zināja.

Pēc ģenerāļa Langera runas Štrumpfs stājās pie stratēģiskā un taktiskā plāna izklāstīšanas. Pēc šī «vācu galvenās virspavēlniecības trešā plāna» vācieši trieciena smaguma centru pārnesa uz savas frontes kreiso flangu, spraukdami par mērķi sagrābt Volokolamskas un Jaro-slavas maģistrāles, Istras un Maskavas ūdenskrātuves.

Priekšā stāvošajā uzbrukumā galvenās cerības tika liktas uz ģenerāļa Gota trešo tanku grupu un ģenerāļa Hipnera ceturto tanku grupu. Metodiski plāns bija izstrādāts līdz pašam pēdējam sīkumam (bija paredzēts pat, cik reizes un kad izšaus katrs lielgabals un j<ur atradīsies atbildīgais leitnants, kas pieņems krievu gūstekņus), un tas bija drausmīgs savā cietsirdībā un zvēriskajā iecerē. Sniegdams operativajam plānam papildu komentārus, ģenerālis Štrumpfs sacīja:

— Vācu tanku straujā virzīšanās uz priekšu sagādā mums iespēju pievest smago artilēriju un uzsākt metodisku Maskavas bombardēšanu. Sibirijas dzelzceļa sagrābšana paralizēs municijas un pārtikas piegādi. Ūdenskrātuvju sagrābšana atļaus mums atvērt slūžas un pārtraukt Maskavai ūdens piegādi. Kaširas elektrostacijas ieņemšana pārtrauks elektrības piegādi. Lai

Maskava ar saviem sešiem miljoniem, ja tā negribēs ka-pitulēt, ēd suņus un kaķus, — ar rupju cinismu komentēja fašistiskais ģenerālis Štrumpfs. — Maskavas liktenis jau ir izlemts. Tas jāzina katram vācu zaldātam! Vispārējais uzbrukums nolikts uz sešpadsmito novembri. Pārrāvuma rajoni nosprausti Solņečnogorskas—Istras virzienā.

Kad apspriede bija beigusies un ģenera|i aizbraukuši, Štrumpfs uzaicināja savu nesen kā nozīmēto štaba priekšnieku ģenerāli Ernstu Richartu, lai izlemtu kārtējās lietas, un pavēlēja kapteinim Preisam pagatavot karstvīnu.

Strumpfam sāpēja zobs. Ārsts uzlika uz sāpošo vietu siltu kompresi un notina viņam visu galvu. Ģenerālis Richarts, nosēdies krēslā pretī savam patronam, sāka spriedelēt par Langera politisko ziņojumu.

— Sākusies liela spēle, — apgriezdams cigaram galu, viņš lēnām teica.

— Jā! Maskava — tā ir ciets rieksts, — kustinādams vienīgi lūpas, lai nekairinātu sāpošo zobu, atbildēja Štrumpfs.

— Vai jums neliekas ...

Richarts nevērīgi iebāza mutē cigāru un noliecies noknakšķināja skaistas niķelētas šķiltaviņas, kas bija izgatavotas maza dāmu brauniņa veidā.

Štrumpfs jau pazina sava štaba priekšnieka manieri kutelīgā brīdī vilkt sarunu garumā un murmulēt, bet pēc tam pārsteigt savu sarunu biedru ar tādu repliku, no kuras varēja iesāpēties pat pilnīgi vesels zobs.

Līdz šim Richarts bija ieņēmis štaba priekšnieka amatu kādā no Strumpfam padotās armijas korpusiem. Kā ģenerālim viņam bija milzīga pieredze štaba dienestā. Viņam bija izcilas darba spējas. Savā rīcībā bija apvaldīts un noteikts. Viņš prata sava patrona domas uztvert jau no pusvārda un momentāni pārvērst tās nevainojami izstrādātā pavēlē.

Viņa runas īpatnība bija neskaidrā runāšana un zobgalības, kas izvērtās atklātā ironijā ar neizbēgamu sodīšanos. Ģimenes viņam nebija, un līdz piecdesmit gadiem tas bija nodzīvojis vecpuisī. Štrumpfs viņu sauca par puritāni. Viņš_augstu to vērtēja un uzticējās viņam. Sava priekšnieka pēkšņu dusmu uzliesmojuma brīžos Richarts vienmēr saglabāja pilnīgu aukstasinību, dodams priekšniekam iespēju «iztrakoties» un ar to parādīdams, kā jāizturas nopietnā brīdī ģenerāļiem, lai tie būtu šī augstā nosaukuma cienīgi.

— Vai jums neliekas, ģenerāli... — Richarts pa-gaiņāja no sevis cigārā dūmus un iebāza šķiltaviņas sava frenča krūšu kabatā. — Vai jums neliekas, ka pārak stipri savilkta stīga galu galā pārtrūkst?

— Runājiet skaidrāk, Ernst Richart!

— Es domāju, ka ģenerālis Langers pārāk stipri savilka stīgu.

Štrumpfam paspruka frāze:

— Neesmu politiķis, bet zaldāts.

«Puritānis» jautri iesmējās, apzinādamies, cik veikli viņš pievīlis savu patronu un piespiedis tam atklāt savas kārtis. Strumpfs ne tikvien kā nevarēja ciest Langera politisko izrunāšanos, viņš necieta arī viņu pašu. Lai izlīdzinātu neveiklo klusumu, Strumpfs parupji piemetināja:

— Man vajadzīgs pietiekošā daudzumā metāls, dzīvā gaļa, pulveris un maize. Tad es varu iekarot vēl vienu Eiropu.

— Bet mēs taču Eiropas vergus vēl neesam piespieduši drebēt, bet uzmetuši tiem tikai apšaubāmas vērtības jūgu, smīnot aizrādīja Richarts.

Strumpfs, sakārtojis uz acīm slīdošo pārsēju, drūmi •-ai aura pieri. Viņam gribējās pārtraukt štaba priekšnieku, taču tai pašā laikā patīkami bija dzirdēt «puritāņa» drošos slēdzienus. Uzmetis tam smagu skatienu, viņš nevērīgi atbildēja:

— Vergam nevajag dot brīvību.

— Bet ja nu viņš to grib iegūt?

— Vajag piedzirdīt automatistus ar labu konjaku un uzkodām iedot pastiprinājumam tankus. Un viss būs kārtībā.

— Kādreiz Krievijā... — atsāka Richarts, katru vārdu sagremodams. — Tieši Krievijā ... Deņikina oficieriem bija pietiekoši daudz degvīna, angļu un franču kuģu, Krupa lielgabalu un amerikāņu bikšu. Bet iznāca velns zina kas! — «puritānis» piebilda krieviski un plati noplātīja rokas.

Strumpfs kāri norija kūpošo karstvīnu un stipri ieklepojās. Tas jau bija par daudz. Nekādas jēgas nebija runāt pretim «puritānim», bet izrādīt uztraukumu — vēl ne tik! Taču pārvērst visu jokā viņš nevarēja: Luden-dorfa skolnieks par jokdari nederēja. Un arī muļķīgi būtu tādam cilvēkam nezināt pamācošu notikumu. Toreiz gribēja noslīcināt Krieviju tautas asinīs. Nekas neiznāca.

Un, lūk, atkal jauna spēle — un kā vārdā? Kā vārdā viņš ved šo asiņaino spēli ar tanku un dzīvu cilvēku piedalīšanos un skriešanos ar nāvi? Nācijās vārdā? — Nieki! Jaunās kārtības vārdā? — Blēņas! Varbūt Vestfa-les muižu vārdā? Pīšļos pārvērtīs viņa muižas cilvēki, ko tas grib padarīt par vergiem. «Richartam Ernstam taisnība,» domāja Štrumpfs.

Te ģenerālis Štrumpfs aizrijās. Aizrijās nevis ar karstvīna malku, bet ar pēkšņi uzbrukušu domu kamolu.

— Ernst Richart, — dobji noklepojies, ierunājās Štrumpfs, rotaļādamies ar savu viszemāko balss tembru, kas lieliski pauda nicināšanu, — Ernst Richart, sakiet man — vai jūs karojat par Lielvāciju?

«Puritānis» piecēlās un paspēra dažus soļus pa istabu. Pēc tam, nostājies iepretim Strumpfam, viņš pielika roku pie krūtīm un bez klīrēšanās sacīja:

— Es nebaidos no nāves, bet negribu būt muļķis!

Strumpfam atkal iesmeldzās zobs, it kā viņš būtu

saņēmis asu pliķi.

— Bet man tomēr būtu gribējies zināt, kas jums azote, Ernst Richart? — komandieris jautāja klusi, pastiprinādams to lielisko toni, no kura viņa iepriekšējam raitniekam Villijam drebuļi skrēja pār kauliem.

Taču «puritāni» tas nesamulsināja.

— Ja jūs domājat, ka man tur sirds, tad maldāties. Karavīriem nedrīkst būt sirds. Ja domājat, ka glabāju tur Maskavu, tas arī nav tiesa ... Tur ir pavēles projekts par atsevišķas operācijās izvešanu ģenerāļa Dovatora kavalērijas divīziju koncentrēšanās rajonā, kuras sedz Volokolamskas šoseju Siču, Matrjoņinas un Jazviščas ciemu virzienā.

Ar veiklu kustību Richarts izvilka no kabatas papīru un nolika to uz galda.

— Jūs esat gudrs cilvēks, Ernst, bet... es skatos, jūs esat velnišķi nejauki noskaņots. Ziņojiet! Mēs pārāk

Ilgi nopļāpājām... — teica Štrumpfs, pēc īsa klusuma hriža paraudzīdamies pulkstenī.

— Kā redzat, Rokosovska armijas labais spārns, divu !anku brigāžu atbalstīts, notur Volokolamskas maģistrāli, •— Richarts iesāka.

Tas bija jau pavisam cits cilvēks, pilnīgi pārvērties.

• Puritānis» acumirklī izgaisa, Štrumpfa priekšā stāvēja nelokāms, profesionāls karavīrs, salts, neatlaidīgs un apdomīgs. Neviena lieka žesta, nevienas veltīgas kustības.

— Armijas centrs, — viņš turpināja ar drūmu, arvien pieaugošu satraukumu, — ir dziļi iespiedies mūsu priekšējo daļu koncentrēšanās rajonā. Kavalērijas vienības Ņemirovas, Saškovas un Daņilkovas rajonā traucē mūsu avangardu ar biežiem uzbrukumiem un izlūkošanas operācijām, traucē mums novērot Volokolamskas maģistrāli...

Tālāk Richarts akurati un sīki izklāstīja visu operācijās gaitu. Galvenos vilcienos plāns bija šāds: uzbrūkot Sičiem, tanku un aviacijas atbalstā sagrābt Matrjoņinas un Jazviščas augstienes. Pievelkot artilēriju, uzsākt sistemātisku Volokolamskas šosejas apšaudi, līdz ar to paralizējot visu armijas transporta kustību. Ģenerālā uzbrukuma brīdī pārraut maģistrāli un nostādīt krievu armijas centru zem pilnīga ielenkuma draudiem, kas nodrošinātu brīvu izeju uz Istras ūdenskrātuvi. Bet no turiiMirs līdz Maskavai tikai viens rokas pastiepiens ...

Vācu pavēlniecības iecerēto triecienu vajadzēja saņemt Osipova pulkam. Antonam Petrovičam tagad jau bija apakšpulkveža dienesta pakāpe.

ASTOTĀ NODAĻA

Dovatora kavalērijas grupējums pēc kaujām pie Volokolamskas koncentrējās gar šoseju tās ziemeļrietumu pusē.

Pēc niknajām oktobra kaujām uz dažām dienām iestājās klusums. Sagrābis Volokolamsku un Ruzu, pretinieks,, pievilkdams milzīgas rezerves, koncentrēja tās rajonā ziemeļaustrumos no Ruzas. Otrs pretinieka grupējums pulcējās dienvidaustrumos no Volokolamskas ar uzdevumu — uzbrukt šosejas austrumpusei un sagrābt Istras ūdenskrātuvi. Sājā rajonā grupējumiem vajadzēja savienoties. Tādā veidā, pēc vāciešu ieceres, mūsu armijas centrsL kas bija dziļi iespiedies pretinieka uzbrūkošajās vienībās uz rietumiem no Volokolamskas šosejas, nonāca pilnīgā aplenkumā. Priekšējā, visapdraudētākajā šī ķīļa smailē atradās ģenerāļa Dovatora kavalērijas grupējuma un ģenerāļa Panfilova divizijas.

Osipova pulka pirmais eskadrons, ko komandēja «maigākais lēnprātis», kā Osipovs dēvēja leitnantu Ro-gozinu, ieņēma aizsardzības pozicijas uz rietumiem no Siču ciema. Pa kreisi, dziļi zemē ieracies, bija novietojies Biktjašova eskadrons. Pa labi aizstāvējās trešais eskadrons; to komandēja leitnants Orlovs. Ceturtais eskadrons atradās rezervē. Šeit par komandieri bija nesen pulkā atnākušais vecākais leitnants Kondrats Sevčuks — liels, spēcīgs puisis, skaists un drūms, ar sudraba zobenu, ko bija ieguvis jātnieku sacīkstēs. Osipovam adresētā zīmītē Dovators ziņoja:

«Ševčuku pazīstu no Tālajiem Austrumiem. Dienēja divizionā pie manis par staršinu. Es taču rekomendēju viņu partijā. Puisis ļoti disciplinēts. Viņš ir teicams ierindnieks un lielisks cirtējs ar zobenu. Kā balvu saņēmis zobenu. Ņem vērā: ietiepīgs kā īsts aizkrācietis un dedzīgs. Aiz ietiepības un straujuma līdīs vai pašā peklē. Viņš jāapvalda. Tikai pielūko — nepārcenties. Ar tādu vajag uzmanīgi. Ceru, ka sapratīsieties. Eskadronu viņam uzticēt var. Gan jau redzēsi, kāds būs darbā. Domāju, ka eskadrona komandieris no viņa iznāks labs. Ja nepatīk — komandē atpakaļ. Man vieta vēl atradīsies.»

Pārņēmis eskadrona vadību, Sevčuks tūlīt uz vietas ieguva no komandējošā sastāva palamu «gudrinieks». Pirmais, kas dūrās acīs, bija viņa sniegbaltais zirgs. Viņš uz tā atjāja no divizijas štaba. Nekas apskaužams pie šī zirga nebija, taču, nododams to raitniekam Sima-kovam, eskadrona komandieris zīmīgi sacīja:

— Uzmani labi!

— Viņš jau pārāk duras acīs, biedri vecākais leitnant, — Simakovs aizrādīja.

— Arī ģenerālis Skobeļevs karoja uz balta zirga ...

Jau pirmajās dienās, iepazīdamies ar vadu komandie-rimi, Ševčuks izstāstīja tiem savu biogrāfiju un piepra-ija, lai viņi darītu to pašu.

Par politvadītāju eskadronā bija jaunākais leitnants Vasja Rjabiņins. Iepazīšanās ar jauno komandieri notika ados apstākļos.

Nonācis pie mājas, kur bija novietojies politvadītājs, srvčuks izdzirda harmonikas skaņas. Šausmīgi sagrozīdams melodiju, kāds spēlēja «Zilo lakatiņu». Pieklauvējis pie durvīm, Ševčuks sāka ieklausīties. Istabā neviens ne-ilsaucās. Brītiņu pagaidījis, Ševčuks atvēra durvis. Istabas vidū uz krēsla, ar muguru pret durvīm sēdēja kāds tumšmatis karavīrs ar bajanu rokās. Pēc krusteniski ap-jostajām siksnām uz puskažociņa un pistoles Ševčuks nprata, ka tas ir komandieris. Viņam iepretim tieši uz ;• rīdās, no bajana acu nenolaizdams, ar cepuri uz vienas auss, tupēja gadus deviņus vecs puisēns jaunās kavalērista biksēs un tādā pašā gimnastjorkā, apjostā ar kaukāziešu siksniņu.

Aizrāvies ar savu nodarbību, harmonists pagrieza galvu un, raudzīdamies nepazīstamajā komandierī, pieceļas no krēsla, neizlaizdams no rokām bajanu. Viņa vēl pavisam jauneklīgā sejiņa ar izciliem vaigu kauliem sastinga mulsā smaidā.

Noņēmis no pleca siksnu, viņš nodeva bajanu zēnam: Pieraugi, neizlaid no rokām! Un nečīgā šeit! Ej uz pirti, tur siltāks. Visi harmonisti iet mācīties spēlei pirti.

Pirtī velni palīdz, — iemeta starpā Ševčuks.

— Tur nav nekādu velnu, — apvainojies aizrādīja puisēns. — Šodien tur zaldāti mazgājās. Un vispār, velnu nemaz nav. Nebiedējiet!

— Skat, kāds varonis!

Ševčuks pastiepa roku, uzrāva zēnam cepuri uz acīm un jautri iesmējās.

Nolicis bajanu zemē, zēns sakārtoja uz galvas cepuri, jūsmīgi pavērās uz sudraba zobenu un, pieskāries pie maksts, nopūzdamies sacīja:

— E-eh, kāds!

— Ar ko varu pakalpot, biedri vecākais leitnant? — jautāja tumšmatis karavīrs, tāpat ar interesi vērodams ienācēja platajiem pleciem labi pieguļošo vengerku un mīkstu ādu apšūtās bikses.

— Man vajadzīgs politvadītājs Rjabiņins.

— Politvadītāja kā tāda nav. Ir tikai jaunākais leitnants Rjabiņins, kas izpilda politvadītāja pienākumus. Tas esmu es. Būsim pazīstami!

Rjabiņins cieši paspieda Ševčukam roku un pasniedza krēslu.

— Tātad jūs esat Rjabiņins? — Sevčuks pārjautāja, atsēzdamies krēslā. — Labi. Bet es esmu nozīmēts jūsu eskadronā par komandieri. Vai ilgi jau strādājat par politvadītāju?

— Apmēram kādu mēnesi, — ar labpatiku atbildēja Rjabiņins. — Biju vada komandieris. Politvadītāju ievainoja, un komisārs nozīmēja mani. Nekas, karojam... — Izvilcis no kabatas avīzi, Rjabiņins noplēsa gabaliņu un sniedza Sevčukam.

Pateicies tas izvilka no kabatas smalki izgravētu pīpi un aizsmēķēja. Ievilcis pamatīgu smaržīgās tabakas dūmu, Sevčuks dziļi lietpratīgi sāka izjautāt Rjabi-ņinu par eskadrona sastāvu.

— Ļaudis dūšīgi. Zirgi izturīgi. Nesen kā apkalām ... — īsi, aprauti atbildēja Rjabiņins. Pie sevis viņš nodomāja: «Dienestu saprot, tas ir labi.» Un nopriecājās, ka jaunais komandieris nebūs sliktāks par iepriekšējo.

Tūlīt pat, neko nekautrēdamies, viņš izstāstīja arī par savu kaislību uz muziķu, par to, ka spēlē klavieres un vijoli, bet patlaban katrā ziņā grib iemācīties spēlēt bajanu. «Nu, būtu gājis muzikantu komandā,» Sevčuks nodomāja, brīnīdamies par Rjabiņina vieglprātību.

Iziedams no mājas, viņš dzirdēja, ka Rjabiņins teica:

— Petja, kur bajans?

Otrā dienā, noziņojis komandierim Abaševam par eskadrona pieņemšanu, Sevčuks it kā garāmejot ieminējās:

— Politvadītāju tā kā vajadzētu ...

— Kādu politvadītāju? — Abaševs jautāja.

— Manā eskadronā.

— Jums jau ir politvadītājs. Rjabiņins.

Abaševs lēnām pacēla galvu un pavērās Sevčukā.

Pēdējais, aizvien vēl zobgalīgi smaidīdams un nemazinādams ironiju balsī, sacīja:

— No viņa, biedri komisār, politdarbinieks diezin vai i .nāks .. . Trakot aizrāvies ar muziķu. Ja nu vēl būtu pelējis, kā nākas, bet tā čīkst kā nesmērēti rati.

Jauns, tāpēc arī aizraujas. Jūs esat vecāks par \ mīl, ilgāk dienējis armijā, palīdziet. No kura gada par-111,i? Trīsdesmit piektā? Nu, lūk, vareni. Palīdziet, kur v.ijag. Izlamājiet, ja pelnījis. Rīkojieties bez ceremoni-|.iin! Es vienmēr atbalstīšu, varat būt drošs. Tikai iegaumējiet: to visu vajag darīt ar taktu.

Abaševs centās runāt vienkārši, taču cik vien iespē-ļ.uns skaidri, juzdams, ka šim milzim vajadzīga sevišķa pieeja un sevišķa mēraukla. Droši izmeklējis vārdus, v iņš nemētājās ar tiem, bet gluži kā skrūvēt ieskrūvēja,, pavadīdams tos ar enerģiskām galvas kustībām un ciešu, prasīgu skatienu.

Sevčuks to tūlīt sajuta un pamazām sāka kaunēties par savu lielo steigu, ar kādu viņš bija sācis runāt par politvadītāju Rjabiņinu. Kad Sevčuks bija izgājis, Aba-ševs izsauca Rjabiņinu.

— Dabūjāt jaunu komandieri un tūlīt ņēmāties bajanu čīgāt? Ai, ai, kā nav kauna, un vēl politvadītājs ...

— Goda vārds, biedri komisār, nekad vairs neņemšu rokās bajanu, — nobēra pārsteigtais un apjukušais Rja-biņins.

Abaševs sāka smieties un samierinoši ierunājās:

— Redz ko, draudziņ, tā kā tu man ar eskadrona komandieri dzīvotu saderīgi! Un bez tam pavēlu: iemācies pa īstam spēlēt bajanu. Tad kurš katrs komandieris tevī iemīlēs, bet Sevčuks jau nu katrā ziņā. To es tev saku noteikti...

Abaševs smaidīdams noliecās pie Rjabiņina un pusbalsī, ar sazvērniecisku sejas izteiksmi turpināja:

— Harmonikas, turklāt vēl labās, prasmīgās rokās, ir liels spēks. Ja esi nolēmis iemācīties kaut ko, tad mācies to līdz galam! Velc plēšas tad tā, lai klausītājiem elpa aizraujas un pašam sirds dzied līdzi!

Pie durvīm pieklauvēja. Garo stāvu pieliecis, ienāca politdaļas priekšnieks Uvarovs. Ar pelēkā bašlika stūri tik tikko griestus neskardams, panācās līdz istabas vidum. Sasveicinājies ar Abaševu un Rjabiņinu, viņš jauneklīgi strauji atsprādzēja bašliku pie kakla, nometa no pleciem burku un sāka stāstīt notikumu, kas bija atgadījies ar vienībā atbraukušajiem aktieriem.

Aktierus vedis sakarnieks Savelijs Goļeņiščevs trofeju automašīnā, kuru viņš vairākas dienas bija labojis, eļļojis un beidzot nolēmis izlietot. Viņš aizbraucis uz dzelzceļa staciju pēc sakaru daļas mantām, tomēr izrādījies, ka kravas tur nav, un viņu pierunājuši uzņemt citu «kravu» — Maskavas aktierus ... Sākuši braukt... Sākumā, kamēr braukuši pa Volokolamskas šoseju, v’iss gājis labi. Bet pie Mazo Remešķu ciema vajadzējis nogriezties uz lauku ceļa un nobraukt vēl kilometrus divdesmit pa mežu starp milzum daudzu mašīnu un ratu iebrauktām sliedēm. Bijis vēl gaišs, un viesi ar interesi vērojuši Piemaskavas ziemas peizažu, elpojuši krietni auksto gaisu, nemaz nenojauzdami, ka viņu vedējs ne visai noteikti zina maršrutu. Pirms tam vienības štābs bija pārvietojies, par ko Savam nebija ne jausmas ...

Pēkšņi mašīna nobremzējusi un apstājusies, pie tam tik strauji un pēkšņi, ka sievietes un pat daži vīrieši iekliegušies. Izrādījies, ka Goļeņiščevs viņus ievedis kādās vecās artilērijas pozicijās. Sapratis, ka kļūdījies, Sava gribējis mašīnu atkāpināt, bet te nu izrādījies, ka «Bēnes», kā viņš nosaucis mašīnu, nav nemaz tik lieliski izremontēts un atpakaļ neripo. Nofrnali apgriezties nav bijis iespējams: apkārt visbiezākais mežs, koki divu trīs aptvērienu resnumā. Mākslas darbiniekiem vajadzējis rāpties laukā no mašīnas un stumt. Sācis krēslot. Pie debesīm parādījušās zvaigznes, kas vēstījušas krietnu aukstu-miņu. Viesi bijuši ģērbušies visai viegli. Aukstums pieņēmies. Ar «Bencu» sākušies visbrīnišķīgākie piedzīvojumi. Te tas ļaunu vēstoši elsis, te taisījis tādus blauk-šķus, gluži kā šautenes šāvienus, likdams ļaudīm atlēkt sāņus.

Pirmo briesmu signālu devusi pazīstamā aktrise R. Viņa nav vairs jutusi, vai tai ir kājas vai nav. Sava, mazliet padomājis, novilcis savus milzīgos velteņus ar uzliektajiem purngaliem un uzvilcis tos aktrises miniatūrajās kājiņās. Pēc trim nākošajiem kilometriem otrai viešņai viņš atdevis puskažociņu, komiķi, neraugoties uz viņa protestiem, ietinis savā kažokvestē, bet pats palicis vienā gimnastjorkā. Bajanistu, lai tas galīgi nenosaltu, nācies atstāt pie kaimiņu kājnieku daļas sapieriem. Tagad sapieri ieguvuši viņu savā varā un aizveduši kaut kur viesoties.

— Koncerts izjūk, — Uvarovs turpināja. — Vai jum' nebūtu kāds piemērots harmonists?

— Nupat Rjabiņinam teicu: «Mācies spēlēt bajanu, mācies!» Nu, lūk, būtu noderējis, — pasmaidīja Abaševs.

— Mēģināšu ... laika tikai :maz ... — Rjabiņins, acis slēpdams, nedroši noteica.

— Kas grib, tas laiku vienmēr atrod, — Uvarovs iebilda. — Bet vai bajans ir?

— Teicams instruments. Tulas simtbasīgais.

— Nu atnesiet, paskatīsimies! — politdaļas priekšnieks pavēlēja.

— Biedri pulka komisār, es taču spēlēju pavisam slikti.

— Stiep, stiep šurp, nekautrējies! — iejaucās Abaševs.

Bajanu atnesa. Rjabiņins spēlēdams mulsa, kautrējās, jauca un kropļoja melodijas.

— Labs bajans. Atļaujiet, es pamēģināšu ...

Uvarovs smaidīdams novietoja bajanu sev uz ceļiem

un, noliecis galvu, veikli rīkodamies ar pirkstiem, nospēlēja chromatisko gammu.

Rjabiņins, kas mūzikā kaut ko saprata, juta, ka bajans atrodas prasmīgās rokās. Uvarovs sāka spēlēt «Pe-rekopu maršu», kas sastādīts no daudzu pazīstamu revolucionāru dziesmu melodijām. Tas lika atcerēties briesmīgo pilsoņu kara laiku. Lūk, dzirdamas kaujas signālā aicinošās skaņas, kavalērijas taures trauksmainās melodijas... Uvarova pirksti viegli pārskrien pār taustiņiem; liekas, ka apkārt sāktu dipēt pakavi, šķindēt laužņu gredzentiņi...

— Lūk, kā vajag spēlēt! — sacīja Abaševs, zīmīgi pavērdamies jaunajā politvadītājā.

Bet Rjabiņins, šķita, nemaz nedzirdēja viņa balsi. Viņam likās, ka atrodas nevis Piemaskavas ķolchoznieka istabā, bet kaut kur Šivašā, kur forsē jūras šaurumu un uzbrūk vrangeliešiem ...

Uvarovs nolika bajanu un pasniedzās pēc papirosa. Aizsmēķējis viņš zemu nolieca galvu. Rjabiņins tikai tagad pamanīja viņa sirmos deniņus un zilgano rētu virs auss.

— Ilgi nebiju spēlējis, bet nemaz nav aizmirsies, — viņš teica domīgi. — Man visa ģimene, divi dēli un meita, jūsmo par muziķu. Ir noorganizējuši savu mājas pašdarbības orķestri.

— Mūzika! Cik daudz izsaka šis vārds! — žestikulēdams ar rokām, dedzīgi atsaucās Rjabiņins. — Man liekas, ka tikai labi cilvēki var tā īsti saprast muziķu.

— Ne vienmēr tas tā, — Uvarovs iebilda. — Nākas sastapt lielus mūzikas sapratējus ar visnejūtīgākajām sirdīm. Viņi tevi sasilda ar izjustām romancēm, apveltī ar saldu smaidu... Bet vēlāk šis smaidiņš var izrādīties rūgts. Labu cilvēku var pazīt nevis pēc spējām mūzikā, bet pēc viņa attieksmes pret sabiedrību, pret savu cilvēka pienākumu... Es vakar runājos ar gūstā saņemtu vācu pulkvedi. Viņš uzskata sevi par augsti izglītotu cilvēku, prot franču un angļu valodu, dievina, kā viņš pats apgalvo, muziķu, bet, pat gūstā būdams, viņš mēģina sist savu raitnieku... Par vispriekšzīmīgāko cilvēku Vācijā tas uzskata Krupu. Es viņam jautāju: ko viņš uzskata par cēloni karam starp Vāciju un Padomju Savienību? Viņš man atbildēja: «Hitleriešiem ir vislabākie nolūki — palīdzēt krieviem kulturāli attīstīties.» Jo vācieši, kā viņš izteicās, esot labi cilvēki, un turklāt vēl pieminēja, ka viņi esot labi muzikanti... Krīti tikai nagos tādam muzikantam, viņš tev iepotēs labu kultūru ...

Aiziedams Uvarovs piekodināja Abaševam un Rja-biņinam biežāk atgādināt karavīriem, kas īsti ir tā fašistiskā «kultura» un «jaunā kārtība».

Sektoru, kuru aizstāvēja Osipova pulks, divizijas aizsardzības joslā uzskatīja par visatbildīgāko. Medņikova kavalērija — kaimiņš pa kreisi — pēdējā laikā kādā no atsevišķām operācijām bija atsviedusi vāciešus uz rietumiem un sasniegusi Ruzas upi. Pastiprināts ar jauniem spēkiem, pulķs stingri nostājās aizsardzībā upes austrumu krastā.

Kaimiņam pa labi — Baikova kavalērijas pulkam — priekšā atradās pārpurvojies, mežains apvidus un ģenerāļa Panfilova divizijas flangs.

Osipova sektors, kas sākās pie Augšsļezņevas ciema, iespiedās dziļi pretinieka aizsardzības joslā. Upe šeit meta krasu līkumu uz rietumiem, pēc tam, spēji mainī-• I.ima virzienu, devās uz austrumiem, izveidodama pakavu. Rietumu krasts šajā vietā bija mežiem apaugusi pauguraina augstiene, kas pilnīgi pārvaldīja austrumu krasta pļavaino zemieni, kura tālāk pārgāja klajā laukā.

Izjājis kopā ar štaba priekšnieku un eskadronu komandieriem rekognoscēt apvidu, Osipovs apstājās mežmalā. Līdzko jātnieki parādījās, tā uz vietas tos sāka apšaudīt pretinieka mīnmetēji un lielgabali. Atvirzījies mazliet atpakaļ mežā, Osipovs pavēlēja nokāpt no zirgiem un slepus izveda komandierus atkal mežmalā.

Aiz upītes starp krāšņiem, rudens zeltā tērptiem bērziem uzliesmoja šāvienu zibšņi. Tālskata okulārā Osipovs redzēja kustamies vācu zaldātu stāvus. Pāri nogāzei parbrauca un nozuda mežā ar kokiem piekrauta ore. Nolaidis tālskati uz krūtīm, Osipovs notupās uz ceļiem un izdarīja atzīmi kartē. Tad atkal piecēlās, uzlika kāju uz nogāzta koka un, ieskatījies tālskatī, aprauti noteica:

— Laba pārskatāmība.

— Toties pozicijas nekur neder, — ieminējās majors Počibuts, kuru dienesta pakāpē paaugstināja reizē ar Osipovu.

Komandieri, raudzīdamies uz pretinieka pusi, čauksti-nāja kartes un spriegi klusēja. Visiem bija skaidrs, ka pretinieks, izmantodams mežu un pauguraino augstieni, kas pacēlās pār upi, nostāda lielgabalus un piešauda meža stūri, nosegdams ar uguni visu ieplaku. Vēl vairāk, Ņeļidovas ciems, kas atradās Ruzas upes austrumkrasta augstienē, deva pretiniekam dabisku aizsegu pārcelšanās gadījumā pār upi.

Svilpdams pāri aizlidoja šāviņš un sprāga kaut kur ne visai tālu. Leitnants Rogozins, kas stāvēja blakus štaba priekšniekam, ar delnu noslaucīja sārto, vēja appūsto seju, nolieca galvu pār karti un, atgājis sāņus, apsēdās uz celma. Otrā eskadrona komandieris Sergejs Orlovs, paraustījis aiz piedurknes baterijas komandieri leitnantu Čencovu, pameta ar acīm uz Rogozina pusi.

— Lemj kaujas iznākumu ... — Čencovs iečukstēja viņam ausī.

Čencovs bija jautrs un nebēdnīgs puisis, bet kā arti-lerists — teicams. Par to viņam daudz kas tika piedots.

Noliecies pār pulka komandiera plecu, Sevčuks rau-dzijās kartē, bieži ievilkdams dūmu no milzīgajā dūrē sažņaugtās pīpes.

Osipovs pagriezies paskatījās uz viņu no apakšas uz augšu un piemiegtām acīm pasmaidīja, zobgalīgi aizrādīdams:

— Tu, brāl, te ap mani nerēgojies: ka nepievelc šāviņu ...

— Notveršu rokā un aizmetīšu atpakaļ ... — Šev-čuks atjokoja.

— Ko tu teiksi par pozicijām, vecākais leitnant Ševčuk? Tikai īsi.

Osipovs apsēdās uz nogāztā koka un izklāja uz ceļiem karti.

— Ņemirovu būs grūti nosargāt. Stāv lauka vidū kā bura ezerā. Šeit, — Sevčuks iespēra ar kāju pa sasalušo zemi, — arī nevar iekārtoties aizsardzībai. Meža mala ... Stipri apšaudīs.

— Ko ieteiksi? — jautāja apakšpulkvedis, viņā neatlaidīgi raudzīdamies.

— Ko es ieteikšu ... — Sevčuks pačaukstināja rokās karti, papakšķināja pīpi un dziļi ievilka elpu. — Kopā ar kājniekiem jāuzbrūk Augšsļezņevai un jāiztaisno kreisais flangs.

Uz celma sēdošais Rogozins iespurdzās. Komandieri, pagriezušies uz viņa pusi, arī apvaldīti iesmējās. Atskatījās arī Osipovs.

— Ko tu tur dari, Rogozin?

Pēc Volokolamskas kaujām pulka komandieris pret viņu izturējās ar cienību. Bet šoreiz jaunā eskadrona komandiera izturēšanās viņam nepatika.

— Panāc šurp tuvāk! Mēs apspriežam poziciju, bet tu aizgājis diezin kur prom un neklausies.

Rogozins izslējies sparīgi atbildēja:

— Es visu dzirdēju, biedri apakšpulkvedi, un arī pats domāju ...

— Ko tad tu izdomāji?

— Izdomāju, ka aizsardzības līnija jāierīko gar meža stigu, mazliet atkāpjoties no tā malas, un jāsāk no centra ...

— Kāpēc? — šķielēdams uz Osipovu, noprasīja Počibuts.

Bus grūtāk mums trāpīt, un pretinieka tanki kā

uz delnas.

Rogozins runāja pārliecinoši un dedzīgi, it kā jair ndzētu šos tankus un gatavotos tos satriekt.

•— Stigas galā ierakumos nomaskosim lielgabalus. Visu meža stigu varēsim turēt zem kinžalugtins.

— Ko tu par to saki, štaba priekšniek?

Osipovs šķelmīgi pasmaidīja, izņēma portsigaru un pasniedza Rogozinam.

- Uzsmēķē! ...

Paldies, biedri apakšpulkvedi, neesmu vēl iemācījies.

- Ak jā, tu taču esi Meščeras vecticībnieks. Es jau aizmirsu ... Un ko tu domā, major Počibut?

Iecere nav zemē metama, — Počibuts atbildēja,, smīnot berzēdams rokas, kas pēc ievainojuma bija kļuvušas jutīgas pret aukstumu.

- Pareiza doma, — Osipovs apstiprināja.

Vecākā leitnanta priekšlikums arī pareizs, —

pēkšņi ieteicās Rogozins, raudzīdamies uz Ševčuku, un nedroši piemetināja: — Tikai, manuprāt, spēku mums pagaidām par maz.

Uzkrāsim, — dziļi elpu ievilcis, sacīja Osipovs,

Nu, ja reiz esi ieteicis rīkot šajā spraugā aizsardzību, l.id sac jau šodien pat. Čencova lielgabalus visus atdošu !• ' Kad būsim Sičos, atnāc pie manis pēc pavēles. Tur vel šo to precizēsim.

Vai jūs patiešām nopietni domājat ierīkot aizsardzības līniju gar stigu? — majors Počibuts jautāja Osipovam, kad viņi bija aizjājuši uz štābu.

— Mazliet savādāk... — smīnēdams atbildēja Antons Petrovičs, atvēris karti un vilkdams pār to ar saliektu pirkstu un visos sīkumos parādīdams nosprausto aizsardzības līniju. — Skaties, pa šo stigu iet ceļš uz Daņilkovu. Vācieši, jādomā, to neatstās bez ievērības,, vai ne tā?

— Nav izslēgts, — Počibuts apstiprināja.

— Skaidrs! Un mūsu spraugā tie katrā ziņā līdīs. Citas izejas viņiem nav. Meža stiga ir pietiekoši plata,, tanki pa to labi var izbraukt. Ja viņi to sagrābs, mums klāsies ļoti slikti. Vajadzēs to krietni nomīnēt un pašā galā uzstādīt lielgabalus. Uz Ņemirovas—Daņilkovas ceļa nolikt apturi no Orlova eskadrona. Rogozins būs centrā, Biktjaševs pa kreisi, Ševčuks — rezervē. Tas būs viss.

— Bet Rogozina plāns?

— Rogozina plāns? Tas ir drosmīgs plāns, bet viņš nav ņēmis vērā Daņilkovas stigu. Nostāda pats sevi zem sitiena. Vācieši pa stigu var virzīt kājniekus. Bet kājnieki jau tieši ir tie, ko mums vajag ievilināt lamatās.

— Kāpēc jūs Rogozinam to tūlīt uz vietas neaizrādījāt?

Počibuts kā pieredzes bagāts štaba komandieris jau sen bija aptvēris stāvokli, taču nesaprata Osipova iecietīgo izturēšanos pret jauno komandieri.

— Viņš ieradīsies šeit, un šeit mēs viņam to ari paskaidrosim. Bet tur to nevarēja darīt. Kādēļ lai noslāpējam cilvēkā iniciatīvu? Turklāt man viņa plāns patīk. Un lamatas mēs tur tik un tā ierīkosim. Galvenais, ka labi runāja, dedzīgi. Palaist tankus cauri un tad no sāniem ar kinžaluguni! Lieliski! Goda vārds, no viņa, tu redzēsi, iznāks labs eskadrona komandieris. Ja cilvēks domā un spriež radoši — tad tas rāda, ka viņam ir dotības. Vajag tikai laikā palīdzēt, aizrādīt uz kļūdām. Un katrs taču spriež savādāk: viens tā, bet otrs šitā. Katru vajag uzklausīt. Tas nav nekas jauns, bet mēs to bieži piemirstam. Arī man tas atgadās, nav ko liegties. Es, redzi, raugos komandieros un visu laiku apsveru, uz ko katrs spējīgs, kam ko var uzticēt. Teiksim, tas pats Rogozins. Viņš ir labs aizsardzībā, cīnīsies līdz pēdējam, taču to laist avangarda priekšgalā nevar. Nezināmais uz viņu iedarbojas ļoti spēcīgi un rada psicholoģisku spriegumu. Viņš apsver visus iespējamos veidus, kā var notikt sastapšanās ar pretinieku, bet sadursmes brīdī var aizmirst padot komandu nokāpt no zirgiem, kā tas notika pie Krjukovas. Neprot vēl valdīt pār savu gribu. Avangarda priekšējā apturē, lai tu zinātu, labāka par Orlovu nav. Uzmanīgs, viltīgs un drosmīgs, un arī pieredzes vairāk. Biktjaševs ir slēpņu meistars, viņam patīk pēkšņums, uzbrukumā ātrāk par viņu neviens uz priekšu nevirzās, taču viņš ir pārāk nemierīgs, svaidās, iekarst. Un tas ne katrreiz beidzas

I.ibi. — Osipovs apklusa un, salicis rokas uz muguras, ika soļot no viena kakta uz otru.

Kādās domās jūs esat par vecāko leitnantu Sevčuku?

— Par Sevčuku?

Apstājies istabas vidū, Antons Petrovičs cieši saknieba lūpas un nogrima pārdomās.

— Tas laikam ... — Un, atcerējies Dovatora zīmīti un Sevčuka priekšlikumu, nodomāja: «Ek, ļaužu par maz, butu lielgabali un pāris desmiti tanku!» Notvēris uz sevi vērsto štaba priekšnieka skatienu, svarīgi piemetināja:

Tas ir kā granita gabals — iezvel spēcīgāk, un dzirkstis vien pajuks ...

DEVĪTĀ nodaļa

Kaujās pie Maskavas uz brīdi bija iestājies klusums. Agri no rīta ģenerāli Dovatoru pēkšņi izsauca uz armijas stabu. Armijas komandiera priekšistabā pie viņa pienāca neliela auguma cilvēks vidējos gados, ģenerālmajora formas tērpā.

— Sveiks, kaimiņ! — viņš sacīja, sniegdams Dovatora m roku.

Viņa seja ar stipri izciliem vaigu kauliem, neraugo-llr uz nogurušo izskatu, bija laipna un smaidoša. Tas bija slavenais ģenerālis Panfilovs, divizijas komandieris, Dovatora kaimiņš labajā flangā.

Saņēmis Panfilovu aiz elkoņa, Dovators pieveda to pie loga, pa jokam draudēdams:

— Rāšos, tūlīt rāšos! Vai tad kaimiņi tā dara? Apsolījies, bet nerādies.

— Nevarēju, Ļev Micbailovič! Reiz jau biju pavisam sagatavojies, pagādāju veļu, bērza slotu lai ... Nu gan, domāju, nopēršos... — Panfilovs tīksmi piemiedza acis un pasmaidīja.

— Bet tad vācieši kā par spīti tādu dušu sarīkoja! ...

— Zinu, zinu. Karsti gāja.

— Zeme drebēja. Mani izlūki atstiepa oberu, triecien-rotas komandieri. Diegs tāds. Plātās: «Maskava ielenkta. Mēs drīz būsim Kremlī.» Bet pašlaik mūsu bataljons,

kas novietojies augstienē, traucējis viņiem novērot, un viņi nolēmuši to padzīt... Es sākumā mazliet pašau-) dīju, bet pēc tam pavēlēju palaist viņus garām. Nu, un ievilinājuši pie sevis, mēs ar tavu divizijas komandieri nogriezām tiem atceļu un ... Bet pārējo tu jau pats zini... Pagaidām klusums. Tas tā pirms vētras.

Gudrās, rāmās acis zem kuplajām uzacīm zibinādams, Panfilovs sāka analizēt apstākļus, pasvītrodams sarežģīto stāvokli armijas izvietojuma centrā.

— Mani izsauca un saka: «Sagatavojies atsist uzbrukumus!» Bet es vienmēr esmu gatavs uzbrukt. Mazliet, saku, piesviediet rezerves. Nē, man atbild, kas attiecas uz rezervēm, tad mazliet jāpagaida. Ir tādas ziņas, ka'mūsu iecirkni ienaidnieka rīcībā septiņas tanku divizijas un aviacijas korpuss. Kā tad dragāsim vāciešus, ģenerāli Dovator?

— Kopā ar visu tautu, — atbildēja Dovators, uztvēris ciešo un stingro Panfilova skatienu. — Kas saka, ka mums nav rezervju? Bet kur paliek Sibirija, Volga, Vidusāzijā? Kas tas par spēku!

— Jā, bet ari fronte mums prāva. Tur jau tas āķis ir, kā gudri sadalīt un izmantot rezerves. Bet daži, redz, apgalvo, ka mēs, iekāms sabiedrotie neuzsākšot karadarbību, varēšot vest tikai aizstāvēšanās karu, — Panfilovs pavīpsnājis teica, sāniski mezdams mirkļus uz iekaistošo Dovatoru. Pēdējais jau kodīja lūpas un spaidīja zobena pušķi.

— Kā tas jāsaprot? Vai pavasarī lai ierīkojam pie Maskavas sakņu dārzus, lai audzējam pētersīļus un gurķīšus? Kā franči savā Mažino līnijā? — Dovators katru vārdu kā skaldīt noskaldīja.

Panfilovs pavērās viņā ar smaidu. Šis jaunais, dedzīgais kavalērijas ģenerālis viņam patika.

— Blēņas! Krievu karaspēks nekad nav tupējis aizkrāsnē, — Dovators dedzīgi turpināja. — Un nekad ne uz vienu nav cerējis. Neviens aizjūras kaimiņš mums Maskavu aizstāvēt nenāks. Sabiedrotie vispirms ļāva Hitleram salauzt Austriju, pēc tam Čechoslovakiju, bet, kad viņš iebruka Polijā, tie paslēpās aiz Mažino līnijas. Varbūt, sak, viņš ar krieviem saķersies, bet mēs tikām noskatīsimies. Nekas neiznāca! Franču nocietinājumiem

Hitlers apbrauca apkārt caur Beļģiju ar tankiem un devās tieši uz Parizi. Bet tagad aizjūras politikāņi droši vien .sēž uz salām un ķīķerē: uzveiks vai neuzveiks Hitlers Maskavu? Viņi tikai ir aizmirsuši, ka Padomju savienība nav uzvarama un fašistiem spēciņa nepietiks, lai ieņemtu Maskavu. Mums pašlaik klājas grūti, tas tiesa, bet septiņpadsmitajā gadā bija vēl grūtāk. Izturējām. Izturēsim ari tagad. Tikai nevajag sēdēt rokas klēpī salikušiem! Es prasos... lai laiž patramdīt vāciešus viņu aizmugurē. Krietni vien pajauktu ģenerālim Gitneram viņa trumpjus. Taču nelaiž.

Dovators uz brītiņu apklusa, tad, pamirkšķinājis panfilovam, piemetināja:

Bet, ja es būšu nolēmis sarīkot nelielu nakts uzbrukumiņu, vai tu mani atbalstīsi? Plāns man jau izstrādāts un iesniegts armijas komandierim. Varbūt tāpēc izsauca?

Par to jāpajautā, lūk, šim, Panfilovs ar acīm norādīja uz Kara padomes locekli Bukrejevu, kas tuvojās v iņiem. Dzirdēju, ka viņam šī operācijā patīkot, uti viņš pamaja ar galvu. šajā kustībā Dovators ii-katija tiešu solījumu atbalstīt.

Jus man esat ļoti vajadzīgs, ģenerāli Dovator. ļoti Bukrejevs sacīja mīkstā un skanīgā balsī.

Klausos, biedri armijas komisār!

Dovators izslējies viegli padžinkstināja piešus.

es iepazinos ar jūsu ierosinātās operācijas operatīvo plānu. Atbalstu. Labi izdomāts. Lietišķi un asprātīgi. Patlaban ir daudz izdevīgu gadījumu parādīt savu karavadoņa mākslu.

Bukrejevs uzmanīgi pavērās Dovatorā un atzinīgi pasmaidīja. Dovatora seja atplauka priekā.

— Jūs, Ļev Michailovič, esat gaviļnieks, — Bukrejevs turpināja. — Jums ātri jāsagatavojas ...

— Man viss jau gatavībā, biedri armijas komisār.

— Nu, uz to jūs nevarat būt sagatavojies, — iebilda Bukrejevs, ar noteiktu rokas mājienu it kā pasvītrodams, cik nopietns ir viņa iebildums.

Dovators nojauta, ka Kara padomes loceklis tūlīt pateiks kaut ko ievērojamu un neparasti svarīgu.

— Jūs esat sagatavojies priekšā stāvošajai operaci-jai, — katru vārdu kā skaldīt noskaldīdams, turpināja Bukrejevs. — Bet neesat sagatavojies piedalīties Maskavas parādē. Jūs izvedīsiet uz parādi apvienoto kavalērijas pulku. Maskavā jābūt pēc divām dienām.

Dovatoram blakus stāvošais Panfilovs satvēra viņa pirkstus un cieši tos paspieda. Dovatoram kļuva silti no šī draudzīgā rokas spiediena.

— Tas ir liels gods jūsu divizijām, gods to komandieriem! — Bukrejevs gaidoši pavērās Dovatorā un, pastiepis roku, smaidīdams piebilda: — Apsveicu! No visas sirds priecājos. Ļaudīm ļaujiet atpūsties! Neprasiet nekāda ārēja mirdzuma un švītības! Ietērps parastais, ikdienas: kaskas, šineļi.

Līdz Volokolamskas šosejai Dovators un Panfilovs nojāja klusēdami. Kad zirgu pakavi sāka skaļi klakšķēt pret asfaltu, Dovators pievilka pavadu, un staltais zirgs, smailos ausu galiņus vērpdams, strauji uzņēma platāku riksi. Panfilovs, uzstūmis ciešāk uz pieres ģenerāļa pa-pachu, palaida savu zirgu īsos auļos. Iepakaļus, pakaviem dipinot, lēkšoja pavadoņi.

Ceļa sazarojumā viņi iejāja aizputinātā mežā un apstājās. Dovatoram vajadzēja nogriezties uz Sapkovu. No ceļmalas krūmāja vējiņš nesa uz šoseju dūmu smaržu. Klaudzēja cirvji un dziedāja zāģi. Možās cilvēku balsis, krītošo koku brīkšķēšana un tuvā artilērijas dunoņa satrauca zirgus. Galvas svaidīdami, tie nemierīgi griezās uz vietas un raustīja pavadas.

— Sapīpēsim uz šķiršanos! — Panfilovs ierosināja.

— Labs ir, — Dovators piekrita un veikli izlēca no segliem.

Zirgturi piesteigušies aizveda zirgus.

— Parāde Maskavā. Tā būs pavisam īpatnēja parāde, — klusā balsī ierunājās Panfilovs, novilkdams siltos ādas cimdus. — Šī parāde — tā būs ticības apliecinājums uzvarai. Ticības apliecinājums mūsu lietas taisnīgumam. Tu aizjāsi un dzirdēsi, kā Sarkanajā laukumā pukst spēcīgā, varenā sirds. Bet es to sajutīšu šeit... Tā ir armijas sirds! Un, kad to mīl vairāk par savu dzīvību, tad nekāds varoņdarbs nav par grūtu.

Viņi apklusa.

— Nu labi, Ļev Michailovič, — pēc īsa mirkļa turpināja Panfilovs. — Ir laiks ... Un tomēr to operāciju mēs pēc svētkiem izdarīsim. Tu atgriezīsies ar atjaunotu

irdi. Es to zinu. Bet tagad atļauj ...

Ādas cimdus gurkstinādams, Panfilovs neveikli apklusa.

— Atļauj tev uzdāvināt cimdus. Tos man, saproti, atsūtīja ... Ļoti labi cimdi...

Viņi apkampās un cieši saskūpstījās — trīsreiz, pa vecai krievu parašai.

— Parādē katrā ziņā uzvelc cimdus rokās! — полиса Panfilovs, ar kāju meklēdams kāpsli.

Kad pārjāja Šapkovā, bija jau nakts. Atdevis zirgu Sergejam, Dovators devās uz komisāra mītni.

Šūbins sēdēja krāsns priekšā un ar kruķi rušināja gailošās ogles. Uguns atblāzma apspīdēja viņa ordeņus, rombus uz svārku zīmotnēm, platos, saliektos plecus un prāvo galvu. Izdzirdis Dovatora balsi, Michails Pavlovičs ieslēja kruķi kaktā, piecēlās un gāja pretī.

— Kāpēc, komisār, sēdi tumsā? — jautri sasveicinādamies, Dovators sacīja.

— Sapņoju ... pie kamīna ... «Logos ledus raksti mēness gaismā dzirkstī, kaminā jau ogļu kvēle dziest,»— humora dēļ nodeklamēja Michails Pavlovičs.

Viņš piegāja pie galda un iededza lampu.

— Patīkami tā pasapņot ziemas vakaros, patīkami.

Zem lampas cilindra sprakšķēdama iedegās liesma.

Komisārs bija mazliet garāks nekā Dovators. Apaļa, gludi apcirpta galva uz platiem pleciem. Ar lielajām rokām Šūbins mierīgi atstūma tālāk uz galda ietilpīgo lauka somu. Pavēries Dovatorā ar savām pelēkajām, vērīgajām acīm, viņš pabīdīja krēslu:

— Tu atģērbies un, ja vēlies, sēdies pie krāsns! Vai vakariņas ēdīsi? Jaunumus pastāstīsi?

— Jaunumi ir pavisam neparasti. Vakariņas negribu. Pie armijas komandiera jau pacienāja, — Dovators stāstīja, kārdams uz naglas burku.

— Armijas komandieris cienāja, tāpēc tu esi tik jautrā omā. Bet mani divizijas komandieris, ģenerālis Atlanovs, ar tādu izlūkziņojumu pacienāja!...

Michails Pavlovičs atsprādzēja lauka somu un izlēma uz mašīnas rakstītu izlūkziņojumu un karti.

— Es pat ēstgribu pazaudēju. Stabnieki apgalvo, ka pretinieks sagatavojies triecienam tieši tai vietā, kur saskaras Panfilova un Suzdaļeva divizija.

— Tā tam jābūt. Tādos pašos uzskatos ir arī armijas štābs, — uzsvēra Dovators un tūliņ satraukti ieprasījās: — Bet kas teikts izlūkziņojumā?

— Te ir, paskaties! — Sūbins pastūma Dovatoram karti. — Ģenerālis Atlanovs, gudrinieks, kā īsts kara priekšnieks nolēmis vēlreiz pārbaudīt iegūtās ziņas. Aizsūtījis pie viņiem izlūkus tālu aizmugurē un noskaidrojis, ka šonakt lieli tanku un kājnieku spēki pārvietojušies uz Ņemirovas, Toboļevas, Sosnovkas rajonu. Viņu bruņu mašīnu un tanku izlūkvienības demonstra-tivi izgrozījušās pa Sosnovku. Taču īstenībā galvenie spēki — tanki un bruņu mašīnas — atrodas, lūk, šeit. Maskējas pie mājām, šķūņiem un piedarbiem. Viss nosegts ar rudzu salmu kūļiem, ar sienu. Dienā nekādas kustības. Ģenerāļa Strumpfa armijas grupējuma hitlerieši pagaidām izturas mierīgi. Nav dzirdama pat parastā skaļā šaudīšana. Arī aviacija nerādās. Iegaumē! Kā tu domā, ko tas nozīmē?

Noliecies pār karti, Dovators atbalstījās ar elkoņiem pret galdu. Tad ātri izrāva no kabatas zīmuli, ievilka kartē svītru un noteikti paziņoja:

— Mums viņiem jāuzbrūk, lai tur vai kas, lūk, ko es domāju. Arī armijas štābā to teicu un tagad saku. Bet pie mums klusums. Velns būtu parāvis šo muļķīgo klusumu!

Dovators pieceļas un dziļi, ar pilnu krūti ievilka elpu. Paņēmis telefona klausuli, viņš izsauca štaba priekšnieku. Michails Pavlovičs redzēja, ka ģenerāli jau pārņēmusi parastā darba trauksme. Domās viņš jau risināja kauju. Dovators bija spējīgs visīsākā laika sprīdī pieņemt lēmumus, taisīt skaidrus slēdzienus un nevilcinoties tos nodiktēt.

Raudzīdamies Subina, Ļevs Michailovičs pēkšņi laimīgi iesmejas.

— Un tomēr, Michail Pavlovič, mēs neļausim viņiem samaitat savus Oktobra svētkus.

Teiksim, fašisti mums daudz ko jau samaitājuši, — domīgi iebilda Sūbins, ar izbrīnu vērodams ģenerali un nesaprazdams tā neparasto līksmību.

Skaidra lieta! Bet mēs ikvienos apstākļos, lai arī mums cik grūti klātos, svinīgi sagaidīsim savus lielos .velkus, — Dovators stūrgalvīgi uzsvēra.

- Tu, Ļev Michailovič, šodien esi visai priecīgs. Acīm redzot būs apsolīti papildspēki. Izstāsti taču savus neparastos jaunumus! Apsolīja, vai ne?

— Taisni tā, tikai apsolīja! Bet garastāvoklis man patiešām kā gaviļniekam. Nu, ir arī par ko! Mums pavēlēts sagatavot apvienoto pulku, lai piedalītos Maskavas parādē.

— Ehē, brāl! Tas nu patiešām . ..

Sūbins neizteicās līdz galam. Viss risinājās neparasti dīivaini. Taču viņš par to nepavisam nebrīnījās. Michails Pavlovičs paskatījās uz Dovatoru. Viņu skatieni sastapās, un, it kā vienādu domu pārņemti, viņi paši sev jautāja: — Bet kāpēc gan lai nenotiktu parāde? — un tūlīt atbildēja: — Parādei jānotiek!

— Tātad gatavosimies parādei, — Sūbins pārjautajā, — un sitīsim hitleriešus?

— Katrā ziņā, Michail Pavlovič! Aizsvilināsim viņu maskojumus. Sadedzināsim kopā ar visiem tankiem. Redz, ja viņi mums aizsteigsies priekšā, tad būs grūtāk.

Dovators iekoda lūpā un piemiedza skaidrās acis. Viņš apsēdās pie galda un ātri sāka uzmest kaujas pavēles projektu. Sūbins sastādīja to diviziju sarakstu, no kurām vajadzēja nozīmēt ļaudis, kas piedalīsies Maskavas parādē.

Apspriedis kopā ar Sūbinu kaujas pavēli, Dovators devās uz savu mītni un nostrādāja tur visu nakti.

Viņa adjutants kapteinis Kurganovs dzirdēja, kā ģenerālis vairākas reizes piecēlās no galda un, cenzdamies soļot klusu, lai nevienu neuzmodinātu, izgāja ārā. Ieklausīdamies retajos šāvienos, viņš jo ilgi stāvēja uz lieveņa. Tad atgriezās istabā un atkal nosēdās pie galda. Šajā naktī viņš domāja ne tikai par priekšā stāvošo uzbrukumu, bet arī par lielo reida operāciju, kuru bija nodomājis realizēt, lai notiktu kas notikdams.

Dovators vēl nezināja, kad un kur to izvedīs, bet bija pārliecināts, ka tā notiks, turklāt jau vistuvākajā nākotnē.

Bet patlaban viņš iepriecinās ļaudis, paziņodams tiem pavēli par Maskavas parādi, un pēc dažām dienām vedīs tos uz Maskavu, uz Sarkano laukumu. Rīt pat viņi dos fašistiem triecienu, negaidītu un nesaudzīgu.

Taču šoreiz pretinieks par dažām stundām aizsteidzās priekšā Dovatoram un uzbruka Osipova pulkam.

OTRĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

grs novembra rīts. Pār Piemaskavas Siču ciema jumtiem laiski šūpojas pelēka dūmaka.

Ielās nav nevienas dzīvas dvēseles. Brīžiem pie akas noklaudz spainis, nočirkstina pa cieto sniegu kāda ūdens nesēja velteņi, dobji nobūkšķ durvis, un atkal rīta klusumā valda šim mēnesim neparasts sals. Ciema rietumu nomalē, raudzīdamies caur dzota ambrazuru uz ceļu, kas ielokās mežā, un salīgi vīstīdamies kazaku bašlikos, karavīri dežurē pie ložmetējiem. Pie kādas mājas turp un atpakaļ soļo sargkareivis.

Šeit ir pulka štābs. Frontē gandrīz visu nedēļu valdījis klusums. Pulka komandieris pavēlējis rītdien izkurināt pirti.

Logos kopā ar aukstumu laužas blāva rītausma. Pulka komandieris Antons Petrovičs Osipovs un komisārs Michails Abaševs jau sen kā pamodušies. Osipovs, pirkstiem noknaukšķot, berzē delnas un pa paradumam sniedzas pēc papirosa, bet Abaševs satver viņu aiz rokas:

— Nav paredzēts! Noruna jāpilda, dārgais biedri.

— Piedošanu! Pavisam biju aizmirsis. — Antons Petrovičs pieceļas, atloka piedurknes un, savilcis trenētos muskuļus, sāk rīta rosmi. Nosēdējuši gandrīz visu nakti štābā, viņi ar Abaševu bija izsmēķējuši milzum daudz papirosu, caurcaurēm piesūkušies ar dūmiem un viens otram nosolījušies smēķēt mazāk, bet līdz brokastīm pavisam nepieskarties papirosiem.

Virtuvē, jautri sprēgādama, kurējās krāsns. Mājas saimniece Helena Vasiļjevna Rusakova, rādamās ar cekulaino strupdeguni pavāru Sašku, mīcīja pīrāgu mīklu.

— Tu gatavo pildījumu, bet, kas attiecas uz mīklu, tad nemāci. Mēs pīrāgus varam salocīt bez kādiem taviem pavāra fokusiem.

— Pīrāgiem, Helena Vasiļjevna, jābūt izskatīgiem, ar iežmaugām. Nevaru taču es celt galdā kaut kādus tur lutaušus.

— Pats tu esi labs lutausis! Sagatavo pannas! Bet galdā es pati pasniegšu, neraizējies.

Pie istabas durvīm, kurā mitinājās Osipovs un Aba-ševs, lūrēdami pa šķirbu, grozījās Maša, Rusakovas septiņus gadus vecā zilace meitene, un Petja Kočetkovs. Osipovs gatavojās zēnu adoptēt un nosūtīt viņu pie māsas. Pagaidām viņš bija lūdzis saimnieci ņemt Petju savā apgādībā.

— Skaties, skaties, Petja! — Maša spiedza. — Tēvocis Antons kā zostēviņš staigā. Bet tēvocis Miša tup-stas uz ceļiem.

— To sauc par vingrošanu, — pamācoši paskaidroja Petja.

— Taisni smieklīgi, tādi lieli...

— Nepavisam nav smieklīgi... — Petja pārmetoši aizrādīja, sakārtodams ap gimnastjorku apjozto siksniņu. Patiesībā arī viņam bija jautri ap sirdi, gribējās pasmieties, bet viņš centās turēties kā īsts kazaks un nedomāja pazemot savu autoritāti kaut kādas tur meitenes priekšā.

— Vingrošana vajadzīga, lai būtu stiprs, — viņš so-lidi pasvītroja.

— Viņi jau tāpat ir stipri. Tēvocis Miša vakar uzsvieda mani līdz griestiem. Bet tēvocis Antons zirgā uzcēla. Viņam ir meita Varja. Viņai fašisti kāju norāvuši, un viņa guļ slimnīcā. Mēs abi tur aizbrauksim, es viņu kopšu.

Un māmuļu tad pametīsi? Ai, ai, meitiņ! — Helena Vasiļjevna izlikdamās pašūpoja galvu. Viņas iegarena, pie krāsns piesarkusī seja ar tādām pašām zilām acīn kā meitai bija jauna un skaista. Par atraitni viņa bia kļuvusi somu karā. Otrreiz apprecēties atteicās un visu dzīvi veltīja savam agronomes darbam un vienīgās meitas audzināšanai.

— Nē, māmiņ, mēs arī tevi ņemsim līdzi. Varjai nav māmiņas, tu tad būsi ari viņas māmiņa. Tēvocis Antons Ir labs.

Helena Vasiļjevna mulsi pasmaidīja un pēkšņi saka •deidzīgi kārtot smago, pakausī mezglā sagriezto matu pini. Meita bija it kā uzminējusi viņas domas un atklājusi tās. Ļoti, ļoti tuvs viņas sirdij bija kļuvis mīlīgais un uzmanīgais apakšpulkvedis ar savu smago nelaimi, par kuru tai pastāstīja pavārs Saška. Tik tuvs, ka pati sev baidījās atzīties. Krievu sieviete ir sevišķi jūtīga pret otra bēdām. Lūk, arī pie Petjas pa nedēļu viņa tā pieradusi, ka tas kļuvis viņai it kā pašas dēls. Tāpat Maša viņam pieķērusies kā brālim un ne soli neatkāpjas no tā.

— Bet kā tad būs ar Petju?

— Viņš taču kazaks ... Viņam tēvocis Miša apsolījis šauteni un zirgu. Un, ja grib, lai brauc mums līdzi. Bet viņš nebrauks. Es zinu. Viņš ir karavīrs ... — Maša lietišķi un nopietni atbildēja.

Visi sāka smieties. No lieveņa puses atskanēja īdēšana. Kaktā uz izklātiem svaigiem salmiem, kājas izpletis, stāvēja raibs telēns. Piena nodzēries un maizes izodies, tas laiski šūpoja asti.

— Are, kur kotletes, Helena Vasiļjevna! — Saška paplikšķināja telēnam pa muguru. Tas nošņākājās, pabadīja ar galvu un atkal miegaini apklusa.

— Cik reižu tev neesmu teikusi — kauj tik nost, — Rusakova aizrādīja, izveltnēdama uz galda mīklu. — iKur es to lai lieku?

— Nevajag, māmiņ. Kādēļ viņš jākauj? — žēlabaini ierunājās Maša. — Viņš ir maziņš ...

Meitenes vārdiem neviens nepievērsa uzmanību. Petja stāvēja pie galda un vai simto reizi tīksminājās par savu karavīra tērpu. Helena Vasiļjevna veltnēja uz galda mīklu. Saška, muti pavēris, pazagšus meta skatienus uz viņas stiprajām, līdz elkoņiem atrotītajām rokām. Viņš bija iemīlējies saimniecē un izskatījās šobrīd tāds pats kā raibais telēns — muļķīgs un jocīgs.

No istabas iznāca Antons Petrovičs; paraustījis Māšu aiz kuplajiem, gaišajiem matiem, viņš sacīja:

— Vai mazgāsimies, spārīt?

— Atkal ar auksto? — Maša vērās Osipovā ar draiskulīgu ziņkāri un neslēptu bērna sajūsmu. Katru rītu viņa tam lēja ūdeni uz muguras no kausa, kur peldēja ledus gabaliņi, bet viņš tikai sprauslāja un jautri smējās.

Antons Petrovičs piegāja pie bļodas un pastiepa rokas. Maša lēja no kausa ūdeni. Saimniece, noslaucījusi rokas, pagāja garām, gluži kā baidīdamās paskatīties uz Antona Petroviča kailo, muskuļaino muguru, un žigli nozuda blakus istabā. Pēc minūtēm piecām viņa iznāca un, smuidro augumu pieliekusi, pāri Mašas galvai pasniedza Antonam Petrovičam baltu, puķēm izšūdinātu dvieli.

— Jums taču nevajadzēja pūlēties, Helena Vasiļ-jevna. Man jau tur ir... — mulsi atrunājās Antons Petrovičs.

— Bet šis mīkstāks, mājās austs. — Rusakova veikli sakārtoja savu balto priekšautu un sāka ar nazi griezt mīklu.

— Pateicos. Viss, kas darināts mājās, ir labs. Bet mēs jau esam no tā atradinājušies.

Pagriezies pret Māšu, Osipovs jautāja:

— Vai ar slēpēm vizināties brauksim?

— Brauksim, tēvoci Anton! — Maša priecīgi atsaucās. — Arī Petju paķersim līdzi, ja?

— Arī Petju paķersim.

— Ai, cik labi! — Maša līksmi piespēra kājiņu.

— Ak tu, spārīte! — Antons Petrovičs satvēra meiteni rokās un uzsvieda viņu līdz griestiem. Tad uzmanīgi nolaida uz grīdas, noliecās un noskūpstīja tai pierīti. Maša, apvijusi viņam rociņas ap kaklu, smalkā balstiņā iesaucās:

— Ai, kāds auksts!...

Pulksten vienpadsmitos Osipovs ar Abaševu sēdās brokastot.

— Skaties tikai — pīrāgi, smalkmaizītes, biezpiena rauši... It kā kara nemaz nebūtu. īsta greznība, — kozdams pīrāgā, teica Osipovs.

— Lieliski, lieliski, — cildināja Abaševs. — Paskaties, kā cilvēki dzīvojuši! Redzi, kāds kolchozs bijis. Neļauj, velns parāvis, mierīgi dzīvot. Mūsu zemi taču varētu ar kviešiem apbērt, ar āboliem un arbuzu kalniem piegāzt.

— Pēc mūsu bagātības jau Hitlers tieši tīko, — piemetināja Antons Petrovičs.

Ienāca Rusakova. Vienā rokā viņa nesa šķīvi ar pamatīgu pankūku kaudzi, bet otrā — krējuma bļodiņu.

— Jūs taču mūs pavisam izlutināsiet, Helena Vasiļ-jevna! — Abaševs izsaucās.

— Ēdiet veseli! Šodien vēl nokausim telēnu. Nav viņu kur likt. Tāds tagad laiks. — Helena Vasiļjevna aprāvās un tūlīt izgāja.

— Jā, laiks patiešām ... — Abaševs noteica, katru vārdu uzsvērdams, un tūlīt it kā atģizdamies ar humoru piebilda: — Tomēr mūsu saimniece pārāk cenšas . ..

— N-n-jā, — Antons Petrovičs nenoteikti novilka, bāzdams mutē pīrāgu.

— Bet ir taču lieliska sieviete, Anton Petrovič! — Abaševs pārstāja ēst un pievērsa savu skatienu Osipo-vam. Pēdējais pa paradumam, kā vienmēr, kad viņam nācās izšķirt kādu kutelīgu jautājumu, nokrekšķinājās un, nervozi uzacis savilcis, jautāja:

— Kas no tā izriet?

— Izriet, lūk, kas: viņa tevī raugās, nu, kā lai to saka... Ar sajūsmu raugās, gluži kā iemīlējusies...

— Ar to nu tu, brāl, liecies mierā!

— Nevis liecies mierā, bet tā ir patiesība. Un tu jau pats arī neesi pavisam vienaldzīgs pret viņu, tikai baidies to atzīt.

— Nu ko tu, patiešām! — Osipovs samiedza rokās salveti.

— Nekas, draugs mīļais, nekas! Tu tikai nesirdies, esi pēc iespējas mierīgs un padomā: kas tur ļauns, ja tu šo jauko sievieti patiesi iemīlētu . ..

— Tu joko? Vai arī uzskati mani par muļķi! Vai tad es varu? Nē, nekā nevaru .. .

— Nevaru, nevaru! Tad jau sēdies tur pie krāsns un ber pelnus sev uz galvas ... Tikai neizliecies! Viņa, brāl, ir zelts, ne sieviete, ja tu gribi zināt... Man stāstīja, kā viņa kolchoza saimniecību vadījusi. Bet tu tikai savu — nevaru, nevaru. Nekā tur peļama nav, ja jūs viens otram patīkat un ja atklāti atzīstaties savās jūtās ... Kāpēc tu nevarētu par to padomāt? — nosvērti un mierīgi Aba-ševs turpināja, Osipovu pavisam samulsinādams. Ja šajā brīdī nebūtu ienācis pulka staba priekšnieks majors Poči-buts, diezin ko viņi vēl būtu sarunājuši.

— Ir brīnišķīgi jaunumi, — majors teica, apsēzdamies pie galda. Viņa parasti mierīgā seja šoreiz uzvaroši smaidīja.

— Jaunumi? Klāj vaļā! — Osipovs uzmeta Počibu-tam vērīgu skatienu un nepacietīgi sniedzās pēc papirosiem. Sirds viņam bija neskaidra nemiera pilna.

— Nupat kā zvanīja divizijas komandieris un pavēlēja ... Uzminiet, ko viņš pavēlēja! — Počibuts nogaidoši paskatījās vispirms uz komisāru, pēc tam uz komandieri.

— Nevelciet garumā, štaba priekšniek! Mēs taču neesam gaišreģi, kas var* uzminēt jūsu mīklas, — Abaševs ieteicās. — Sakiet skaidri!

— Divizijas komandieris pavēlēja sastādīt apvienoto eskadronu, kam septītajā novembrī jāpiedalās parādē Maskavā. Apakšpulkvedim Osipovam jāsagatavojas komandēt apvienoto pulku.

Ja majors būtu paziņojis, ka Siču ciema nomalē ielauzušies vācu tanki, Osipovs nebūtu bijis tā pārsteigts — karā notiek pavisam negaidītas un neticamas lietas. Bet tas jau nu bija par daudz.

— Uz parādi? Maskavā? — Osipovs pārjautāja, nogaidoši galvu uz sāniem pašķiebis.

— Jā! Ietērps parastais, ikdienas, — majors apstiprināja.

— Vatrbūt tu, štaba priekšniek, atļaujies dzīt jokus, — Osipovs noprasīja.

— Kādi te joki, — majors paraustīja plecus.

— Nē, tie nav joki! — teica Abaševs, izsliedamies visā augumā.

Ari Osipovs pietrūkās kājās un sāka satraukti staigāt pa istabu.

— Tas nozīmē izvest ļaudis no ierakumiem. Bet ja nu pēkšņi vācieši svētkos sarīko uzbrukumu?

Antons Petrovičs jautājoši paskatījās uz Abaševu,. Abi viņi labi zināja, ka vācieši gatavojas uzbrukumam,, bet kad?

— Pie mums ieradīsies viens Panfilova divizijas bataljons, — Počibuts viņu nomierināja.

— Nu, tad viss kārtībā. Tev, Anton, vienkārši veicas.

— Tev tā liekas? — Osipovs gribēja, bet nevarēja apslēpt straujo prieka uzplūdumu. Rokas berzēdams, viņš staigāja pa istabu, nevarēdams norimties. Tad iegāja virtuvē un aizsūtīja Petju uzzināt, vai pirts jau izkurināta. Atgriezies istabā, viņš sastapa komisāru un štaba priekšnieku jau durvīs. Viņi gatavojās iziet.

— Bet kad jādodas ceļā? — Osipovs jautāja majoram.

Počibuts atbildēja, ka priekš sagatavošanās dotas divas dienas laika.

— Ļoti labi, — Osipovs apmierināts palocīja galvu..

Počibuts un Abaševs aizgāja.

— Helena Vasiļjevna! — Osipovs pasauca.

Ienāca Rusakova.

— Jūs mani saucāt, Anton Petrovič?

— Es gribēju ar jums parunāties. Apsēdieties ... — Osipovs, rokas uz muguras salicis, soļoja pa istabu no viena gala uz otru. Viņa seja bija nopietna, pat barga. Šķita, ka viņš risina sarežģītu un atbildīgu uzdevumu.

Helenai Vasiļjevnai sirds notrīsēja un iesmeldzās priecīgā satraukumā. Viņai likās, ka tā viņu sapratusi bez vārdiem. Sapratusi ar savu sievietes nojautu un mātes sirds skaidrību. Bet tā bija maldīšanās.

— Jums jāaizbrauc no šejienes, — Antons Petrovičs pēkšņi sacīja.

— Uz kurieni? Kāpēc? — viņa tikko dzirdami iejautājās.

— Nav izslēgta varbūtība, ka šeit sāksies niknas kaujas, — Osipovs paskaidroja. — Lai nu kā, bet bērni jānogādā uz aizmuguri. Stāvoklis rāda, ka ziemā kaujas būs ilgstošas, bet, kad uzlabosies laika apstākļi, sāksies arī bumbošana. Pakļaut tai bērnus ir noziegums.

— Es jau sen būtu aizbraukusi, taču neviens nezināja, ka fronte tik ātri tuvosies Maskavai. Bet tagad grūti izkulties, visi ceļi pārpildīti. Neko nevaru izdomāt, kā lai glābju meitu. — Rusakova pēkšņi zemu nolieca galvu un drudžaini sažņaudza rokas.

— Ja vēlaties, es jums varu palīdzēt. Aizvediet Petju un Masu uz Ufu pie manas māsas. Tur man ir meita. Protams, arī pati palieciet pie viņas. Par biļetēm es parūpēšos...

— Nezinu, kā lai jums pateicos, Anton Petrovič, — Helena Vasiļjevna piecēlās, asarām pārplūdušās acis raudzījās uzticīgi un mīļi. Taču Antons Petrovičs centās to neievērot. Sirdī viņam bija pavisam citas jūtas.

Ienāca raitnieks Fjodors Cugunovs un ziņoja, ka pirts gatava.

— Bet kur tad Petja? — Osipovs jautāja.

— Petja un Helenas Vasiļjevnas meitene vizinās ar ragaviņām no kalna.

— Labi, tūliņ iesim reizē. Vai komisārs jau tur?

— Tieši tā. Viņš jau izģērbjas.

Pirts atradās ciema malā, piekalnītē pie nelielas upītes. Maša un Petja, nosēdušies jāteniski uz ragaviņām, skaļi smiedami un spiegdami, laidās no kalna lejup.

Maša laipni uzsmaidīja Osipovam. Antons Petrovičs gribēja sūtīt bērnus uz mājām, bet bija žēl izjaukt viņu priekus. Sapikojis bērnus ar sniegu, viņš iegāja pirtī.

Pirtī bija labs gars.

—Kāda svētlaimība! — Antons Petrovičs bija vislabākā omā. Dedzīgi berzdams ar vīšķi Abaševam muguru, viņš prātoja: — Saproti, Miša, cilvēku dzīvei mēdz būt ārējā puse, kura kā miza pārklāj īsto dzīvi.

— Saprotu, ne visas lietas ir tādas, kādas tās mums liekas. Bet tu neberz tik traki, ādu vēl noplēsīsi, — jokoja Abaševs.

— Ko, vai sāp? Labi, būšu uzmanīgāks. Tev taisnība, Miša, taisnība. Es, redzi, pēc četriem kara mēnešiem uz visu esmu sācis skatīties ar citādām acīm. Dzīve kļuvusi simtkārt vērtīgāka. Redzams, tāpēc, ka tavu acu priekšā iet bojā tūkstošiem dzīvību.

— Un vēl kādu! — Abaševs piemetināja.

— Vai zini, es jūtu, ka vēl ilgi dzīvošu.

— Varu iedomāties, no kura brīža tu to sajūti, — Abaševs pavīpsnāja.

— Nu, no kura tad?

— No tā paša, kad Rusakovā ieskatījies.

— Tu visu laiku tikai zobojies, bet man nepavisam nav joki prātā.

— It nemaz nejokojos. Varbūt es nepateicu ta, ka vajadzēja, bet man no visas sirds gribētos palīdzēt tev tikt skaidrībā ar sevi. Man gribētos zināt...

— Pagaidi! — Antons Petrovičs pārtrauca. — Tev gribētos zināt, vai es sievu esmu aizmirsis un cik ātri dzīve dziedē brūces?

— Jā!

— Tad man tev jasaka, ka mana brūce droši vien nekad nesadzīs. Saprotu, ka pagātne nav atgriežama, tāpat kā pati jaunība, bet to nevaru aizmirst! Man tik spilgti acu priekšā stāv šī aina: Valentīna spiež pie krūtīm Vitju, bet kāds fašistu nelietis tēmē uz viņiem ar automātu. Nē, brāl, to es nekad neaizmirsīšu! Un jo vairāk tagad. Lūk, šajā gadījumā tu, mīļais draugs, neesi taisnīgs ar savu vieglprātīgo precināšanu. Helenu Vasiļ-jevnu es vienkārši cienu, un man sāp sirds par viņu kā par kuru katru citu sievieti, kuru karš šeit negaidot pārsteidzis. Jo viņu vieta ir kopā ar bērniem dziļā aizmugurē.

— Piedodi, ja esmu iedomājies aplam ...

Izteikt savu domu līdz galam Abaševs nepaguva. Aiz loga asi sāka tarkšķēt ložmetēji. Sprādzienu milzīgais spēks tā satricināja pirtiņu, ka likās, tā nupat sabruks.

Osipovs izmetās priekšiņā, uzrāva uz pleciem burku un izlēca sniegā. Vācu iznīcinātājs, nepārtraukti šaudams, zemu pļaujošā lidojumā traucās gar upīti. Virs meža pirmā un otrā eskadrona aizsardzības joslā riņķoja ap divdesmit «Junkersu».

— Pasteidzies, Miša! — Osipovs atgriezies uzsauca.

Antons Petrovičs, ātri saģērbies, izskrēja laukā. Zirg-

turis Fjodors Cugunovs ar naidā sašķobītu seju aizelsies nesa uz savām rokām nedzīvo Mašas ķermenīti.

— Pavisam? — aizsmacis jautāja Osipovs.

— Krūtīs, biedri apakšpulkvedi. Veselu kārtu. Skrēju, gribēju viņus spraugā paglābt, bet nepaguvu, — Fjodors, vainīgs juzdamies, atbildēja.

Helena Vasiļjevna sāpīgi iekliedzās, kad mirušo meiteni ienesa istabā. Pēc tam viņa, pielikusi roku pie pieres, atbalstījusies ar plecu pret sienu, skatījās uz visu notikušo ar dīvainu, drausmīgu vienaldzību. Tā viņa no-

stāvēja līdz Osipova atnākšanai. Kad viņš ienāca istabā, Helena Vasiļjevna nolaida roku un pavērās viņā. Antons Petrovičs nodrebēja. Viņa apziņā uz mirkli atplaiksnījās atmiņas, un kā vienmēr tādās reizēs viņš atkal redzēja nevarīgo Valentinu ar dēlu uz rokām zvērisku fašistu zaldātu bara priekšā. Viņš zināja, ka šajā baigajā pēdējā brīdī viņa sieva, spiezdama pie sirds Vitju, skatījās, lūk, ar tādām pašām sāpju pārvērstām acīm kā tikko nogalinātās Mašas māte.

— Anton Petrovič! Ko lai tagad daru? — Rusakova klusu iejautājās.

šajā brīdī viņa citu neko nezināja un nesaprata kā vien savas briesmīgās bēdas.

Antons Petrovičs piegāja pie viņas, saņēma aiz rokas un uzmanīgi, kā slimu cilvēku nosēdināja uz dīvānā.

— Saprotu, visu saprotu! — viņš aprauti teica un, paķēris no sienas zobenu, piekāra to sev pie jostas. Blāvi un salti mirdzēja zelts uz zobena spala. Strauji piegājis pie Rusakovas, Osipovs saņēma viņas galvu delnās un dobji, ar sāpēm balsī sacīja:

— Vismaz izraudieties ...

— Nevaru! — viņa atsaucās cietā balsī un it kā atjēgdamās izbailēs jautāja: — Bet kur ir Petja, kur Petja?

— Petja pie komisārā. Atstāšu jums viņu... — Atlaidis viņas galvu, Antons Petrovičs piegāja pie Mašas, kas bija noguldīta uz sola. Noņēmis no galvas pa-pachu, viņš noliecās pār bālo sejiņu ar smailo deguntiņu un, skūpstīdams meiteni, nočukstēja: — Atriebšu, meitiņ! Par visu atriebšu! — un tā nočirkstināja zobus, ka pie sliekšņa stāvošais adjutants — jaunākais leitnants Griša Branko — nodrebēja un atkāpās nostāk. Pulka komandiera baisā niknumā pārvērstā seja bija briesmīga.

Izgājis no istabas, Osipovs steidzīgi noskrēja pa lieveņa kāpieniem un, uzlēcis zirgā, aizauļoja uz štābu. Tur viņu jau gaidīja Abaševs, Počibuts un leitnants Go-lovjatenko, štaba priekšnieka palīgs izlūkošanā.

— Vai ziņojumu divizijas komandierim nosūtījāt? — piejājis pie viņiem, jautāja Osipovs. Viņš jau bija saņēmies un stingrs. Zem smagajiem acu plakstiem piemiegtas mirdzēja brūnās acis, kas pārsteidza ar savu asumu un gribas spriegumu.

— Jā! — apstiprināja Počibuts.

Tu, Miša, neatlaidīgi novēro un komandē kreiso flangu! Ja patlaban tur klusums, tad tas nozīmē tikai to, ka gaida, kamēr noskaidrosies panākumi labajā flangā. Sevčuka rezerves eskadronu turi gatavībā pārrāvumā gadījumam. Un brīdini Ševčuku, lai nav pārgalvīgs un saudzē cilvēkus. Es būšu Cencova baterijas komandpunktā. Atkarībā no stāvokļa tur pārcelsim novērošanas punktu. Nepārtraukti uzturēt sakarus ar ziņnešiem un pa telefonu. Staba priekšniekam turēties kopā ar komisāru. Leitnants Golovjatenko nāks ar mani. Rīkojies tu šeit, Miša, — Antons Petrovičs nepabeidzis aizjāja.

Garais, staltais Golovjatenko baltā puskažociņā militāri atsveicinājās un, zobenu pieturēdams, skriešus devās uz šķūni pēc zirgiem.

OTRĀ NODAĻA

Pa sakarnieku iemīto teku mundri un raiti soļoja nosarmojušie zirgi. Mežs, pilns šāvienu, dunēja. Egļu zaros drebēja sniega pikas un atrāvušās bez trokšņa vēlās uz iekarsušajiem zirgiem.

Osipovs Golovjatenko Antipova un vairāku izlūk-jātnieku un ziņnešu pavadībā nonāca pie platas stigas. Pie mīnu lauka stāvošais sargs aizsprostoja ar šauteni ceļu un paziņoja, ka doties tālāk jāšus nevar. Osipovs pavēlēja nokāpt no zirgiem un visai grupai iet kājām.

Kad viņi tuvojās Cencova baterijas komandpunktam, kauja bija pašā karstumā.

Vācieši uzbruka trīs grupās, mēģinādami sagrābt meža stigas. Pirmā grupa devās triecienā pret trešā — Orlova eskadrona kreiso flangu Siču virzienā, otrā — pret pirmā un trešā eskadrona saskares vietu, trešā, stiprākā grupa centās salauzt blakus esošā, Boikova komandētā kavalērijas pulka kreiso flangu, lai nokļūtu pirmā eskadrona flanga aizmugurē un, izolējot to no trešā (ar citas, Petropavlovskas virzienā uzbrūkošas grupas palīdzību), iznīcinātu katru eskadronu atsevišķi.

Tādā veidā, nodrošinājuši sev izeju uz Siču un Mat-rjoņinas augstieni, vācieši, apdraudēdami Boikova pulka

kreiso flangu, piespieda viņus atstāt ieņemtās pozicijas un atiet gandrīz līdz pašai Volokolamskas šosejai. Lai vadītu visu šo operāciju, bija ieradušies ģenerālis Gitners un armijas grupējuma štaba ģenerālis Richarts.

Pulka baterijas komandieris leitnants Anatolijs Čen-covs izvirzīja pie sagāžņa stigas malā divus trešajam eskadronam piedotos lielgabalus un šāva pa uzbrūkošajiem tankiem ar tiešo tēmējumu. Divi citi lielgabali baterijas komisārā Valentina Kovaļova vadībā bija nostādīti pirmā eskadrona kreisajā flangā — meža ceļa sazarojumā — ar tādu aprēķinu, lai vajadzības brīdī tos ātri varētu pārmest iespējamā pārrāvuma iecirknī.

Jau līdz pulka komandiera atnākšanai eskadrons bija paguvis atsist divus spēcīgus uzbrukumus. Tagad vāciešu tanki, izvairīdamies no mūsu bateriju uguns, maskējās tuvējā mežā un nepārtraukti apšaudīja sagāzni. Stigas galā pret debesīm cēlās melnu dūmu stabs. Dega tanks. Liesmu mēles, lauzdamās no torņa, meta dzirkstis kokos.

Lavierēdams starp kokiem, Osipovs ar savu grupu nokļuva komandpunktā un sastapās ar Cencovu nelielā, uz ātru roku uzceltā blindažā.

— Tātad apsveikuši tevi ar gaidāmajiem svētkiem. .. Labi tu viņiem atbildēji, labi... — noklausījies Cencova ziņojumu, Osipovs viņu uzslavēja.

Baterijas komandieris pa savai parašai runāja pasmīnēdams. Viņa pelēkajās, mīlīgajās acīs iedzirkstījās jūsmīgs azarts, it kā viņš nebūtu vis atsitis uzbrukumus, bet veicis savu kārtējo, labi padevušos fokusu.

— Kad parādījās bumbvedēji, es pavēlēju atvilkt lielgabalus no sagāžņa dziļāk mežā, — Cencovs ziņoja, bramanīgi pastūmis kubanku uz vienas auss. — Bija taču skaidrs, ka viņi ar bumbām kapās sagāzni. Tā tas arī notika. Kad aizlidoja, es mazliet nogaidīju un novietoju lielgabalus atkal atpakaļ savās vietās. Tūlīt, domāju, tanki līdīs likvidēt šķērsli. Gaidu ar lielu nepacietību ... Beidzot, nešpetnie, parādījās! Nu, tad mēs viņus arī pamielojām.

— Labi! — Antons Petrovičs apstiprināja, atraudams skatienu no kartes.

Pavēlējis Golovjatenko noskaidrot stāvokli pirmajā eskadronā, Osipovs atkal nodziļinājās kartē. Viņam nebija visai skaidrs, ko vācieši nodomājuši darīt tālāk. Bet acīm redzams bija, ka pretinieks vispirms centīsies sagrābt savās rokās stigas. Visu laiku, kopš Antons Petrovičs bija atstājis Sičus, viņš centās sevī apspiest .mgošo satraukumu, pūlēdamies kaut nedaudz atvairīt • irdi nomācošās bēdas. Tās viņam neļāva koncentrēties.

Adjutants nenolaida no viņa acu, mēģinādams tā bargajā sejā saskatīt kaut visniecīgāko satraukuma pazīmi. Jo tikai viņš, kas bijā redzējis, kā Antons Petrovičs atvadījās no meitenes, varēja saprast, kādas jūtas plosa šo cilvēku.

— Vai pa sagāzni šauj? — joprojām galvu no kārtos nepacēlis, uzprasīja Osipovs, ieklausīdamies šāvienu dunoņā.

— Tieši tā, biedri apakšpulkvedi, — Cencovs atbildēja.

Iešvīkstējās blindažas ieejai priekšā aizklātā teltene.. Saltā gaisa mutuļos parādījās eskadrona komandiera ziņnesis Gromovs. Viņš pasniedza pulka komandierim ziņojumu.

Orlovs rakstīja par zaudējumiem, prasīja medicinisko palīdzību un municiju, pie reizes ziņodams, ka vācieši pastiprina spiedienu uz kaimiņpulka kr-eiso flangu.

— Klausies, Cencov ... — Antons Petrovičs izslējās visā augumā. — Atvelc lielgabalus no sagāžņiem! — Osipovs, piemiedzis acis, skatījās pārsteigtajā baterijas komandierī.

— Kādēļ, biedri apakšpulkvedi?

— Atvelc ātrāk! Lūk, uz šejieni, — Osipovs ar pirkstu norādīja kartē vietu. Tā bija sāņus no stigas, visa noaugusi ar jauniem kokiem un biezu krūmāju. Šaut ar tiešo tēmējumu no turienes nebija iespējams.

Cencovs vēlreiz pārjautāja.

— Vai nav skaidrs? — Pulka komandiera piemiegtās acis pavērās dzeļoši, caururbjoši.

— Nav skaidrs, — Cencovs vaļsirdīgi atzinās.

Antons Petrovičs, cieši sakodis zobus, kaut ko apsvēra. No ziņojuma viņš bija sapratis, ka vācieši, pievilkuši smagos tankus, gatavojas jaunam uzbrukumam. Viņš nolēma atvilkt lielgabalus dziļāk mežā, pamest pirmo sagāzni, kas sedza stigas ieeju, bet nostiprināt un nominēt otro, kas atradās kādu kilometru no pirmā. Cencova lielgabalus Osipovs bija nolēmis atstāt slēpnī.

— Atvelc lielgabalus šeit! — viņš paskaidroja Cen-covam. — Izcērt apšaudes sektoru un ieņem tiešā tēmējuma pozicijas! Tikai, kā pienākas, nomaskējies. Ja vācieši pienāks pie pirmā sagāžņa un sāks to novākt, netraucē viņus. Ielaid tos platajā stigā un tad sāc kaut! Bet līdz tam brīdim neviena šāviena! Orlova eskadrons tevi segs. Bet Rogozina eskadrons paliks uz vietas. Nu, vai tagad saproti, kas par lietu?

Baterijas komandieris bija visu sapratis. Šajā riskantajā operācijā neveiksmes gadījumā baterijai vajadzēja neglābjami iet bojā. Nebija vairs kur lielgabalus atvilkt. Aiz muguras atradās necaurejams mežs un muklājs, priekšā vācieši. Atkāpjoties varēja paņemt līdz vienīgi streņģes. Baterijas komandieris zināja: ja viņš nenoturēsies, tad arī Orlova un Rogozina eskadroniem nav vairs kur atkāpties.

— Viss ir skaidrs, biedri apakšpulkvedi! — Cencovs nesteigdamies, ar līganu kustību pasvieda delnas malu pie švītīgi uz vienas auss nobīdītās kubankas un, strauji atrāvis roku, noprasīja: — Izpildīt?

Osipovs krekšķinādams vilcinājās ar atbildi. Pataustījies kabatā, izvilka portsigaru. Pasniegdams to Cenco-vam, apjautājās:

— Vai tu, Cencov, savus lielgabalus loti mīli?

— Jūs taču zināt, biedri apakšpulkvedi!

— Bet zirgus?

— Savu dzīvību esmu gatavs atdot par zirgiem .. .

— Lēti tu vērtē savu dzīvību... Bet vai bērnus mīli, ko?

— Man ir divi puikas. Bet kādēļ jūs to jautājat, biedri apakšpulkvedi? — Cencovs atjautāja.

— Redzi, vācu lidotājs šodien Sičos nošāva meitenīti. Saproti, manā mītnē bija tāda gaišmatīte... — Osipovs aizsmēķēja papirosu, ar pirkstiem pavija pie deniņiem. — Ar sprodziņām ... tāda. Varbūt labāk atdosim dzīvību par tādām meitenītēm, ko?

Baterijas komandiera labsirdīgās acis iezvērojās, novērsās un drūmi paraudzījās tumšajā blindažas kaktā. Varbūt šajā brīdī viņš atcerējās savus draišķus, ko bija atstājis Kaukāzā?

Dziļi ievilkdams papirosa dūmus, Osipovs pablenza uz Gencovu un klusu turpināja:

Atceries to, baterijas komandieri! Tu šodien labi kāvies. Cīnies vēl niknāk! Bet zini, ka es jau pavēlēju ari Orlova eskadronu atvilkt dziļi mežā; tālab uz labo flangu tev nav ko acis mest. Dari tikai savu darbu! Es atsūtīšu aizsegu.

Cencovs atviegloti nopūtās.

— Tavs uzdevums ... — Osipovs uz mirkli apklusa.

Bet tu jau pats to zini. Par varonību tagad nekā nesolīšu, bet septītā novembrī, ja būsi veicis uzdevumu, uz parādi Maskavā tiksi. Apsolu. Ej un padod priekšratus. Es pārcelšos uz rezerves komandpunktu.

Pēc dažām minūtēm Cencovs jau sēdēja zirgā un izrīkoja baterijas pārvietošanu. Streņģu gredzeniem šķindot, braucēji pieveda skujām apbirušus smagos_ zirgus un novietoja lielgabalus uz priekšratiem. Pa sagāzni un tam tuvējo mežu vācieši atklāja nāvējošu uguni.

Lielgabala komandieris seržants Anatolijs Aleksejevs, slaids, varena auguma skaistulis apaļiem vaigiem, pirms tam vēl izšāva vairākas zalves.

— Še, ķer, draņķi! — Aleksejevs sauca, izlaizdams šāviņus.

Pretinieks, nemaz nenojauzdams, ka baterija jau aizbraukusi, nogāza pa vecajām pozicijām lērumu smago šāviņu. Šiškovas mežs dunēja un brakšķēja, it kā to lauzītu nežēlīga vētra. Visapkārt ar troksni un rīboņu gāzās šāviņu notrauktās koku galotnes. Skaudri smaržoja pēc sveķiem un pulvera gāzēm.

Vācieši bija nolēmuši noslaucīt no zemes virsas krievu bateriju. Tā viņus traucēja kā skabarga papēdī, neļaudama virzīties uz priekšu, dragādama to tankus, izšķaidīdama uz visām pusēm aiz tankiem drūzmējošos automatistus.

Viens Orlova eskadrona vads, segdams kreiso flangu, nepaspēja laikus atiet un nokļuva zem uguns. Izrādījās, ka, izpildīdams Dovatora pavēli par «mēles» iegūšanu, tur atradās arī vecākais leitnants Kušnarevs. Viņš visu laiku skubināja kareivjus, lai tie mēģina ātrāk izkļūt no apšaudāmās zonas. Taču pārvietošanos traucēja ievainotie. Viņu bija jau vairāk nekā desmits. No sanitārēm,

353

23 — P. Fjodorovs. Ģenerālis Dovators

kā izrādījās, te bija tikai viena jauna meitene. Viņa nevarēja pagūt visus pārsiet.

Meitene strādāja ļoti mierīgi. Pēc kārtējā sprādziena viņa ātri paslējās uz ceļgaliem un steidzīgi rāpās pie sniegā guļošajiem cīnītājiem.

Kad Kušnarevs, svilpojošam šāviņam tuvojoties, metās gar zemi, viņa kubanka, aizķērusies aiz zariņa, noripoja no galvas. Un, kaut gan šāviņš sprāga pa kreisi, vecākais leitnants saņēma pamatīgu belzienu pa labajiem sāniem. Viņš uz deguna iekrita sniegā. Ausīs neganti zvanīja, pēc tam kāds viņu satvēra aiz matiem un pacēla galvu. Papriekš viņš gribēja aiz sāpēm iekliegties, bet pēc tam apdomājās un tikai saviebās.

— Vai jūs dzīvs? — atskanēja balss pie labās auss.

— Ko? — Kušnarevs pagrieza galvu.

— Vai jūs neesat ievainots, es jautāju. — Meitene apmulsusi palaida no savas dūrītes sapinkoto matu cekulu un pasniedzās pēc kubankas.

— Nē, — pēc izskata drūmais un reti kad smejošais Kušnarevs šoreiz bija gatavs skaļi iesmieties. «Stingra dūrīte,» viņam pazibēja prātā.

— Ja ne, tad rāpieties tālāk! — Meitene uzmauca viņam uz acīm kubanku un, nepievērsdama uzmanību tuvojošās mīnas svilpšanai, gribēja doties pie netālu vaidošā ievainotā. Bet Kušnarevs, notvēris to pie rokas, strauji norāva sev blakus un iespieda viņas galvu sniegā. Mīna ar lielu brīkšķi sprāga dažu soļu attālumā, tieši tajā vietā, kur gulēja vaidošais kareivis. No izrautās bedres cēlās dūmi. Visapkārt mētājās asiņainas šineļa skrandas. Meitene novērsās un ar dūrīti norausa pie vaiga pielipušo netīro sniega piciņu.

— Vaj:ag piesardzīgi! — Pacēlies Kušnarevs apsēdās sniegā.

— Nekas ... — nevērīgi attrauca meitene.

Meitenes tumšās, lielās acis skatījās pilnas apjukuma,

biezās skropstas trīcēja. Tikai tagad Kušnarevs viņā pazina Oksanu, partizāņu nodaļas meiteni. Viņa bija ļoti pārvērtusies.

Divus kazakus ar sadragātām kājām vajadzēja turpat uz vietas sniegā pārsiet. Vienu aiznesa trīs aizkavējušies kazaki, otru, augumā mazāku, kā bērnu paņēma uz rokām Torba. Oksana soļoja blakus Torbam, palīdzēdama nest ievainoto.

Kušnarevs no sāniem paskatījās uz viņas stingro profilu, uz plāno degunu ar mazu kūkumiņu, un viņam likās, ka tā ir visjaukākā un drosmīgākā meitene pasaulē.

- Kad tu ieradies? — viņš uzprasīja.

- Aizvakar, — Oksana klusu atbildēja.

TREŠĀ NODAĻA

Čencova baterija veiksmīgi pārvietojās uz jaunām pozīcijām, neciezdama zaudējumus.

— īstā laikā atgājām .. . Pulka komandieris uzreiz aptvēra stāvokli un visu pagrieza pēc sava prāta, — atzīmēja baterijas komandieris, mezdams mirkļus uz jautrajiem, plecīgajiem artileristiem.

Tā bija viengabalaina, stingri saliedēta saime, kas ļoti mīlēja savus lielgabalus un savu drosmīgo komandieri.

Seržants Aleksejevs, neskatoties uz visu aukstumu, nometa puskažociņu un, mukdams dziļajā sniegā, sāka cirst jaunu eglīti. Vecākais tēmētājs Maksims Popovs un lādētājs, ļukūsainis Bogdans Lucenko, ko ūsu dēļ bija iesaukājuši par Chmeļņicki, raka kaponieru.

Aleksejevs, nogāzis eglīti, gribēja to aizvilkt sāņus, bet Čencovs pavēlēja atstāt uz vietas, lai «aug» sniegā. Tāpat rīkojās ar citiem kokiem.

— Kad šāviņš lidos pāri, — Čencovs paskaidroja,

tad eglītes pašas nogāzīsies. Reiz jau mēs esam

slēpnī, tad svarīgs ir pēkšņums. Uz katra tanka atvēlu trīs šāviņus, vai pietiks? — viņš noprasīja Aleksejevam.

— Šādā attālumā es sadragāšu ar diviem, — Alekse-jevs atbildēja. — Bet cik uz kājniekiem?

— Ar kājniekiem nodarbosies trešā eskadrona komandieris, Viņam ir vienpadsmit ložmetēji, viņš tos saņems, bet mēs piepalīdzēsim ...

Ar lielgabalu nostādīšanu viss veicās parasta kartība, kā jau priekšzīmīgā, teicami noorganizētā saimniecībā. Grūti tikai gāja ar pagaidu patvertņu ierīkošanu. Lai izraktu sasalušajā zemē kaut vai nelielu bedrīti, vajadzēja neticami daudz pūļu.

Šaušana sāka pierimt.

Komandpunktā sakarnieki iekārtoja pagaidu telefona staciju. Sienas uzcēla no sniega un nelieliem zariem, no augšas pārvilka ar telteni, iekšpusi izklāja ar egļu skujām.

— Sakarniekiem nepieciešamas ērtības, — jokodamies tērgājļa Bogdans Lucenko.

— Kultūra! Zemnīcā viņiem arvien izlikti plakati: «Netrokšņot!», «Stundā nedrīkst izsmēķēt vairāk par puscigareti, jo citādi pietrūks gaisa elpošanai», «Runāt tikai pieklājīgi! Par piparotu vārdiņu dodam ar telefona klausuli pa papēžiem», — pieskaņodamies viņa tonim, tam atbildēja Maksims Popovs, ar lauzni atgāzdams sasalušās zemes gabalu.

— Tas ir Savka Goļeņiščevs, kas viņiem to visu sagudro. Zini, tas garais ...

Bet Savka Goļeņiščevs jau sēdēja savā patvertnē un basēja telefona klausulē: «Ērgli, Ērgli, es — Kaluga, es — Kaluga.» Blakus viņam uz egļu zaru kaudzes, sarunu gaidīdams, bija atgūlies baterijas komandieris Čencovs.

— Ērgli, Ērgli, — Savka turpināja bubināt, — savieno ar Dārznieku, Brigadieris lūdz.

Pirmā eskadrona komandpunktā, dziļā, piecām baļķu kārtām segtā zemnīcā, baterijas komisārs, divdesmit trīs gadus vecais politvadītājs Valentins Kovaļovs, paņēma telefona klausuli.

Iepretim viņam sēdēja pirmā eskadrona komandieris leitnants Rogozins, bet blakus politvadītājs Griša Molos-tovs. Galda gala (galda virsmai bija izlietotas no ciema atnestas durvis) — izlūkeskadrona komandieris vecākais leitnants Kušnarevs. Viņš bija ieradies ar saviem izlūkiem, lai iegūtu «mēli», kuru tam vēl nebija izdevies dabūt. Pašlaik, pēc kaujas, tie novērtēja apstākļus, strīdējās par starptautisko stāvokli un ēda ceptas vistas un cūkgaļu, ko lielajās piena kannās bija piegādājis Da-ņilkovas kolchoza priekšsēdētājs Ņikita Frolovs. Apaļais, plecīgais sārtvaidzis priekšsēdētājs sēdēja blakus Valentīnam Kovaļovam. Ieskurbis no izdzertā degvīna, viņš svētlaimīgi smaidīja un lepnā pašapmierinātībā glāstīja savu garo, neticami kuplo bārdu, ik brīdi pastumdams uz augšu lielās raga brilles.

- Ērglis klausās! — iekliedza klausulē Kovaļovs.

Viņš bija tas pats Dārznieks, kuru izsauca Brigadie-

ris — baterijas komandieris Cencovs.

- Toļa, vai tas tu, brāļuk? Sveicināts, mīļais! Tā, tā. Alia, tātad kraukļus uzmani? — Kovaļovs draiski smējās, ar baltajiem, stiprajiem zobiem skrubinādams vistas kājiņu. Viņa pelēkās acis dzirkstīja nebēdnīgā pārgalvībā.

— Neizdosies, tu domā? — Valentins turpināja smieties. — Nu, lai tev neizdotos arī! Vai zini, tādus kolchoz-niekus, kādi mūsu dārzkopju brigādē, visā pasaulē ne-

a meklēsi.

— Tas ir pareizi! — ar bārdu pamādams, apstiprināja Ņikita Frolovs, saprazdams sarunu pavisam citā nozīmē.

— Tu man, redz, ko izskaidro... — noliecies pie politvadītāja, sacīja Rogozins. — Vai, neskatoties uz atšķirībām politiskajā platformā, mums ar kapitālistiskajām valstīm var pastāvēt īsta militārā savienība?

— Var, — noteikti atbildēja Molostovs.

— Pasauli apdraud fašisms, — Kušnarevs iejaucās sarunā. — Tātad fašisma agresijas apspiešanai vajadzīga un nepieciešama militārā savienība.

— Bet kāda velna pēc tad viņi tup tajās salās! — Rogozins sašutis iesaucās. — Būtu metušies virsū no turienes, mēs — no šejienes! Bet tā, paskat, vācieši jau līdz Maskavai atkūlušies ...

— Klusāk! — uzsauca Valentins un padraudēja Ro-gozinam ar apskrubināto kaulu. Pēc tam, noliecies pie klausules, viņš satraukti noprasīja: — Uz Maskavu, tu saki, uz svētkiem? Uz parādi! Apsolīja? Toļa, nedzen velnu! Nē, patiesi? Ak tu piķis! Es katrā ziņā šodien kādus trīs rupučus sadragāšu. Zini, noslēgsim derības: kam vairāk būs, tas brauks uz svētkiem. Abus reizē mūs tik un tā nelaidīs. Vai esi ar mieru? Nu, tad lieliski! Bet tagad atjāj pamieloties ar vistiņām! Te mums tētuks visu savu kolchozu atnesis. Varens tētuks!

Kovaļovs, nosviedis kaulu, pārvilka ar roku pār mīksto burkas vilnu. Viņa pirksti atdūrās pret cieto, stiegraino roku un cieši to paspieda. Vecajam aiz saviļņojuma nokrita brilles.

— Varens tētuks! — Kovaļovs turpināja klausule.

— Viņam četras meitas ... Jā, jā! Un vēl kādas meitenes! Ja tu tikai zinātu! Katrā ziņā apprecēšos! Nudien ... Ierodies tikai kāzās! Hallo, hallo, Toļa! Ko tu tur dari? — Kovaļovs iepūta klausulē, un pēkšņi viņa platā seja ar kuplajām uzacīm sašķobījās spraigā grimasē. — Klusāk! — Šoreiz viņš nevis vienkārši uzsauca, bet skarbi, aprauti nokomandēja ar nepielūdzamu bargumu balsī. Tas jau bija pavisam cits cilvēks, nepavisam vairs ne tas nebēdnieks Vaļa Kovaļovs, bet stingrs un prasīgs komandieris ar stipru gribas spēku.

— Tā, tā, tā ... — viņš atkārtoja pusčukstus, it kā baidīdamies, ka to kāds varētu noklausīties. — Tātad tagad saturieties!... Aizsūtīšu vai arī pats aizjāšu. Neraizējies, atdošu līdz pēdējam. Reiz nu sākušās tādas kāzas, tad nežēlo pēdējā gurķīša!

«Vai tu redz, kāds dzēlīgs!» jūsmīgi noraudzīdamies Kovaļovā, nodomāja Ņikita Dmitrijevičs. «Nudien, nebūtu slikts znotiņš. Nudien!»

— Vācieši pārgājuši uzbrukumā pret pirmo sagāz-ni. — Kovaļovs nolika klausuli un uzmeta satrauktu skatienu komandierim.

— Biedrķ — iesaucās Kušnarevs, pieceldamies no galda, — vācieši metušies uzbrukumā pret Orlova eskadronu!

— Nav jau viņiem šodien tas pirmo reizi. Atradis, ar ko pārsteigt! — Rogozins gribēja atvairīties.

— Šoreiz būs daudz karstāk!

Valentins, atbīdījis gaļas bļodu, piecēlās no galda. Viņš bija neliela auguma, bet plecīgs un padrukns.

— Mums arī jāsagatavojas. Stāvoklis ir tāds ... — mazliet pavilcinājies, sacīja Kovaļovs. — Baterijas komandieris Čencovs tur palicis ar lielgabaliem slēpnī. Vācieši pašlaik ārda pirmo sagāzni. Ja baterijas komandieris un Orlovs nenoturēsies, tad pretinieks sagrābs arī otro sagāzni. Un mums klāsies plāni. Boikova pulks cīnās jau no paša rīta. Mūsu pulka komandieris brīdinājis baterijas komandieri, ka būšot nopietns uzbrukums. Vajag būt gataviem ... Es eju pie lielgabaliem.

— Nu, bet es pie Cencova, — paskaidroja Kušnarevs.

— Jā, tas būs pareizi, — Kovaļovs atbalstīja izlūku.

— Tur pēc «mēlēm» tālu nebūs jāiet, ņem ciet kā au-neļus...

Kušnarevs neko neatbildēja.

- Tu saki, ka sagāzni jaucot, bet kāpēc Čencova lielgabali klusē? — noprasīja Rogozins.

Pirmā sagāžņa rajonā šaušana patiešām bija reta nu vāja. Tikai labajā flangā pie Boikova naigi tarkšķēja ložmetēju kārtas. Šāva vācieši. Viņu ložmetēju skaņa bija skarba un strauja.

— Es prasu, — kāpēc Cencovs klusē? — Rogozins neatlaidīgi raustīja Valentinu aiz kaukāzieša burkas smailā pleca. Bet Kovaļovs pats nesaprata, kāpēc baterijas komandierim nav atļauts šaut. Šāviņu bija pietiekošā daudzumā.

— Pulka komandieris aizliedzis ... — Kovaļovs pēkšņi atbildēja un, lai izbeigtu tālāko spriedelēšanu, piemetināja, vērsdamies pie vecā Frolova: — Jums, Ņikita Dmitrijevič, laiks posties, jo citādi te...

— Mani tu, komisār, nebaidi! Es jau viņā vācu karā izkarojos, arī pilsoņu karu mazliet pieķēru klāt. Tik un tā no nāves nebaidos.

— Kādēļ, tētuk, par nāvi jādomā! — izsaucās Kovaļovs ar agrāko nevaldāmo jautrību. — Mums vēl tālu līdz nāvei! Pēc trīs dienām jāsim uz Maskavu, uz parādi. Ek, tad gan papriecāsimies! ...

— Pamatīgi tu turies pie dzīvības, puisi. Tādi man patīk, — aizpogādams puskažociņu, bubināja Ņikita Dmitrijevičs. — Ja norimsies, tad vakarā atkal pienākšu ...

— Bet varens gan, varens! — vecais nevarēja vien beigt jūsmot par Kovaļovu. — Kas tur viņiem varētu būt ar Zinu? Divas dienas vien nebija, un viņa jau staigā pa istabu kā putnēns būrītī.

Ņikita Dmitrijevičs nemaz nenojauta, ka viss jau sen kārtībā.

CETURTĀ NODAĻA

Pirms dažām dienām pulka baterijas komisārs Valentīns Kovaļovs kopā ar staršinu Altuchovu bija aizbraukuši uz Petropavlovskas miestu pēc elpes. Kolchoza priekšsēdētājs Ņikita Dmitrijevičs Frolovs uzņēma viņus kā pašus mīļākos viesus un nosēdināja pie galda.

— Māt, klāj galdu! Labi veicīgi! — rosījās viesmīlīgais saimnieks un izvilka noglabātu degvīna pudeli.

— Bet mēs taču nedzeram, — vairījās viesi.

— Karot un šņabi nedzert, tas nu gan būtu kaut kas, — nepiekāpās saimnieks.

— Ne mutē neņemam. Pat ne lāsīti, ne, ne ... — apgalvoja mongolim līdzīgais Altuchovs ar platu pieri un biezām lūpām, kabatā pieturēdams puslitra kakliņu, kas bija atvests priekšsēdētāja pacienāšanai.

— Ja nenobaudīsiet pa glāzītei, pat klēpīti siena nedošu, — sacirtās apvainotais Ņikita Dmitrijevičs.

Tā bija pirmā frontes karaspēka vienība, kas spēra savu kāju uz kolchoza teritorijas. Vērojot krietnos, spēcīgos, pārgalvīgos kavalēristus, Ņikitā Dmitrijevičā vēl spēcīgāk nobrieda nesatricināmā pārliecība, ka hitleriešus vairs nelaidīs tālāk ne soli, ka tos noguldīs Maskavas apkārtnes zemē. Dienu iepriekš viņš bija izcīnījis niknu cīņu ar savu saimnieci. Pelageja Dmitrijevna pieprasīja pajūgus, lai nekavējoties varētu evakuēties.

— Ko tad tu, vai gribi, lai es te pie vāciešiem palieku? — tam uzbruka dūšīgā gaišmate sieva. — Visus lopus aizsūtījām projām, bet mēs, iznāk, esam sliktāki par tiem.

— Lopus bija pavēlēts aizdzīt, bet man aizbraukt nav likts, — Ņikita Dmitrijevičs iebilda. — Vāciešus šurp nelaidīs, un vairāk man nav ko teikt.

Viņš jau sen bija pieteicies partizāņu nodaļā un ieskaitījis tajā arī visas meitas, bet glabāja to kā vislielāko noslēpumu.

Par kolchoza priekšsēdētāju viņu ievēlēja nesen, jau kara laikā. Viņš ļoti lepojās ar tam parādīto uzticību un ziedoja visus savus spēkus, lai saglabātu kolchoza mantu un palīdzētu Sarkanajai Armijai.

— Paskaidrojiet, biedri komandieri, manai godājamai laulenei: vai mēs sakausim vai nesakausim vācieti? — uzvaroši skatīdamies Pelagejā Dmitrijevnā, noprasīja Ņikita Dmitrijevičs.

— Bet kā tu, tētuk, pats domā? — blēdīgi piemiegdams savas mongoļa acis, atjautāja Altuchovs.

— Mēs esam krievu ļaudis, padomju ļaudis, fašistu jūgā nekad neiesim. Arī Napoleons kādreiz uz Maskavu atnāca. Zaķapastalas aizvien uzbrūk no stūra, lien virsū ka stulbi, bet, saņēmuši pretī, bēg, atpakaļ neskatīdamies. Gan mēs viņiem sadosim pretī, gan sadosim! Ari es, lūk ... — vecais tik tikko neizrunājās par partizāņu nodaļu, bet apķēries apklusa.

— Lūk, tas ir pareizi, tētuk! — Kovaļovs apliecināja.

No otras istabas paskatījis meitene un tūlīt atkal nozuda. Aiz durvīm bija dzirdami apvaldīti smiekli.

— Nav ko slēpties, tik un tā mēs uzmeklēsim! — jokodams uzsauca Kovaļovs.

— Nāciet vien ārā, ko baidāties! Neapēdīs ... — Ņi-kita Dmitrijevičs piecēlās un atgrūda durvis līdz galam vaļā.

No lielās, gaišās istabas cita aiz citas iznāca trīs vienādi ģērbušās, pārsteidzoši cita citai līdzīgas meitenes. Aiz tām gluži kā bumbiņa izvēlās pati mazākā, gadus trīspadsmit veca skuķe, sārtvaidze, ar tādām pašām zilām acīm kā mātei. Viņa droši piegāja pie komandieriem, pasniedza roku un solidi stādījās priekšā kā Serafima.

— Vai redzat, kādas! Jūdz kaut vai arklā. Nekādu traktoru nevajadzēs. Bet šī, ceturtā — strupīte. — Ņi-kita Dmitrijevičs tai viegli iegrūda dunku sānos.

— Tēti, neķircinies! — draiskulīgi iesaucās Serafima.

Viņš mani saukā par Jefimku-strupīti, tāpēc ka esmu

maza auguma. Nu, lai esmu ... Bet ņēmuši un ielikuši vardu — Serafima. Jazviščos, tur gan dzīvo popiene Serafima. Tad jau labāk lai esmu kaut vai strupīte.

Visiem bija smiekli. Plašajā, tīrajā istabā ar meiteņu ierašanos kļuva vēl omulīgāk un svētdienīgāk. Aiz logiem saulaini laistījās saltā diena. Uz masivo bufeti no loga krita slīpi saules stari. Atvērusi bufetes stikla durtiņas, zilacainā skaistule, kas pirmā bija palūkojusies istabā, izņēma veselu kaudzi šķīvju un sāka tos pārslaucīt. Tā bija pati vecākā meita, divdesmit gadus vecā Zina, daiļa un nopietna.

Pārējās divas — Olga un Jevdokija — dvīnītes. Tās bija labsirdīgas, piemīlīgas un jaukas meitenes. Pašlaik viņas izgāja virtuvē un palīdzēja sagatavot uzkožamos.

Jefimka ar visiem pusaudžiem raksturīgo ziņkārību nosēdās blakus Kovaļovam un vispirms painteresējās par viņa ordeni, tad par burku.

— Lieliski! — skuķe jūsmoja. — Capajevam ari tāda bija. Vai drīkst uzlaikot?

— Lūdzu! — Kovaļovs, noņēmis burku no naglas, uzmeta to viņai plecos.

Burka, atmetusies pret grīdu, palika stāvam.

— Nu, tagad tu esi pavisam līdzīga strupajam Je-fimkam ... — zobojās Ņikita Dmitrijevičs.

Zina, acīm ieziboties, iesāņus paskatījās uz māšeli, un viņas nopietnās lūpas noraustījās mīlīgā smaidā.

Kovaļovs, vērodams meiteni, saprata, ka viņas ārējais bargums ir tikai maskējums, vēlēšanās ar kaut ko atšķirties no citām. No visa bija redzams, ka Frolovu ģimene ir stipra, saticīga. Pret Jefimku izturējās saudzīgi un mīlēja vairāk nekā citus.

Jefimka, ar burkas stērbelēm slaucīdama krāsoto grīdu, degunu izslējusi, soļoja pa istabu.

— Tevi jau jāliek sakņu dārzā putnu biedēkļa vietā, — tēvs smējās.

— Dikti jauka, tikai mazlietiņ par garu ... — nepievērsdama nekādu uzmanību jokiem, Jefimka piezīmēja. — Lūk, Ziņai būs pašā reizē. Kas ir, pielaiko! Būs jauki! — uzmācās māšele.

— Kā tev nav kauna! Tu taču esi gluži kā puika, Jefimka, — Zina dusmīgi rājās, likdama uz galda šķīvjus.

— Nu, lai es būtu puika! Un kas par to?

Zina, neko neatbildējusi, izgāja virtuvē.

— Kāpēc viņa jums tāda dusmīga? — Kovaļovs klusu apjautājās Jefimkai.

Tāds jautājums pamudināja Jefimku uz noslēpumainību un noskaņoja uz vaļsirdību. Pavērusies tēvā, kas bija aizrāvies sarunā ar Altuchovu par kolchoza lietām, Jefimka nosēdās pie Kovaļova un čukstus sāka stāstīt māsas noslēpumus:

— Mūsu Zina — vai, cik skolota, vai, cik skolota, nemaz nezinu, kā lai jums to pasaku. Caurām naktīm lasa grāmatas un spēlē vijoli. Viņa mums Maskavā mācījās, bet tagad atbrauca šurp. Tētis viņai nopirka jaunu vijoli. Lakotu, bet Zina saka, ka instruments nekur nederot. Viņa mums ir untumniece, lepna, bet laba. Olgai un Dūņai atkal patīk dejot un dziedāt. Viņas mācījās par traktoristēm. Mēs guļam visas kopā. Viņām patīk stāstīt pasakas. No tētuka noklausījušās. Ai, cik daudz viņš zina pasaku! Visu nakti var negulēt. Tētuks mums |oti labs! Tiesa, vai ne?

— Lielisks tētis! — iKovaļovs jūsmīgi atsaucās.

— Pērn mēs divi tūkstoši izstrādes dienu nopelnījām. Visi strādājām, un Zina arī. Viņa tikai ziemu mācās, bet vasarā brauc pie mums uz kolchozu. Tētuks saka: «Kas mazāk par divi simti izstrādes dienu nopelnīs, tam nekādu dāvanu nebūs.»

— Un cik tu nopelnīji?

— Man nav nevienas, es mācos, — Jefimka nopietni paskaidroja. — Tētuks saka: «Tu esi mūsu vienīgais liek-ēdītis. Pagaidām mācies, pēc tam redzēsim ... Varbūt es tevi iejūgšu traktorā ...» Bet man negribas traktorā, es gribu lidotājos. Bet viņš smejas: «Tev īsas kājas. Nepieņems.» Varbūt vēl izaugs garākas, ko?

Kovaļovs smaidīdams kā apburts skatījās Jefimkā. Viņam gribējās paņemt to uz rokām un arvien tā nēsāt pa istabu. Pēc rupjajiem un smagajiem kara pārbaudījumiem viņam nemaz negribējās ticēt, ka tas viss ir īstenība: gan gaišā, tīrā istaba, gan jautrā Jefimkas vīte-rošana, gan skaistā, nopietnā Zina. Trīs mēneši nepārtrauktu kauju, neskaitāmu un mokošu rūpju! Ļaudis — dzīvi un miruši, ievainoti un slimi, zirgi un lielgabali, šāviņi un sausiņi, pārgājieni pa dub|iem līdz ceļgaliem, blindažas un spraugas, mīnu švīkoņa un smacīgā, riebīgā pulvera smirdoņa ...

Bet pašlaik gluži kā pasaciņā: klusums un omulība. Visi sēž pie viesmīlīga galda, un Ņikita Dmitrijevičs, cienīgi bārdu glaudīdams, liek viesiem priekšā labākos gabalus. Pelageja Dmitrijevna, sasarkusi, ar smaidošu seju, nes no virtuves kūpošas ceptas olas. Viņa priecājās par viesiem. Viņa tic, ka šie plecīgie, spēcīgie, siksnām apjozušies brašie zēni neļaus ienaidniekam ņirgāties par dzimteni, par viņas ziedošo Jefimku, par nopietno skaistuli Zinu, par jautrajām un labsirdīgajām dvīnītēm — Olgu un Duņu.

Zinu kā ar nolūku nosēdinājuši blakus Valentinam galda priekšējā stūrī, un viņi abi, jauni un smaidīgi, sēž gluži kā jaunlaulātie. Kādas nejēdzīgas domas lien galvā. Bet kas notiktu, ja Jefimka tagad iesauktos: «Rūgts ...»? Vai viņš noskūpstītu Zinu vai ne? Droši vien papriekš paskatītos acīs, bet pēc tam ... Nē, skatīties acīs ir briesmīgi. Kvēlas, zilas, nepieejamas savā bargumā.

Valentīns neveikli baksta ar dakšiņu olu, izjauc dzeltenumu, bet paņemt nekā nevar. Blakus Zinās siltā elpa. Viņš jūt viņas rudzupuķu zilās zīda blūzītes aromatu un redz, kā zib spēcīgā, samtainām pūciņām pārklātā, šokolādes krāsā iedegusī roka. Pēkšņi šī roka paceļ no viņa šķīvja gabaliņu ceptās olas un pieliek to pie viņa lūpām.

— Uzdzēra uz manu veselību, bet jūs pat nemanījāt. Tad vismaz uzkodiet! — Zina pārmetoši saka.

— Piedodiet, domās biju pavisam aizmaldījies, — gluži nevietā atbild Valentins.

— Par ko jūs domājāt? — Mazliet piemiegtās meitenes acis dzirkst glāstošā mirdzumā.

Valentins skatās šajā mirdzumā un nevar novērsties. Klusē. «Vai tad tu nesaproti, par ko es domāju?» jautā viņa acis.

— Par ko es pašreiz domāju, pastāstīšu citā reizē,— viņš saka skaļi un gandrīz skarbi. Bet pēc tam, it kā nobijies par savu nepiedienīgo asumu, klusām piemetina: — Reizēm prātā iešaujas kaut kas tāds, par ko pat sev pašam kauns atzīties.

Zina pietvīkst un neko neatbild.

Pēc brokastīm Ņikita Dmitrijevičs aizveda Altuchovu apskatīt kolchoza sienu. Jaunieši palika istabā. Zina izcēla no futraļa vijoli. Jauka, saviļņojoša melodija ieskanējās telpā.

— Kāpēc jūs neevakuējāties kopā ar skolu? — Ko-vaļovs apjautājās Ziņai.

— Mūsu skolu neevakuēja, bet atlaida mājās.

— Nu, bet ko tad darīsiet, ja atnāks vācieši?

— Kā tad tā — atnāks? Priekš kā tad jūs esat? — Zina papurina galvu un gaidoši paveras baterijas komandierī. Tādi jautājumi Kovaļovam uzdoti gan Baltkrievijā, gan Smoļenskas apgabalā, uzdoti visur, kur vien viņa daļa ieradusies. Un visiem viņš tika atbildējis: «Tālāk nelaidīsim.» Viņš arī pats tam ticēja, bet vācieši kā nāca, tā nāca, ieņēma vienu pilsētu pēc otras, un viņš atkāpās un neatlaidīgi atkārtoja: «Tālāk nelaidīsim.» Iznāk, ka viņš mānījis pats sevi un tos, kas viņam uzdeva šo briesmīgo jautājumu.

— Pie katra gabaliņa zemes, ko mums nākas atdot, esam gatavi ar zobiem turēties un cīnīties līdz nāvei! — Kovaļovs nikni izsaucās un pēkšņi apklusa.

Jā, smagi par to bija runāt pašlaik, kad vācieši jau ieņēmuši Volokolamsku un atradās no Maskavas tikai septiņdesmit kilometrus.

Bet Kovaļovs, tāpat kā visi viņa cīņas biedri, cieši ticēja, ka iestāsies lūzums un viņi trieks hitleriešu barus prom no Maskavas.

PIEKTĀ NODAĻA

Šajās dienās Osipova pulks stāvēja rezervē un sagatavoja otrās līnijas aizsardzības pozicijas Jazviščas augstienes rajonā. Petropavlovskas ciemu Kovaļovs apmeklēja gandrīz katru dienu. Frolovu ģimene viņu uzņēma kā savējo. Par viņa apciemojumiem sevišķi priecājās Jefimka. Būdama jautra un kustīga, viņa juta vajadzību pēc mūzikas, dziesmām un dejām, bet mājās kopš kāda laika bija ieviesies klusums un garlaicība. Olga un Jevdokija bija aizgājušas uz Ivanovas MTS, lai aizvestu traktorus, un diezin kur ceļā aizķērušās. Zi-naida, ievīstījusies siltajā Orenburgas lakatā, nozuda kaut kur veselām dienām, bet vakaros lasīja. Reizēm viņa ieslēdzās ar tēvu istabā, tur viņi sačukstējās un dzina Jefimku prom no atslēgas cauruma. Tikai Valentinam ierodoties, viss iedzirkstījās spožā gaismā, kā Jefimkai patika sacīt. Tad sākās ēdienu gatavošana, rotaļas un visādas interesantas pārrunas.

Tādās dienās Jefimka jutās kā svētlaimības kalngalos. Bet pats interesantākais sākās kopš tā brīža, kad viņa pavisam nej.auši noklausījās Valentīna un Zinaidas dīvaino sarunu. Todien baterijas ļaudis pie Froloviem kurināja pirti. Vispirms nomazgājās Valentins ar zaldātiem, pēc tam Jefimka ar Zinaidu. Vecāku mājās nebija, tie bija aizbraukuši uz Maskavu apciemot slimo tanti. Pēc pirts Jefimka uzrausās uz mūrīša un saritinājusies nemanot aizmiga. Viņu uzmodināja Zinaidas paklusā balss. Tā kādam sacīja:

— Es visu saprotu un visu esmu apdomājusi. Galvu zem mātes spārniņa neslēpšu.

— Bet tu taču saproti, ka tas ir ļoti bīstami. Turklāt tu vēl esi tik daiļa, — iebilda vīrieša balss, un Jefimka pēc tās pazina Valentinu.

— Un kādēļ gan izlūkam vajadzētu būt neglīte-nei? — smējās Zinaida.

Jefimka tikko noturējās neiekliegusies, viņai tik sāpīgi sažņaudzās sirds, kad tā padzirdēja, ka Zina gatavojas kļūt par izlūku.

— Es atkārtoju, tas saistīts ar dzīvības briesmām.

— Vai tad tu katru dienu neesi padots briesmām?

— Es — tā ir cita lieta. Es skatīšos nāvei acīs kaujā kā cīnītājs.

— Bet kādēļ tad es nevaru būt gatava mirt atklātā cīņā, atrodoties aci pret aci ar ienaidnieku?

— Tur būs citādāka nāve ...

— Domā, ka es to nezinu? — klusā balsī noprasīja Zina.

— Pirms dažām dienām tu man teici, ka mīli, bet tagad paziņo, ka aizeji ar uzdevumu vāciešu aizmugurē. Man, vai saproti, ir tāda sajūta, it kā kāds būtu apmānījis, iedevis rokās laimi un atkal atņēmis.

— Man nenāca ne prātā, ka tu tā ... — Pēkšņi Zi-naidas balss kļuva metāliskā. — Pagaidi! Pieņemsim, ka mums ir bērns. Un vai tu, baterijas komisārs, lai glābtu citu cilvēku dzīvības, spētu sūtīt mani nāvē? Spētu vai nespētu? Atbildi!

— Skatoties pēc nepieciešamības... — Kovaļovs dobji un nenoteikti atbildēja, ar nepārprotamu nolūku novilcināt atbildi uz šo negaidīto un skaudro jautājumu.

— Tātad nepieciešamības gadījumā būtu sūtījis? — Zina neatlaidās.

— Zini, es tūkstoškārt ietu pats, bet tevi nesūtītu, — viņš atbildēja drūmi un nenoteikti.

«Ak muļķe, muļķe, nu ko tā viņu moka!» iekodusies spilvenā, aiz krāsns šņukstēja Jefimka.

— Nē, tāda iespējamība, mīļais, izslēgta. — Zina piecēlās un, rokas uz muguras salikusi, platiem soļiem pārgāja pār istabu. Viņas smalki veidotais profils ar sarauktajām uzacīm bija skaists. — Jā, jā, tāda iespējamība, mans mīļais, ir izslēgta, — viņa turpināja lēnām,

bet skaļi, it kā tīksminādamās par savu spēcīgo, vijīgo sapranu. — Izslēgta tāpēc, ka tavs upuris šajā gadījumā būītu veltīgs, nederīgs un pat kaitīgs. Iedomājies, ka tu kā baterijas komandieris atrodies pie saviem lielgabaliem, bet es kā izlūks sēžu Šitjkovā mazā pagrabiņā pie rācijas. Un pēkšņi telpas virs mana pagrabiņa ieņem vā-eiešu štābs. Pieņemsim, ka ieradušies ģenerāļi, pulkveži uti duči trīs leitnantu. Es tev raidu: «Vaļa, otro māju no malas uzlaid gaisā!» Bet tu ļoti labi zini, ka šīs mājas lugrabā atrodos es, Zina. Uzlaistu vai neuzlaistu gaisā?

Vairākas minūtes istabā valdīja spraigs klusums. Va-Imtins juta, kā sitas viņa sirds, bet vārdi, vajadzīgie vardi aizklīst aizvien tālāk un tālāk.

— Uzlaistu! — beidzot viņš noteikti saka, bet, mazliet padomājis, mīkstina: — Droši vien uzlaistu! Nu pieliks par to runāt. — Viņš tik tikko valdījās, un balss tam jau sāka ķerties.

Zina metās pie viņa, apkampa un noskūpstīja. Jefimka nenoturējusies sāka aiz krāsns raudāt. Nomierinājusi māšeli, Zina paņēma vijoli un sāka spēlēt. Maigi un klusi dziedāja vijole. Varēja just, ka Zina šajā dziesmā centās ielikt visu savu jaunību un tās jaunās, dziļās mīlas jūtas, kuras viņa pārdzīvoja pirmo reizi. Viņai bija patīkami redzēt, ka Valentins klausās un varbūt pašlaik, šai brīdī, domā par to pašu, par ko viņa.

— Kāda šodien diena! Ja tu tikai zinātu, kāda diena! — Zina svinīgi ierunājās, aprāvusi vijoles kaislīgo balsi.

Viņa piegāja pie Valentina, nosēdās blakus un, noliekusi galvu uz viņa pleca, klusu sacīja:

— Paspied man roku!... Stiprāk, stiprāk! . .. Mēs abi šodien aizbraucām uz ciema padomi. Piecu minušu laikā mani no Frolovas pārvērta Kovaļovā un atdeva pilnīgi tavā varā. Tas, protams, ir joks, bet zini, man pašlaik tāds kauns, tāds kauns, it kā es būtu izdarījusi vislielāko nekrietnību. Un viss tas tāpēc, ka esmu neizsakāmi laimīga. Mūsējiem pagaidām neko neteiksim. Laiki pašreiz nemierīgi, bet mēs, ko domā, apprecējušies! Goda vārds, muļķīgi. Man tātad jau rīt pat jādodas pie sava priekšnieka un jāziņo: «Ziniet ko, biedri priekšniek, jūsu izlūks Zina apprecējusies.» Nu vienkārši kā

kādā sliktā vodeviļā! Bet pie visa vainīgs esat jūs, augstība. Sagrozījis meitēnam galviņu ...

ļfilPM

— Nu, teiksim, brauciens uz ciema padomi tā kā nebūtu mana iedoma ... Bet ko tad tu, vai sāc nožēlot? — apjautājās Valentins.

— Nē, nē! Es pati nezinu, ko runāju. Vaļuk, mīļais, es taču mīlu pazinu tikai pēc grāmatām. Bet, lūk, atnāca taču tā un tik negaidīti, un tādā laikā, ka pat bail metas, par visu to domājot. Pašlaik es tīšām ir sevi, ir tevi pārbaudīju, lai gan zināju, ka tu esi stiprāks par mani. Pēdējās dienās es daudz esmu domājusi un atmiņās pārcilājusi visus tavus stāstus par karu. Tas ir tik briesmīgi un tik rūgti. iKādu pārbaudījumu izcieš mūsu tauta! Vai tad pēc visa tā es varu palikt nomaļus? Nē, nevaru. Tu mani saproti: arī es kopā ar tevi gribu nest visas kara grūtības un cīnīties līdz galam, līdz uzvarai.

Pie loga kāds neatlaidīgi un spēcīgi pieklauvēja.

— Kas gan tas varētu būt? — brīnījās Zina.

— Būs kādi karotāji. Es tūlīt atgriezīšos.

Paķēris burku, Valentins nozuda aiz durvīm.

Zina paņēma vijoli un no jauna gribēja sākt spēlēt, bet durvis atvērās, un istabā ienāca trīs karavīri un aiz viņiem Kovaļovs.

— Vai tikai jūs, daiļava, netaisāties mūs saņemt ar muziķu? — smaidīdams ierunājās pirmais.

Mugurā viņam bija labi pieguļoša kavalērista bekeša ar sudrabainu apmali un tumšbrūna karakula papacha.

— Ģenerālis Dovators. Iepazīstieties! — Kovaļovs stādīja viņu priekšā.

«Tad, palūk, kāds ir slavenais ģenerālis Dovators, par kuru Valentins tik daudz stāstījis!» Zinaida samulsusi pasniedza roku ar visu lociņu. Ļevs Michailovičs vispirms paņēma no viņas lociņu un pēc tam paspieda roku. Pēc viņa sasveicinājās brigādes komisārs Sūbins, vīrs ar platiem pleciem un jautrām acīm. Augumā lielākais bija trešais, arī burkā, ar iegarenu, Sausnēju kaukāzieša seju — divizijas komandieris ģenerālmajors Atlanovs. Viņš palūdza kaut ko uzspēlēt.

— Nē, nē, nespēlēšu, — Zina dedzīgi atvēcinājās ar rokām, — kādu citu reizi, vēlāk. Un kas tad no manis par muzikantu ...

— Zēl, ka atliekat, — sarūgtināts nopūtās Ļevs Mi-chailovičs. — Mēs tikai tādēļ vien atjājām, lai paklausītos, Bez tam vēl pagadījās nelielas darīšanas. Bet ar spēlēšanu nekautrējieties. Labi spēlējat. Mēs ilgi klausījāmies, pat klauvēt negribējās. Pajautājiet kaut vai komisāram vai arī ģenerālim Atlanovam. Visiem patika.

Zina, vēl arvien būdama samulsusi, pateicās^ un uzaicināja apsēsties, bet visi stāvēja un skatījās viņā. Dovators novēroja viņu ar asu, caururbjošu skatienu, it kā gribēdams iespiesties līdz pašiem dvēseles dziļumiem.

«Nu ko viņi manī tā skatās kā kādā gleznā?» neapmierināta nodomāja Zinaida. «Taču ne tāpēc, ka esmu skaista, kā to saka Valentins.» Un pirmo reizi mūžā Zina nožēloja, ka viņa ir sieviete, un domāja par sevi ar nepatiku.

Valentins ar Atlanovu, pusbalsī sarunādamies, izgaja blakus istabā.

Dovators, pagrozījis rokās lociņu, apsēdās uz dīvānā un, saskatījies ar Sūbinu, uzaicināja viņu ieņemt vietu sev blakus.

— Tātad jūs esat tā pati Zina Frolova? — apsēzdamies uz dīvānā, noprasīja Šūbins.

— Ne gluži tā ... — mīklaini atbildēja Zina, mulsdama un sarkdama.

— Kā tā? — Šūbins, redzēdams viņas samulsumu, skatījās izbrīnījies. — Varbūt mēs neesam īstajā vietā atnākuši.

— Nē, vieta ir pareiza. — Zina enerģiski pakratīja galvu, kastaņbrūnie, kuplie mati izklīda pa apaļīgajiem pleciem.

Jā, meitene tiešām bija skaista, un Šūbins ar nožēlu jau paguva nodomāt, ka viņa acīm redzot nav diez cik gudra.

Dovators gluži atklāti priecājās par Zinu. Viņam vienkārši negribējās uzsākt nopietnu sarunu. Taču, nevēlēdamies apgrūtināt savu nākamo izlūku ar lieku satraukumu, viņš tūlīt ķērās pie lietas. Atāķējis planšeti, sameklēja kādu papīru, izlasīja to un, paskatījies Ziņai tieši acīs, noprasīja:

— Vai jūs pazīstat majoru Viktorovu?

— Nē. Nekādus majorus Viktorovus es nepazīstu, — Zina skarbi atbildēja. Patiesībā viņa pēc speciālās sagatavošanas atradās majora Viktorova rīcībā un dienu no dienas gaidīja norīkojumu. Bet majors nezin kādēļ vilcinājās. Majora Viktorova uzvārdu viņa drīkstēja atklāt tikai pēc attiecīgas paroles.

— Man atgadījās nelaime — saslima brālis, — Do-vators klusu ierunājās.

— Griezieties pie ārsta! ... — pēc nelielas pauzes atbildēja Zina.

Tā bija parole. Tagad viņa stājās ģenerāļa Dovatora grupējuma pilnīgā rīcībā. «Tātad kopā ar Valentinu. Pavisam labi,» viņai pazibēja galvā.

Dovators pats personīgi iedziļinājās visos izlūkošanas darba sīkumos. Sūtīdams cilvēkus ar uzdevumu, aprunājās ar katru atsevišķi. Pašlaik notika gatavošanās kārtējai izlūkošanas operācijai ienaidnieka aizmugurē. Bija nolemts iepriekš izsviest aiz frontes līnijas grupu speciāli sagatavotu izlūku radistu un sistemātiski saņemt noteiktas ziņas par apstākļiem.

— Majors Viktorovs jūs ieteica, — Ļevs Michailo-vičs turpināja. — Vai jūs neesat grozījusi savu lēmumu?

Majors, kaut arī bija ieteicis Zinu, taču atklāti atzinās, ka žēl sūtīt meiteni tik bīstamā darbā. Tas tad arī pamudināja Dovatoru uzmeklēt izlūku Zinu. Arī komisārs neatlaidās.

— Sakiet man, bērniņ, vaļsirdīgi!... — Šūbins nesteigdamies atpogāja uz krūtīm burku, noņēma to un nolika uz dīvānā gala. Ādas vestē un tūbas zābakos viņš izskatījās slaidāks un jauneklīgāks, bet viņa kustības bija apbrīnojami lēnas un apsvērtas. Ziņai likās, ka viss viņa mierīgais, stingrais stāvs tālab vien tikai radīts, lai izdomātu āķīgus jautājumus, kas izskata pēc ietērpti tēvišķīgā labsirdībā. Tikai pelēcīgās, domīgās acis zem saaugušajām uzacīm pauda kaut ko citu. Tajās laistījās siltums un labsirdība. Šīs gaišredzīgās un gudrās acis pašlaik vērās Ziņā kā cilvēkā, ar kuru notiks nelaime un kurš diezin vai pratīs izkulties no posta. — Sakiet man vaļsirdīgi: vai jūs ļoti aizrauj izlūku profesijas romantika?

— Bet kuru gan tā neaizrauj, Michail Pavlovič! — iejaucās Dovators.

— Pagaidi, Ļev Michailovič! Lai viņa pati atbild!

— Ja atklāti jāsaka, tad aizrauj gan, — Zina satraukti atbildēja. Viņa juta, ka komisārs gatavojas viņu ('ksaminēt, un, sakopojusi visus savus gribas spēkus, nolēma dot pretsparu. — Bet svarīga jau nav tikai romantika vien, biedri komisār, — Zina pabeidza.

— Bet kas tad vēl?

— Vispirms — bez aizrautības nevienu darbu nevar labi veikt. Ja jau esi nodomājis ko veikt, tad ziedo tam visus spēkus un sirdi. Un |audis pašlaik dzimtenes aizstāvēšanai atdod visu. Nu, un arī es gribu rīkoties tāpat kā visi. Kļūšu izlūks. Jūs man tūlīt iebildīsiet, ka tas ir ļoti bīstami, var nokļūt hitleriešu rokās, spīdzinās, ar uguni dedzinās. Ļoti labi saprotu, ne vienu vien nakti esmu par to domājusi, bet nebaidos. Es vēl neesmu aizgājusi un esmu gatava tagad pat izturēt ikvienas mokas, ikvienu spīdzināšanu.

— Dedzīgi, ļoti dedzīgi! — mādams ar galvu, atkārtoja Sūbins. — Es, godīgi atzīstos, sākumā nodomāju, ka jūs protat tikai vijoli čīgāt un lentītes siet. Neko darīt, esmu maldījies. Man tikai vēl viens vaļsirdīgs jautājums. Vai drīkstu jautāt?

— Klausos, biedri komisār.

— Kas jūs tā sasparojis? Ne no kā nebīties, neredzēt šausmas, bet uzreiz pilnos auļos mesties kaut vai uz karātavām. Man tādas aizdomas, ka Kovaļovs. Droši vien lielījās ar reidu pa ienaidnieka aizmuguri, kur viss tikai viena vienīga varonība. Aizkrāces seča! Nevis karš, bet tīrā dziesma! Bet, ja tā ir runājis, tad viņš nav nekas cits kā tukšs un kaitīgs lielībnieks. Lieka aizraušanās un romantika — tā ir modrības iemidzināšana. Izlūkam nepieciešams skaidrs un vēss aprēķins. Uz katra soļa viņš padots briesmām un, ja neizturēs, tad sagādās kopējai lietai neizlabojamu ļaunumu. Nomirt nav grūti, bet uzdevumu vajag veikt! — Komisārs runāja skarbi, uzstājīgi, neapiedams asus un bīstamus jautājumus.

Dovators, atgāzies pret dīvānā atzveltni, vēroja meiteni. Zina sēdēja uz krēsla maliņas pie rūpīgi uzpostas gultas un mulsi kodīja lūpas. Šūbina vārdi par Valen-tinu nepavisam neskanēja apvainojoši, bet, tieši otrādi, meitenes acīs pacēla mīļoto cilvēku, jo viņš tai bija teicis gluži to pašu, un likās, ka komisārs būtu noklausījies viņas šīsdienas sarunu ar Valentīnu un pašlaik atkārtotu to vārdu pa vārdam. Apbrīnojama sakrišana!

— Vai drīkstu atbildēt? Zina jautāja, kad Sūbins apklusa.

— Jā, jā, atbildiet! Ko jums Kovaļovs māca muzikālajos vakaros?

— Mēģināja iebaidīt. Stāstīja visbriesmīgākās lietas... — Zina satraukti novēcināja ar rokām un jautri iesmējās.

— Mēģināja iebaidīt? — Dovators pārjautāja. Pēc viņa balss noskaņas varējā just, ka viņš ar to nav apmierināts. — Zini ko, komisār: aizliedziet viņam jāt šurp! — viņš vēl valdonīgi piemetināja, slēpdams smīnu, kas parādījās uz lūpām.

— Noteikti aizliegšu, — apliecināja komisārs tādā balsī, kas necieta iebildumus.

— Nē, to jūs nevarat izdarīt! — Zina prata izteikties īsi un noteikti. — Jūs nevarat aizliegt! — viņa dusmīgi atkārtoja.

— Mēs ne tikai aizliegsim, bet pārcelsim viņu pavisam uz citu diviziju, — sacīja Sūbins.

— Ieskaitīsim rezervē, — smaidīdams iesprauda Dovators. — Atrunāt cilvēku no visatbildīgākā uzdevuma izpildīšanas ...

— Ar nolūku sev iegūt personīgu labumu... Iegaumē — kara laikā! — Sūbins iespaidīgi pacēla rādāmo pirkstu.

— Jā, jā! — uztvēra Dovators. — Te, brālīt, ož pēc tribunālā!

Vārdā «tribunāls» Zina neskaidri izjuta kaut ko bargu, bet ne mazākā mērā bīstamu vai draudošu. Dovators to izrunāja ar draisku bezbēdību.

Zina sāka nojaust, ka viņu apmeklējumam blakus lietišķajam iemeslam ir vēl kaut kas cits. Viņai nebija paslīdējusi garām arī aizdomīgā samirkšķināšanās.

— Līdz tribunālam, teiksim, vēl tālu... — Zina droši sacīja, un viņas zilajās acīs, kas stingri raudzījās Dovatorā, iedzirkstījās šķelmīgs smaids. Viesi juta, ka meitene sāk saprast viņu viltīgos nolūkus.

— Man jāsaka, ka jums, biedrene Frolova, stipri nervi, — pavisam nopietni atzinās Sūbins.

— Man jums jāsaka, biedri brigādes komisār, ka jūs kļūdāties. Mans uzvārds nebūt nav Frolova, bet Kova-lova.

Sārtajās Zinās lūpās rotājās izsmējīgs smaids.

— Redzi nu, ģenerāli Dovator! Es jau tev tūlīt teicu, ka meitene runā bez godbijības, jā, bez godbijības! Viņai tādā tik sevišķi svinīgā gadījumā, kādas ir laulības, vajadzētu lūgt pie galda, sēdināt labākajā vietā, bet viņa mūs atstāj gandrīz vai pie paša sliekšņa — un pamēģini tikai pieskarties, dursta kā ezītis.

— Lūdzu, lūdzu! — Zina pa krievu parašai zemu jo zemu paklanījās.

Pēc jokiem un apsveikumiem sasēdās pie galda. Divīzijas komandieris Atlanovs noturēja svinīgu runu. Viņš runāja skaļi un dedzīgi, un viņa vārdos skanēja nevaidamas, neiznīcināmas alkas pēc dzīves.

— Nekādas nedienas, nekādas vēsturiskas traģēdijas, — viņš starp citu sacīja, — nevar apturēt dzīves gaitu uz priekšu. Pilsoņu kara laikā pēc smagiem un nogurdinošiem pārgājieniem Budjonija kavalērijas pulkos tika sarīkotas tik jautras kāzas, ka no dziesmām un dejām istabās dzisa lampas. Un tas rādīja, ka ļaudis ir garā stipri un nešaubās par uzvaru. Nekādas nedienas nespēja salauzt cilvēku gribu un padarīt vienaldzīgus pret dzīvi. Es paceļu kausu par uzvaru, par mīlu, par cilvēku laimi zemes virsū!

Pēc tam. Dovators lūdza Zinu spēlēt vijoli. Viņa mulsi atsacījās. Bet Ļevs Michailovičs neatlaidās, piecēlies no galda, pats atnesa un pasniedza lociņu un vijoli.

... Ieskanējās klusa un svinīga melodija, tik izjusta un, likās, tik cilvēciski saprotama, apgarota, ka Ziņai notrīsēja sirds, un viņa pati it kā sakusa ar šīm skaņām un vairāk neko ne redzēja, ne dzirdēja. Vijole dziedāja, un tās brīnišķīgās skaņas pildīja istabu kā ar kādu neparastu staru siltumu un mirdzumu; un visiem šai brīdī likās, ka laukā nav ziema, bet pavasaris, ka visur zied dārzi, zied visa zeme un šalkdami līst pār to silti lieti, ka visapkārt līksmo un dzied.

Vijole, tāpat kā Atlanova kaislie vārdi, slavinaja dzīvi un, iespējams, par visu vairāk cilvēku. Tā domaja visi; par to pašu domāja arī Zina. Vijoles skaņas pēkšņi apklusa, bet istabā vēl arvien neizgaisa pavasara siltums un ziedošās zemes elpa ...

Ļevs Michailovičs negaidīti piecēlās un piegaja pie tualetes galdiņa. Viņš labu brīdi nostāvēja, raudzīdamies

Frolovu ģimenes fotogrāfijā, par kaut ko dziļi domās nogrimis.

Mūzika bija atstājusi spēcīgu iespaidu uz visiem, bet uz Atlanovu jo sevišķi. Paskatījies viņā, Šūbins ar izbrīnu pamanīja, ka šā nepavisam ne sentimentālā cilvēka sejas dziļās, skarbās līnijas izlīdzinājušās, seja kļuvusi jaunāka un acis mirdz spožāk. Šūbins iepildīja glāzītēs konjaku un, piestūmis tās Kovaļovam un Atlanovam, sacīja:

— Izdzersim, Josif Aleksandrovič! — Un, pamājis uz Valentina pusi, piemetināja: — Dzersim uz viņa laimi! Tā nav meitene, bet dārgums!

— Jā, Michail Pavlovič. Viņu vajadzētu pasargāt, — domīgi nobubināja Atlanovs. — Talantīga meitene.

Dovators pagriezies paaicināja pie sevis Šūbinu un par kaut ko klusu ar viņu apspriedās. Micbails Pavlo-vičs piekrītoši pamāja, un viņi kopā atgriezās pie galda.

— Beidzam, biedri, — sēzdamies pie galda, sacīja Dovators un uzmeta Ziņai asu, caururbjošu skatienu.

— Zinaida Ņikitična, man ar jums par kaut ko jāaprunājas.

— Es klausos, Ļev Michailovič.

Zina, redzēdama, kā pārvērtusies Dovatora seja, kļuva uzmanīga.

— Man rādās, ka visu nodomu par izlūkošanu vajadzēs atlikt.

— Kādēļ?

Meitenes balss ieskanejas un aizlūza.

— Redziet, kas par lietu ...

Ļevs Michailovičs, aizpogājis savu ģenerāļa svārku augšējo pogu, strauji piecēlās un pagājās pa istabu.

— Jums vajag mācīties, — viņš noteikti sacīja.

— Jums nav tiesības ... — Viņš gribēja sacīt: «... pazudināt sevi,» — bet apķēries izlaboja: — Nav tiesības nemācīties. Jūs esat ļoti apdāvināta. Brauciet uz Maskavu! Vai gribat, es aizrakstīšu, kur vajag.

— Pareizi! — Atlanovs dedzīgi atbalstīja. — Jūs spēlēsiet pa radio visai Sarkanajai Armijai! Visai tautai! Jūs taču saprotat, ko nozīmē laba mūzika un dziesma. Mani kavalēristi karo ar dziesmu uz lūpām un putru vāra dziedot. Liekas gulēt — dzied, pieceļas un atkal skandina: «Un tas, kas soļo ar dziesmu caur dzīvi, tas visu panāks un uzvaru gūs daudz ...» Labi vārdi!

Zina, acu nemirkšķinādama, skatījās uz kreisās kurpes purngalu gluži kā untumains bērns. Visi cits caur citu mēģināja viņu pierunāt, bet Zina stūrgalvīgi klusēja.

— Es ari viņai visu laiku skaidroju. Pat klausīties negrib! — iekaisa Kovaļovs.

— Pagaidi, Vaļa! — Zina neizturēja un sapīkusi pavēcināja ar roku.

Pacēlusi uz Dovatoru gudrās, nopietnās acis, viņa noprasīja:

— Vai jums, Ļev Michailovič, bērni ir?

— Jā. Dēls un meita Rita, — Dovators atbildēja.

Sūbins piemiedza labo aci un, tīši ska|i klepodams,

noliecās pār galdu. Viņš saprata, ka klusēdama Zina gatavojusies tēmētam triecienam. Tagad viņa visu apsvērusi un grib kaut ko sacīt.

— Ja jūsu meitai Ritai, — noteikti un lēni iesāka Zina, — būtu tūkstošreiz vairāk dotību nekā man, bet viņa pēkšņi būtu nolēmusi doties karot, vai jūs, partijas biedrs, ģenerālmajors, aizliegtu to viņai vai ne? Vai arī, teiksim, vissliktākā gadījumā pieņemtu viņu štābā zem sava spārniņa? Lai viņa jums pa vakariem strinkšķinātu ģitāru vai kā es spēlētu vijoli? Mani interesē, kā jūs būtu rīkojies.

— Lūk, to es saprotu, sol mažorā! — Šūbins plaši iepleta rokas. — Nu, ko es tev teicu, ģenerāli Dovator, neprot ar cieņu izturēties, neprot! Un vēl skaitās aktrise, māksliniece! — Šūbins vai beidzās nost no sajūsmas, likās, ka viņam pārplīsīs uz muguras cieši pieguļošais svārks.

— Pie mums, Michail Pavlovič, tādu mākslinieku, — skāņi iesaucās Zina, — būs puse kolchoza! Lūk, ja pašreiz’ kāds no mums būtu izgudrojis jaunu pulveri vai kādu lielgabalu, tā būtu cita lieta. Tad varētu tādu meiteni nosūtīt tālā aizmugurē, uz kādu laboratoriju vai rūpnīcu. No jums, Ļev Michailovič, gaidām atbildi.

— Liecies mierā, Dovator! — no jauna iejaucas Šu-bins. — Viņu tik un tā neaizrunāsi. Skaties tikai, papurinās savas cirtas un aizšausies vēl uz armijas štābu, bet tur — paliec sveiks! — lidmašīnā iekšā un prom uz tavu Baltkrieviju. No turienes vēl labdienas atklabinās.

Atbildes vietā Dovators saņēma Zinu aiz rokām un noskūpstīja uz lūpām.

— Apsveicu! Tāpat es būtu rīkojies ar savu meitu, — viņš saviļņots sacīja un, pārlaidis klātesošajiem skumju, domīgu skatienu, klusu piemetināja: — Laiks sēsties zirgos! ...

Kad izgaja lauka, seta jau valdīja dziļa, salta nakts. Tikai reti šāvieni plosīja klusumu un lika trūkties pie debesīm mirgojošām zvaigznēm.

— Nu, komisār, kā patīk izlūks? — sēzdamies zirgā, apjautājās Ļevs Michailovičs.

— Varonīga, — Šūbins īsi atbildēja.

SESTĀ NODAĻA

Vācu automatisti atstātajam sagāznim tuvojās ar lielu piesardzību. Vispirms tam attīrīja pieejas no mīnām, tad sekoja vāciešiem parastā meža apšaudīšana visapkārt. Bet tai nebija neviena atbildes šāviena. Likās, ka biezais Siškovas mežs būtu izmiris, tikai žagatas griezās virs kokiem un satraukti žadzināja, vienmuļi un apnicīgi.

Pašaudījuši no ložmetējiem, vācieši beidzot sadūšojās pievest pie sagāžņa bruņu transportieri un sāka vilkt kokus nost no stigas. Sākumā artileristi dzirdēja strādājošā motora troksni, lūstošo zaru brīkšķēšanu, pēc tam vācu zaldāti nomierinājušies kļuva nekaunīgi, sacēla kņadu un turpmāk rīkojās pavisam atklāti.

Pie lielgabala sēdošais seržants Aleksejevs, kas viņus novēroja, jutās kā uz adatām. Viņu vēl ērcināja Lucenko un Popovs, kas atradās pie otra lielgabala.

— Kāda velna pēc mēs vēl bolām acis uz šiem cūkas purniem? Skat, velk stumbeņus, kaut viņi, suņa gabali, būtu uz kādu mīnu uzrāvušies un uzsprāguši gaisā ar visām skrandām. Kā tad būs, biedri seržant? — ar lūdzošām acīm uzlūkodams Aleksejevu, jautāja Lucenko.

— Nevar, — Aleksejevs čukstēja. — Bez baterijas komandiera pavēles nedrīkst.

— Atļauj, biedri seržant! Ar pirmo šāviņu es tam pelēkajam bruņurupucim visas iekšas izjaukšu, — tielējas Popovs, nepacietībā rokas berzēdams.

Un patiešām, lai stāvētu pie pielādēta lielgabala, redzētu savā priekšā ienaidnieku un klusētu, tur bija vajadzīga ellišķīga izturība un pacietība.

Aleksejevs to labi saprata, viņam pietika izturības un pacietības, un tomēr pašlaik tāpat niezēja rokas un negribot sniedzās pie lielgabala. Viņš vai ik brīdi metās pie sakarniekiem viņu sniega aizsegā, kur pie telefona sēdēja Cencovs, un ziņoja

— Visā augumā staigā, biedri baterijas komandieri. Ko mēs uz viņiem tā skatāmies?

— Ej un novēro, simto reizi tev saku! Kad būs vajadzīgs, tad teikšu.

Aleksejevs klusēdams atgriezās atpakaļ pie lielgabaliem un klusēdams nosēdās aiz vairoga. Pēc viņa sejas visi saprata, ka šaut nav atļauts, bet tomēr apnicīgi uzmācās ar jautājumiem:

— Nu, kas?

— Ejiet pie velna! Apnicis. Vai simtreiz jāsaka, ko? Uzmācas, piesienas, bet pēc tam nopūdelē. Es jums gan nopūdelēšu ... Es jums tā nopūdelēšu — līdz pašai Ber-linei aiziesiet un neaizmirsīsiet. Marš, katrs savā vietā! Kad būs vajadzīgs, došu komandu. Un neslaistīties laukā no patvertnēm, ka nenoķerat lodi! — Aleksejevs rājās.

Līdz pusdienas laikam vāciešiem ar lielām pūlēm izdevās attīrīt sagāznī nelielu eju. Pēc tam atkal sāka metodisku otrā sagāžņa pieeju apšaudīšanu ar nolūku uzspridzināt mīnas un noskaidrot, kur atrodas krievu ugunspunkti. Pārliecinājušies, ka stiga nav mīnēta, viņi nolēma sūtīt izlūkos ap četrdesmit automatistu.

Ejot tarkšķinādami automātus, gar stigu sāka virzīties, bars iedzērušos zeļļu.

Eskadrona komandieris Sergejs Orlovs un Cencovs nekavējoties par to ziņoja Osipovam. Orlova eskadrona otrais vads atradās aiz sagāžņa, divi citi bija novietojušies gar stigu un, izvirzījušies ar labo flangu gandrīz līdz sagāžņa centram, sedza Cencova bateriju. Tādā veidā aizsardzībā stāvošais eskadrons izveidoja atkāpi pa kreisi taisna leņķa veidā. Ielaidis automatistus stigas dziļumā, Orlovs tos varēja iznīcināt ar otrā vada frontālo uguni, tāpat ar pirmā un trešā vada flangu uguni, kuru rīcībā bez Cencova baterijas bija vēl astoņi ložmetēji un ap trīsdesmit automatistu. No kreisā flanga viņu varēja atbalstīt labi nostiprinājies Biktjašova eskadrons. Taču Osipovs deva negaidītu rīkojumu: otro vadu no sagāžņa atvilkt un ielaist tur vāciešu auto-matistus.

— Viņi taču aizies Biktjašovam aizmugurē! — Or-lovs brīdināja pa telefonu.

— Par to tu neraizējies! Vai tad tiešām esi nobijies no kādiem tur četrdesmit automatistiem kājniekiem? — Antons Petrovičs mierīgi jautāja.

Viņš jau bija piekodinājis komisāram un eskadrona komandierim Biktjašovam: uguni neatklāt, gaidīt viņa pavēli un neatlaidīgi novērot. Osipovs jau bija sapratis, ka, izsūtot uz priekšu automatistus, vācieši iecerējuši parasto triku: ielauzties aizmugurē, sacelt troksni, radīt paniku un nodemonstrēt aplenkumu. Bet viņam taču vajadzēja izvilināt no slēptuvēm tankus un iznīcināt tos.

Vienmēr mierīgais un nosvērtais vecākais leitnants Orlovs satraukts vēroja pretinieku. Viņa kaimiņš Hafizs Biktjašovs visu laiku raustīja kaskas siksniņu, lamājās, ko jaudāja, un zvanīja pulka štabam.

— Man uz pakauša nosēdušās mušas, bet man neļauj tās aizdzīt, — viņš žēlojās štaba priekšniekam majoram Počibutam.

— Sēdi un nespārdies! — atbildēja majors un tūlīt pievērsās citam tematam, jautādams, vai eskadrona komandierim nesāp galva un vai neaizsūtīt viņam pudeli vīna vai piramidona pulverīšus. Interesējās, vai viņš aizvakar labi nomazgājies pirtī un kāpēc tik sīkiem un nesalasāmiem burtiem raksta ziņojumus, gluži kā blusiņas rindiņās salicis.

— Velns zina, kas tas ir! — sodījās Hafizs, nomezdams klausuli. — Es ar viņu runāju par lietu, bet viņš par piramidonu un par kaut kādām blusām. — Un tomēr pēc šādas sarunas viņš jutās mierīgāks un noteiktāks. Pēc tam ņēma atkal klausuli un izsauca savu kaimiņu Orlovu.

— Nu, Serjoža, kā klājas, ko? Es turēju tevi par savu vislabāko draugu, bet tu man aiz apkakles esi salaidis blusas. Slikti, ai, ai, cik slikti! Šīs blusas man sēž uz kakla kā skorpioni. Ja tu viņas žēlo un nekauj, tad es tām ātri garu izlaidīšu. Paskaties, ka es tām uzbrukšu!

— Vai tu labi pazīsti mūsu saimnieka raksturu? — jautāja Orlovs.

— Ļoti labi, — Hafizs nopūtas, noliekdamies par telefonu.

Bet pulka komandieris sēdēja blindaža ar klausuli pie auss, noklausījās visas šīs sarunas un neiejaucās ne ar pušplēstu vārdiņu, tikai padobji iekrekstējās un aprauti nopūtās.

Komandieru un kareivju noskaņojums viņu iepriecināja. Visus gaidāmās kaujas pavedienus viņš jau bija saņēmis savās rokās un ļoti labi noprata pretinieka nodomus. Tagad tikai vajadzēja tālākos notikumus pakļaut savai personīgajai gribai un vadīt tos. Neizlaizdams klausuli no rokas, viņš uzmeta pa domīgam skatienam kartei vai Golovjatenko, kas, noliecies pār galdu, bija nodarbināts ar operativā ziņojuma sastādīšanu. Blin-dažā vai ik brīdi nokāpa pa ziņnesim un piesardzīgi nolika uz galda sarullētus ziņojumus.

— Kā atkļuvi? — īsi kādam noprasīja Osipovs, attīdams papīru.

— Labi, biedri pulkvedi, — Vasja Gromovs modri atsaucās. Tas bija pavisam jauns puisis, nesen ka ieradies frontē.

— Tu mani drīz par ģenerāli iecelsi? Ko? Pulkvežos jau esi ieskaitījis. — Antons Petrovičs, acis piemiedzis, šķelmīgi pasmaidīja.

— Piedošanu, biedri apakšpulkvedi!

— Tā, tā . .. Rāpoji pa sniegu?

— Rāpoju.

— Bet kāpēc nenopurinājies? ... Aizej, dargais, pie operativā dežuranta un saki viņam, ka es liku, lai tev iedod glāzi degvīna.

— Taču nē, biedri pulkvedi, biedri apakš ... es nedzeru, es ... — samulsis nomurmināja Vasja.

Klātesošie vai beidzās nost aiz smiekliem. Vasja Gromovs pat ciest nevarēja degvīnu un savu porciju atdeva biedriem. Bet reiz, sakrājis veselu litru, atnesa pulka komandierim kā dāvanu. Tas tagad noderēja par pastāvīgu joku cēloni.

— Nu, ko jūs smejaties? — tikko apslēpdams smaidi^ uzprasīja Osipovs. — Mēs taču abi visu dalām uz pusēm ... pat šineli...

Pie šiem vārdiem sacēlās vēl lielāki smiekli.

Ar Vasjas šineli bija noticis tā. Eskadrona komandieris Biktjašovs Vasju nozīmēja par ziņnesi štābā. Pulka dežurants norīkoja viņu pulka komandiera zemnīcā un lika kurināt dzelzs krāsniņu. Savus uzdevumus Vasja pildīja ļoti centīgi. Modri vēroja krāsniņu, skraidīja uz štābu, skaldīja malku. Osipovam centīgais puisis iepatikās. Reiz Antons Petrovičs viņu sastapa briesmīgi satrauktu un apjukušu. Pulka komandierim parādoties, Vasja arvien pielēca kājās un ieņēma pamatstāju. Bet šoreiz viņš to nedarīja. Seja viņam bija notriepta ar kvēpiem un pauda vislielāko izmisumu un samulsumu.

— Ko tad tu, mīlīt, sāniski vien griezies? — izbrīnījies raudzīdamies puisī, apjautājās Osipovs.

— Atļausiet, biedri apakšpulkvedi, doties uz eskadronu, — pavisam nomāktā balsī izspieda Vasja.

— Kādēļ?

— Izciest sodu ...

— Kādu sodu?

— Norīkojumu. Eskadrona komandieris vecākais leitnants Biktjašovs uzlika, — noplakušā balsī atbildēja Vasja.

— Par ko?

— Par šineli... — Vasja pagriezās un parādīja. Šineļa kreisā stērbele bija gandrīz līdz pusei sagruzdusi un atstāja ļoti nožēlojamu iespaidu. — Nokurināju sarkanu un nejauši mazliet aizsnaudos. Eskadrona komandieris man sacīja: «Tu esi pirmās šķiras sliņķis, visu laiku guli, šineli sadedzināji...» — un pavēlēja nosūtīt uz eskadrona virtuvi mizot kartupeļus.

Vasja to ziņoja ar tādu naivitati un neviltotu sarūgtinājumu, ka Osipovam bija grūti novaldīt smaidu.

— Ko tad lai tagad dara? Pavisam nelādzīgi iznāk! — Antons Petrovičs atsēdās uz krēsla, uzrakstīja zīmīti un, pasniegdams to Vasjam, sacīja: — Aizej pie mana palīga kapteiņa Fedosejeva un nododi! Bet pēc tam atgriezīsies šeit.

Pēc pāris stundām Vasja ieradās pie Osipova pavisam jaunā, labi pieguļošā šinelī un bija gatavs krist apakšpulkvedim vai ap kaklu. Kopš tās reizes viņš tika ieskaitīts par pulka komandiera pastāvīgo ziņnesi.

— Jaunākais leitnant Bratko, pavadiet Vasju!... — jau bez jokiem Osipovs pavēlēja savam adjutantam.

- Jā, un pie reizes pasakiet, lai Cencova baterijai piesviež šāviņus, bet Orlovam — patronas. Ar virtuvi turp lai nebrauc. Pusdienas nogādāt termosos bez lieka trokšņa un šķindoņas ... Leitnant Golovjatenko, uzrakstiet relaciju par Sarkanās Zvaigznes ordeņa piešķiršanu san-instruktorei Gončarovai. Un vispār pieprasiet no visu apakšvienību komandieriem izcilnieku sarakstus.

Osipovu pārtrauca zumera spēcīgā dūkoņa. Pa telefonu zvanīja baterijas komandieris Cencovs. Viņš ziņoja, ka stigas galā parādījušies vācu tanki. Osipovs tā sažņaudza telefona klausuli, ka likās, viņš gribētu to salauzt. Mazliet čerkstošā balsī, bet skaidri un saprotami pavēlēja:

— Pielaist labi tuvu! Šaut bez kļūmēm, lai neviens netiktu prom! Līdzko būsi tos ar pēkšņumu apstulbinājis, Orlovs dosies triecienā pret kājniekiem. Mierīgi, mierīgi, mīļais! Es turu rezervi, vajadzības gadījumā palīdzēšu. Nu, lai tev labi sokas, lai labi sokas! Gan viss būs kārtībā.

Pulka komandiera iespaidīgā un stingrā pārliecība uzmundrinājia Čencovu kā vissvētīgākais, draudzīgākais glāsts. Cencovs bija drosmīgs un varonīgs, nekad nezaudēja galvu. Pie tā viņš bija pieradinājis arī savus artileristus. Pusotra kilometra garo stigu viņš izmērīja līdz pēdējam veršokam un ar rūpīgu akurātību aprēķināja orientieru datus.

Stigas galā aiz sagāžņa parādījās netīri pelēkā krāsā noziests smagais tanks, aiz tā otrs, vidēja lieluma, kā trešais izrāpās bruņu transportieris. Tas, tāpat kā tanku torņi, bija aplipis ar automatistiem.

Priekšējā mašīna, smagi zvalstīdamās pa nelīdzenu-miem, žvadzinādama kāpurķēdes un šūpodama lielgabala garo snuķi, lēnām tuvojās. Virs priekšējās ambrazuras skaidri izdalījās galvaskauss ar sakrustotiem stilbu kauliem.

— Nu!... — vērdamies bataljona komandierī, zibošām acīm, apspiestā balsī izsaucās Aleksejevs.

Cencovs, ar plecu balstīdamies pret kuplu, skaistu egli, te līgani pacēla, te nolaida roku, it kā gatavodamies diriģēt orķestri:

— Pacieties, pacieties! ...

Stigas vidū, apiedams celmus, smagais tanks pagriezās pa labi, pavērsdams kreisos sānus pilnā profilā.

— Pa pirmo galveno... — stiepti ierunājās Cencovs. — Leņķmērs divdesmit-desmit... ar bruņu lauzējām-aizdedzinošām, uguns!

Tanks nodrebēja, apžilbinoši uzliesmodams. Pēc tam atskanēja apdullinošs grāviens un viss ietinās melnos dūmos. Veiksmīgi raidītais šāviņš bija uzspridzinājis visu municijas krājuma komplektu tankā kopā ar visiem uz tanka sēdošajiem automatistiem.

Uz citām mašīnām braucošie vācieši nekārtībā lēca sniegā un turpat krita no Sergeja Orlova ložmetēju uguns. Ar nākošajiem šāvieniem tika iznīcināts otrais tanks un sadragāts bruņu transportieris. Automatisti, kas atradās pie otrā sagāžņa, metās bēgt. No slēpņiem izlēkušie kavalēristi tos apšāva no automātiem, dūra ar durkļiem, kapāja ar zobeniem. Sagrāve bija pilnīga. Piesteidzās Kušnareva izlūki — Torba, Pavļuks un Bus-lovs — un aizveda uz štābu vairākus desmitus gūstekņu.

— Orlova eskadronam ieņemt vecās aizsardzības pozicijas! — komandēja Antons Petrovičs. — Lielgabalus slepus pārvietot uz priekšu agrākajās pozicijas, veikli! Paēdināt ļaudis! Apsveicu ar apbalvojumiem! Nekavējoties atgādāt man ziņas par zaudējumiem un saņemtajiem gūstekņiem!

Pulka komandiera noskaņojums bija pacilāts un možs. Arī Rogozins un iKovaļovs bija sekmīgi atsituši visus uzbrukumus.

— Labi! — noteica Antons Petrovičs. Šis īsais vārds noskanēja kā visu spraigo dienas notikumu noslēgums.

SEPTĪTĀ nodaļa

Ziņas par neveiksmīgajiem uzbrukumiem ģenerālis Štrumpfs no sava štaba saņēma nekavējoties.

«Operativo ziņu studēšana,» rakstīja Richarts savā skaidrajā, ciešajā rokrakstā, «pieļauj izdarīt visai nepatīkamus secinājumus, un proti: atsevišķu vienību komandieri vāji izprot cīņas taktiku mežā. Kustīgās, uz priekšu izsūtāmās automatistu grupas, kā to darījām Baltkrievijā un Smoļenskas rajonā, nedod pozitivus rezultātus, bet tieši otrādi — pretinieks tās pilnīgi iznīcina. Šaurās mežu stigas ierobežo tanku vienību brīvu manevrēšanu un atļauj pretiniekam ar nelielu daudzumu lauka lielgabalu apturēt virzīšanos uz priekšu. No zirgiem nokāpusī krievu kavalērija sekmīgi aizstāvas pat bez tanku un pašgājējas artilērijas vienībām ...»

Vispārējos vilcienos izklāstījis pašreizējo stāvokli, ģenerālis Richarts ieteica nekavējoties pastiprināt grupējumu «Klopenburga» un izlauzties Daņilkovas virzienā (Boikova pulka kreisajā flangā). Citās vietās demonstrēt uzbrukumus, saistīt krievu spēkus ar artilērijas masveida triecieniem. Šo plānu pieņēma, un vācieši sāka to realizēt.

Pēc īsas, bet spēcīgas artilērijas sagatavošanas uguns divi vāciešu kājnieku bataljoni, pastiprināti ar tankiem, uzbruka Boikova pulka kreisajam flangam un sāka to spiest atpakaļ.

... Pēc kaujas Kovaļovs bija atlaidies atpūsties. Rītausmā viņu uzmodināja eskadrona komandieris leitnants Rogozins un paziņoja, ka Boikova pulks sācis atkāpties.

— Pirms kādas stundas tur sākās apšaudīšanās, — Rogozins stāstīja. — Es nosūtīju ziņnesi, viņš atgriezās un saka: «Atkāpjas.» Ziņoju par to pulka komandierim, viņš pavēlēja palikt uz vietas un sagatavoties kaujai.

Ko tad tu mani tūlīt neuzmodināji? — Kovaļovs paķēra automātu un aizāķēja puskažociņu: viņš bija gulējis neizģērbies.

— Žēl bija. Brīnum labi gulēji. Turp aizgāja politva-dītājs Molostovs ar vienu vadu. Ar Boikovu sakaru vairs nav.

— Ak tu galviņa! — Valentins metās pie telefona un pavēlēja pievest pie lielgabaliem zirgus. Pats viņš ar četriem automatistiem uz zirgiem aizauļoja kaimiņeskad-rona virzienā.

Tur pilnā spēkā dārdēja kaujas mašinērija. Vēl nepiejājis klāt, Valentins izlēca no segliem, atstāja zirgus biezā eglājā un ar trim artileristiem nokāpa ieplakā.

Gar nelielu upīti, pieliekušies un slēpdamies krūmājā, cita aiz citas atkāpās izklīdinātas kareivju grupas. Viņā pusē miesta nomalē gaiši liesmoja šķūnis. Netālu no tā bija redzams pamests lielgabals, pie tā sniegā gulēja kritušie, acīm redzot apkalpes kaujinieki.

Gar upīti ar draudīgu svelpoņu cits aiz cita lidoja šāviņi.

— Stāt! — Kovaļovs uzkliedza atejošiem Boikova kazakiem.

Karavīri apstājās. Viņu bija kādi seši cilvēki. Lauzdamies caur krūmiem, tuvojās citi. Daži no tiem bija ievainoti.

— Kur komandieris? — Kovaļovs noprasīja, paieda-mies tuvāk.

— Nezinām. Stāsta, ka kritis ... — ne visai droši cita caur citu atbildēja vairākas balsis. Pēc šāvienu trokšņiem Kovaļovs saprata, ka priekšā vēl turpinās kauja.

— Bet tagad — griezieties atpakaļ un ieņemiet aizsardzību! — Kovaļovs pavēlēja.

— Kur tad lai griežas? ... Lūk, kur tanki... — atsaucās melnīgsnējs apaļvaidzis puisis, ģērbies puskažociņā, kas pie pleca bija saplosīts.

Lai gan tanki nebija redzami un no ciema atskanēja tikai motoru rēkoņa, Kovaļovs saprata — ja te tūlīt nenostādīs aizsegu, tad citi viņa pulka eskadroni kopā ar bateriju tiks atgriezti.

— Stakopa! — Valentins uzsauca vienam no saviem automatistiem. — Ātri, cik vien jaudas, auļos ved šurp lielgabalu!

— Tieši tā, vest šurp lielgabalu!

Nelielā auguma plecīgais Stakopa ar rudu, bramanīgu matu cekulu, strauji apcirties apkārt, metās skriešus pie eglājā atstātajiem zirgiem.

Pavēlošais Kovaļova uzsauciens un Stakopas modrā atbilde atstāja uz kareivjiem nomierinošu iespaidu. Viņi jutās neērti un skatījās uz nepazīstamo komandieri ar tādu kāl apslēptu ziņkāri.

— Bet kas jūs tāds būsiet? — noprasīja melnīgsnējais.

— Baterijas komisārs. Un kāds tavs uzvārds? — savukārt jautāja Kovaļovs, tikko valdīdams negantas dusmas.

— Borščovs, — melnīgsnējais atbildēja, — un kas tad ir?

— Tu, Borščov, būsi komandieris, — Kovaļovs pavērās viņā ar asām, stingām acīm un noteikti turpināja: — Nozīmēju tevi par komandieri. Iekārto ātri aizsardzību! Lūk, šeit krūmos, — Valentins norādīja vietu.

— Vai palīdzība pienāks, ko? — noprasīja Borščovs.

— Kā tad tu domāji?

— Tad es jau neko ... Ejam, zēni, iekārtojamies!...

Karavīri, gāzelēdamies iedami pa sniegu, pagriezās

un, mazliet pagājušies, ieņēma tuvākajā uzkalniņā pozīcijas. Apstākļu noskaidrošanai Kovaļovs vairākus cilvēkus aizsūtīja uz priekšu. Drīz vien tie atgriezās kopā ar politvadītāju Molostovu. Arī viņš bija apturējis kādus trīsdesmit cilvēkus un nolicis netālu aizsardzībā.

— Kas tad te, Griša, notiek? — pieiedams pie viņa, Kovaļovs apjautājās.

— Neizturēja. Eskadrona komandieri ievainoja. Polit-vadītājs kritis. Un viss sāka jukt. Es atradu vada komandieri, kaut cik savācu cilvēkus ... Ciema viņā galā ielauzušies tanki, vairāk nekā desmits. Are, paskaties!

No krūmiem varēja redzēt, kā pa ciemu brauca strup-šņukure tankete un, šaudīdama ar lielkalibra ložmetēju, iegriezās tuvākajā šķērsieliņā. Cauri šāvienu un motoru troksnim varēja dzirdēt hitleriešus bļaustāmies.

Šķiezdami sniegu un krākdami, smagie artilērijas zirgi pieveda prettanku lielgabalu. Baterijas apkalpe veikli un saskaņoti apgriezās uz šaurās meža takas un vienā mirklī noņēma no priekšratiem lielgabalu.

Kovaļovs deva komandu. No šķērsielas iznirusī vāciešu tankete sāka griezties uz vietas kā vilciņš un, salauzusi žogu, sagāzās uz vieniem sāniem. Vēl pēc diviem šāviņiem tā aizdegās. Pārējie tanki sāka rāpties atpakaļ un paslēpās aiz mājām ciema rietumu nomalē. Uzdūrušies uz pretestību, vācieši apklusa.

Kovaļovs un Molostovs nolēma abas grupas apvienot, ierakties, atvest no pirmā eskadrona vienu vadu savu ļaužu, izvilkt pamesto lielgabalu un saņemt hitleriešus pa īstam, bet tālākais jau būs akarīgs no pulka komandiera pavēles. Vajadzēja rīkoties ātri un noteikti.

— Borščov, pie manis! — Kovaļovs pavēlēja.

— Tieši tā! — Borščovs negribīgi piecēlās un, samaucis rokas puskažociņa piedurknēs, šautenei uz pleca kuļājoties, riksīšiem piesteidzās pie Kovaļova.

Valentīns zināja, ka valdonīgs un pavēlošs uzsauciens ne katrreiz sasniedz savu mērķi. Reizēm tas nevēlami iedarbojas uz psichi, sanikno cilvēku, dzen viņu uz izmisīgu soli; citā gadījumā tas modina bailes un izsit no sliedēm. Savaldība, stingri izturēta griba iedarbojas labāk.

— Biedri Borščov, jums nosalušas rokas. Man ļoti žēl, ka esat pazaudējis savus cimdus. — Vārdi bija tik negaidīti kā šāviens pie pašas auss.

— Izkrituši... — Borščovs nolaida rokas gar bikšu vīlēm un, vainīgi acis sāņus pavērsis, slēpa zodu puskažociņa apkaklē.

— Vai tu vispār esi drošsirdīgs vai tikai tā? — Kovaļovs noprasīja.

Kareivim no tāda jautājuma kļuva neomulīgi.

— Nezinu ... kā jau visi... — viņš nenoteikti atbildēja, drūmi vērdamies savu zābaku purngalos.

— Kā lai to saprot — visi? Vai tā kā mani lielgabalnieki?

Borščovs nomākti klusēja.

— Ko tu trīci?

— Esmu nosalis, auksti...

— Vajag paskrieties, — ar kodīgu neatlaidību turpināja Kovaļovs. — Redzi, kur krastā deg šķūnis?

Kovaļovs norādīja uz šķūni. Tas atradās kādus trīssimt metrus aiz upītes. Pa gabaliņu no tā stāvēja pamestais lielgabals. Sāņus dega sašautā tankete.

— Aizskrej pie ugunskura, sasildies un pie reizes pamet acis uz lielgabalu! Ja tas ir vesels — pacel šauteni ar laidi uz augšu un gaidi! Mēs padosim turp priekšratus. Ja tas ir sabojāts, apsildies — un atpakaļ. Saprati?

— Sapratu... Bet tur, biedri komisār ... — ierunājās Borščovs, taču Kovaļovs viņu pārtrauca ar klusu, bet stingri pavēlošu uzsaucienu:

— Skriešus, marš!

Acīm redzot bailes nevar iznīcināt cilvēkā jēdzienu par disciplinu. Borščovs, uzmaucis uz acīm ausaini, neveikli pagriezās un klupdams skrēja uz upīti. Kareivji, kas visu to dzirdēja un redzēja, piesardzīgi pašķielēja uz komisāru un spraigumā sastingušām sejām sāka vērot Borščovu. Viņš jau bija pārskrējis pār tiltiņu un steidzīgiem soļiem kāpa uzkalnā. Pagaidām viņš vēl atradās ugunsdrošajā joslā, un lodes to nesniedza.

— Stakopa, sagatavot lielgabalu! — mierīgi pavēlēja Kovaļovs, kaut gan sirds tam bija pavisam nemierīga. Viņš labi saprata, ka Borščovs var krist, bet viņu, Kovaļovu, nenoskaidrojot apstākļus tuvāk, var apvainot apzinātā cietsirdībā, nesaprotot, ka izglābt lielgabalu nozīmē izglābt simtiem cilvēku.

— Cilvēks tātad lētāks par lielgabalu ... — atskanēja kāda balss.

Kovaļovs nezināja, kas teicis šo repliku. Viņam ļoti gribējās atskatīties, bet viņš noturējās un turpināja novērot Borščovu. Krūtīs viss vārījās. «Vai tiešām tas, kas to sacīja, nesaprot, kā vārdā es to daru?» domāja Va-lentins. Viņš bija gatavs uzlēkt zirgā, aizlēkšot tur un uzsaukt: «Priekšratus šurp!» Taču tā vietā viņš piesauca klāt rudmataino, vienmēr jautro Stakopu un pavēlēja turēt iejūgu gatavībā, sīki paskaidrodams, kā jāpaņem lielgabals un šāviņi.

Stakopa saprata visu no pusvārda. Tas bija norūdījies, apšaudīts zaldāts. Kubanietis, komjaunietis, robežsargs. Viņu bija pacēluši ievainotu Smoļenskas apkārtnes mežos augusta reida laikā. Izārstēja, un viņš atgriezās ierindā. Stakopa kļuva par teicamu nodaļas komandieri.

Kovaļovs ar prieku viņu uzlūkoja; un arvien, kad viņš dzirdēja Stakopas skaidros vārdus: «Tieši tā, biedri komisār!» — viņam likās, ka neviens viņu tik labi nesaprot kā šis centīgais un uzticamais zaldāts.

Pāri galvām aizsvilpa šāviņš un izsprāga kaut kur mežā. Aiz ciema bija dzirdama nikna ložmetēju tark-šķoņa, kas pakāpeniski attālinājās uz ziemeļaustrumiem.

«Vai tiešām arī tur atkāpjas?» Bet par to negribējās domāt. Politvadītājs Molostovs atvedis pārējos ļaudis un izskaidro tiem uzdevumu. Viņš pat neseko Borščovam. Viņam tā ir parasta lieta. Viņš rīkojas ne vien kā politiskais vadītājs, bet arī kā ierindas komandieris. Kadru dienestā viņš bijis artilerists, pēc demobilizācijas strādājis par instruktoru Tambovas partijas apgabala komitejā.

iKādus metrus piecdesmit šaipus lielgabala Borščovs nez kādēļ nokrita sniegā. Brīdi pagulējis, viņš rāpoja tālāk, bieži apstādamies un paceldams galvu. Acīm redzot uz uzkalna atlido nomaldījušās lodes, jo tuvumā šāvieni nebija dzirdami. Pēc dažām minūtēm viņš jau bija! pie lielgabala un labu laiku ap to ložņāja. Beidzot parādīja norunāto zīmi. Lielgabals izrādījās vesels.

— Stakopa, aiziet! — Valentins strauji pagriezās un sāka skriet tam pakaļ. Viņam aiz prieka un satraukuma aizrāvās elpa. Viņš mudināja, skubināja zirgos kāpjošos braucējus.

— Auļos turp un atpakaļļ Ja visus šāviņus nespēsiet paņemt, tad daļu atstājiet! Ātri, Stakopa, ātri!

Artileristi pa divi sajūgtos zirgos, priekšratu riteņiem klabot, rikšiem pārbrauca pār tilta koka klāju un tālāk uzkalnā uzjoņoja auļos. Pēc dažām minūtēm lielgabals bija uzlikts uz priekšratiem, bet vācieši uz ciema nomali atklāja spēcīgu artilērijas uguni. Nogāze upītes pusē sāka vārīties vienos zemes izvirdumos un ietinās mutuļojošos dūmos.

Kovaļovs redzēja, ka priekšējā pāra kreisais zirgs nogāžas sniegā. Pie tā sāka līkņāt braucēji: acīm redzot atraisīja streņģes. Pagriezies pret sava lielgabala apkalpi, viņš pavēlēja atklāt uz ciemu uguni.

Likās, ko gan spētu izdarīt viens vienīgs četrdesmit piecu milimetru lielgabals pret vairākām vāciešu baterijām, kas stāvēja aiz ciema. Un tomēr tas atvairīja vāciešu tankus un izglāba no gūsta savu draugu. Lielgabalu atveda ar trīs zirgiem, kas vēl palikuši dzīvi. Turēdamies pie stobra, uz tā sēdēja plecā ievainotais Borščovs. Seja tam bija kļuvusi zaļgana. Mēģinādams savilkt seju smaidā, viņš klusu sacīja pienākušajam Kova-ļovam:

— Jūsu pavēle izpildīta, biedri komisār. Sasildījos ...

— Vai stipri ieskrāpēja? — uzprasīja Kovaļovs, palīdzēdams viņam norāpties no stobra.

Tuvumā nebija neviena sanitara, un Kovaļovs pats sāka viņu pārsiet.

— Nezinu... Pirksti tā kā kustētos — tad jau laikam ne visai. Tur mūsu artileristi, — Borščovs saviebās

un sāka bieži mirkšķināt acis. — Krituši... Kļimenko, Pečņikovs ... Beļajevs. Mani novadnieki... Oh!... — Borščovs smagi nopūtās un pašūpoja galvu. Tā viņš nosēdēja labu brītiņu, tad, pacēlis uz komisāru iezaļganās acis, turpināja: — Mēs, biedri komisār, nudien neesam vainīgi... Komandieri krita. Un šai brīdī parādījās vācu tanki... Sākās jukas ... Nē, vainīgi gan! — viņš pēkšņi sacīja pavisam citā, stingrā balsī. — Esam vainīgi! Bet vai es esmu zaķapastala vai ne, jūs pats redzējāt.

— To es tā nevaru pateikt... — Kovaļovs izvairīgi atbildēja, sākdams izprast šo nelīdzsvaroto un dedzīgo puisi.

— Nē! Esmu visīstākais zaķapastala, biedri komisār. Maini novadnieki cīnījās kā varoņi, bet es tos pametu. Viņi aizgāja bojā. Protams, ka jums tiesības uzskatīt mani par nekrietnu gļēvuli.

— Bet kā tu pats domā?

— Ziniet, ko es jums sacīšu, biedri komisār. Es strādāju hipodromā par žokeju. Apmācīju visnepaklausīgākos zirgus, domāju, ka man ir «dzelzsjraksturs», un viss tas, izrādās, ir blēņas. Cīņā. iznaca ta, ka es no nāves baidos vairāk nekā citi... E-eh! Pats sev esmu pretīgs.

Viņš apklusa.

— Patiesību sakot, jūs mani pamatīgi apkaunojāt. Es taču tagad visu izdarīju nevis aiz bailēm, ka jūs mani sodīsiet, bet aiz kauna. Klausieties, biedri komisār, ņemiet mani pie sevis par braucēju!

— Bet brūce?

— Nieki, jūs taču pats sakāt, ka nav bīstama. Pieņemiet, es jums pierādīšu, ka neesmu gļēvulis. Visnevaldāmākos apmācīju!

— Karš — tas nav hipodroms. Bet, godīgi sakot, es jūs neņemtu. Jūs man neesat vajadzīgs ... — Taču īstenībā Kovaļovam šis cilvēks sāka iepatikties. Bet viņš to nelika manīt. Mierīgi pabeidzis pārsiešanu, viņš piemetināja: — Ar filozofiju tagad nav laika nodarboties. Paskaties, sāk atkal kustēties.

Vācieši atkal intensivi apšaudīja. Kovaļovs, nolicis lielgabalus- pozicijās, pagaidām neatbildēja.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit no rīta. Diena bija gadījusies mākoņaina. Pār mežu kā cepure klājās salta, dūmakaina migla, kas traucēja bumbvedējiem lidot. Kova-(ovs atvilka no pirmā eskadrona telefona līniju un paziņoja pulka komandierim, kādi ir apstākļi. Osipovs jau visu zināja. Viņš uzslavēja Kovaļovu par apķērību un pavēlēja taupīt šāviņus. Uz Kovaļova jautājumiem viņš atbildēja īsi, un skaidri bija jūtams, ka viņš kaut ko neizsaka līdz galam.

Ap divpadsmitiem atkal parādījās vācu tanki, un atkal tos atsita. Neveiksmes aizkaitināts, pretinieks sāka masveidā apšaudīt grupiņu, kas aizstāvējās. Osipovs negaidīti deva pavēli atkāpties meža dziļumā.

Kovaļovam un Molostovam pretim bija izjājis leitnants Golovjatenko ar pavēli un schemu riņķaizsardzības ieņemšanai. Saņemtās ziņas bija pavisam neiepriecinošas. Sakari ar štābu Sičos bija pārtrūkuši. Vācu tanki, pārraujot aizsardzību Boikova pulka rajonā, ieņēmuši Petropavlovsku. Vācieši atspieduši Orlova un Biktjašova eskadronus un sagrābuši abus sagāžņus. Tādā veidā Osipova pulks tika sašķelts divās daļās, un divi eskadroni kopā ar bateriju un komandpunktu izrādījās ieslēgti Siškovas mežā.

Pirmā eskadrona jaunajā komandpunktā Kovaļovs sastapa vairākus partizaņus ar savu sievastēvu Ņikitu Dmitrijeviču priekšgalā. Viņš bija ļoti izbrīnījies, kad dažādu saiņu kaudzē blakus Jefimkai ieraudzīja arī Zinu. Viņai taču bija vajadzējis izlidot, lai veiktu uzdevumu. Turpat, ietinusies siltā lakatā, sēdēja arī Pelageja Dmit-rijevna. Jefimka, pamanījusi Valentinu, metās pie tā.

— Kas^tad nu būs, znotiņ, ko? Zinām, visu zinām, — kurnēja māte. — Un tu man sānos negrūd, — viņa sacīja, pagriezusies pret Zinu. — Pavisam bez sirdsapziņas, ak negantnieki! Ko gan sadomājuši, bez vecāku svētības ...

— Vai tu reiz beigsi, ko! Tad ir gan nelaime! — iejaucas Ņikita Dmitrijevičs, pasviezdams plecā ber-danku. — Tu neklausies viņā, komisār! ... — Viņš gribēja nosaukt savu znotu mīļā vārdā, kā jau ģimenes locekli, bet neuzdrošinājās. — Viņa jau mums pazīstama komandētāja.

Vecais kaut ko nepateica līdz galam, paķēra lāpstu un aizsteidzās rakt zemnīcu.

— Oh, kāds karotājs! It kā viņš man nebūtu znots? Znots gan! Kaut arī uz ātru roku radies, bet znots gan.

Ko gribēšu ar viņu darīt, to ari izdarīšu. Tālab jau es esmu sievasmāte!...

Kovaļovs apmulsis pasmaidīja.

— No popa un sievasmātes neviens birzē nepaslēpsies... Tā ja, dārgais znotiņ, — Pelageja Dmitrijevna turpināja. — Ieradāmies tavā maizē un sievu tev atvedām. Pieņem nu!

— Laipni lūdzam, māmu|! Iekārtojieties kā mājās ... Pie mums ērtības zem katras eglītes. Bet kā tad jūs te gadījāties? Kāpēc neaizbraucāt uz Pokrovsku? Un kādēļ tu neaizlidoji? — vērsdamies pie Zinās, Valentins jautāja.

— Vai neredzi, kādi laika apstākļi... Mes tikko kā piecēlāmies, bet tanki jau ciemā, šauj ar ložmetējiem logos. Tik tikko paguvām paķert šādus tādu saiņus un caur sakņu dārziem uz mežu ... Kā tas viss notika, es, Vaļuk, nekā nesaprotu. — Zina pacēla pret viņu satraukti mirdzošās acis.

— Pagaidām grūti ko pateikt. Karā tas parasts notikums. Nekādā gadījumā nekā bīstama te nav.

— Kā tad tā, mīļais, nekā bīstama? Ciemā vācieši, visapkārt vācieši... — Pelagejas Dmitrijevnas skatiens pauda sāpīgu satraukumu, pierē iegūlās dziļas grumbas. Kaut ārēji viņa centās būt mundra, taču bija redzams, ka tā samulsusi.

Viņas apziņā viss bija sajaucies un sagriezies. Vļsa iekārtotā un ierastā dzīve bija apgriezusies ar kājām gaisā. Meita pēkšņi izrādījās apprecējusies, un tai vajadzēja kaut kur aizlidot. Divas pārējās atradās diezin kur. Pati viņa pametusi savu saimniecību likteņa ziņā un sazin nu kādā ceļā nokļuvusi te mežā. Visapkārt šāva lielgabali, bet ļaudis ar kaskām galvās staigāja, it kā nekas nebūtu noticis, cirta kokus, raka ierakumus, par kaut ko strīdējās, rājās, grauza sausiņus un pat smējās. Ieradās kāds plecīgs komandieris burkā. Aiz viņa vesels pūlis citu, siksnām sajozušos, ar revolveriem. Katram rokā bija karte.

Valentins pielēca kājās un aizskrēja pie tiem. Viņš nostājās atnākušā komandiera priekšā, saslējās un sveicināja. Tas pasniedza viņam roku un pasmaidīja.

— Kas tas tāds? Pats galvenais, vai? — Pelageja Dmitrijevna jautāja Ziņai.

— Pulka komandieris apakšpulkvedis Osipovs.

Zina reiz bija bijusi Sičos pie Rusakovas. Tur viņa

iepazinās ar Osipovu. Arī Valentins ne mazumu bija par viņu stāstījis.

— Laikam ļoti labs, — skaties, roku pasniedza, smejas.

— Ļoti labs, māmiņ, — Zina apstiprināja. — Zini, viņam fašisti sievu un dēlu nošāvuši. Viena meitiņa' tikai palikusi, bez kājas. Bumba norāvusi...

— Ak kungs! — Pelageja Dmitrijevna smagi nopūtās. — Kā tad tā, ari bērnus? Izdzimteņi nolādētie ...

— Vai tu domā, ka tevi viņi būtu taupījuši? Trīs meitas komjaunietes, ceturtā pioniere, bet vīrs — partijas biedrs. ..

— Es — tā pavisam cita lieta ... Bet bērniņi, pie kā tad bērniņi vainīgi?

— Tu taču pati sacīji, ka izdzimteņi. Vai tad fašisti var būt citādāki?

— Un kā sauc to meiteni? — apjautājās Jefimka. Viņa pēkšņi bija pārvērtusies, aprimusi, kļuvusi it kā vecāka un skatījās uz visu apkārt notiekošo satrauktā ziņkārē. Viņai bija pavērusies pavisam jauna, neparasta pasaule, briesmīga, neizprotama, bet droši vien ļoti interesanta.

Pelageju Dmitrijevnu Zinās stāstījums pavisam samulsināja. Viņa sašuta, un reizē ar to viņu pārņēma nesaprotams miers. Par citu cilvēku nelaimi dzirdētais lika nobālēt pašas bēdām un vērsa tās mazākas.

— Ziniņa, mīļā, uzzini, lūdzama, kā viņu sauc. Mēs aizrakstīsim viņai. Katrā ziņā aizrakstīsim.

Biezajā mežā bija tumšs, drēgns un auksts. Pār kokiem liecās drūma un nemīlīga debess. Zem eglītēm mitinājās vēl dažas ģimenes. Tie bija vietējie iedzīvotāji.

Valentins Kovaļovs bija izstaigājies pa pretinieka aizmuguri Baltkrievijā, Smoļenskas, Kaļiņinas, Maskavas apgabalā un visur redzējis vienu un to pašu tautas posta ainu. Lietū, sniegā, negantā salā mežos dzīvoja tūkstošiem padomju ģimeņu. Pa naktīm viņi raka savos dārzos sasalušos kartupeļus, badojās, bet nepadevās.

ASTOTĀ NODAĻA

Antons Petrovičs sapulcināja savā blindažā visus komandierus. Viņa balss skanēja noteikti un skaļi:

— Blindažas vajag rakt dziļākas, baļķu kārtas biezākas. Lieciet ļaudīm strādāt, nerēķinieties ar to, ka viņi noguruši! Ja sāksiet žēlot — iedzīsiet nāvē. Ugunspunķ-tus izvietojiet retāk: būs mazāk artilērijas postījumu. Pielaidiet fašistus līdz drošam trāpījumam! Nebaidieties tuvuma! Pārrāvuma gadījumā man būs rezerve.

Viņš aizsmēķēja. Blindažā uz mirkli iestājas klusums.

— Disciplinu ieturiet visstingrāko, bet bez nervozējošas bikstīšanas un klaigāšanas! Komandieriem jāizvēlas sev tāda vieta, kur tie ne tikai var dzirdēt kauju, bet arī pārredzēt un laikus novērst iespējamos pārsteigumus. Sakarus turēt kā grožus rokās! Ziņojumus iesūtīt bez kādiem paniskiem sīkumiem! Ļaudis visādi uzmundrināt un iedvesmot, ka Dovators un divizijas komandieris mūs katrā ziņā izpestīs! Tur palika komisārs, viņam rezerve Ševčuka eskadrons, bet divizijas komandierim — Žmjļa-kina pulks.

Osipovs dziļi ievilka papirosa dūmus un pargāja no viena blindažas gala līdz otram.

— Ievainotos visus novietot drošā patvertnē! Es lu-dzu komisāru, lai nu kādā ceļā, bet lai atsūta feldšerus, ārstu un medikamentus. Neaizmirstiet, ka šie ļaudis izlējuši asinis par dzimteni un tagad ir nevarīgi. Ja kāds iedrošināsies atstāt ievainoto bez ievērības, es to bargi sodīšu. Iedzīvotājus, kas aizgājuši no vāciešiem, arī vajag visādi apsargāt un atbalstīt... Cīņu ielenkuma mēs neuzsākam pirmoreiz. Pieredze mums jau ir, atcerieties mūsu augusta reidu! Esmu pārliecināts, ka mana pulka ļaudis nepazaudēs smagos pūliņos un mūsu biedru asinīm nopelnīto slavu. Biedri komandieri, komunistt un bezpartejiskie boļševiki! Es neprasu no jums nekādus zvērestus, jo esmu pārliecināts, ka jūs paliksiet uzticīgi svētajam solījumam.

— Izpildīsim, biedri apakšpulkvedi!

Leitnants Rogozins piecēlās un ar delnu paršķela gaisu.

— Izpildīsim! Paldies par uzticību! Es ta domāju, un raksturs man tāds: jia man, pilnīgi uzticoties, dots

uzdevums, tad es savu dzīvību netaupīšu un to izpildīšu. Varat paļauties, biedri apakšpulkvedi!

Visu komandieru noskaņojums bija drosmīgs un modrs. Neviens nešaubījās, ka Dovators tiem palīdzēs izkļūt no smagā stāvokļa. Tomēr, neskatoties uz visu to, Osipovs gandrīz visu nakti nevarēja aizmigt. Ne jau tādēļ, ka viņu baidītu aplenkums, municijas un pārtikas trūkums. Fašistu viņš vispār nebaidījās. Viņš tos neganti un briesmīgi ienīda. Pat miegā viņa smadzenes nebeidza plānot, kā viņam jākaro un kā jānostāda ienaidnieks visneizdevīgākos apstākļos. Viņš jau vairs nemetās neaprēķinātā riskā, kā tas bija reidā. Tagad viņš darbojās apdomīgi, viltīgi, bet droši un pat pārdroši...

Uz Rževas lielceļa viņa pulkam bija pavēlēts ieņemt aizsardzību gar plašās rokādes malām. Pēc armijas ope-rativā ziņojuma, vācieši atradās divdesmit piecu kilometru attālumā; taču Osipova izsūtītie jātnieku izlūki ziņoja, ka vācieši divdesmit trīs mašīnās ar četriem tankiem priekšgalā virzās Tolstikovas miesta virzienā bez jebkādas avangarda aizsardzības.

Hitlerieši bija kļuvuši nekaunīgi un steidzīgi virzījās uz Maskavu. Viņiem tikai nospļauties par katru piesardzību un avangarda priekšposteņiem. Viņi ielauzās Smo-ļenskas ciemos, sakurināja krāsnis tā, ka galvas kļuva dulnas, kāva lopus un putnus, pārēdās. Pēc tam izģērbās pilnīgi kaili un, izkāvuši utis, sakrita gulēt.

Vāciešu priekšējā nodaļa, ap četri simti cilvēku divdesmit trīs automašīnās, ieņēma Tolstikovas miestu un iekārtojās uz naktsguļu. Pēc stundas visās mājās kūpēja skursteņi un sākās cūku un vistu šaudīšana.

Osipova pulks, iepriekšējās dienas vakarā pārkatis zirgus ar ziemas pakaviem, atradās no Tolstikovas kilometrus piecpadsmit. Priekšā atradās «nevienam nepiederošā» zeme, kurā vecie kazaki, Osipova izlūki, uzskatīja sevi par pilnīgiem saimniekiem. Vāciešu apsardzība bija ļoti nevīžīga.

Osipovam divizijas komandieris gan bija pavēlējis: «Kaujā ielaisties tikai ārkārtīgos gadījumos.» Bet palaist garām tādu momentu!... Tas nebija Antona Petroviča raksturā.

Tumšā oktobra naktī viņš pievilka pie ciema astoņus lielgabalus, tikpat daudz ložmetēju tačankās un ap trīsdesmit rokas ložmetēju. Rītausmā pulks uzbruka fašistiem no trim pusēm, bet no ceturtās vāciešus saņēma divi eskadroni uz atpūtinātiem, tikko apkaltiem zirgiem. Norisinājās karsta cīņa. No visa vāciešu garnizona izglābās tikai atsevišķi cilvēki. Vācu kapteini, kas tīri labi runāja krieviski, Osipovs saņēma gūstā. Viņš atveda to štābā, ieslēdzās ar viņu istabā un pavēlēja atnest pudeli konjaka. Ko viņš runāja ar vācu kapteini, palika nezināms.

Hitleriešu oficieris iznāca no turienes bāls ka mironis, nomākti atkārtodams vienu vārdu: «Kauns...

kauns...» Naktī viņš ar stiklu pārgrieza sev vēnu. Sargs to pamanīja. Osipovs izsauca ārstu. Vācieša dzīvību izglāba. Nākošajā dienā Antons Petrovičs viņu nosūtīja pie divīzijas komandiera ar zīmīti: «Parunājiet ar viņu par sirdsapziņu: ļoti interesants eksemplārs.»

Kādā citā reizē, tāpat atrazdamies arjergardā, Osipovs pielaida pavisam tuvu klāt automašīnu kolonu un sagrāva to līdz pašiem pamatiem. Mašīnas viņš pavēlēja savilkt vienā kaudzē un aizdedzināt. Hitleriešu zaudējumi bija visai prāvi.

Dovators sākumā negribēja ticēt šīm ziņām, bet štaba komandieri apstiprināja to patiesīgumu.

... Aizsūtījis ziņnesi Goļeņiščevu uz štābu pēc rācijās, Osipovs atlaidās atpūsties. Grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem, Antons Petrovičs mocījās atmiņās. Viņa iztēlē kā dzīvas pacēlās nesenās ainas: kara sākums, ģimene, sievas un bērnu nāve, nesenā Mašas bojā eja. Izmisuma pilnais Jeļenas Vasiļjevnas kliedziens, atbalsodamies Antona Petroviča sirdī, radīja svelošas sāpes. Negribējās par to domāt, bet atmiņas līda galvā uzmācīgi un nospiedoši.

DEVĪTĀ nodaļa

Negulēja arī komisārs Abaševs Sičos. Viņš sēdēja pie galda. Iepretim viņam — majors Počibuts. Viņu priekšā stāvēja komsorgs Sergejs Bodrovs un Osipova ziņnesis Vasja Gromovs. Viņš bija atvedis kārtējo ziņojumu, bet atceļā zaudējis zirgu un atkal atgriezies.

— Tātad tevi pēkšņi apšaudīja? — Abaševs jautāja.

— Tikko kā izjāju uz stigas — trach, trach, un tikai ber. Zirgs nogāzās ... Es atpakaļ...

— Ej tūlīt pie sakarniekiem! No turienes ies radists Goļeņiščevs. Varbūt kopā tiksiet cauri. Bet, ja ne, ātri griezties atpakaļ! — Abaševs pavēlēja.

Gromovs, atkārtojis pavēli, izgāja.

— Tev, Bodrov, vajadzēs izlauzties kopā ar medici-nas darbiniekiem. Uzdevums — sniegt palīdzību ievainotajiem.

Abaševs kādu brītiņu domāja. Sākumā viss bija gājis labi. Visus uzbrukumus atsita, te pēkšņi kaimiņš iegāza. Modās skarbs īgnums.

— Vai jūs, štaba priekšniek, biedram Bodrovam uzdevumu izskaidrojāt, pasacījāt, kad jāiziet? — viņš noprasīja majoram.

— Tieši tā. Četros nulle, nulle, — Počibuts lakoniski atbildēja.

Uz viņa lūpām rotājās vienmēr mierīgais, ar savu labsirdību aizkustinošais smaids. Likās, ka nekas dzīvē nav spējīgs izbrīnīt, satraukt un izvest no pacietības štaba priekšnieku.

Viss, kas karā var nākt priekšā, viņam jau sen bija zināms, tāpat kā katra skrūvīte sarežģītajā štaba mašīnā, kuru viņš teicami prata regulēt un piespiest strādāt ar maksimālo noteiktību. Bet šīs skrūvītes sākās ar karaspēka izlūkiem un beidzās ar zirgu pakaviem un lielgabaliem priekšējās līnijās. Viss gāja caur šā nesatraucamā, izdarīgā, kristaltīrā un taisnīgā cilvēka galvu.

«Goda vārds, kad majoram būs pienākusi pēdējā stundiņa,» Abaševs par viņu nodomāja, «viņš droši vien iegulsies zārkā, pacels vēl vāku un piekodinās: «Pagaidām uz redzēšanos, balodīši! Tikai neaizmirstiet astoņpadsmitos nulle, nulle nosūtīt kārtējo ziņojumu!»»

— Četros nulle... — kaut ko pie sevis apsvērdams, atkārtoja Abaševs. — Nu labi. Tad tā, Bodrov, jāizlaužas pie pulka komandiera, vienalga, pa kādu ceļu. Protams, pa pašu drošāko. Rīkojies tā, kā tev pavēlēja majors Počibuts. Ir jāpalīdz ievainotajiem un jānogādā degļi. Viss.

— Atļausiet iet? — Bodrovs, veikli un noteikti sveicinādams, jautāja.

— Jā, — komisārs atļāva.

Bodrovs izgāja.

— Kāpēc gan divizijas stabs ar saviem līdzekļiem neatļauj palīdzēt Antonam Petrovičam, nu kaut vai ar ceturto eskadronu? — Abaševs jautāja staba priekšniekam. — Mēs varētu izlauzt spraugu un izvest Osipovu ar ļaudīm. Tur taču gandrīz visa baterija. Vai tad var pamest likteņa ziņā četri simti cilvēku kopā ar pulka komandieri!

Ienāca Rusakova. Viņas bālā seja pauda skumjas un neizpratni. Paskatījusies uz apklusušo, satraukto komisāru, viņa tūlīt ātri izgāja. Aiz virtuves galda, kaut ko sev zem deguna ņurdēdams, pie grāmatas sēdēja Petja.

— Vai es jums esmu vajadzīgs, Jeļena Vasiļjevna? — pie durvīm pagājies, jautāja Abaševs.

— Nē, nē... Pateicos ... Es tāpat vien, — Rusakova kā atvainodamās noteica.

Abaševs atgriezās pie galda.

— Vai tu zini, kā viņa cieš, — viņš turpināja. — Bet tagad cietīs divkārt. Dzirdējusi... Labāk ir atrasties priekšējās līnijās nekā rūpēties par sievietēm. Nu, ko domā divizijas štābs?

— Divizijas štābs neatļauj noplicināt kreiso flangu. Tur tiek savilkti pretinieka spēki. Ja pat atrastos izeja, divizijas komandieris kategoriski aizliedz Osipovam pamest Siškovas mežu. Citādi vācieši var izlauzties uz Vo-lokolamskas šoseju.

Počibuts skaidri, militāri, ar izsmeļošu lietišķību izklāstīja pašreizējo stāvokli. Tas nebija iepriecinošs. Vācieši manevrēja ar tanku, artilērijas un aviacijas spēku pārsvaru.

— Jā, tas ir tiesa, — Abaševs piekrita un vai desmito reizi jautāja: — Bet vai viņi tomēr kaut ko uzsāks?

— Stāsta, ka uzsākšot gan. Ar to nodarbojas personīgi ģenerālis Dovators un divizijas komandieris Atla-novs.

— Dovators? Vai patiešām?

— Jā.

— Ja nu ta... Viņam var ticēt. Viņš darīs visu iespējamo. Tad gaidīsim. Ej, kapteini, atpūsties! Darba mums priekšā daudz.

Počibuts savāca kartes un atvadījies aizgaja.

Tikko štaba priekšnieks, piešus šķindinādams, bija nogājis no lieveņa, pieklauvējusi pie komisārā atkal ienāca Rusakova.

Masa bija paglabāta pirms divām dienām. Pulka komandiera raitnieks un pavārs Saša sanagloja zārciņu un apvilka to ar sarkanu drānu. Bērēs piedalījās visi iedzīvotāji, kareivji un komandieri.

— Mēs nekad nepiedosim fašistiem mūsu bērnu nogalināšanu! — sacīja Abaševs, stāvēdams pie kapa. — Ienaidnieku sagaida taisnīga atmaksa. Mēs to apzvēram!

Uz Abaševa atsegto galvu un baltā puskažociņa apkakles krita lielas sniega pārslas.

'Kazaki ar sapieru lāpstām aizbēra kapu. Rusakova, ar abām rokām satvērusi galvu, tikai vaidēja, bet neraudāja.

Tagad Abaševs vērās viņas vājajā, izmocītajā sejā un nevarēja to vairs ne pazīt. Viņa priekšā stāvēja barga, bet dīvaini un negaidīti jaunāka kļuvusi sieviete. Roku nervozās kustības un drebošā balss liecināja, cik smagas ir viņas bēdas.

— Vai jūs vakariņas ēdīsiet, Michail Nikolajevič? — viņa klusā balsī jautāja un, atbildes negaidīdama, tāpat klusu piebilda: — Es gribēju aizsūtīt Antonam Petrovi-čam vārītu gaļu, vai var?

— Varētu jau varbūt arī nosūtīt. Es par to nebiju padomājis... — Abaševs iešķībi uzmeta skatienu Ru-sakovai un redzēja, cik pētījoši un satraukti, acis nenovērsdama, tā raugās viņā. Komisārs saprata, ka šīs sievietes dzīvē radušās vēl vienas mokošas raizes. Viņa sajuta un noprata, kas noticis ar Osipovu, un cieta. Abaševs to redzēja.

— Vai izlūkiem izdosies turp nokļūt, kā jūs domājat?

Lūpas cieši sakniebusi, Jeļena Vasiļjevna, dziļi satraukta, gaidīja atbildi.

— Pagaidām nekā briesmīga nav. Karā tā bieži atgadās. Ēdīsim labāk vakariņas, Jeļena Vasiļjevna! — Abaševs jautri ierunājās, pūlēdamies novirzīt sarunu uz citu tematu. Viņš saprata, ka pašlaik nekādi mierinājuma vārdi nelīdzēs. Un viņam j>ašam arī sirds bija nemierīga un smaga.

Aiz loga saltajā naktī kļuva dzirdami soļi. Kopā ar aukstuma mutuli istabā ienāca ziņnesis un nodeva izsaukumu uz divizijas štābu.

DESMITĀ NODAĻA

Divizijas komandieris ģenerālmajors Atlanovs ar plecos uzmestu burku sēdēja pie galda un pārlasīja ziņojumus. Viņš izdarīja kartē atzīmes un it kā nemaz nemanīja savā priekšā stāvošo pulkvedi Boikovu.

Staltais un brašais Boikovs īgni žņaudzīja rokās ādas cimdus un gaidīja, kad to aicinās apsēsties. Nu jau vairākas minūtes, kamēr divizijas komandieris tur pulkvedi kājās kā nogrēkojušos skolnieku. Pazīdams Atlanovu, Boikovs saprata, ka, lasīdams ziņojumu, divizijas komandieris patlaban izlemj, kā rīkoties ar viņu, pulkvedi Boikovu, kura pulks izsists no ieņemtajām pozīcijām, līdz ar ko katastrofiskā stāvoklī nonākušas citas vienības.

Vai viņš tur vainīgs, viņš, pulkvedis Boikovs?

Viņa pulks neizturēja pēkšņo vācu tanku triecienu un nekārtībā atkāpās. Osipova pulks gandrīz viss nokļuva aplenkumā. Ģenerāļa Panfilova divizijas kreisais flangs ieliecās ar fronti pret dienvidiem. Tur pašreiz norisinās niknas kaujas. Ja panfilovieši neizturēs, tad vācieši sašķels armiju divās daļās, pārgriezīs Volokolamskas šo-sej,u un aizies visai armijai aizmugurē.

— Man nekas cits neatliek ko darīt... — pēc ilgāka klusuma brīža beidzot skarbi ierunājās divizijas komandieris, — kā tikai viens — nodot tevi kara tribunālam. Bet es vērtēju, cienīju, uzticējos tev kā pats sev! Saproti vai ne?

Tāda pēkšņa pārēja pie lietas apstulbināja Boikovu, taču ārēji viņš palika mierīgs. Atlanovs pacēla no kartes lielo galvu ar augsto pieri un paskatījās pulkvedī nogurušām, šaurām acīm. Tajās Boikovs saskatīja sirdi smel-dzinošu pārmetumu un nesaudzīgu bardzību.

Boikovs dobji ieklepojās un juta, ka viņam pašreiz kaut kas jāsaka, jāpaskaidro, bet niknais, sašutuma pilnais divizijas komandiera skatiens viņu pavisam nomāca un laupīja visus vārdus, kas bija vajadzīgi, lai izskaidrotos.

— Tu taču neesi puika, kam pūkas vēl uz lūpas, neesi nekāds zīdainis un gļēvulis. Es to labi zinu. Nu kā tu to varēji pieļaut? — Atlanovs pataustīja ar roku savu lielo, mazliet izliekto degunu un turpināja: — Tu man teiksi, ka vāciešiem bija vairāk tanku un aviacijas, ka

trieciens bija pēkšņs... Tas viss man zināms. Bet tu taču zini pavēli: ne soli atpakaļ! Ja neiztur viens eskadrons, ieliec flangus un sit ienaidnieku no mugurpuses, visbeidzot ieņem riņķaizsardzību un kaujies līdz pēdējam kazakam. Ko tad tu, vai nezini, kā jārlkojas?

Boikovs gurdi raudzījās uz divizijas komandiera noskūto vaigu un drūmi klusēja. Spraigi domādams, viņš veltīgi meklēja savas kļūdas cēloni. Viņam likās, ka viss noticis kaut kādu no pirmā acu uzmetiena mazsvarīgu sīkumu dēļ. Uzbrukuma brīdī ar šāviņu tika sagrauta blindaža, kurā atradās telefona centrāle. Pajuka vadība. Trešajam eskadronam uzgāzās virsū vācu tanku lavina. Eskadrona komandieris un politvadītājs gāja bojā. Ļaudis apmulsuši sāka svaidīties, bet štābs klusēja. Pēdējais ziņnesis ceļā krita.

Viens notikums sekoja otram, viss sajuka, samežģījās. Un rezultātā, atsvieduši Boikova pulku, vācieši ieņēma Morozovu un Petropavlovsku.

Sapulcinājis izkliedētos eskadronus, Boikovs mēģināji ar pretuzbrukumu atjaunot stāvokli, bet sekmju nebija. Divizijas komandierim tas viss bija zināms jau no operativā ziņojuma. Pirms divām stundām Atlanovs Boikova pulku bija papildinājis ar diviem eskadroniem no Žmjakina pulka. Pretinieka uzbrukumus atsita, bet stāvoklis joprojām palika saspīlēts.

Iečīkstējās durvis. Istabā ienāca divizijas štaba priekšnieks apakšpulkvedis Žavoronkovs un ziņoja Atla-novam, ka komisārs Abaševs tūlīt ieradīsies.

— Vai no Osipova ziņu nav? — paskatījies pulkstenī, jautāja divizijas komandieris.

— Pagaidām nav.

Pulksteņa šautriņa rādīja pusnakti.

Atlanovs paskatījās uz Boikovu un lēnām piecēlās. No pleciem noslīdējusī burka palika karājamies uz krēsla atzveltnes. Piegājis pie kaktā balsnējošās krāsns, divizijas komandieris atslējās pret to ar muguru un, sakrustojis rokas uz krūtīm, īsi izmeta:

— Sēdies, Boikov!

Siksnas čīkstinādams, pulkvedis noguris atsēdās uz lāviņas. Viņš nebija gaidījis tik bargu lēmumu no divizijas komandiera. Viņu tiesās tribunāls? Bet vēl tikai pirms nedējas viņš bija saņēmis no Atlanova rokām otru kaujas Sarkanā Karoga ordeni.

Boikovs dziļi ievilka elpu un sajuta ordeņa cieto pieskārienu krūtīm. Viņam uzreiz kļuva karsti un smacīgi. Nokāris galvu, viņš neskaidri dzirdēja, kā divizijas komandieris deva pavēli štaba priekšniekam par izlūkiem, noteikti prasīdams, lai katrā ziņā dabū «mēli».

— Jādabū jauns gūsteknis, vēlams oficieri, nevis kaut kādu utainu un stulbu dulburi. Vakar vienu atveda, bet tas plāta acis kā auns un ne velna nesajēdz.

Atlanovs pēkšņi apklusa.

Uz ielas atskanēja skaļas balsis un zirgu pakavu dipoņa. Pie vārtiem rotaļīgi iezviedzās kumeļš. Pēc mirkļa plaši atvērtajās durvīs parādījās Dovators. Kopā ar viņu bija atjājuši kara komisārs Šūbins un ģenerālis Panfi-lovs. Uz viņu papachām sudrabojās sarma. Bet Panfilo-vam pat uzacis^1 bija aizaugušas ar sirmām, lampas gaismā mirdzošām lāstekām. Istaba uzreiz piepildījās ar mundrām balsīm un svaigu gaisu.

— Mēs šodien klaiņojam kā čigāni, — atraisīdams uz krūtīm burkas siksniņu, stāstīja Dovators. — No armijas štaba pie Panfilova. No viņa — taisnā ceļā šurp. Tu, divizijas komandieri, uzņem mūs labi mīļi! Skaties, kādus viesus es tev esmu atvedis! Vismīļākos un izsal-kušākos. Ceļā tā esam izkratījušies, ka gandrīz zirgiem ausis nograuzām ... Ģenerālis Panfilovs piedāvāja biezputru — atteicāmies. Steidzāmies... Bet pašlaik par katliņu biezputras esmu gatavs pusduci dziesmu nodziedāt.

— Arī mēs ar Panfilovu neatpaliksim, — Šūbins pasmaidīja. — Piebalsosim, Ivan Vasiļjevič?

— Speciāli vedu ģenerālim Atlanovam veselu bataljonu piedziedātāju, — viltīgi pamirkšķinājis Dovatoram, Panfilovs sacīja un, vērsdamies pie Atlanova, jautri piemetināja: — Un dzied tā, ka fašistu zaldātiem miegs vairs nenāk! Jā-ā!...

Panfilovs, pacēlis zodu, atlocīja no kakla puskažociņa apkakli, sakārtoja pie jostas revolvera maksti un, paskatījies uz Boikovu, silti pasmaidīja.

Ivana Vasiļjeviča Panfilova garastāvoklis bija lielisks. Viņa pulki ne tikai kā bija atsituši visus pretinieka uzbrukumus, bet arī vēl visu laiku nopietni urdīja ienaidnieku. Pašlaik Panfilova stāvoklis bija tik drošs, ka viņš labprāt bija ar mieru palīdzēt Dovatoram ar strēlnieku bataljonu. Par Boikova neveiksmēm viņš bija labi informēts, bet centās to neizrādīt.

Boikovs to sajuta un paskatījās Panfilovā pateicīgām acīm. Kamēr atjājušie sakārtoja savu apģērbu, divizijas komandieris Atlanovs nodeva dažus rīkojumus štaba priekšniekam. Tas salutēdams steidzīgi izgāja.

Dovators atģērbies stāvēja pie spoguļa un izlīdzināja sava ģeneraļsvārka apkakles sniegbalto zemapkaklīti. Šūbins pusbalsī sarunājās ar Boikovu. Atlanovs, paņēmis Panfilovu zem elkoņa, pieveda viņu pie galda.

— Paskaties, Ivan Vasiļjevič, vai te pareizi izvietoti tavi pulki! — pastūmis karti, Atlanovs jautāja.

Fronti pārrāvušās tanku kolonas smailais izcilnis uz kartes bija atzīmēts ar zilu zīmuli un atdūrās gandrīz pret Volokolamskas šoseju. Panfilova bataljonu sarkanās bultas bija tēmētas pretinieka flangā. Aizsardzības josla apzīmēta ar iekaviņām.

Uzmetis vērīgu skatienu kartei, Panfilovs piekrītoši pamāja ar galvu.

— To ķīlīti, Josif Aleksandrovič, vajag nocirst, — viņš pēc īsas klusēšanas noteica.

— Jā, — piekrita Atlanovs. — Bet man vienam pagrūti. Visu nakti par to domāju. Spēka tā pamaz.

— Palīdzēsim. Tādēļ jau atjājām. — Atbīdījis puskažociņa piedurkni, Panfilovs paskatījās pulkstenī. Droši pakratījis galvu, viņš turpināja: — Drīz pienāks manu «dziesminieku» bataljons. Mēs ar Dovatoru jau visu norunājām.

īsos vārdos Panfilovs ar apbrīnojamu vienkāršību un skaidrību izklāstīja priekšā stāvošās operācijās plānu.

Atlanovs, kas saprata visu jau pusvārdā, izturējās pret šo neparasti vīrišķīgo cilvēku ar dziļu cieņu.

— Lieliski! Pareizi! — viņš atkārtoja, ar zīmuli ātri uzmezdams schemu.

Dovators, nosēdies uz lāviņas blakus Boikovam, glāstīdams ceļus, klausījās viņa paskaidrojumos. Šūbins, sakrustojis kājas, sēdēja otrā pusē Boikovam.

— Lai arī kā studētu karu, bet kaujā arvien atgadās neparedzēti apstākļi, — satraukti taisnojās Boikovs.

— Vajag paredzēt un iedomāt visādus apstākļus, — iebilda Dovators.

— Tas ir pareizi, — Boikovs piekrita. — Es jau ne-taisnojos, biedri ģenerāli. Un pilnīgi atbildu par savu rīcību.

— Neatbildīgu komandieru mums nav, — Sūbins mierīgi piezīmēja.

— Ne jau tur tā lieta, — no sola piecēlies, turpināja Dovators. — Vai tu saproti, kur slēpjas tava kļūda?

— Jā, saprotu. Tikai, par nožēlošanu, par vēlu. iKad iepriekšējā dienā vācieši visu laiku nepārtraukti uzbruka Osipova pulkam, man vajadzēja izdarīt īsu pretuzbrukumu. Kaut vai naktī patramdīt. Ar to es būtu izjaucis viņu plānus.

— Blēņas, — pārliecināti noteica Dovators. — Atkal kļūdas, pārskatīšanās, un pēc tam no jauna sāksi atsaukties uz apstākļiem ...

Un pēc brītiņa piemetināja:

— Kad gan mēs beigsim darīt kļūdiņas un maksat par tām ar asinīm?

Istabā ar šķīvjiem un glāzēm uz paplātes ienāca At-lanova raitnieks Ochrims. Pamanījis Dovatora dusmīgo skatienu, viņš šaubīdamies apstājās.

— Pagaidiet! To pēc tam, — Ļevs Michailovičs pamāja ar roku un pavēlēja visu aiznesi atpakaļ. Ar acīm pavadīdams aizejošo raitnieku, viņš piegāja pie galda, kur stāvēja ģenerāļi, pievilka sev klāt krēslu, pamaja Šūbinam un Boikovam, aicinādams arī tos ieņemt vietas. Kad visi klātesošie bija apsēdušies pie galda, viņš jokodamies sacīja:

— Ar jūsu atļauju, ģenerālmajor Atlanov, es to blēdi Ochrimku izvadīju ārā. Viņš droši vien sagatavojis veselu bateriju pudeļu un nodomājis ar visādām drapem saduļķot mums prātus. Bet man gribas padarīt darbu un biezputru paēst.

— Es arī tāpat domāju, — Panfilovs piekrita. — Pacietīsimies.

— Labi. Drīz atnāks bataljons Panfilova ērgļu, — turpināja Ļevs Michailovičs. — Vajag viņus sātīgi pabarot un pasniegt pa glāzītei. Tikmēr sagatavosim kaujas pavēli, un pēc tam arī paši varēsim mazliet stiprina-ties. Bet tagad, Josif Alekšandrovič, dalieties ar mums savos plānos un priekšlikumos!

Dovators, atmeties ar krūtīm pret galdu, cieši vērās kartē.

Atlanovs, štaba priekšnieku gaidīdams, bieži meta skatienus uz durvīm. Bet Dovators nepacietīgi pavēlēja sākt.

Divizijas komandiera ziņojumu pārtrauca apakšpulkveža Žavoronkova un komisārā Abaševa ierašanās.

Ļevs Michailovičs jau sen bija ievērojis divizijas štaba priekšnieka prombūtni, bet nekā neteica.

Laipni sasveicinājies ar Abaševu, Ļevs Michailovičs nosēdināja viņu sev blakus. Uz 2avoronkovu viņš tikai paskatījās, bet neko neteica. Tas bija ļaunāk nekā jebkāds rājiens.

Tsi izklāstījis priekšā stāvošās operācijās plānu, Atlanovs lūdza atļauju nekavējoties to izpildīt. Pamatodams visas uzbrukuma detaļas ar svarīgiem pierādījumiem, Atlanovs lika priekšā dot pretiniekam trīs triecienus vienā laikā. No dienvidaustrumiem — ar Osipova pulka atliekām, pastiprinot tās ar panfiloviešu bataljonu; no austrumiem tieši pretī, Morozovas virzienā — ar Boi-kova pulku; no ziemeļaustrumiem uzbrukumu vajadzēja atbalstīt Panfilova divizijas kreisā flanga pulkam. Visas nākošās kaujas detaļas bija pamatīgi pārdomātas un apsvērtas. Taču visi juta, ka paredzētā operācijā nebūs viegla.

Petropavlovskas-Morozovas iecirknī pretinieks bija savilcis ap septiņdesmit tanku un varēja tos kuru katru brīdi sviest kaujā. Pastiprināt uzbrukumu ar tankiem armijas štābs atteicās, bet tai pašā laikā kategoriski prasīja, lai nekavējoties ar visiem iespējamiem līdzekļiem tiktu likvidēts pārrāvums un atjaunots iepriekšējais stāvoklis. Kavalēristiem, kas tagad cīnījās bez zirgiem, kopīgi ar panfiloviešu bataljonu vajadzēja uzbrukt pretinieka bruņu tanku vienībām. Vienīgais, ko apsolīja armijas štābs, — palīdzēt ar artilēriju, bet arī ļoti ierobežotā daudzumā. Kad Dovators, kas bija sarunājies ar armijas štābu pa telefonu, paziņoja apspriedes dalībniekiem lielgabalu skaitu, visi saskatījās. Tas bija līdz smieklīgumam niecīgs skaitlis. To bija pat neērti minēt, kur nu vēl vērā ņemt.

Tā kā pārāk maz, Ļev Michailovič, — neizpratnē ieteicās Panfilovs. — Varbūt pārklausījies?

— Kur nu! Reizes trīs pārjautāju... Gribēju sākt lamāties, bet savaldījos. Ar mani runāja armijas štaba priekšnieks un teica, ka šie lielgabali ir paša armijas komandiera rīcībā un viņš devis tos mums tikai tāpēc, ka uzskata operāciju par visai svarīgu ...

Panfilovs, nozīmīgi nokrekstējies, aprauti sacīja:

— Arī tā ir maizīte ...

— Nu labi... — Dovators novērsa acis no kartes, mirkli klusēja, tad turpināja: — Darīsim visu iespējamo, bet pretiniekam izlīst uz šosejas neļausim. Pacentīsimies viņu atsviest atpakaļ. Vai tev, ģenerāli Panfilov, komandieri uzticami?

— Manējie nekad neiegāzīs, — ar stingru pārliecību atbildēja Ivans Vasiļjevičs.

— Labi! Tev, Abašev... — Dovators satvēra aiz rokas Abaševu, kas mēģināja piecelties, nosēdināja viņu atpakaļ un, paspiezdams tam elkoni, sacīja: — Tev, kara komisār Abašev, tiek piešķirts, lūk, viņa ērgļu bataljons. — Svarīgi ar galvu pamājis, Ļevs Michailovičs norādīja uz Panfilovu. — Tie ir īsti malači! Es viņus šodien redzēju darbā. Varoņi! Armijas lielgabalus arī tev. Un arī četrus no mūsu diviziona. Tev jāglābj savs draugs Osipovs. Bet pulkvedim Boikovam nodosim rezerves eskadronus ...

— Boikovu es atbrīvoju no pulka komandiera pienākumiem, — paziņoja Atlanovs. — Es jums nepaguvu par to ziņot, biedri ģenerāli.

Josifs Aleksandrovičs sakumpa savos platajos, kaulainajos plecos, it kā tiem būtu uzgulies nepanesams smagums. Viņš mīlēja Boikovu par tā drošsirdību, par kavalērista nebēdnību, dedzīgo temperamentu un aso prātu, un viņam bija smagi to pateikt. Bet Atlanovs pēc sava rakstura bija straujš un no saviem vārdiem un pavēlēm atkāpties neprata.

Visi noklusa, gaidīdami, ko teiks Dovators.

Ļevs Michailovičs to saprata un, piemiedzis asi dzirkstošās acis, drūmi sarauca pieri, zinādams, ka no viņa lēmuma atkarīga ne tikai šā cilvēka dzīvība, bet arf daudzu citu cilvēku liktenis. Dovators juta, ka šeit sēdošie cilvēki viņu ciena, tic viņa karavadoņa talantam, bet augstu vērtē ari divīzijas komandiera autoritāti, kurš pakļauts tieši viņam, ģenerālim Dovatoram, un ir atbildīgs par savu rīcību ne tikai viņam, bet arī dzimtenes, arī partijas priekšā.

— Jā! Šis aizrādījums ir svarīgs. Divizijas komandierim taisnība. Pulkvedis Boikovs ir izdarījis kļūdu, — ar bargu pieskaņu balsī sāka Dovators. — Varbūt pat ne kļūdu, bet noziegumu, par kuru bez žēlastības jāsoda.

Panfilovs nokrekšķējies sniedzās pēc papirosiem. Komisārs Šūbins, pašķielējis uz Boikova ordeņiem, nolieca galvu. Atlanovs vēl arvien bija sakucis un ne uz vienu neskatījās. Boikovs ar plaši ieplestām acīm, nemirkšķinādams skatījās Dovatorā. Abaševs kaut ko zīmēja uz papīra. Tikai divizijas štaba priekšnieks apakšpulkvedis Žavoronkovs, nesteigdamies pameklējies somā, izvilka paciņu papirosu un, paņēmis vajadzīgo, vienkārši sacīja:

— Par tādu kļūdu, kādu izdarījis pulkvedis Boikovs, biedri ģenerāli, nevar sodīt.

— iKāpēc? — strauji pret viņu pavērsies, jautāja Dovators.

— Naktī pirms uzbrukuma vācieši pulka aizsardzības joslā bija savilkuši ap četrdesmit tanku. Lūk, izlūkziņo-jums, — Žavoronkovs nolika Dovatoram priekšā uz rakstāmmašīnas rakstītu lapiņu.

— Kaut vai četri simti, bet cīnīties viņam vajadzēja līdz nāvei, — ar dziļu, nesatricināmu noteiktību sacīja Panfilovs.

Viņa vārdi noskanēja kā bargs, nepārsūdzams spriedums.

— Sliktu pakalpojumu jūs izdarāt Boikovam, biedri apakšpulkvedi, aizstāvēdams viņu šādā veidā, — nikni acīm zibsnīdams, sacīja Dovators.

— Es neaizstāvu Boikovu, — Žavoronkovs drosmīgi un nepiekāpīgi lūkojās Dovatoram acīs. Viņa nobālusī seja ar asajiem vaigu kauliem nervozi raustījās. Viņš bija ātras dabas cilvēks, taču vajadzīgā brīdī, būdams pieredzes bagāts un godīgs komandieris ar stipru gribas spēku, viņš prata savaldīties. — Svarīga te nav pulkveža aizstāvēšana.

_ — Bet kas tad? — iejaucās visu laiku klusējušais Šūbins.

— Pateikšu, biedri brigādes komisār, — atbildēja Žavoronkovs. — Svarīgs ir vienkāršais, cilvēciskais taisnīgums. Pie šādām spēku attiecībām, kādas mums pašlaik, pulkvedis nebūtu spējīgs noturēt savas aizsardzības pozicijas. Ja mēs esam slikti karojuši, tad vajag mūs visus atcelt un nozīmēt citus komandierus. Bet mēs nērsām slikti kāvušies. To jūs visi labi zināt. Es lūdzu priekšniecību ņemt vērā ne tikai pulkveža Boikova nopelnus, bet arī mūsu kļūdas. Un tādas mums ir bijušas. Boikovs lūdza pastiprinājumu, mēs nedevām. Lūdza lielgabalus, iedevām tikai divus. Nevienam tas nav nekāds noslēpums, ka tas ir ļoti maz. — Žavoronkovs, sakārtojis uz pleca siksnu, sāka meklēt kabatā papirosus.

Visi saspringuši klusēja.

Sājā brīdī ikviens jutās atbildīgs par to, ka pretinieks tik tuvu nonācis pie Maskavas.

«Patiešām, kā tas tā bija varējis notikt, ka fašisti atrodas pie pašas Maskavas?» intensivi domāja Dovators. «Vai tad tiešām viņa divizijas cīnījās tik vāji? Ja atceras kaut vai augusta reidu. Viņš taču ar saviem pulkiem varēja pārstaigāt visu Smoļenskas apgabalu un Baltkrieviju. Bet viņam pavēlēja griezties atpakaļ. Un vai tad iepriekš viņi slikti karoja? Un arī tagad jau divas nedēļas kavalēristi, no ierakumiem neizkāpuši, izcīna smagas kaujas ar pretinieku, kura spēki skaitliski divkārt pārsniedz mūsējos.»

Divizijas štaba priekšnieks bija aizskāris vissāpīgāko vietu. Ir vajadzīgas papildrezerves un materiālās daļas pastiprināšana. Par to Dovators un Sūbins tika runājuši caurām naktīm. Cik lielā mērā tad, ņemot vērā šos apstākļus, bija vainīgs pulkvedis Boikovs?

Krēslā saslējies, Ļevs Michailovičs ar noteiktu rokas kustību atstūma izlūkziņojumu sāņus un, ar gribas spēku apspiedis uzplūdušo satraukumu, sāk# runāt:

— Kara, biedri, zaldāta un komandiera izturēšanās būtību nosaka karavīra pienākums un augstāk stāvošo priekšnieku pavēles. Ja divizijas komandieris nolēmis atstādināt pulka komandieri — tad tas nozīmē, ka tam tā arī jābūt. Viņam uzticēti kavalērijas pulki, viņš ir sava stāvokļa saimnieks un atbildīgs ne tikai pavēlniecības, bet arī savas sirdsapziņas un goda priekšā.

Dovators, ieskatīdamies Atlanova sejā, jau sen saprata, ka divizijas komandieris ar Boikova atstādināšanu pārsteidzies un tagad mokās. Ļevs Michailovičs nolēma nokaitēt atmosfēru labi karstu, vajadzēja likt izjust, ka pavēles tiek dotas tādēļ, lai tās izpildītu.

— Es nevaru atcelt divizijas komandiera pavēli un netaisos to darīt, bet, gluži otrādi, pavēlēšu šo lietu nodot tribunālam un pieprasīšu Boikovu degradēt. Ari uz priekšu komandierus, kas nav tā cienīgi, atstādināšu no amata un sodīšu neatkarīgi no ranga un stāvokļa. — Dovators nevis runāja, bet katru vārdu kā skaldīt noskaldīja.

Atlanovs rauca pieri un kodīja lūpas. Paskatījies uz Boikovu, viņš pēkšņi izbrīnījās. Pulkveža sejā stinga briesmīgs, neprātīgs smaids.

— Bargi, bet gudri, — skarbi pamāja ar galvu Pan-filovs.

— Brigādes komisār Sūbin, tagad jums vārds, — pētījoši skatīdamies komisārā, sacīja Dovators.

Ļevs Michailovičs juta, ka viņi abi ar Šūbinu labi sapratušies.

— Ko tad te lai saku ... — Michails Pavlovičs piecēlās no sola un sakārtoja svārkus. — Es pašlaik negribu runāt par to, kuram taisnība, kuram ne. Dzimtene no mums prasa visu spēku piepūli. Mūsu uzdevums: ne tikai noturēt Maskavu, bet arī sagraut ienaidnieku. Mums, vecākajam komandējošam sastāvam, tas labi zināms. Un mēs to izpildīsim, jo boļševikiem neizpildāmu uzdevumu nav.

Michails Pavlovičs, paliecis smago ķermeni uz priekšu, salika rokas uz muguras un lēnām pastaigājās no viena istabas kakta otrā.

— Es domāju, ka pulkvedis Boikovs nav gļēvulis. Viņš ir cilvēks ar stipru gribas spēku un pieredzes bagāts komandieris, kas«ne vienu vien reizi to pierādījis darbos. Man liekas, ka viņam vajag dot iespēju izpirkt savu vainu. Lai pierāda, ka viņš ir īsts krievu virsnieks, padomju skolas karavīrs. Par kļūdu izlabošanu vispirmām kārtām jārūpējas mums, priekšniekiem, — Šūbins svarīgi pabeidza.

Atlanovs palocīja galvu un atviegloti uzelpoja. Brigādes komisārs visu bija pamatojis nepielūdzami taisnīgi. Dovators ar triumfējošu smaidu paskatījās uz 2a-voronkovu, nepārprotami lepodamies ar savu komisāru.

Pēdējais vīrišķīgi atsedza ne tikai citu kļūdas, bet arī *avas paša.

Panfilovs, piegājis pie Šūbina, cieši paspieda viņam roku un, atkāpdamies no sava paraduma runāt īsi, sarija, vārdus netaupīdams, ar humoru, ne pie viena tieši nevērsdamies:

— Tas, tā sakot, nozīmē — sākumā krietni pasvīst, bet pēc tam padziedāt... Labs likums. Nomirt un atkal augšām celties! ...

Piegājis pie apmulsušā Boikova, viņš ar sev raksturīgo atklātību piemetināja:

— Neņem ļaunā, pulkvedi! Godīgam cilvēkam morālais sods briesmīgāks par nāvi. Saproti, draugs, ka ģenerālis Dovators tevi nebaidīja, bet spīdzināja, briesmīgā veidā spīdzināja. Vai domā, ka mums viegli sūtīt pulkvežus zaldātos?

— Saprotu, Ivan Vasiļjevič! Vadība man uzticas, un nav nekā sāpīgāka kā pazaudēt šo uzticību. Ne nāve ir briesmīga — briesmīgs ir negods.

— Tas ir pareizi, — Panfilovs apliecināja.

Boikovs, noslaucījis papachā mitro pieri, uzlika to

galvā un, piegājis pie ģenerāļa Atlanova, lūdza atļauju nekavējoties jāt uz savu pulku. Atlanovs klusēdams izveda viņu virtuvē un, paņēmis aiz jostas sprādzes, noprasīja:

— Bet kāpēc nevēlies vakariņot?

Divizijas komandieris gurdi pasmaidīja. Viņa lūpu kaktiņos asi iezīmējās krunkas. Acis raudzījās maigi un labsirdīgi.

— Tev vajag izdzert glāzi degvīna un atpūsties. Ir vai nav tā?

— Tā ir, Josif Aleksandrovič. Glāzi degvīna izdzeršu, bet vakariņot nevaru, tici man ...

— Ticu. Taču rītausmā uzbrukums. Ar tukšu vēderu ilgi nekaroši. Brīdinu, Viktor! Jārīkojas bez kādiem fokusiem. Ļaudis vajag taupīt un pašam sevi arī. Ja ne, es tev izrakstīšu vēl baldriana pilienus ... Nekādi solījumi man nav vajadzīgi. Es tev uzticos kā arvien. Par mūsu draudzību esmu gatavs savas asinis liet!

— Bet tas, Josif Aleksandrovič, man vislabākais glāsts.

Un tikai izjājis pa vārtiem, Boikovs pilnīgi saprata divīzijas komandiera pēdējo vārdu nozīmi. Zirgs uzņēma plašu, slaidu riksi. Pulkvedim sejā iesitās saltais gaiss. Likās, ka tas atsvaidzināja ne tikai no papirosu dūmiem piesmakušo rīkli, bet arī sirdi, kas atvieglināti iepukstē-jās zem puskažociņa. Boikovs palaida pavadu vaļīgāk. Gar acīm zibēja zem sniega segas snaudošās mājas. Pa meža ceļu izlocītā ierindā, uzkabēm grabot un svaigajam, velteņu vēl nenomīdītajam sniegam gurkstot, miestā ienāca kājnieki.

— No kādas daļas, biedri? — pievilkdams pavadu, uzsauca Boikovs.

— Panfilovieši! ...

Spēcīgu prieka jūtu pārņemts, Boikovs, pieplacis pie kumeļa kakla, palaida to pilnos auļos.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Atgriezies no divizijas štaba, komisārs Abaševs kopā ar štaba priekšnieku sagatavoja kaujas pavēli par uzbrukumu un, gaidīdams atnākam artilēriju un panfilo-viešu bataljonu, aizgāja atpūsties, pavēlējis vecākajam leitnantam Ševčukam:

— Pamodini sešos! Divas stundas vajag pagulēt, citādi galvā migla un bundzinieki rībina.

Atstādams zemnīcu, viņš vēl no sliekšņa piemetināja:

— Kad atnāks bataljons, novieto to. Lai ļaudis mazlietiņ nosnaužas. Ja kaut kas no Osipova, modini nekavējoties! ...

Pavadījis komisāru, Kondrats Ševčuks atgriezās blin-dažā. Izklājis uz galda karti, viņš, pīpi pakšķinādams, sāka tajā atzīmēt stāvokli. Kaktā uz izpluinītiem rudzu salmu kūļiem, apsedzies ar burku, gulēja raitnieks Griša Simakovs. Plašā, ērtā zemnīca, kas kolchozniekiem bija noderējusi par bumbu patvertni, tagad kalpoja par komandpunktu. Uz galda blakus lauka telefonam konservu bundžā smacīgi kvēpa stipri pārsālītais benzins. Sīkas kvēpu plēksnītes, lidodamas pa gaisu, krita uz kartes lapām un pie mazākās pieskaršanās trekni iztriepās. Nikni paskatījies uz tādu gaismas avotu, Ševčuks aizdedzināja avīzes strēmelīti un ar zīmuļa galu gribēja samazināt degli, bet, neveikli rīkodamies, nodzēsa to.

Papīra gabaliņš sadedzis apsvilināja viņam pirkstus un ari nodzisa. Taustīdamies ar roku pa galdu, viņš tikko neapgāza bundžu un skaļi uzsauca:

— Simakov!

— Tūlīt, biedri vecākais leitnant. Bet kādēļ tumsa? — kaktā salmus čaukstinādams, jautāja Simakovs.

— Tādēļ, ka tev kvēpeklis tāds kā sliktam atslēdzniekam sprauslas. Šņāc, kvēpst, sprēgā un dziest. Nāc pie manis un atnes sērkociņus! Aizdedzini! Tikai, skaties, neapgāz man to velna mašīnu, te uz galda karte. Vai saproti?

— Saprotu, — aizsmakušā balsī, pusnomodā krekste-lēdams, atbildēja Simakovs. — Tūlīt viss būs kārtībā. — Viņš uzrāva sērkociņu. Bet līdzko sērkociņa liesma pieskārās deglim, tā benzins, nosprakšķot gāzēm, kas bija sakrājušās bundžā, ar sprādzienu aizmeta to kaktā. Zemnīca atkal iegrima tumsā.

— Ko tu izdarīji? — slāpdams pussadegušā benzina smirdoņā, iesaucās Ševčuks. — Nu gan es tev par to karti — zini, ko izdarīšu?!

Savu topogrāfisko karti Ševčuks turēja ideālā kārtībā. Viņš nevienam neļāva tai pieskarties, un pēkšņi tāda nelaime.

Bet izpaust savu uzliesmojušo niknumu Ševčukam neizdevās. Aiz durvīm atskanēja saruna, un ienāca dežurants.

— Kur tad gaisma? — viņš jautāja tumsā.

— Kaut jupis ar visu viņa uguni! Uzsprāga kā fu-gass. Kas tev tur līdzi? Kas par lietu? — nemierīgi uzprasīja Ševčuks.

— Lielgabali pienākuši, — atbildēja dežurants.

— Baterijas komandieris kapteinis Mheidze, — atskanēja no sliekšņa balss ar stipru kaukāzieša akcentu.

Uzzibsnījušais kabatas lukturīša stars noslīdēja pār Ševčuka burku, tad pār viņa saviebto, apkvēpušo seju un, vienā mirklī pārlēcis uz galdu, apgaismoja ar ben-zinu aplieto un kvēpiem noziesto karti. Ševčuks, īgnumu apspiezdams, pamanīja, ka kapteiņa kuplās, melnās ūsas sakustas apvaldītā smaidā. Blakus ienācējiem stāvēja slaida, jauna meitene baltā Sibirijas kuchļankā.

— Eskadrona komandieris vecākais leitnants Šev-

čuks, — sausi stādījās priekšā Kondrats. — Iekārtojieties ...

— Man jāsastop pulka komandieris, — kapteinis, piespiedis roku ar lukturīti pie krūtīm, apgaismoja zemnīcu. Simakovs, izniris gaismā, steidzīgi sakārtoja kvē-pekli. Dežurants, apsolījis sagādāt lampu, izgāja.

— Pulka komandiera šeit nav. Komandē komisārs. Viņš pašlaik atpūšas. Cik jums lielgabalu?

— Divi. Vai nevar tomēr pamodināt pulka komisāru?

— iKāpēc lai viņu modinātu? Viņš tikko kā apgūlās. Ko domā, kas par notikumu: divi lielgabali! Cilvēks nav gulējis ...

— Jā, tas ir notikums. Pastāvu uz to, lai ziņotu komisāram, — noteikti pieprasīja kapteinis. — Esmu ieradies jūsu rīcībā pavisam tikai uz četrdesmit piecām minūtēm.

— Uz četrdesmit piecām minūtēm? — Ševčuks izbrīnījies pacēla acis. — Vai jūs to nopietni sakāt?

— Pavisam nopietni.

— Ko tad pa šo laiku var padarīt?

— Kas vajadzīgs, to arī izdarīsim, biedri, — pārliecināti atbildēja kapteinis. — Mēs tikai veltīgi tērējam laiku. — Pameklējies lauka somiņā, viņš izņēma kādu papīru un pasniedza Ševčukam. — Izlasiet!

— Simakov! Ko tad mēs, vai līdz rītam pa tumsu kūkosim? — Ševčuks, saņemdams no kapteiņa papīru, noprasīja.

— Ir jau gatavs, biedri vecākais leitnant. — Novietodams aizdedzināto kvēpekli, Simakovs ar izmisumu paskatījās uz galdu, kur sprādziens bija radījis briesmīgu nekārtību.

Ševčuks, izlasījis papīru, ātri pietrūkās kājās un uzmeta skatienu smaidošajam kapteinim. Tad atkal ieskatījās papīrā, pēc tam pavērās raitniekā un no saviļņojuma pārvērstā balsī iesaucās:

— Griša, nu veikli pie komisārā, modini viņu! Tomēr nē, es pats. Jūs mani atvainojiet, biedri kapteini, es tūlīt. Bet tu, Griša, attaisi mums konservu kārbas un liec galdā visu, kas nu tev tur vēl ir, — vīnu, uzkožamos. Tie taču, brālīt, svētki!

Uzmaucis uz acīm kubanku un burkas platās stērbeles plivinādams, Ševčuks nozuda tumsā.

Iegājis istabā, kur neizģērbies gultā gulēja Abaševs, Sevčuks piesardzīgi piedūrās viņa plecam un, noliecies pie auss, klusu sacīja:

— Biedri komisār, celieties! «Katjušas» atnākušas ...

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Pulka komsorgs Sergejs Bodrovs rāpās pa platu stigu. Brīdi pa brīdim, gluži kā peldēdamies sniegā, viņš pagriezās uz sāniem un atskatījās atpakaļ. Dažus soļus aiz viņa ar feldšera somu uz muguras kā balts kamoliņš pāri ciņiem vēlās Ņina Seļezņeva. Aiz viņas šņākdams un tusnīdams rāpoja Jaša Vorobjovs, bet aiz tā radists Savelijs Goļeņiščevs un ziņnesis Vasja Gromovs.

Mēģinājums naktī nokļūt pie Osipova nebija izdevies. Visur viņi bija uzdūrušies pretinieka posteņiem un tikuši apšaudīti.

Uz rīta pusi komjaunieši bija spiesti griezties atpakaļ. Otrreiz izsaucis komsorgu Bodrovu, Abaševs pavēlēja ņemt līdzi Goļeņiščevu ar rāciju un ziņnesi Gromovu un iet visiem kopā. Rāciju vajadzēja katrā ziņā nogādāt.

— Antonam Petrovičam pasaki, ka operācijās plāns izstrādāts. Šodien katrā ziņā uzbruksim. Uzbrukumu vadīs Dovators pats. Līdzko būsiet tur nokļuvuši, tūlīt pa radio ziņojiet! Glabā labi schemu ar manām atzīmēm! Ja kas atgadās, iznīcini! Visu, ko tev saku, atceries un atstāsti precizi!

Atcerējies komisārā norādījumus, Sergejs apstajas. Tā nu bija tā stiga. Salto pirmsausmas klusumu plosa garas ložmetēju kārtas. Vācieši gandrīz bez pārtraukuma šauj pa stigu ar trasējošām lodēm. Pa retam izšauj lielgabali. Pats galvenais — pārvarēt simt metru plato stigu. Tā gandrīz pilnīgi atklāta. Sīku apsīšu jaunaudze — brīnišķīga vieta sarkangalvainajam sēnēm ... Sergejs ar dūraini rauš sniegu un, atbalstījies uz elkoņiem, novieto sev priekšā automātu.

Tuvojas rīts. Pa koku galotnēm draiski pārskrien vējiņš, no zariņiem veļas lielas, mīkstas sniega pikas. Pa stigu kā sīkas straumītes skrien sniega yērpetes. Sergejs apvij ap roku automata siksnu un ar spēcīgu kustību izvirza ķermeni uz priekšu. Viņa piemēram seko citi.

Priekšā ložmetēja kārta saceļ sniega virpuli. Sergejs ar galvu ienirst sniegā. Viņš dzird, kā pār galvu šņākdami aizlido šāviņi un, apdullinoši krakšķēdami, sprāgst starp kokiem. Aiz viņa rāpojošie metas sniegā un paliek nekustīgi uz vietas. Sergejs pirmais paceļ galvu, paveras atpakaļ. Viņa pieri klāj sajukušu matu cekuls, no kura apakšas zib melnās, izvelbtās acis. Uz smailā, mazliet izliektā deguna kūst sniega pārsliņas. Norausis tās ar dūraini, viņš pabīda automātu tālāk uz pleca un aptausta gāzmaskas somu, kura piepildīta ar papildlādiņiem mīnmetējiem.

Abaševs jau no rīta bija pavēlējis nogādāt tos Osi-povam, bet sakari pārtrūka. Ja Sergejs neuzlidos ar lādiņiem gaisā, tad tie labi noderēs.

Pārliecinājies, ka ar biedriem, kas viņam seko, viss kārtībā, Sergejs rāpo tālāk. Atlicis pārvarēt vēl pavisam nelielu gabaliņu. Priekšā stigas malā līdzena jaunu, kuplu eglīšu rinda, tik jauka, ka vai tūlīt kar klāt rotaļlietiņas un dedz svecītes ... Bet kas tur aiz šīm brī-num jaukajām eglītēm? Varbūt vāciešu slēpnis ar auto-matistiem? Iedomājies par tādu iespēju, Sergejs apstājas un aicina pie sevis Ņinu.

— Klausies, māsiņ!... — Sergejs saka, pagriezis acis kaut kur sāņus. — Kamēr neesmu aizlīdis līdz eglītēm, jums jāguļ uz vietas un jāgaida mans signāls, — pacelšu automātu ar stobru uz augšu.

— Bet kāpēc nevaram visi kopā? — Ņina jautā, kārtodama uz galvas vāverādas kuchļanku ar garām ausīm — Sibirijas mednieku dāvanu frontiniekiem. Šajā rotā viņas jaunā, piesārtusī seja ar raksturīgu uzacu izliekumu ir bērnišķīgi jauka un izteiksmīga.

— Tā vajag, — pasmaidījis cieti nosaka Sergejs un, nolaizījis sniega piciņu, rāpjas tālāk. Viņš viss iegrimst sniegā, un redzama tikai gāzmaskas soma, kas šūpojas uz muguras.

Uz stigas vējš spēcīgāk virpina sniegu. Mazliet augstāk pār Sergeja muguru traucas trasējošo ložu strūklas. Kamēr rāpoja visi kopā, Ņinu nemocīja pretīgā baiļu sajūta, bet, tikko pār Bodrovu aizsvilpa lodes, Ņina nodrebēja. Reizēm viņai šķita, ka ir jau pieradusi skatīt nāvi vaigu vaigā, bet, līdzko vajadzēja pieiet tai pavisam tuvu, tūlīt sažņaudzās sirds.

Atvairīdama satraucošās domas, Ņina, acis nenolaizdama, vēroja rāpojošo Sergeju. Lūk, viņš, ar galvu neatlaidīgi vagodams sniegu, izrāpās stigas malā, ienira grāvī un nozuda. Ņina atviegloti uzelpoja.

Smagi caur degunu šņākdams, pierāpoja Jaša Vo-robjovs un, piedūries Ņinai pie velteņa purngala, čukstus jautāja:

— Nu, kā tur ir, Ņinočka Petrovna?

Par šo joka pēc iedoto palamu Jaša ne vienu reizi vien bija krietni dabūjis no Ņinas, bet atradināt to nebija iespējams. Toties tagad šie vārdi noskanēja pavisam silti un draudzīgi.

— Pārrāpās ... — nočukstēja Ņina. — Līdzko pacels automātu ar stobru uz augšu, rāpsimies arī mēs.

— Ahā, — Jaša saprotoši pamāja un, notīrīdams ka-rabinei pielipušo sniegu, piemetināja: — Drošsirdīgs puisis. Pareizi rīkojas.

— Negrozies! — Ņina iešņācās, turpinādama verot krūmus, aiz kuriem bija nozudis komsorgs.

Bet kuplās eglītes stāvēja nekustīgi. Likās, ka tās aicinātu pie sevis ne tikai ar savu priecīgo izskatu, bet arī ar šķietamo drošību. Tomēr signāls nenāca. Dažas minūtes Ņinai šķita kā bezgalība. Durstīgās sniega vērpetes sāka griezties spēcīgāk.

Ņinai spēji iegribējās piecelties un iet visā auguma, kā viņa to bieži darīja kaujas laukā, uzlasīdama ievainotos. Bet pašlaik viņa nav viena pati un tai nav tiesības ne tikai kā piecelties, bet pat pakustēties. Uz īsu mirkli Ņinas acis aizvelk miglains mākonītis. Viņai ienāk prātā, ka kaut kur aiz šīs stigas, vāciešu ielenkti no visām pusēm, uz dzīvību un nāvi cīnās eskadroni. Zaudē asinis ievainotie cīnītāji. Liekas, ka kāds ar pārmetuma pilnām, aicinošām acīm ieskatās viņai pašā sirdī. Un vēl vairāk gribas traukties uz priekšu, turp, kur viņu gaida niknā kaujā novārdzinātie ļaudis.

’ Paiet vēl pusstunda. Ņina sāk locīt stingstošos pirkstus. Jaša šņākuļo, viņam iesnas. Savelijs berž sala ķerto ausi. Vasja Gromovs kaut ko gremo ar sazilējušām lūpām. Sniega vērpešu ieputināts, viņš lūkojas no kupenas gluži kā murkšķis no alas.

Beidzot priekšā eglītes sakustas un parādās druknais Sergeja Bodrova stāvs ar paceltu automata stobru.

— Uz priekšu! — nokomandē Ņina un, atstumdamās uz elkoņiem, spēcīgām kustībām rāpo pāri stigai.

Sasniegusi tās malu, Ņina kā balts kamolītis noveļas zem eglītēm grāvī. Aiz viņas cits pēc cita grāvja dibenā nokūleņoja arī pārējie.

Bodrovs tos saņem ar brīdinošu zīmi.

— Tālāk virzīties nevar, — viņš klusu paskaidroja, atstumdams pakausī pelēko ausaini. — Priekšā vēl viena stiga. Tur pašlaik vācu sapieri izceļ mīnas.

— Un viņu tur daudz? — apjautājās izstīdzējušais telefonists Savka. Viņš bija slavens visā divizijā ar to, ka kuru katru brīdi, dienu vai nakti, lai kāds būtu laiks, tikai ar viņam vienam pazīstamu nojautu varēja atrast visnemanāmāko bojājumu līnijā, izlabot to, sasiet, kā viņš pats sacīja, «aukliņā». Un vadus viņš prata tik labi nomaskēt, ka pat paši sakarnieki nevarēja tos atrast, kur nu vēl pretinieka izlūki. Runāja viņš tikai «koda» valodā, ko pats bija izgudrojis un kas neaprakstāmi smīdināja un radīja biedru izbrīnu. Savu «kodu» viņš piebārstīja ar tādiem vārdiņiem, no kuriem, kā sacīja Jaša Vorobjovs, pat zirgam jāsmejas.

— Tātad vienpadsmit desinieki ar ložmetēju un varde, tas ir, tanks pa priekšu lēkā? — Savka atkārtoja Sergeja atbildi.

— Jā, arī varde, — Bodrovs apstiprināja, savilkdams melnās, uz abām pusēm paceltās uzacis, kas sniedzās līdz deniņiem.

— Skumīgi, tiešām skumīgi, — atsaucās Savka.

Pārējie, vērodami domīgo Sergeju, noklusa.

Mežā, pieaugdama un pieņemdamās spēkā, iedegās kauja. Vasja Gromovs, neliela auguma gaišmatains puisis, mīņādamies no vienas kājas uz otru, berza stingstošās rokas. Ņina, novilkusi auklās iekārtos dūraiņus, kaut ko meklēja medikamentu somā. Jaša purināja no sava puskažociņa sniegu.

— Ko, Gromov, vai nosali? — pīpēdams piedurknē, apjautājās Sergejs.

— U-u! — Vasja nodūca ar sazilējušām lūpām.

— Papirosu gribi? — Bodrovs piedāvāja.

Savas dzīves divdesmit trešajā gadā, pēc diviem dienesta gadiem armijā, Sergejam likās, ka viņš ir dzīvē pietiekoši pieredzējis. Viņam pašlaik gribējās pamīļot, uzmundrināt šo izsalušos, zilacaino, astoņpadsmit gadus veco puisi.

— Es nesmēķēju. Paldies, — vīstīdamies pelēkajā kazaka bašlikā, mulsi atbildēja Vasja, it kā kautrēdamies, ka viņš, būdams tāds pieredzes bagāts karotājs, pulka komandiera ziņnesis, pēkšņi nepīpē ...

— Nu tad grauz sausiņu, ņem! — Savka izvilka no azotes sausiņu un pasniedza Gromovam. Tas paņēma.

— Klausies, Gromov, vai tu labi atceries, pa kuru vietu vakar nāci ar ziņojumu? — klusu jautāja Bodrovs.

— Atceros, biedri vecākais seržant!

— Nu, kur tu apgāji mīnu lauku?

— Ne šeit, bet vairāk pa labi, tur! — Gromovs norādīja uz austrumiem un, pamājis uz Savelija pusi, piemetināja: — Mēs abi gribējām iet tur, bet mūs apšaudīja.

— Tieši tā! — ar stiprajiem zobiem nokozdams sausiņu, apstiprināja Savelijs. — Vispirms nobēra pār galvām automata zirņus, bet pēc tam spļāva no patvāra skursteņa. Bija visai bēdīgi pamest vietiņu, kur parasti visi mierīgi ļautiņi mēdz pasēdēt.

No Savelija vārdiem kļuva tā kā siltāk un pat mazliet jautrāk. Jaša, slēpdams smaidu, pašūpoja galvu. Pasmaidīja arī pārējie. Bija smieklīgi skatīties uz šo tūļīgo, īsajā puskažociņā ģērbušos maiksti ar vadu rituļiem, ka-rabini un milzīgajiem pelēkajiem, līdz pēdējam nomītajiem velteņiem.

— Kur jūs, Savelij, strādājāt līdz karam? — apprasījās Ņina.

— Hm-m ... Redziet, biedrene māsiņa, es pats esmu ciema inteliģents ...

Vasja Gromovs iespraustajās dūrainī.

— Kas tas, vai kāds amats? — Ņina pasmaidīja.

— Kā lai jums to pasaka ... Mēs, Goļeņiščevi, no laika gala nēsājām pastu. Arī mans vectēvs un tētuks bija pastnieki. Viņu pēdās sāku staigāt arī es. Bet senāk, kā jums zināms, cara laikos ciemā inteliģenti bija skolotājs un pastnieks. Lūk, kā redzat, arī es piederu pie šīs augsti cienījamās kārtas. Mūsu laikos sava nemierīgā rakstura pēc — bet dzimis es esmu pašā nemierīgākajā laikā, septiņpadsmitajā gadā — apvienojot pienākumus, biju kolchoza dramatiskajā pulciņā aktieris, režisors, dramaturgs, grimētājs, mākslinieks, muzikants. Ja paskatīsieties uz teatra afišu, tad mans vārds visos apakšējos parakstos. Talanti plēsa mani pušu, kā mucu plēš iesalis ledus...

— Vai tu klusēsi, velns! — Jaša, aizbāzis muti ar dūraini, kratījās smieklos.

— Redziet, Ņina Petrovna, ko nozīmē būt tumšiem ļautiņiem, — nopietni un pārmetoši norādīja Savelijs, bāzdams mutē sausiņa palieku un norādīdams uz Jāšu. — Kulturālu vārdiņu nespēj noklausīties. Tikai hi-hi-hl un ha-ha-hā ...

Ņina smalkā balstiņā spurdza savā kuchļankā. Save-lijs, nopurinājis no puskažociņa maizes drupatas, noņēma no pleca karabini un, slēpdams acīs velnišķīgi šķelmīgu smaidu, cienīgi apjautājās, vērsdamies pie Sergeja:

— Vai virzīsim savas pēdas atpakaļ, biedri vecākais seržant?

— Bet kā jūs domājat, biedri ciema inteliģent?

Bodrovs juta, ka viņā mostas neparasta uzticība pret

šo jokaino puisi. No viņa dvesa tas varenais krievu spēks, kas atklājas pēkšņi, gluži kā milzīgu spārnu vēdas.

— Man zināms, ka no šās, lūk, vara auklas gala, — stiepti, ar pauzēm ierunājās Savelijs, norādīdams uz telefona vadu, — ir atkarīgas ļoti daudzas mūsu biedru dzīvības, tādēļ mums tas katrā ziņā ir jāaizvelk uz turieni. Lūk, ko es domāju.

— Pamēģināsim, — cieti un apņēmīgi teica Sergejs un, nokrekšķējies, it kā mēģinādams pacelt lielu smagumu, piemetināja: — Diviem vajadzēs palikt šajā pusē stigai un novērst vāciešu uzmanību. Pārējiem tā ātri jāšķērso.

— Bet kā tad šie divi? — stostīdamās ieminējās Ņina.

— Tad jau redzēsim ... — Bodrovs, lūpas kodīdams, ātri piecēlās un, uzkāris somu ar degļiem uz zara, turpināja: — Mēs ar Jāšu tūlīt izvirzīsimies uz priekšu un atklāsim uguni. Jūs skriesiet pa labi — lūk, pa manām pēdām, lai neuzskrietu uz mīnām. Pirmais Savelijs, aiz viņa Ņina, Gromovs segs aizmuguri. Skaidrs, biedri?

Visi klusēdami pamāja.

— Nekas, draugi, tur satiksimies, — viņš uzmundri-

nāja Sergeju. — Jūs tikai drošāk! Savelij, ņem manu

somu!

Aizbāzis dūraiņus aiz jostas un satvēris automātu kailām rokām, viņš dobji piemetināja:

Un neraizējieties! Mēs visu izdarīsim, kā nākas. Nu, ejam, Jašeņka!

Ejam, Serjoža! — Jaša, it kā gribēdams paslēpt pēkšņi iedzalkstījušās acis, uzvilka ausaini uz pašas pieres un ienira zem zariem tūlīt aiz Bodrova.

iKad bija atgājuši kādus divsimt metrus, Sergejs pēkšņi apstājās, pietupās sniegā un, pieaicinājis pie sevis Jašu, klusu sacīja:

— Šeit! Pavisam tuvu! Ieklausies!

Aiz krūmiem bija dzirdama vācu valoda. Pa brīžam atskanēja griezīgs metālisks rībiens. Tas atbalsojās tālu mežā.

— Redzi, tur netālu ir izgāzts koks, — klusu stāstīja Sergejs. — Vai redzi pēdas? Es tur rāpos. Tūlīt līdīsim turp. Tikai piesardzīgi! Ja atklāsim sevi, tad visam beigas. Es šaušu uz ložmetējnieku pirmais.

Nogriezušies no takas, viņi lēnām, ar vislielāko^ piesardzību rāpās pa kreisi. Līdzko troksnis laukumiņā apklusa, abi acumirklī sastinga, it kā izgājuši uz medņiem. Koku galotnēs svilpoja vējš. Reizēm, sakustinādami uz zariem sirmās sala mežģines, krita čiekuri. Priekšā ceļu aizsprostoja liela izgāzta egle.

Pielīda pavisam klāt un paslēpās bumbas izgāztā celma vietā. Izbāzis caur zariem automata stobru, Bod-rovs ar acīm parādīja Jašam vietu sev blakus. Tur bija neliela bedrīte, no kuras pavērās izdevīgs apšaudes sektors.

Priekšā uz stigas kādus soļus piecdesmit no viņiem mīdījās grupa vācu sapieru kaskās un dzeltenos kombinezonos. Viņpus stigas krūmos, egļu zaros nomaskēta, stāvēja kāpurķēžu mašīna ar lēni pukstošu motoru. No kastes rēgojās’ laukā ložmetēja stobrs un vīdēja zaldāta kaska. Sapieri nesteigdamies raka sniegu un cēla laukā mūsu prettanku mīnas.

Sergejs ar pelēkajā sejā sastingušu smaidu, gandrīz neelpodams, lēnām atvilka automata aizslēgu. Viņš nejuta baiļu, tikai manīja, ka sirds sāk straujāk pukstēt. Jaša, viegli šņākuļodams caur degunu, ar viņam raksturīgu Sibirijas mednieka metodiskumu izvēlējas garu, plecīgu, uz ceļiem notupušos vācieti un notēmēja uz granātu, kas tam karājās pie sāniem.

Bodrova automata garā, griezīgā kārta iecirta Jašam kreisajā ausī. Sejā, saskrāpēdamas vaigu, lēca izšautās čaulītes.

Jaša, pazaudējis tēmēšanas punktu, izšāva uz labu laimi. Dažus mirkļus vēlāk atskanēja divi viens otram sekojoši apdullinoši sprādzieni. Virs koku galotnēm uz-virpuļoja melns uguns stabs; stipri sakratījis un pametis uz augšu Jāšu, izrāva tam no rokām karabini. Apstulbušais Jaša pacēla galvu un palūkojās apkārt. Starp kokiem klīda kodīgi, smirdīgi dūmi, aizsegdami laukumiņu. No turienes atskanēja griezīgi kliedzieni un vaidi.

— Va velns, ko! — sakustējies blakus, dobji ierunājās Sergejs.

— Vai tu esi ievainots?

Satvēris karabini, Jaša metās pie Bodrova.

Sergejs noraidoši papurināja galvu un nepagriezdamies gurdi jautāja:

— Kur tu, Jaša, šāvi?

— Uz to, kas tupēja uz ceļiem ar granatu uz vēdera, tikai...

— Tu trāpīji pa mīnu. Tā novaukšējās ... un gra-nata arī. Vareni! Malacis, Jaška!

Viņš apklusa.

— Mani mazliet apdullināja, nelabi... Bet citādi nekas.

Sergejs pagriezās un pārsteigumā atplēta muti. Viss vaigs Jašam bija noplūdis ar asinīm.

— Eh, kā tu esi savainots! Pagaidi, es tūlīt sadabūšu marli, — Sergejs iebāza roku kabatā pēc sanitārā sainīša, bet Jaša viņu apturēja.

— Nieki, tās tikai skrambas. Tava automata čaulīšu pēdas ...

Jaša ar rokas virspusi norausa asinis no vaiga. Tur tiešām bija skrambas, tikai pamatīgas. Tomēr pārsiet vaigu Jaša nepaguva.

Vējš ātri izklīdināja dūmus. Uz sprādzienā nomelnējušā sniega gulējia septiņi sakropļoti hitlerieši. Neskarti palikušie, nelabā balsī klaigādami un lamādamies, vilka ievainotos. No kāpurķēžu mašīnas pa stigu nikni šāva ložmetējs.

Bodrovs ar īsu kārtu nošāva vēl vienu vācieti, Jaša nobāza otru. Ložmetējs apklusa.

Vairākas minūtes vērojis, Bodrovs nolēma, ka vācieši ;iizgājuši, un pabāza galvu no aizsega. Tūlīt viņu ap-.mdīja ar brāzmainu ložmetēja uguni. Lodes plak-šķeja pret sasalušo zemi, pret saknēm un spalgi smilkstēja.

— Pamanīja, sasodītais! Tagad nejaus ne galvu pacelt. — Jaša paklusām lādējās.

Ložmetējs bez mitas turpināja šaut.

— Atļauj man pielīst no otras puses! Gan es to uztaustīšu.

Bet Jaša nepaguva pabeigt. Aiz stigas negaidot sāka sprēgāt bieži šāvieni. Vairākas reizes notarkšķēja ložmetējs, un uzreiz viss apklusa.

Pār mežu ar dūmakainām maliņām aizpeldēja zemi mākoņi. Kaut kur pa gaisu aizrūca lidmašīna.

Jaša ausīdamies pacēla galvu. Netālu no kāpurķēžu automašīnas no krūmiem nobira sniegs, pēc tam ar ka-rabini rokās visā augumā parādījās neveiklais, garais Savelija stāvs.

— Savuška ... — maigi nočukstēja Jaša. No viņa vaiga pilēja sniegā asins lāses.

— Viņš, viņš, mīlītis! Ir gan šķeista ...

Vēja appūstajā, kaulainajā Sergeja sejā atplauka smaids.

Izlēkuši no slēptuves un skrejot nopurinādami sniegu, Sergejs ar Jāšu metās tam pretī.

— Bil-ldīte! — ieraudzījis biedrus, izsaucās Savelijs, plaši ieplezdams garās, varenās rokas. īsā kavalērijas karabine tajās šķita kā bērnu rotaļlietiņa. Aiz viņa nāca Ņina un Vasja. Pēdējais stiepa uz pleca vācu ložmetēju.

Pieskrējis pie Savelija, Bodrovs viņu apskāva un noskūpstīja.

— Paldies, draugs! Teikt tev, ka tu esi malacis, par maz. Tu esi vienkārši varonis, Savka!

— Un ko tad jūs paši te esat izstrādājuši? — Savelijs mulsi ierunājās. — Beidz tu mani spaidīt, es tur to automātisko tarataiku iekurbulēju. Uz tās var braukt.

Visi steidzās pie bruņu transportiera.

Goļeņiščevs piesēdās pie stūres un piedeva gāzi. Mašīna nodrebēja, kāpurķēdes iešņirkstējās un sāka kustēties. Taču nobraukt ar to tālu neizdevās. Vācieši attapušies izlēca uz stigas un nogrieza ceļu. Sēdēdams kabinē, Bodrovs ieraudzīja, ka ienaidnieka zaldātu pelēkie stāvi salīkuši skrēja pāri stigai un stiepa uz rokām mīnmetējus; sānos un aizmugurē ietarkšķējās ložmetēji.

— Goļeņiščev, bremzē! — uzsauca Sergejs.

Bet Savelijs jau pats bija sapratis, ka tālāk nav kur braukt. Noslēdzis gāzi, viņš jau atāķēja no jostas rokas granatas. Bruņu transportierim priekšā aizskrējušos vāciešus Gromovs nopļāva ar ložmetēja kārtu. Jaša ar īsām kārtām šāva no automata.

— Kāp laukā labi ātri! — Bodrovs izlēca no mašīnas, izmeta divas granatas. Vācieši mazliet parāvās atpakaļ.

— Ieņemt riņķaizsardzību! — iekliedzās Bodrovs, pieklibodams metās krūmos un nogūlās zem koka. Viņš bija ievainots kājā. Pie viņa ar ložmetēju pierāpoja Gromovs. Ņina ar Jāšu sagatavojās kaujai paseklā grāvītī. Savelija Goļeņiščeva viņu tuvumā nebija.

Vācieši, skaļi bļaudami, metās uzbrukumā.

TRĪSPADSMITĀ NODALA

Rītausmā blindažā pie apakšpulkveža Osipova atnāca izlūkeskadrona komandieris vecākais leitnants Kušna-revs. Naktī viņš ar izlūkgrupu bija mēģinājis izlauzties uz Sičiem, bet bez panākumiem. Vācieši Osipova eskadronus bija sažņauguši ciešā lokā un pastiprināja spiedienu no visām pusēm. Artilērija grāva no rīta līdz vakaram. Neraugoties uz slikto redzamību, mežu sistemātiski bombardēja no gaisa.

Dienā kājnieku uzbrukumi atkārtojās regulāri katru stundu. Bet kavalēristi, ierakušies sniegā, saņēma fašistus ar brāzmainu uguni. Tikai naktī apklusa kauja un iestājās atelpa.

— Kurā vietā tu gribēji iziet cauri? — noliecies pār karti, Osipovs jautāja.

— Vairākās vietās tiku mēģinājis, — Kušnarevs parādīja maršrutus un gurdeni apsēdās uz klucīša. Viņš bija briesmīgi sapīcis par neveiksmi un līdz sāpēm miedza acis.

— N-jā ... — sizdams ar zīmuli pa karti, novilka

Antons Petrovičs. — Patronu tā pamaz. Citādi gan es viņiem būtu sarīkojis kordebaletu ... Bet cauri jatiek katrā ziņā. iKaut vai koordinātu nodošanai, lai lidmašīnas var municiju nomest. Bez patronām aiziesim bojā.

Iestājās neliela pauze.

— Nu labi... — domīgi turpināja Osipovs. — Ja jau tāds tik pieredzējis izlūks kā tu nevarēja izlauzties, tad tas nozīmē, ka mūsu lietiņas ir sliktas ... vai arī tavi izlūki nekam neder. Pasaukšu brīvprātīgos. Man puiši atradīsies. Tu mani iegāzi, vecākais leitnant. Es uz tevi biju stipri paļāvies ...

— Izlūki man lieliski, biedri apakšpulkvedi. Piegaja pavisam klāt. Bet ko lai dara: kur tikai ejam, nekur nesnauž. Vienā vietā varbūt būtu varējuši, bet.. ._

— Nu un kas par bet? — Osipovs noskaities pārtrauca.

— Nolēmām paķert «mēli». Nu, paņēmām, bet viņš sāka bļaut kā aizkauts. Sacēlās tāds troksnis, vajadzēja griezties atpakaļ.

— Kur tad gūsteknis ir?

— Leitnants Golovjatenko pratina. Tikai no viņa ne velna nevar izdabūt. Krieviski neprot ne vārda.

— Kāpēc neatvedi šurp? Un klusēji, ak tu galviņa!

Osipovs piecēlās, piegāja pie durvīm, kas bija aizklātas ar telteni, un pavēlēja raitniekam pasaukt Golovjatenko. Leitnants pašlaik vadīja viņa štābu.

— Un lai vācieti atved šurp, — Antons Petrovičs piemetināja.

Jau pēc pāris minūtēm Osipovs aplūkoja garo, spēcīgo hitleriešu zaldāta stāvu. Paņēma no galda lukturi un tuvināja to viņa sejai. Vācietis rāvās atpakaļ.

— Nu, ko viņš? — Osipovs noprasīja Golovjatenko, apspiezdams augošo satraukumu.

— Nesaprot krieviski. Murkšķ velns zina ko ... Apstiprina visādas blēņas. — Golovjatenko bezcerīgi atmeta ar roku, lādēdams sevi par to, ka skolā bija bēguļojis no vācu valodas stundām. — Slikti bez tulka!

Osipovs sāka nopratināšanu ar dažiem viņam zināmiem vārdiem, bet lieta virzījās uz priekšu gausi. To uzreiz saprata atnākušais baterijas komisārs Kovaļovs.

— Biedri apakšpulkvedi! — viņš ierunājās. — Atļaujiet ataicināt tulku!

— Kādu tulku? — sadrūmis noprasīja Osipovs.

— Man ir. — Kovaļovs, uzmaucis kubanku uz pieres, ātri izgāja.

— No kurienes Kovaļovam tulks gadījies? — Antons Petrovičs pazina baterijas ļaudis ne tikai pēc sejām, bet zināja arī viņu biogrāfijās. Tie bija viņa vismīļākie zaldāti un sarunu biedri. Atpūtas stundās viņš apmeklēja bateriju un sarunājās ar katru atsevišķi.

Kad blindažā ienāca Zina, Osipovs, cieši sakniebis lūpas, izbrīnījies nokremšļojās.

— Tad, lūk, kāds tev tas tulks ... — viņš nosacīja atmaigušā balsī. — Lūdzu, lūdzu! Aprunājieties ar šo razbainieku! Skatieties! Ieraudzījis glītu meiteni, uzreiz bola acis, smaida, bet iedod tu viņam automātu, viņš tev tā pasmaidīs ...

Zina cieši lūkojās vācietī. Tas bija pirmais īstais fašists, niknākais ienaidnieks, kuru viņai gadījās redzēt. Vācieti nosēdināja Ziņai priekšā. Salkani smaidīdams, viņš verdziski skatījis tai sejā un atbildēja uz visiem jautājumiem,

— Viņš stāsta, ka pulks, kurā viņš dien, — uztraukdamās tulkoja Zina, — ietilpstot ģenerāļa Gitnera armijas korpusa sastāvā. Viņiem esot pavēlēts pirmajiem ieiet Maskavā. Bet viņš baiļojas, ka viņiem aizsteigšoties priekšā tankisti...

— Sakiet viņam, ka Maskavu lai aizmirst un nepiemin šo vārdu, citādi viņu šodien pat nošaus. Lai akurati nosauc pulku numurus un tanku daudzumu, — Osipovs aizrādīja.

Padzirdējis Zinās pārtulkotos vārdus, fašists neizpratnē iepleta muti un pārbijies sāka mirkšķināt acis. Tālāk gūsteknis pastāstīja, ka Morozovas rajonā sakoncentrēts ap astoņdesmit tanku un divi kājnieku pulki. Viņiem pavēlēts iznīcināt Dovatora kavalērijas pulkus.

Precizējis pretinieka pulku novietnes schemu, Osipovs noskaidroja, ka vācieši pirmkārt centīsies tikt galā ar viņa ielenkto grupu, bet pēc tam ar visu savu spēku gāzīsies virsū Medņikovam un var izlauzties uz Volokolam-skas šoseju. Pašlaik vairāk nekā jebkad vajadzēja saistīties ar divizijas štābu, lai paziņotu šīs ārkārtīgi svarīgās ziņas un sagrautu vācu kājnieku grupējumu ar artilērijas uguni vai masveida aviacijas uzlidojumu. Osipova rīcībā bija lielgabali un mīnmetēji, bet tikpat kā nemaz nebija municijas. Mežā varētu atrast daudz mīnu, bet nebija pie tām papildlādiņu.

Pārrakstījis operativo ziņojumu divizijas štabam, Go-lovjatenko ar skumju smaidu sacīja:

— Viss ir gatavs, tikai nosūtīt nāksies ar baložu pastu.

— Nu ko tad, noķer mežā savvaļas balodi un nosūti! ... — drūmi atbildēja Osipovs.

— Atļaujiet man, biedri apakšpulkvedi, nogādāt šo ziņojumu! — pavisam negaidot sacīja Zina. Sarunādamās ar vācieti, viņa saprata, ka ziņas, kuras viņš sniedza, ir svarīgas un nogādāt tās pavēlniecībai vajag nekavējoties.

— Kā jūs to izdarīsiet? — strauji pagriezies pret viņu, Osipovs izbrīnījies jautāja.

— Es šo mežu esmu izstaigājusi krustām šķērsām un labi pazīstu. Pie Šiškovas ciema ir purvs, tur vāciešu-nav. Pār to, kaut arī būs grūti, tomēr pāriet var.

Antons Petrovičs, atvēris karti, uzmeklēja purva zilās svītriņas un kļuva domīgs. Nepārejamā ieleja kā šaura josla stiepās gar Šiškovas ciemu uz ziemeļiem, bet tālāk smaila ķīļa veidā pagriezās uz dienvidaustrumiem un aizstiepās gandrīz līdz pašiem Sičiem.

— Tā, tā ... — viņš gausi atkārtoja. — Labi, es jums došu pavadoņus. Nogādājiet divizijas štabam ziņojumu un sagūstīto vācieti!

Zemnīcu pēkšņi satricināja netāls, spēcīgs sprādziens, pēc tam sākās nikna ložmetēju uguns. Visi sasprindzināti apklusa.

— Staba priekšniek, ātri noskaidrot, kas tur notiek! — Osipovs uzsauca, salocīdams karti.

Kušnarevs, paķēris automātu, izmetās pakaļ Golovja-tenko. Šaušana te pierima, te atkal pastiprinājās. Ieklausīdamies kaujas troksnī, Antons Petrovičs paskatījās uz Zinu. Viņas seja ar cieši sakniebtajām lūpām bija mierīga, tikai melnās skropstas viegli trīsēja.

— Ja jūs man nogādāsiet šo ziņojumu ... — Antons Petrovičs sacīja un, brītiņu klusējis, turpināja, ciešo skatienu no Zinās nenovērsis, — es stādīšu jūs priekšā apbalvošanai ar Sarkanā Karoga ordeni, pat savu noņemšu un piespraudīšu jums. Tas ir mans komunista goda vārds. Uzģērbiet maskēšanās virsvalku. Paņemiet ieroci.

Vai saprotat, cik tas svarīgi un cik bīstams ir jūsu .maršruts? ...

Zina klusēdama pamāja ar galvu. Kušnarevs kopā ar saviem izlūkiem un karavīru grupu ar leitnantu Golovjatenko priekšgalā devās šāvienu virzienā. Pa priekšu gāja Torba, Buslovs un Borščovs. Tuvojās salts novembra rīts. Starp kokiem, atmirdzēdami dziestošām dzirkstīm, beidza kurēties ar zariem aizmaskētie nakts ugunskuri. Divi kazaki nesa uz koka nokvēpušu piena kannu, pilnu ar kūpošu strebjamo.

Šaušana apklusa. Priekšējās līnijās, kur Rogozina eskadrons bija novietojies riņķaizsardzībai, pagaidām viss bija mierīgi. Eskadrona komandieris un politvadītājs stāvēja pie blindažas, acīm redzot kādu gaidīdami, un nemierīgi skatījās uz vāciešu pusi.

— (Ko, vai atkal uzmācas? — Golovjatenko apjautājās Rogozinam.

— Vakar pēc mūsu sastapšanās vairs netika rādījušies, — atbildēja Rogozins.

— Bet kas tagad tur bija par apšaudīšanos un sprādzienu?

— Redzams, ka kāds iztraucējis vāciešus no viņas puses, — paskaidroja politvadītājs Molostovs. — Mēs ar eskadrona komandieri aizsūtījām izlūkus, tagad gaidām. Bija dzirdama motora rūkoņa, bet tagad viss noklusis.

Izlūkus viņi tomēr nesagaidīja. Aiz priekšējām līnijām vāciešu novietnes rajonā ar iepriekšējo spēku sāka šaut.

— Nu protams, ka mūsējie mēģina izlauzties šurp,— sakārtodams uz galvas kasku, satraukti sacīja Kušnarevs. — Es eju. Uz priekšu, izlūki! — Kušnarevs pieliecies devās turp, kur rībēja šāvieni.

Golovjatenko pavēlēja Rogozinam izlikt aizsegu un devās ar saviem ļaudīm pakaļ izlūkiem.

... Kauja risinājās pašā stigas malā. Ielenkuši Sergeja Bodrova grupu, vācieši bija nolēmuši saņemt tos dzīvus. Gulēdami aiz krūmiem, viņi kliedza, ka atstās tos dzīvus, un lika priekšā padoties. Atbildot uz to, Sergejs palaida pret viņiem kārtu no trofeju ložmetēja, bet Vasja un Jaša šāva no automātiem. Ņina ar revolveri rokā, uzmanīgi vērodama apkārtni, ar atsevišķiem šāvieniem deva ziņu par vāciešu tuvošanos. Savelijs Goļeņiščevs, kas vēlāk par citiem izlēca no bruņu transportiera, bija paķēris sev līdzi lielkalibra ložmetēju, bet neprata ar to rīkoties.

Ložmetējs klusēja, it kā būtu apburts. Ielenkto stāvoklis ar katru brīdi kļuva bezcerīgāks. Patronas bija pie beigām. Rezervē palikušas tikai trīs rokas granatas, bet Sergejs tās glabāja ārkārtējam gadījumam. Vācieši uzbruka no trim pusēm. Pārdrošnieku saujiņai par aizmuguri kalpoja tā stigas daļa, kur tikko kā pretinieka sapieri bija atmīnējuši mīnas un kur Bodrovs tos bija pārsteidzis. Kamēr turējās patronas, Sergejs, neskatoties uz ievainojumu, pārrāpoja no vienas vietas uz otru un atvairīja uzbrukumus ar īsām kārtām. Pašlaik vācieši bija pietuvojušies uz simt piecdesmit metriem un, nepārtraukti šaudami, guļot sniegā, ar kliegšanu un aurošanu demonstrēja uzbrukumu.

Pasaucis pie sevis Goļeņiščevu, Sergejs sacīja:

— Patronas beidzas. Ko darīsim talak, Savelij?

Goļeņiščevs pagrozīja savus asos vaigu kaulus un

pēc brītiņa atbildēja:

— Pielaidīsim pavisam klāt un — metīsimies uzbrukumā. Kas būs, būs! Tikai vienam ... Vienam vajadzēs palikt pie ložmetēja. Segt, tā sakot.:.

Dobji noklepojies, viņš piemetināja:

— Es palikšu. Varbūt izdosies savest kārtībā ložmetēju.

— Tu nevari. Tev līdz ir rācijā, — cieti nosacīja Sergejs un, pārvarēdams aso sāpi kājā, turpināja. — Es tik un tā ātri kustēties nevaru. Es tad arī_segšu.

— Iznāk, ka mēs tevi, ievainotu, atstājam? Nu, to tu nedomā! Tad paliksim visi kopā ...

Abi apklusa. Goļeņiščevs, aplaizīdams vēja appūstas, nomelnējušās lūpas, drūmi rauca pieri.

— Es esmu vecākais, — Bodrovs sacīja, — un pavēlu, saproti?

Bodrovs, pavērsies pret Saveliju, pamanīja, ka tas, it kā nedzirdējis pēdējos biedra vārdus, uzmanīgi skatās uz priekšu.

Aiz krūmiem kādus metrus piecdesmit no viņiem dzeltenā maskēšanās virsvalkā pazibēja vācu zaldāta stāvs.

Goļeņiščevs, rūpīgi notēmējis, izšāva. Zaldāts, atdūries ar degunu sniegā, sastinga uz vietas.

Vācieši bļaustīdamies un lamādamies atklāja mīnmetēju uguni. Lauzdamas jauno, sniega piepūsto eglāju, visapkārt sprāga mīnas.

Vāciešu mīnmetēji stāvēja nelielā, atklātā klajumiņā. Garš virsnieks ar melnu, uz krūtīm kuļājošos binokli ar rokas mājienu deva rīkojumu pārtraukt uguni. Pēc tam no zemnīcas iznāca otrs oficieris. Pielicis rokas pie mutes kā ruporu, viņš kliedza:

— Kriev, kļaus!

Uz mirkli viss apklusa. Pēkšņi agrajā, drūmajā rīta klusumā atskanēja kafešantana tango melodija. Pēc tam balss lauzītā krievu valodā kopā ar patafona plates čirk-stoņu un šņākoņu pavēstīja «par spožajām vācu armijas uzvarām». Tālāk sekoja ziņojums par Maskavas ielenkšanu, par Ļeņingradas krišanu un vācu gūsta «jaukumiem».

iKrūmos blakus Pavļukam guļošais Torba, iegrūdis savam kaimiņam dunku sānos, klusu sacīja:

— Līksmojas ... Pagaidiet tikai, odzes, mēs jums tūlīt parādīsim Maskavu! Rāpies labi ātri pie komandiera! Ložmetēju šurp! Es palikšu novērot. Saki viņam, ka uzbrukt pašreiz ir īstais laiks!

Pavļuks, ar rokām sniegu rausdams, steidzīgi rāpās atpakaļ. Torba palika uz vietas. Vācieši atkal uzlika plati. Zachars, žņaugdams rokās automātu, vēroja pretinieku kā mednieks, izsekodams zvēru. Virs Torbas galvas, čaukstinādams salā nodzeltējušās lapas, slējās spēcīgs, jauns ozoliņš. Zem pelēkās, ložu saskrambātās, leveriem atlupušās mizas atklājās tā brūnganā, izturīgā koksne.

Piespiedis plecu pie cietā, grumbuļainā stumbra, Torba sajuta sevī paredzamās kaujas azartu un nobriedušu, neuzveicamu spēku. Pierāpojušais vecākais leitnants Kušnarevs, smagi elpodams, nogūlās blakus. Aiz viņiem gulēja pārējie izlūki. Kušnarevs, atmetis no pieres cekulu un vērodams trokšņainos vāciešus, īsi pateica:

— Sāksim! — Un, atvilkdams automata aizslēgu,

spraigi piebilda: — Šaut pa mērķi īsām kārtām, bet tad pēc mana signālā — uzbrukumā!

Atbalstījies ciešāk uz elkoņiem, Kušnarevs pacēla automata stobru. Buslovs pamirkšķināja Zacharam un pieķērās pie rokas ložmetēja spala.

— Sekot man! — Kušnarevs, pietrūcies no ozoliņa apakšas un kājām sniegu jaukdams, metās uz priekšu. Tūlīt aiz viņa metās pārējie izlūki. Pa labi meža nodārdēja vairāki artilērijas šāvieni. Aiz tiem aizviļņoja «urā»...

... Pēc pusstundas Bodrova grupa jau atradas Osi-pova pulka štābā.

TREŠĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Ševčuka eskadrona komandpunktā komisārs Aba-ševs un kapteinis Mheidze, noliekušies pār karti, precizēja ziņas par pretinieku. Eskadrona rīcībā atsūtītās, tais laikos pirmās «katjušas» Abaševs nolēma izlietot tā, lai sasniegtu vislielāko efektu.

— Jūs man parādiet precizi laukumu, kur visvairāk sapulcēti pretinieka kareivji, bet pārējais būs mana darīšana, — sacīja Mheidze.

— Tātad jūs varat apšaudīt tikai laukumu? — Abaševs jautāja.

— Atkārtoju, biedri bataljona komisār. Kur visvairāk fašistu, tur arī šaušu!

— Bet jūs taču man sakāt, ka jūsu lielgabali spējīgi nosegt lielu laukumu. Tātad var gadīties, ka jūs trāpāt mūsu ielenkto eskadronu kaujas pozicijas, — iebilda Abaševs.

— Tāda iespēja ir jānovērš, un tādēļ norādiet precizi priekšējo līniju robežu, — nesatricināmā mierā atbildēja kapteinis.

Viņš prasīja tieši to, ko Abaševs nevarēja dot. Sakaru ar Osipovu nebija. Kādās robežās aizstāvējās Osi-pova eskadroni, Abaševs nezināja, taču vispirms vajadzēja palīdzēt tieši Osipovam. Abaševs neredzēja nekādu izeju no sarežģītā stāvokļa.

— Es jums varu uzrādīt tikai savas priekšējo līniju robežas, — pēc īsām pārdomām viņš atbildēja.

— Var sadot pa Daņilkovu. Tur iegājuši vācu tanki, — deva padomu līdz šim klusējušais Ševčuks.

— Uz Daņilkovu nevar šaut, — Abaševs kategoriski iebilda. — Četru tanku dēļ uzlaist gaisā veselu ciemu nav nekādas jēgas, turklāt no ciema nepaguva evakuēt iedzīvotājus.

— Tas ir briesmīgi! — klusu nočukstēja kaktā nemanīti sēdošā meitene.

Komandieri atskatījās. Atmetusi aiz puskažociņa pleciem Sibirijas kuchļankas garās, pinkainās ausis, viņa satraukti skatījās Abaševā.

— Atvainojiet, biedri bataljona komisār! Es jūs nepaguvu iepazīstināt, — pieceldamies sacīja Mheidze.. — Tā ir rūpnīcas pārstāve. Viņa ir piekomandēta mūsu baterijai, lai sekotu, kā darbojas ierīces praktiskā pielietojumā. Viņa atveda šo ieroci kā dāvanu frontei no Uralu komjauniešu brigādes.

— Paldies par tādu dāvanu!

Abaševs, piegājis pie meitenes, cieši paspieda tai roku.

— Viss kolektivs centāmies, biedri bataljona komisār. Kā darbosies — redzēsiet pats ... — mulsdama atbildēja meitene.

Tikai vakar viņa bija izlādējusi savus lielgabalus vilciena pie Maskavas un šodien jau atradās pašās priekšējās pozicijās. Viss tas bija kā sapnī. Viņa sēdēja zemnīcā un ar stingstošu sirdi klausījās, kā no artilērijas grāvieniem dreb zeme, gluži kā viņu rūpnīcas poligona,, bet sajūta šeit, frontē, bija pavisam citāda.

— Labus lielgabalus esat atvedusi, bet mēs, redzams, esam slikti priekšnieki, ja nezinām, kur šaut... — bez kāda prieka pajokojās komisārs. — Nekas! Gan atradīsim, kurp nosūtīt jūsu dāvanas.

Zemnīcā ienāca majors Počibuts un, rādīdams

Abaševam divkārši salocītu papīra lapu, priecīgā satraukumā sacīja:

— Radiograma. No Antona Petroviča.

— Ko, vai ir sakari? — mezdamies pie Počibuta, Abaševs jautāja.

— Saņēmām radiogramu. Bodrova grupa turp izlauzusies, bet pats viņš ievainots.

— Vai smagi?

Staba priekšnieks paraustīja plecus.

— Par to nekas nav ziņots. Morozovas un Sitjkovas rajonā pretinieks sakoncentrējis ap divi pulki kājnieku ar tankiem. Pulka komandieris lūdz aviāciju, — majors Po-čibuts ziņoja.

— Lūk, viņiem tad mēs arī uzdosim! — nopriecājās Mheidze, meklēdams kartē tikko nosauktos ciemus.

— Gluži pareizi, — apstiprināja Počibuts.

— Beidzot tomēr jums atradās darbs, — Abaševs smaidīdams teica kapteinim Mbeidzem.

Sapulcinājis apakšvienību komandierus un nolasījis viņiem divizijas komandiera pavēli, Michails Abaševs sacīja:

— Mums, biedri, šodien neparasta diena. Mūsu partija un valdība, strādnieku šķira un visa padomju tauta atsūtījusi mums varenus, pasaulē vēl neredzētus ieročus — reaktivos mīnmetējus. Ienaidnieks sakoncentrējis Maskavas pievārtē milzīgus spēkus. Viņš cenšas, lai tas maksātu ko maksādams, sagrābt mūsu galvaspilsētu. Bet tam nekad nenotikt! Fašisti ielenkuši mežā mūsu biedrus un mēģina tos iznīcināt. Bet tas viņiem neizdosies. Mēs tikko saņēmām radiogramu. Mūsu dūšīgie biedri ar pulka komandieri priekšgalā atsituši visus pretinieka uzbrukumus. Viņiem jāiztur triju vācu pulku triecieni. Pēc dažām minūtēm mēs ejam uzbrukumā. Palīdzēsim viņiem rsatriekt fašistu pulkus un cienīgi sagaidīsim visas mūsu tautas svētkus — Lielās Oktobra revolūcijas svētkus!

Šaura meža taka aizlocījās dziļā, drūmā meža klusumā. Zem kājām nodevīgi čirkstēja sniegs un lika nodrebēt. Zina, bieži ieskatīdamās kompasa fosforescējošajā ciparnīcā, iet uz priekšu. Aiz viņas solo sagūstītais hitlerietis. Ziņai liekas, ka vācietis tīšām skaļi čīkstina apkaltos zābakus. Viņai gribas atgriezties, iegrūst viņam ir revolvera stobru pa zobiem.

Pa pēdām sekojošie Vasja Gromovs un Stakopa ari .sašutuši. Beidzot Stakopa, pieredzējis robežsargs izlūks, neiztur un dod zīmi apstāties. Piegājis pie Zinas, viņš klusi saka:

— Sakiet viņam, lai tas nestampā ar kājām kā zilonis! ... Citādi es viņam iebelzīšu ar laidi pa kaklu.

— Soļojiet uzmanīgi! — pieliekdamās cieši klāt gūsteknim, Zina vāciski brīdina. Tumsā viņa neredz tā seju, bet jūt uz sevi vērsto acu spīdumu.

— Pateicos. Es jūtos ļoti labi. Jūs esat ļoti laipna. Manas kājas ir labākā kārtībā.

Vācietis purpina vēl kaut kādas blēņas par pateicību.

Zina īgni samiedz dūrē stingstošos pirkstus.

— Es nerūpējos par jūsu kājām! — viņa skarbi tam uzsauc. — Es brīdinu, lai jūs ievērojiet klusumu. Uzmanīgāk lieciet savas kājas un nečīkstiniet zābakus!

— Es saprotu ... atvainojiet... Bet tas nav iespējams, madam ... Mani apavi...

— Es jums neesmu nekāda madama, bet Sarkanās Armijas karavīrs. Izpildiet, ko jums saku! — Zina viņu dusmīgi pārtrauc, ar pūlēm atrazdama vajadzīgos vārdus.

Ļaužu virknīte baltos maskēšanās halatos virzās pa meža taciņu. Kaut kur netālu skaudri šauj automāti, uzliesmo spilgti zaļas raķetes. Kad tās nodziest, krēsla top vēl dziļāka.

Koku silueti pieņem fantastiskas formas. Ziņai šķiet, ka tas nav viņas dzimtais mežs, bet tāla, nepazīstama taiga. Panirdama zem zariem, kas pārkārušies pāri taciņai, viņa neatlaidīgi dodas uz priekšu, modri ieklausīdamās katrā meža troksnītī. Bet visas bažas izrādījās veltīgas. Pēc pusstundas viņi nonākuši pie mežsarga mājiņas.

Pamanījusi priekšā uguntiņu, Zina apstājās un, brītiņu pastāvējusi, nogriezās krūmos. Piesaukusi pie sevis Stakopu un Gromovu, viņa klusi paskaidroja:

— Šeit necik tālu iet ziemas taka. Kad aizsalst purvs, kolchoznieki pa to ved žagarus. Iesim šeit! Tikai vajag uzzināt, vai mājelē nav vācieši. Jūs te pagaidiet, bet es paskatīšos.

— Jums nav atļauts, nav pavēlēts. Es pats iešu, —; Stakopa iebilst.

— Kā tā — nav pavēlēts? — skaidri nezinādama, kas par lietu, Zina noprasīja, kaut gan pati labi saprata, no kurienes varēja rasties tāds norādījums.

— Komisārs Kovaļovs pavēlēja.

— Komisārs Kovaļovs var pavēlēt pie sevis baterijā, bet šeit kā vecākā pavēlu es, — Zina viņu skarbi pārtrauca, taču Valentina aizkustinošās rūpes to ne tikai nesarūgtināja, bet, gluži otrādi, piešķīra tai vēl vairāk uzņēmības un drosmes.

Mežsarga māju tomēr apskatīt nevajadzēja. Zina dzirdēja, ka nočīkst durvis, tad atskanēja klepus un lamas vācu valodā. Viņa drudžaini sažņaudza revolvera spalu, izvilka ieroci no kabatas un, pavērsusies pret gūstekni, pusčukstus uzsauca:

— Klusēt, ja ne — nāve!

Noplaukšēja vientuļš šāviens. Virs kokiem uzlidoja apgaismošanas raķete. Gūsteknis, pamanījis pret to pacelto ieroci, atrāvās un pamāja ar galvu. Atkal nočīkstēja durvis, un viss apklusa.

Zina, uzmanīgi likdama kājas, izgāja uz ceļa un veda grupu pretējā virzienā. Tagad viņa pavisam labi zināja, uz kuru pusi jāiet. Pagājusi dažus soļus, viņa nogriezās pa tikko manāmu taciņu un pieliekdamās ielīda krūmos. Viņai sekoja pārējie. Pēc dažām minūtēm viņi jau bija plaša klajuma malā. To priekšā atradās sīkiem krūmiņiem aizaudzis un sniega pieputināts purvs.

Zina pirmā devās purvā un tūlīt sajuta, ka kāja, iegrimusi sniegā, brīvi slīgst mīkstajā dumbrāja rāvā. Nogājusi soļus trīsdesmit, viņa izdzirda aiz sevis gūstekņa smago elpošanu un ūdens plunkšķēšanu. Smagnējais vācietis soļoja taisni, iegrimdams pāri ceļiem. Vilkdams ārā no muklāja kājas, viņš sacēla, kā tai likās, šausmīgu troksni. Zina, vāciski viņu brīdinādama, atkal parādīja revolveri. Vācietis elsa un smagi tusnīja.

Pēkšņi niknas suņa rejas piespieda visus pieplakt pie zemes. Virs purva uzliesmoja raķetes. Pirmsausmas klusumu iztraucēja niknas ložmetēja kārtas. Lodes ar smalku spindzoņu plosīja purva ciņus. Bija skaidrs, ka gājēji pamanīti.

Kaut kur dobji iedunējās mīnmetēji. Ar spalgu svel-poņu mīnas lidoja pāri galvām un nesprāgušas šļakstēdamas krita purvā. Vācieši, šaudami raķetes, skrēja uz purva malu, bet Stakopas automata kārtas tos sadzina krūmos.

Pagriezies pret biedriem, viņš uzsauca:

— Ejiet projām ātrāk!

Vācieši sagūla un turpināja ložmetēju uguni. Sta-kopa, neļaudams tiem piecelties, skaudri šāva ar īsām kārtām.

Zina un Vasja, visu laiku mainīdami virzienu un bīdīdami uz priekšu gūstekni, stiga purva muklājā, taču neatlaidīgi virzījās uz priekšu.

Pēc vairākām stundām nomocījušos, izsalkušus, sastingušos velteņos un apģērbā viņus sastapa jātnieku patru|a un nogādāja pulka stabā.

Gromovs bija ievainots, Stakopa — palicis purvā.

Par grupas ierašanos nekavējoties tika ziņots Dova-toram.

Kad Ļevs Micbailovičs atjāja pie Rusakovas, Zina, apsegusies ar burku, sēdēja uz krāsns un dzēra tēju. Acis viņai lipa ciet. Patīkamais siltums to iemidzināja.

— Kur tad te tā meiča, tas slavenais izlūks? Ļaujiet man uz viņu paskatīties! — ienākdams istabā, jokoja Do-vators.

— Te es esmu, biedri ģenerāli, sildos, — balsij aizlūstot, atsaucās Zina.

Iedomājot Stakopu, viņai sažņaudzās sirds. Tikai tagad tā sajuta, cik viņai dārgs šis jaukais, lieliskais puisis.

— Tad tā esat jūs? — it kā neticēdams savām acīm, klusi jautāja Ļevs Micbailovičs.

Noņēmis papachu, viņš apsēdās uz sola pie galda. Lēnām atsprādzēja planšeti un, izņēmis bloknotu, kaut ko tajā ierakstīja.

Zina ievēroja, ka ģenerāļa sejā uz mirkli pavīdēja apslēpts smaids un ka tā atkal kļuva domīga, nopietna. Pēkšņi pietrūcies kājās, Dovators straujiem soļiem piegāja pie krāsns un, pieķēries ar rokām pie pakāpiena, maigi sacīja:

— Ziniet, jaukā meitene, es nekad nebrīnos par mūsu padomju cilvēku varoņdarbiem, bet tikai priecājos. Arī tagad es no visas sirds priecājos par jūsu drosmīgo

rīcību. Un pateicos jums no visas sirds. Jūs pati nemaz neapjaušat, kādu varoņdarbu esat veikusi.

— Nu ko jūs, biedri ģenerāli. Vai tad es to viena veicu? ... Tur palika noda|as komandieris ... Stakopa. Vai jūs to zināt?

— Man viss ir zināms, — ar galvas mājienu Dova-tors viņu apturēja. — Nav vajadzīgs stāstīt. Es jau runāju ar Gromovu. Malači! Vācieti nopratināju. Ziņas, kuras jūs atnesāt, ļaus mums paglābt simtiem cilvēku dzīvību.

Paskatījies uz meiteni, Ļevs Michailovičs pēkšņi apklusa.

Zina sēdēja ar atdzisušās tējas tasīti rokā, noliekusi galvu un aizvērusi acis.

— Vai jūs esat ļoti nogurusi? — Dovators paklusi jautāja.

Ļeva Michailoviča kuplās uzacis gandrīz savienojās virs iedegunes.

Zina nedzirdēja viņa jautājumu. iKaut ko neskaidru nomurminājusi, viņa atbalstīja galvu pret krāsns skursteni, pasmaidīja, kā bērns noelsās un aizmiga. No šķībi pagāztās tases pa melnās burkas plūksnām tecēja aveņu tējas straumīte.

Ļevs Michailovičs piesardzīgi paņēma tasi un nolika i to uz galda. Viņš labi saprata, ka te galvenais nav vis nogurums. Viņš pats nebija gulējis jau trīs naktis. Taču karavīram tā bija parasta lieta. Bet te viņš saskatīja kaut ko citu: Zinās lielo dvēseles sasprindzinājumu bija nomainījis nepārvarams vājums, kas līdzinājās nemaņai.

Adjutanta pavadībā ienāca ģenerālis Atlanovs. Pamanījis Dovatoru, viņš skaļi sacīja:

— Ļev Michailovič, viss jau sagatavots! Atliek tikai vēl iekost.

— Klusāk! — Dovators brīdinoši pacēla roku un norādīja ar acīm uz krāsni.

Zina, lūpas kustinādama, gulēja kā bērns.

— Tik un tā tūliņ vajadzēs modināt, — divizijas komandieris taisnojās. — Drīz sāksies artilērijas uguns, bet pirms tam viņa jāpaēdina. Viņai taču vajadzēs vest ļaudis uz to vietu, kur palika Stakopa. Varbūt viņš vēl dzīvs. Viņa labi zina ceļu. Ševčukam uzdots salauzt pre-

tinieka aizsegu un ielauzties tā aizmugurē. No tās puses ienaidnieks negaida uzbrukumu.

— Lai nu paguļas kaut minūtes desmit, — paskatījies pulkstenī, Dovators klusu noteica.

— Bet es jau, biedri ģenerāli, neguļu, — pēkšņi atskanēja Zinas balss.

Pīdamās neērtajā, platajā burkā, viņa nolēca uz grīdas un, pagriezusies pret Dovatoru, turpināja:

— Es nemaz netiku gulējusi, tikai mazliet aizsnaudos. Atvainojiet mani... Stipri pārsālos. Es visu dzirdēju.

— Nu, tas ir teicami, ja esat dzirdējusi, — sacīja Dovators. — Jūs tikai parādiet ceļu! Es zinu, ka esat nogurusi, nomocījusies, bet saprotiet, cik tas nepieciešami. Tur cilvēks... viņš jāizglābj.

— Es visu saprotu, biedri ģenerāli! — Zina dedzīgi atsaucās. — Tas ir tāds jauks puisis.

Viņa pēkšņi apklusa* un paskatījās ģenerāļos. Pēc tam, pārvarēdama sirdssāpes, piemetināja:

— Es tikai tagad īsti apjēdzu, cik cēlsirdīgi viņš rīkojies.

— Jā, viņš rīkojies kā īsts karavīrs, — Dovatora seja kļuva cieta un domīga. Viņa satumsušo acu skatiens slēpa sevī dziļas skumjas. Šis cilvēks prata vērtēt ļaudis un saprata, ko nozīmē īsta, varonīga izturēšanās.

— Ko lai dara, karā iet kā jau karā, — Ļevs Michai-lovičs sacīja, ne pie viena negriezdamies. — Bet tūliņ sāksim jaunu dienu.

Laukā jau svīda gaisma, un pa logu, tālās blāzmas sārtots, spraucās iekšā jauns rīts.

OTRA NODAĻA

Pirms artilērijas uguns atklāšanas Dovators aizsūtīja Šapovaļenko pēc baterijas komandiera kapteiņa Mhei-dzes. Pie reizes viņš pavēlēja iegriezties pie sakaru virsniekiem un pateikt leitnantam Povorotijevam, lai viņš steidzīgi ierodas štābā.

Filips Afanasjevičs tagad atradās Dovatora miesas-sardzē, visur viņu pavadīja, bieži izpildīdams ziņneša, sakarnieka un raitnieka pienākumus.

Istabā, kur vajadzēja atrasties baterijas komandierim, Sapovaļenko sastapa tikai meiteni un pusmūža sievieti — mājas saimnieci. Meitene atpogātā puskažociņā sēdēja pie galda un garšīgi grauza armijas sausiņu, uzdzerdama tam virsū pienu.

— Vai šeit atrodas kapteinis Mheidzevs? — švītīgi ar roku zobenu pieturēdams, jautāja Sapovaļenko.

— Šeit gan. Tikai pašlaik nav iekšā. Viņš novērošanas punktā, drīz vajag atgriezties, — atskatījusies ņipri atbildēja meitene, ar interesi uzlūkodama sirm-ūsaino, bārdaino kazaku burkā ar stāvajiem pleciem.

Paskatījies uz meiteni, Filips Afanasjevičs plaši iepleta acis. Viņa priekšā sēdēja Feņa Jastrebova, viņš to pazina pēc ģīmetnes, kuru rūpīgi glabāja kopā ar vēstulēm.

— Ko jūs tā skatāties manī?

Feņa samulsusi atstūma neizdzerto piena glāzi.

— Nu tādēļ, ka neticu pats savām acīm. Vai tā esat jūs, vai arī nelabais man smiltis iekaisījis acīs!

— No kurienes tad jūs mani pazīstat?

— Ak kā es jūs pazīstu! — Filips Afanasjevičs pacēla uz augšu lielo pirkstu. — Kas tad jūs nepazīst? Visa divizija pazīst. Jūs taču atsūtījāt dāvanu un fotokartīti. Un tika tās kādam puisēnam ... Nekas, puisēns dūšīgs ... Viņš to kartīti rādīja ikvienam, ko satika. Viņš jums raksta vēstules. Uzvārds viņam Sapovaļenko. Viņš mums tāds makāns ...

— Pareizi! Vai jūs viņu pazīstat? — Feņa strauji piecēlās no sola un tuvojās Sapovaļenko. — Vai pazīstat?

— Nu kā tad nepazīstu! — Filips Afanasjevičs plaši iepleta rokas. — Kā tad nepazīstu! Kopā dzīvojam.

— Un leitnantu Povorotijevu arī pazīstat? Jums taču vienāds lauka pasta numurs.

— Povorotijevs? — Sapovaļenko ausīdamies pārjautāja. — Arī viņš jums raksta?

— Visu laiku. Pat ģīmetni atsūtīja. Ļoti jauks puisis. Bet vai Salazkinu nepazīstat? Viņš arī bieži raksta.

— Nu tas, protams, rakstvedis. Viņam jau tāds rakstītāja amats.

— Bet Sapovaļenko laikam gan pavisam dīvains, vai ne?

Kā tā, dīvains? — samulsa Filips Afanasjevičs.

— Ziniet... — Feņa sāka jautri smieties. — Ļoti jocīgas un dīvainas vēstules sūtīja. Atzinās mīlestībā,

aicināja, lai braucu uz fronti un precos. Tiesa, vienu vēstuli atsūtīja ļoti labu. Par dāvanām pateicās, bet otru tik muļķīgu ...

— Nu, tās būs blēņas ... — Filips Afanasjevičs cēla iebildumus, pietvīkdams tumši sarkans.

Viņš jau sāka saprast, ka te slēpjas kāda nerrošanās, bet viņam ne prātā nebija ienācis, ka ar viņu būtu varējuši izspēlēt tik ļaunu joku.

— Tas nevar būt! — viņš kategoriski paziņoja.

— Goda vārds! — apliecināja Feņa. — Es pat gribēju to nosūtīt atpakaļ vai aizsūtīt vienības komandierim. Lai tas nolasa tādu tik aplamu vēstuli priekšā viņa biedriem, lai tie labi pasmejas par viņu. Bet pēc tam pārdomāju. Negribējās aizvainot frontinieku ... Kad es to nolasīju draudzenēm, viņas gandrīz nobeidzās aiz smiekliem.

— Bet tas taču, zināt, zināt... — Šapovaļenko aiz sašutuma pat nevarēja atrast vajadzīgos vārdus.

— Protams, ka nav labi rakstīt tādas vēstules, — piekrita Feņa. — Jūs tātad labi pazīstat Šapovaļenko? Tad nododiet viņam šo vēstuli. — Feņa izvilka no gim-nastjorkas kabatas aploksni un nodeva to Šapovaļenko.

Ienāca kapteinis Mheidze. Nodevis viņam Dovatora zīmīti, Filips Afanasjevičs, samiedzis dūrē Feņas vēstuli, izmetās laukā pa durvīm kā apsvilis.

Atgriezies štābā un ātri noziņojis ģenerālim par uzdevuma izpildīšanu, viņš aizgāja uz stalli un, apsēdies pie sava Calija uz siles, izņēma no aploksnes saņurcīto vēstuli. Izgludinājis to uz ceļgala, viņš ķērās pie lasīšanas.

Jau no pirmajām rindiņām pēc valodas, āķīgās izteiksmes un veikli atdarinātā rokraksta Filips Afanasjevičs saprata, ka vēstule ir rakstveža Salazkina roku darbs. Vēstule sākās tā:

«Mana sirdsmīļotā ķepiņa, zilacaino meža putniņ Feņečka! Pieņemiet no manis frontenieka mīlību, no skaidras sirds un drošsirža dvēseles, tāpat kā mans kumeļš Calijs ņem pretim no manis auzu tarbiņu ar prāvām auzām . . .»

Izlasījis tādu jūtu izplūdumu, Sapova|enko nokrek-šķējās, piemiedza acis. Būtu pašlaik trāpījies viņam pa rokai rakstvedis Salazkins, tad droši vien ne tikai būtu to aiz apkakles izsviedis no telts, kā to bija izdarījis, būdams trīs dienas par uzturzini, bet vēl sadotu viņam krietni pa kaklu.

— Sausu pelavu sauju tev iegrūst rīklē, tu papīra dvēsele! ...

«Mana dārgā zīlīte, sibiriete! Jūsu lūpiņas droši vien tikpat saldas un gardas kā Sibirijas pclmenīši,» niknumā iedegdamies, turpināja lasīt Filips Afanasjevičs, «vai jauš jūsu sirsniņa, cik ļoti gaida jūsu ierašanos frontē jūsu acīm tik tīkamais sarkankarogotais varonis, fašistu un visas viņu impērijas drauds, bet varbūt pat kaut kas vairāk — Filips Šapovaļenko? Līdz ko jūs atbrauksiet, viņš jūs ofenciali godās par savu dzīves draudzeni līdz mūža galam un otrreizējai pestītāja atnākšanai vai otrās frontes atklāšanai.

Zemu klanos un skūpstu jūs. Jūsu jums nolemtais laulātais draugs

Fiļa.»

— Kaut tevi, skrīverīt, kāds vērsis ar ragiem sānos pamīļotu! Vai tu dzirdēji, Čalij ... — Filips Afanasjevičs noglāstīja kumeļa skaustu, — dzirdēji, kā tas sivēna dvēsele Salazkins mūs abus aprakstījis? Nu, pagaidi tikai, sasodītais ņirga, es tev uzrakstīšu pelmenīšus ar pipariņiem! Bet šo skricelējumu mēs paglabāsim. Noderēs ...

Leitnantu Povorotijevu divizijas štaba komandiera adjutants aizturēja virtuvē.

— Pagaidiet mazliet, pašlaik brokasto, — adjutants teica.

— Mani izsaucis ģenerālis Dovators. Vajadzētu steidzīgi pieteikt, ka esmu ieradies, — uzstājīgi atbildēja Povorotijevs.

Dovators padzirdēja sarunu, pavēra durvis un ieaicināja leitnantu istabā. Tur bez ģenerāļa Atlanova pie galda sēdēja kapteinis Mheidze un Feņa Jastrebova.

Pazinis meiteni, Povorotijevs pēkšņi apstājās. Nema-nīdains Dovatora pastiepto roku, viņš plati, bērnišķīgi pasmaidīja.

— Sveicināts! — skaļi uzsauca Ļevs Michailovičs.

— Jā, jā, atvainojiet! Sveicināts, biedri ģenerāli!

Aptvēris, cik nejēdzīgi viņš izturējies, Povorotijevs

piesarka un apklusa.

— Vai jūs neesat iereibis, mīļais?

Dovators liegi atvilka leitnanta roku no cepures naga un, neizlaizdams to no savējās, pētījoši ieskatījās samulsušajam leitnantam tieši acīs.

— Nudien, Josif Aleksandrovič, — pavērsies pret At-lanovu, Ļevs Michailovičs jautāja, — varbūt viņš mīl iemest?

— Neesmu gan manījis .. .

Un divīzijas komandieris nenovaldījies skaļi iesmējās.

— Bet kādēļ tad viņam tāda melancholija? Es viņam sniedzu roku, bet viņš ...

— Bet viņš lūkojas uz meiteni, — Atlanovs šķelmīgi paskaidroja.

— Sveicināts, biedri Povorotijev!... — no galda pieceldamās, pēkšņi ierunājās Peņa un, pastiepusi roku, devās pretī leitnantam. — Nu redziet, mēs satikāmies!

Seja Feņai liesmoja kvēlā sārtumā. Viņa tūlīt bija sapratusi notiekošo un steidzās glābt leitnantu.

— Lūk, kas par lietu!... — smaidīdams novilka Dovators. — Kad tad jūs paguvāt jau iepazīties?

— Mēs, biedri ģenerāli, jau sen pazīstami. Mācījāmies kopā, — Feņa ātri atbildēja, nolēmusi ar mazu blēdību uzreiz izbeigt neērto stāvokli.

— Jā, biedri ģenerāli, jau sen pazīstami. Kāda negaidīta sastapšanās... — murmināja Povorotijevs, spiezdams meitenes roku.

— Būtu tā uzreiz teikuši, — Dovators viņu pārtrauca. Bet tā stāv un smaida ... Nu labs ir. Neaizmirstiet šo sastapšanos! Atcerēsieties pēc kara, būs vēl patīkamāk, vēl priecīgāk ... Bet pašlaik ...

Ļevs Michailovičs pārlaida acis viņa labi pieguļošajam kavalērista tērpam, piedūrās pie elkoņa un jautāja:

— Vai dienesta pakāpes zīmītes ir?

— Ir, biedri ģenerāli, cik pienākas. Četras uz apkakles, četras «neaizskaramajā krājumā».

— Tas ir labi, ka krājumā. Rietumfrontes karaspēka

virspavēlnieks tev piešķīris vecākā leitnanta dienesta pakāpi. Pieskrūvē vēl divus kubiņus! Un tad labi ātri pie pulkveža Boikova! No novērošanas punkta sekosi uzbrukuma norisei. Kaujas ierindā iet aizliedzu. Nofotografē uzbrukuma momentu! Ziņojumu nosūti ar ziņnesi nekavējoties! Tam jābūt īsam, saprātīgam un ar secinājumiem, No turienes dosies uz 147. augstieni pie Abaševa. Kopā ar Ševčuka eskadronu izlauzīsies pie Osipova pulka. Uzdevums: nekavējoties evakuēt visus ievainotos. Pulka komandieris noguris. Viņam vajag palīdzēt. Kad būsi tur, sastādīsi ziņojumu. Ar ziņnesi atsūtīsi šurp. Pēc tam mēs steidzīgi nosūtīsim mašīnas. Bet tagad, — Ļevs Michailovičs sacīja, paskatīdamies uz nogurušo Feņu, — pabrokasto kopā ar mums un parunājies ar novadnieci! Tu droši vien jau zini, kādas dāvanas viņa mums atvedusi. Vai tev raitnieks ir?

— Nav, biedri ģenerāli. Bija, bet ievainoja.

Dovators apdomājās. Viņš zināja, ka pašlaik ir dārgs

ikviens cilvēks. Ļaužu nepietika.

— Labi, paņemsi manu Šapovaļenko.

No Feņas lūpām tikko nepaspruka: «Šapovaļenko!» Taču viņa vēl laikā savaldījās.

Abaševa novērošanas punkts atradās 147. augstienē. Biezo apsīšu sīkaudzi glauda skarbais, neatlaidīgais vējš, bet aiz attālās tumšā meža maliņas jau sāka spoži liesmot lēcošā saule. Stipri sala.

Abaševs un staba priekšnieks stāvēja zem augstas, kuplas egles, kas pacēlās pāri sīkaudzei. Vecākais leitnants Ševčuks, klausīdamies komisārā rīkojumos, atzīmēja uz kartes orientierus un noskaidroja kustības maršrutus.

— Es, biedri bataljona komisār, uz kartes neredzu mežsarga māju, — ieteicās Ševčuks, ar zīmuli sizdams pa planšeti. [

— Ja tā tur būtu, tad mēs tev nebūtu devuši pavadoni, — Abaševs atbildēja. — Šī karte izdota trīsdesmit devītajā gada, bet maja acīm redzot uzcēita vēlāk, tāpēc arī nav tajā iekļuvusi.

— Kur ņēmāt pavadoni? — Ševčuks interesējās.

Tā ir sieviete no kaimiņu kolchoza, — paskaidroja Počibuts.

Pamanījis eskadrona komandiera sejā nievājošu grili tii .i, staba priekšnieks pavīpsnāja.

Vai tad vīriešu nebija, vai? Nobīsies meitietis, ko tad es ar to lai iesāku?

— Nevis meitietis, bet meitene. Pielūko, ka neiemīlies! — Abaševs šķelmīgi pamirkšķināja ar aci, nepacietīgi skatīdamies pulkstenī.

— Nejokojiet, biedri komisār! Man tīras nedienas, bet jūs man kādu tur meiteni... Ja šī sāks pinkšķēt — vai lai kabatā to paslēpju, vai?

Pēkšņā pāreja uz ukraiņu valodu liecināja, ka Šev-čuks noskaities.

Nemanot pienākusī Zina, izdzirdusi pēdējos vārdus, ausīdamās apstājās.

— Vari būt mierīgs. Nenobīsies, — attrauca Abaševs un, pamanījis Zinu, gāja tai pretī. — Sveicināta, biedrene iKovaļova!

— Sveicināts, biedri komisār! — Zina neveikli paspieda pasniegto roku, sānis vērodama slaido, kavalērista tērpā ģērbušos komandieri.

— Vai jūs esat Sevčuks? — viņa tieši noprasīja.

•— Jūs nemaldāties. Tieši tā saucos jau kopš bērnības, — Kondrats atbildēja, noskatīdams Zinu no galvas līdz kājām. «Puskažociņš tik tīrs, zābaciņi gluži jauni. Dižojies, meitenīt, būtu kaut vai velteņus uzāvusi, nosalsi kā zivtiņa krastā,» viņš nodomāja, aizmirsdams, ka pats tikai pirms pāris dienām apmainījis švītīgos, piešo-tos zābaciņus pret baltiem milzīga apmēra velteņiem.

Zina, tos pamanījusi un iedomājusi priekšā stāvošo gājienu pāri purvam, klusēdama pasmīnēja. Abaševs paaicināja viņu sāņus un samierinoši sacīja:

— Nepievērsiet tam nekādu vērību, ka viņš uz jums tā pašķielēja! Biedrs ir paskarbs, ar sievietēm neprot satikt. Bet viņš ir pieredzējis komandieris un, pats galvenais, drošsirdīgs. Jūs tikai pēc iespējas mazāk ar viņu strīdieties.

— Nekas, biedri komisār, gan satiksim. Vai atjaujat doties ceļā?

— Nu labi, ir jau laiks...

Pagriezies pret Ševčuku, Abaševs noprasīja:

— Vai jums, biedri vecākais leitnant, viss jau kārtībā?

— Tieši tā, biedri bataljona komisār.

— Tad tā ... — Abaševs skaļā balsī ierunājās, — jārīkojas ātri, neatlaidīgi, bet piesardzīgi un saprātīgi. Viss pārējais, kā pavēlē rakstīts, — vai skaidrs?

— Skaidrs, biedri bataljona komisār.

Bet pavēlē bija uzrakstīts pavisam īsi: «Ceturtajam eskadronam uzbrukuma virziens uz ziemeļrietumiem. 6.00 pāri purvam nonākt pie mežsarga mājas, izsist pretinieku un 9.00 savilkt spēkus rajonā ar atzīmi 196, nodibinot sakarus ar pulka komandieri.»

— Vai ceļu labi zināt? — vērsdamies pie Zinās, Šev-čuks noprasīja.

— Zinu labi, — Zina strupi atbildēja. Viņu sāka kaitināt šā garā šķeistas neuzticīgais, pusnicinošais tonis. Gribējās tam pateikt ko asu. «Kā viņš uzdrošinās pēc tāda pārgājiena man neuzticēties!» Zina sašutusi domāja.

— Lūk, tā arī vajag atbildēt, — nepagriezdamies piezīmēja Ševčuks.

Par nakts varoņdarbu viņš zināja. Bet tas, ka to būtu varējusi veikt šī pati meitene, viņam ne prātā neienāca.

— Ja jau es pirms stundas biju tajā pašā vietā, tad droši vien to atceros un atkal atradīšu, — arvien vairāk iekaisdama, iesaucās Zina.

— Jūs bijāt tur pirms stundas?

Ševčuks apstājās un strauji pagriezās pret meiteni.

— Ko tad jūs, vai no debesīm nokritis, vai? — Zina skarbi atsaucās, likdama saprast, ka par šo tematu vairs nevēlas runāt.

Jau pirms gaismas Ševčuka un Biktjašova eskadroni bija savilkti 147. augstienē. Šo bieziem krūmiem apaugušo augstieni pretinieks jau vairākas reizes bija mēģinājis sagrābt un nostādīt tur lielgabalus Volokolamskas šosejas apšaudīšanai, taču katrreiz tika atsists. Tagad tas, aptvēris to puslokā no divām pusēm, tīkoja iespraukties starp Panfilova un Atlanova divizijām un nemaz nenojauta, ka viņa uzbrūkošo grupu centrā Ševčuka un Biktjašova eskadroni gatavojas pretuzbrukumam. Pa labi, Šitjkovas virzienā, bija paredzēts panfiloviešu bataljona un Boikova pulka trieciens. Uzbrukumā vēl dalību ņēma Zmjakina rezerves pulks.

Visu operāciju vadīja ģenerālis Atlanovs. Uzbrukumam vajadzēja sākties pēc gvardes reaktivo mīnmetēju /.alves.

Ziņa par kādu tur neparastu un pēc sava spēka briesmīgu lielgabalu pienākšanu vienā mirklī aplidoja visas apakšvienības. Politvadītājs Rjabiņins, apstaigādams gar meža ceļa malām novietotās vadu kolonas, dzirdēja vispretrunīgākos spriedelējumus.

— Šie lielgabali šauj bez jebkādas rīboņas un trokšņa, — stāstīja melncekulainais kubanietis Miška Sidorenko. — Tu tātad sēdi un neko nemani, pēkšņi virs tavas galvas čemodāns — brākš! — un viss saplosīts ... Skrandas vien tikai palikušas ...

— Kā tad tu to zini? — kāds šaubīgi apjautājās.

— Artileristi stāstīja. Tiem, brālīt, viss zināms. Skoloti ļaudis.

Nav tiesa. Man stāstīja savādāk, — ložmetējnieks Krivorotjko iebilda. — Izgatavots šis lielgabals — un pat ne lielgabals, bet ierīce — visvienkāršākā veidā — kaut kas līdzīgs dzelzs cikcakecēšām ar ribām. Uz šīm ribām novieto sēnei līdzīgu šāviņu. Nu zināms, pats par sevi saprotams, ka viss notiek ar elektrību. Ieslēdz strāv-slēdzi, un šāviņš uzlido gaisā. Šāviņā tātad ir stabilizators un neliels motoriņš ar propeleru, kas sāk darboties un dzen šāviņu, kur to vajag. Aizlido šī dāvaniņa līdz zināmai vietai, nosēžas, un — brākš! — viss druskās ...

— Tfu! Tavu muldēšanu! — Miška Sidorenko sulīgi nospļāvās un novērsās.

— Muldēšana vai nemuldēšana, bet labāk par tavu čemodāniņu būs ...

Rjabiņins pasmaidīja un apmierināts secināja, ka ļaudīs noskaņojums modrs. Pamanījuši politvadītāju, karavīri apklusa.

Ausa gaisma. Pār koku galotnēm pāršalca vējiņš, uz kareivju kaskām un aiz puskažociņu apkaklēm nobirdinādams irdenu sniegu.

Piesietie zirgi, sajutuši rīta tuvošanos, purinādami nastojumu, nemierīgi mīņājās. Rjabiņins piesēdās pie balsta ložmetēja.

— Vai ilgi vēl jāgaida, biedri politvadītāj? — Krivo-rotjko apvaicājās.

— Vēl mazlietiņ, — paskatījies pulkstenī, Rjabiņins atbildēja.

— Atjausiet, biedri politvadītāj, griezties pie jums. Stāsta, it kā mums esot atsūtīti kādi tur neparasti lielgabali un tie graujot fašistus pa tīro. Vai tas ir taisnība vai ne? — apslāpēti, rīstīdamies machorkas dūmos, Sido-renko jautāja.

— Gluži pareizi, biedri. Šie jaunie lielgabali ir klāt. Tie atbalstīs mūsu uzbrukumu.

Politvadītājs noplēsa gabaliņu no avīzes, uztina cigareti un aizsmēķēja.

— Kas tie tādi par lielgabaliem? Kā tie šauj? — Sidorenko turpināja izjautāt.

— Gan jau šodien dabūsim redzēt, kā tie šauj.

Rjabiņinam pašam ļoti gribējās redzēt, kā darbosies

«katjušas». Abi ar Ševčuku viņi bija mēģinājuši tuvoties ar brezentu pārsegtajām mašīnām, bet sargzaldāts tos stingri apsauca un nokomandēja «apkārt». Tagad Rjabiņins jutās mazliet neērti kareivju priekšā, pats nezinādams, kā jaunie ieroči īstenībā darbojas.

— Šie lielgabali tiek uz to stingrāko turēti slepenībā, — viņš iespaidīgi sacīja, — un drīz vācieši dabūs just padomju artilērijas spēku.

Taču pabeigt viņam neiznāca. Agrīnā rīta klusumu saplosīja briesmīgi spēcīgs pērkona grāviens. Pār mežu svilpdami aizšāvās žilbinoši zibeņi. Zem kokiem stāvošie zirgi gluži kā zem nesamērīga smaguma nolieca galvas, bet daži pat nolaidās uz ceļiem; pat apnicīgais vējš, it kā par kaut ko izbrīnījies, pārstāja šūpot koku galotnes.

Kareivji, nekā nesaprazdami, galīgi pārsteigti skatījās cits citā.

— Kas tad tas, brālīši, kas te notiek? — salīgi raustīdams plecus, iesaucās Sidorenko.

— Šauj jaunie lielgabali... bez trokšņa un rīboņas ... kā tu nupat stāstīji, — pieceldamies atbildēja Rjabiņins un, nopurinādams no puskažociņa sniegu, priecīgā satraukumā piemetināja: — Sagatavoties!

Divas viena otrai sekojošas apdullinošas zalves strau-

|iem grūdieniem satricināja zemi, un apžilbinoši zibeņi ar negantu svelpoņu aiztraucās pār mežu. Likās, ka zeme un debesis pārplīst divās daļās.

Osipovs, kas tikko bija atlaidies atpūsties, pietrūkās kājās un nokrekšķējies metās pie telefona. Viņš ilgi nevarēja sazvanīt Cencova baterijas komandpunktu. Komandpunktā dežurējošais seržants Aleksejevs sajuta, ka brūk zeme un krakšķ baļķu sega. Viņš tik tikko paguva izraut telefona aparatu, kad zemnīca sabruka. Šāviņi sprāga trīssimt metrus no blindažas.

— Cencov, — Osipovs sauca klausulē, — Cencov!

Bet telefons klusēja. Satvēris otru klausuli, Antons

Petrovičs ātri savienojās ar Rogozina eskadronu. Tur neviens negulēja.

— Vai jūs dzirdat? — Osipovs aizsmakušā balsī kliedza Rogozinam. — Vai jūtat?

— Dzirdam, biedri apakšpulkvedi, — Rogozins atbildēja. — Kas te notiek? Vai zemestrīce? Nekā nesaprotam. Pie vāciešiem tāda kņada, it kā tiem zem kājām būtu sācies vulkānā izvirdums.

— Tur dzimtene mūs apsveic, saka labrītu. Esi, mīļais, gatavs: drīz sāksim. Kāpēc tava baterija klusē? Aizsūti ļaudis uzzināt, kas par lietu!

Antons Petrovičs, nolicis klausuli un berzēdams nosalušās rokas, pasauca adjutantu, pavēlēja uzmodināt leitnantu Golovjatenko.

Osipovs vairs nelikās gulēt, un viņa nogurusī sirds atkal sāka pukstēt viegli un priecīgi. Tā it kā dziedāja, un viņu visu pārņēma neparasta noteiktība un drosme,, kas rada brīnumus.

Ausa jaunas kaujas rīts.

TREŠĀ NODAĻA

Pēc gūstekņa nopratināšanas, analizēdams pašreizējo' stāvokli, Dovators saprata, ka vācu karavadība patlaban atrodas kritiskā stāvoklī. Virzīties uz priekšu šaurā pārrāvuma iecirknī, kad aizmugurē paliek aktivi darbojošies Osipova eskadroni, pretiniekam bija bīstami. Pret ģenerāļa Atlanova kavalērijas pulkiem operējošā pulkveža Gotcendorfa divīzija bija cietusi ievērojamus zaudējumus, un tai bija vāji nodrošināti flangi un aizmugure. Tās kreiso flangu apdraudēja ģenerāļa Panfilova pulki, labajā stingri aizstāvējās ģenerāļa Medņikova kavalērijas divizija.

Sagūstītais vācu oficieris pastāstīja, ka viņa virspavēlniecība spiesta steidzīgi grozīt visu operativi taktisko plānu. Ģenerāļa Gitnera korpusam uzdots attīstīt aktivu darbību Gotcendorfa divizijas flangos pret Panfilova un Medņikova divizijām. Turp pašlaik tiek savilktas svaigas rezerves. Lai nodrošinātu ģenerālo uzbrukumu, vācu virspavēlniecība nodomājusi nostiprināties Jazviščas augstienēs un iegūt noteicošu stāvokli uz Volokolamskas šosejas. Lai izjauktu šos vāciešu nodomus, Dovators lika priekšā armijas štabam savu plānu.

Pēc šā plāna viņa pulku uzbrukuma brīdī vienai no rezerves tanku brigādēm vajadzēja izdarīt demonstratives manevrus korpusa aizmugures rajonā un ar to piespiest vāciešus uzsākt jaunu pārgrupēšanos. Virspavēlniecība Dovatora plānu pieņēma.

Novembra sākumā mūsu tanki, demonstratīvi virzīdamies pa Volokolamskas šoseju, sakoncentrējās Grjadu—Cismenas rajonā ... Dienā tos «atklāja» vācu īzlūklidmašīna un nofotografēja, bet naktī tie aizgāja. Šai laikā vācieši uzsāka savu spēku steidzīgu pārgrupēšanu un apturēja uzbrukumus. Visas rezervē esošās motorizētās grupas tie savilka Šitkovas—Morozovas un īvaneovas virzienā.

Izdarot biežus pretuzbrukumus vienā laikā dažādās vietās, Dovators panāca vācu pavēlniecības maldināšanu, piespieda hitleriešus izdarīt nevajadzīgas pārgrupēšanās, saistīja ievērojamus spēkus, dodams iespēju mūsu pavēlniecībai uzkrāt armijas rezerves.

Sarkanās Armijas sīkstā pretošanās Maskavas pievārtē radīja vācu pavēlniecībā nopietnas svārstības un nesaskaņas. Neskatoties uz Hitlera skaļajiem paziņojumiem par drīzu Maskavas ieņemšanu, zibeņkara piekritēju ietekme mazinājās. Taču vācieši vēl arvien ticēja, ka ar Maskavas krišanu viņi iegūs ērtus ziemas mājok-ļus, atpūtīsies, palaupīs, papļēguros kā Parizē, bet pec lam, skaties, ari karš jau būs beidzies.

Lai sekmīgi pabeigtu pirms divi dienām iesākto operāciju, tās vācu divizijas komandpunktā, kas izdarīja pārrāvumu Petropavlovskas rajonā, ieradās Štrumpfa staba priekšnieks ģenerālis Ernsts Richarts un strēlnieku korpusa komandieris ģenerālis Gitners.

— Ja mēs vēl līdz šim neesam ieņēmuši 147. augstieni, tad uz priekšu to būs vēl grūtāk izdarīt, — klausīdamies divizijas komandiera ziņojumu, noteica Ri-cliarts.

Pulkvedis Gotcendorfs, slaids, gludi noskuvies, ar iegarenu seju, piekrītoši palocīja galvu un, paskatījies ar savām cūkas acīm uz klusējošo ģenerāli Gitneru, turpināja:

— Manas divizijas pulki pašlaik nodarbināti ar mežā ielenktā sarkano grupējuma likvidēšanu. Mežainā un pārpurvojusies apkārtne nejauj izvērsties un aktivi darboties tanku vienībām. Izmantodams maskēšanās priekšrocības, ienaidnieks sīksti pretojas. Nepieciešams to pamatīgi apstrādāt no gaisa ...

— Liela meža masiva bombardēšana ne katrreiz dod labvēlīgu iznākumu, — Gitners sausi piezīmēja. Viņš nebija apmierināts ar visas operācijās gaitu un nervozēja.

Gitnera divizija, tanku atbalstīta, sākumā guva panākumus, bet tālākā virzīšanās uz priekšu apsīka. Ielenktie eskadroni ar saviem spēcīgajiem pretuzbrukumiem nodarīja divizijai ievērojamus zaudējumus un izjauca visu plānveidīgi iecerēto operāciju. Pret Voloko-lamskas šoseju izvirzītajam ķīlim draudēja Panfilova divizijas pretuzbrukums no flanga. Ievadīt kaujā rezerves korpusa komandieris neuzdrošinājās, paturēdams vērā, ka no Sarkanās Armijas puses var sekot spēcīgs aizstāvēšanās prettrieciens. Bet ģenerālis Richarts nepiekrita viņa argumentiem.

— Tas nevar grozīt stāvokli, — viņš iebilda.

Krieviem pašlaik nav padomā lielāks pretuzbrukums.

Pareizāk sakot, viņi tam pašlaik nav pietiekoši sagatavoti. Turēdami savās rokās tādus viegli pārvietojamus spēkus kā kavalēriju un tankus, lieliski pārzinādami Maskavas apkārtnes mežu masivus, viņi ir spējīgi strauji manevrēt. Tāpēc tie var veiksmīgi atsist visus mūsu daļējos uzbrukumus. Man rodas tāds iespaids, ka mēs izdarām kādu rupju stratēģisku kļūdu. Mēs pieļaujam krievu armijai sadziedēt savas brūces un dodam iespēju pārgrupēties. Patlaban ir nepieciešams atņemt krieviem šīs iespējas, un tas nozīmē, ka drīzumā jāizdara trieciens plašākā frontē, piemēram, no Orlas līdz Volokolamskai.

Lielā militārā pieredze bija mācījusi ģenerāli Richartu nojaust, kāds ir stāvoklis, ne tikai pēc operativajiem un izlūku ziņojumiem, bet arī pēc karadarbības norises ārējām pazīmēm. Jo dziļāk fašistiskās armijas iegāja Krievijā, jo skaidrāk ģenerālis Richarts saprata un izjuta, cik nedroša aizmugure ir okupētajās zemēs. Nemitīgi augošā partizāņu kustība nežēlīgi apdraudēja komunikāciju līnijas tūkstošiem kilometru garumā.

Partizaņi un aplenkumā nokļuvušie kareivji un komandieri ne tikai iznīcināja tūkstošiem hitleriešu, bet izjauca arī viņu svarīgākos ekonomiskos un stratēģiskos pasākumus. Partizaņi iznīcināja pārtikas bāzes, bojāja dzelzceļu līnijas, saistīja pie sevis milzīgu daudzumu karaspēka, kas bija tik nepieciešams izstieptajā frontē. Lūk, arī pašreiz nelielā, mežā ielenktā kavalēristu grupa izjauca tik svarīgu, viltīgi iecerētu operāciju, kuras realizēšana būtu nostādījusi visu krievu armijas centru zem trieciena. Šīs operācijās izgāšanās noveda štaba priekšnieku grūtā stāvoklī. Tā radīja neattaisnojamus zaudējumus un iznīcināja visus šajā iecirknī līdz šim gūtos panākumus.

Bet ģenerālis Richarts grūtā brīdī nebaidījās no pārdomām. Viņš nodiktēja kategorisku pavēli: Petropavlov-sku un Morozovu par katru cenu noturēt, nekavējoties sturmēt augstieni 147, pastiprinot Gotcendorfa diviziju ar rezerves bataljoniem un četrdesmit tankiem, bet mežā ielenkto kavalērijas pulku bez apstājas apšaudīt un bombardēt no gaisa, atņemot tam jebkuru iespēju aktivi rīkoties.

Parakstījis pavēli, ģenerālis Richarts devās uz apkārtnes rekognoscēšanu Gotcendorfa divizijas novērošanas punkta rajonā. Pēc stundas viņš jau redzēja, ka nelielais meža masivs dienvidrietumos no Morozovas sāk pildīties ar zaldātu kolonām. Bataljoni sagrupējās izejas stāvoklī.

Vecākā leitnanta Kušnareva izlūki Zachars Torba un Pavļuks, uzkāpuši eglē, vēroja, kā mežā kopā ar karaspēku, kāpurķēdēm ņerkstot, tiek savilkti arī gaišpelēkā krāsā pārkrāsotie strupdegunainie tanku milzeņi. Pārsūtījis tos, Zachars rūpīgi pierakstīja skaitļus bloknotā un turpināja raudzīties tālskatī.

Retajā priežu mežā starp kokiem uzliesmoja ugunskuri. Ap tiem, ģērbušies dzeltenos maskēšanās halatos, no aukstuma bozdamies, klaigādami un rokas mētādami, lēkāja vāciešu automatisti. Gar mežmalu resnkājainie, strupastainie artilērijas zirgi vilka lielgabalus un augstas ores ar municiju. Motorus urkšķinādami, pa ciņiem lēkādami, artileristiem garām steidzās motociklisti.

Pēkšņi dīvaini, griezīgi kaucoši zibeņi apžilbināja Zacharu.’ Aurojošs, neparasti spēcīgs viesulis viņu piespieda pie egles stumbra un tik tikko nenogāza zeme. Kādu mirkli viņš juta stumbru dīvaini dejojam, it kā zem tā saknēm būtu sācis darboties spēcīgs motors. Milzīga, vecā egle, kurā sēdēja izlūki, drebēja kā drudzī. Kaska smagi spieda deniņus, un likās, ka nupat, nupat saplacinās galvu. Zachars mazliet pavēra acis. Pavļuks, jāteniski uzsēdies uz resna zara, turējās pie stumbra un skatījās Torbā ar plaši ieplestām, it neko nesaprotošām acīm.

Viņš gribēja kaut ko sacīt, bet nepaguva ... Neprātīgie virpuļi un dārdošie zibeņi lidoja cits pēc cita pēc īsiem starpbrīžiem. Tagad tie traucās garām mazliet tālāk, sāņus.

Kad Zachars kaut cik atguvās un, atbīdījis no pieres kasku, paskatījās vāciešu bataljonu pulcēšanās rajonā, tad viņš ieraudzīja, ka tur mutuļo vienlaidu ugunīgs atvars. Sprādzieni kā viesulis rāva gaisā skaidās sadragātos kokus. Tumšas zemes kaskādes cēlās augstāk par mežu. Virs stāvus saslietiem tankiem uzvirda melnu dūmu lēveņi. Apstulbinātie hitlerieši šausmās,_ paniskā nobīlī gāzās augšpēdus un kārpījās apkvēpušajā sniegā.

... — Ko tas nozīmē? — stāvēdams novērošanas punktā, ģenerālis Richarts jautāja pulkvedim Gotccndorfam.

Nobālušais, sirmais pulkvedis, atlocījis silto bekešas apkakli, tikai paraustīja plecus.

... — Ko tas nozīmē? — raustīdams Zacharu Torbu aiz kājas, jiautāja Pavļuks.

— Tas nozīmē... — satraukumā vārdus meklēdams, atsaucās Zachars. — Tas nozīmē — parastu parādību, krievu lielgabalus. Kolektivi darbojas ... Kāds tūkstotis gabalu, bet varbūt pat vairāk.

— Labi nostrādāja, — klusu noteica Pavļuks. — Man pat kaska uz sāniem noslīdēja.

— Tev uz sāniem noslīdēja, bet hitleriešiem tās nolidoja kopā ar visām galvām.

Apakšpulkveža Osipova blindažā radists Savka Goļeņiščevs, noliecies pār rāciju, raidīja radiogramu:

— «Koordināte 46/90 teicami. Pilnīgi iznīcināts pretinieka strēlnieku bataljons. Koordināte 48/96 kustība uz rietumiem. Lūdzu dažas zalves. Koordināte 44/88 mana novietne, eju ieņemt Petropavlovsku. Mainu komandpunktu. Raidīšanu pagaidām beidzu.» Viss,

— Nē, vēl, biedri apakšpulkvedi, nav viss, — pagriezis galvu pret Osipovu, sacīja Savka. — Pie aparata ģenerālis Dovators, viņš jautā: kur brokastosim?

— Kur brokastosim? — Antona Petroviča seja atsila priecīgā, līksmā smaida. — Saki ģenerālim, ka brokastosim Petropavlovskā.

— Ģenerālis jautā: bet kur pusdienosim? — atkārtoja Goļeņiščevs.

— Ja ģenerālis vēlas, — Osipovs atbildēja, — tad varam pusdienot Ņemirovā vai Kozlovā.

— Ģenerālis ar mieru pusdienot Kozlovā un jautā, kas būs uzkodām.

Savka, šķelmīgi pamirkšķinājis Osipovam, sasprindzis gaidīja.

— Saki, ka uzkodām apsolu Šitjkovu. Un, ja būs tas pats pavārs, kas šorīt ievārīja visu šo putru, tad vakariņas ēdīsim kaut kur vēl tālāk.

CETURTĀ NODAĻA

Vecākā leitnanta Viktora Povorotijeva raitnieks izveda pa vārtiņiem zirgu un pieveda to pie lievenēm. Viktors stāvēja uz zemākā pakāpiena un tina ap kaklu pelēku bašliku ar zilām rūtīm. Feņa uzmanīgi sekoja visām viņa kustībām.

Pagaidiet, ļaujiet man!

Novilkusi vāverādiņu dūrainīšus, viņa ar zodu pie-• pieda tos pie krūtīm un, izlīdzinājusi bašlika galus, rūpīgi sasēja tos Viktoram ap kaklu. Viktors ar visu savu Imtni izjuta viņas elpu un pirkstu siltumu.

Sasējusi bašlika galus, viņa tos atkal palaida vaļā un vairākas reizes no vietas atkārtoja vienu un to pašu kustību. Viņi abi klusēja.

Feņa, acis piemiegusi, prātoja, kādu mezglu vēl varētu izdomāt un kā to īpatnējāk sasiet.

Viktoram kļuva karsti. Viņš juta asinīs maldāmies liesmiņu, kuru pirms diviem mēnešiem bija iedegusi šī viņam tikai pēc fotogrāfijās pazīstamā meitene. Tagad viņa stāv tam blakus un liegā rūpībā nesteigdamās kārto tā bašlika galus.

— Tā būs labāk un glītāk, — viņa saka, priecādamās par savu darbu.

— Jā, jā, tā ir labāk... pateicos ... — Viktors piekrīt, ne redzēdams, ne zinādams, kā tur sakārtots.

— Un tas ir jūsu zirgs? Vai tu vienmēr uz tā jāj?

Viktors skatās uz viņu un ieklausās, vai viņš pareizi

sadzirdējis šo vienkāršo, laipno un tuvinošo «tu».

— Jā. Tas ir mans zirgs. Viņu sauc par Laucīti, jo tam, redziet, lauka piere.

Zirgs nepacietīgi mīņājas. Viņa rūsgano spalvu sals uzbužinājis. Raitnieks jau parādās jāšus.

— Man laiks doties ceļā, — Viktors īsi nosaka.

— Vai mēs vēl redzēsimies?

— Jā, protams... — nedomādama atbild Feņa.

— Kaut gan nezinu, mēs taču uz vienas vietas nekad nestāvam.

— Nu ko tad, uz redzēšanos! — Atmetis burkas malu, Viktors sniedz roku. Viņš grib vēl kaut ko teikt, bet nepasaka, tikai smaidot pakustina lūpas. No Feņas kuchļankas vēdī kaut kas mājīgs, mīļš, it kā aizmirsts siltums un omulība.

— Vai tur visai baismīgi, kurp tu jāsi? — viņa klusu jautā.

— Mazliet baismīgāk nekā šeit. Bet tagad man nebūs baisi, — viņš saka, paspiezdams tās mīksto, karsto roku.

Steidzīgi sakārtojis pavadas, Viktors ielec seglos. Pajājis gabaliņu, viņš atkal atgriežas. Mierinādams zirgu, saka:

— Man nav baisi, tāpēc ka redzu tevi. Tikai neaizmirsti, raksti! Ja tu zinātu, ko tas nozīmē... ko nozīmē saņemt vēstuli frontē!

— Es zinu, Viktor ... — Feņa smagi atvilka elpu. Viņas uzacis ietrīsējās.

Viktors, palaidis pavadas, ļāva zirgam vaļu. Rūsganais donietis, sniega pikas mezdams, joņos aiznesa viņu prom pa šķērsieliņu.

Ausa jau rīts. Tuvojās salta novembra diena. Drīz aiz mežmalas žilbinoši iekvēlosies saule un iedegs sniegā sudraba dzirkstis.

Feņai ne jausmas nebija, cik mokošs var būt īsas sastapšanās prieks. Mīla, ko jūt tikai sirdī, var līdz sāpēm satraukt visu cilvēku.

«Katjušas» grāvieni Povorotijevu pārsteidza uz ciema ceļa. Kaut kas ierēcās, apstulbinoši, griezīgi, nevaldāmi, un dārdēdams aizvēlās pāri mežam. Mežs brākšķēja, it kā tam būtu uzbrucis viesulis. Zirgs klupa un lieca galvu pie zemes.

Kad Povorotijevs ieradās Boikova pulkā, no zirgiem nokāpušie kavalēristi, savilkuši stingrāk kasku zoda siksniņas, sasprindzināti gaidīja uzbrukuma signālu. Virs kareivju galvām zibsnīja pie pusautomātiskajām šautenēm piestiprinātie durkļu asmeņi. Pa mežu trokšņaini gāja kavalērijas rezerves eskadroni, kas bija nodoti Boikova rīcībā kavalērijas uzbrukuma gadījumam. Pulkvedis, nometis burku, atrāvis iekarsušajam zirgam galvu atpakaļ, auļoja no viena eskadrona pie otra. Staba komandieri tik tikko paguva pierakstīt viņa rīkojumus.

«Pārvietot bateriju uz 112. augstieni!» Boikovs diktē ūsainam kapteinim ar smailiem vaigu kauliem, ar pinkainu papachu galvā. «Tikko iztīrīsim Morozovu, lai nekavējoties tur ierodas staršinas ar virtuvēm un degvīnu. Automašīnas ievainoto vešanai nogādāt uz stigu. Ievainotos izvest uz sanitāro eskadronu Pokrovskā. Atkārtoju eskadronu komandieriem stingru norādījumu: pārvietoties cik iespējams ātri, īsiem pārskrējieniem, neuzkavēties ilgi!»

Pulkvedis paceļ lielās, tumšās acis un skatās tieši sarunu biedrā. Viņa acu baltumi no lielā sasprindzinā-

juma un negulēšanas iekaisuši, bet pašos redzokļos neatlaidīga, stingra apņēmība. To vēl vairāk uzmundrina gvardes mīnmetēju viļņveidīgā dunoņa, satraukto cilvēku balsis, kas gatavi pēc pirmā signālā mesties kaujā.

Pēkšņi artilērijas rēkoņa apklust. Apziņu māc neparasts klusums, sasprindzināts, skaudru draudu pilns.

— Raķeti! — Boikovs īsi uzsauc ūsainajam kapteinim. Gaisā sprakšķēdamas plīst signālraķetes. Pāri mežam uzvijas spilgti sarkanas dzirkstis, un piesmakuši, gari stiepta balss saplosa spraigo klusumu:

— Pirmais eskadrons! Uz priekšu!

— Otrais eskadrons!...

Vecākais leitnants Povorotijevs novērošanas punktā stāv blakus pulkvedim Boikovam un, ne uz mirkli neatraudamies, skatās binoklī.

Pa lauku ar skaļiem «urā» cita aiz citas plūst uzbrucēju ķēdes. iKaujinieku tumšie stāvi dodas lejā pa sniegotajiem uzkalniņiem, pa zemajiem, šāviņu saplosītajiem alksnāja krūmiem pie nelielās upītes. Aiz tās lēzenajā uzkalnā saskatāmas vāciešu pozicijas.

Drudžaini trauksmainas ložmetēju kārtas te uzliesmo, te atkal aprimst, te atkal iedegas trakotā spēkā. Pa labi no uzbrūkošajiem eskadroniem, no meža baltos maskēšanās halatos, vilnis aiz viļņa parādās panfiloviešu strēlnieki.

— Panfilovieši uzbrūk! — skaļi iesaucas Boikovs.

Viņš ar sasarkušu seju stāv līdz galam vaļā atpogātā

puskažociņā un vēro caur binokli.

— Labi iet, labi!

Binokļa okulāros zib pelēkās vāciešu zaldātu grupiņas. Viņi steidzīgi atkāpjas uz piekalnē zaļojošajām eglēm.

Pulkvedis, atrāvis no acīm binokli, strauji pagriežas pret ūsaino kapteini un pavēl:

— Eskadroniem sagatavoties uzbrukumam!

Ielicis binokli futrālī, Boikovs nosviež no pleciem puskažociņu.

Plecu siksnas labi pieguļ viņa prāvajam, tumšzaļa vamzī tērptajam stāvam. Ar roku pieturēdams zobenu, viņš atstāj novērošanas punktu un dodas pie sava zirga.

Sakaru virsnieks, vecākais leitnants Povorotijevs,

nolaidies uz viena ceļa, raksta ģenerālim Dovatoram lakonisku ziņojumu ...

Artilērijas sagatavošanas uguns vēl arvien turpinās.

Pār purvu klājas bālgana migla. Smacīgajos miglas blāķos tikko manāmi melno rets, kropls priedulājs. Šev-čuks un Rjabiņins izgājuši uz priekšu izlūkot apkārtni. Zina atvedusi Ševčuka eskadronu tajā vietā, no kurienes viņi bija iznākuši naktī. Izjauktā sniegā un dziļajās pēdās dumbrājā jau spīguļo jaunais ledutiņš. No purva vēsmo stings klusums un pamestība.

Ševčuks pamēģina nostāties ar veltenī auto kāju uz sūnaina ciņa un tūlīt iebrūk līdz celim ūdenī.

— Uhū!

Nospļāvies Kondrats paietas sāņus un, apsēdies uz celma, sāk pārtīt autu. Pašķielējis uz Zinās krietnajiem zābakiem, viņš pamāj ar galvu un pasmaida. Pieaicinājis pie sevis staršinu, viņš nodod tam kādu pavēli.

— Kamēr migla vēl nav izklīdusi, jādodas purvā uzmeklēt Stakopu. Varbūt viņš ievainots ... — Zina saka Rjabiņinam.

— Jā, vajag pasteigties, — Rjabiņins piekrīt, ielūkodamies miglas duļķē.

Pienāk Ševčuks un, pīpi sūkdams, izņem no lauka somiņas karti.

— Nu, kā domā, Kondrat Christoforovič? — Rjabiņins apjautājas.

— Pagaidām nekā ... — Ševčuks izvairīgi parausta plecus.

Lēmums viņam jau pa ceļam nobriedis, bet viņš, skatīdamies kartē, vēl turpina kaut ko apsvērt. Zina īgst par šo vilcināšanos.

— Drīzāk vajag. Tur taču cilvēks ... — viņa aprauti nosaka.

— Tur ir viens cilvēks, bet man — simts. Jūs, jaun-kundz, neuztraucieties! Viss būs labākā kārtībā, — Ševčuks attrauc, šmakstinādams izdzisušo pīpi.

— Viņam ir simt cilvēku, un vilcinās. Mēs — trīs ... — Zina nerimstas.

Viņas replikai eskadrona komandieris nepiegriež ne mazāko vērību.

— Manuprāt, eskadronu vajadzētu sadalīt vairākās grupās, — ieteic Rjabiņins.

— Pavisam pareizi. Es arī tā domāju, — piekrīt Ševčuks. — Nelielu grupiņu izsūtīsim pa šīm pēdām. Trīs grupas, pa desmit cilvēku katrā, ies, lūk, šeit, — eskadrona komandieris parāda ar sarkanu zīmuli uzzīmētas bultas. — Lielākā grupa ar ložmetējiem paliks tepat aizsegam, bet pašlaik var atpūsties un iekost.

Ševčuks iebāž roku kabatā pēc tabakas maka un sak mierīgi piepildīt pīpi.

— Bet kad tad mēs iesim? — Zina saskaitusies prasa.

Viņai liekas, ka eskadrona komandieris tīšām vilcinās, lai izvestu to no pacietības.

— Gan paspēsim ... — Ševčuks negribīgi atsaucas un, pagriezies pret Rjabiņinu, turpina: — Tev, Kostja, vajadzēs palikt pie ložmetējiem. Es iešu ar pirmo grupu.

— Kāpēc tev jāiet ar pirmo grupu? Var sūtīt vada komandieri, — iebilst Rjabiņins.

— Man tur jābūt pašam, lai drīzāk likvidētu šo mājeli. Kad es to būšu izdarījis, padošu signālraķeti. Tu pacelsi otro grupu un dosies uz priekšu.

— Bet ja tev neizdosies?

— Jāizdodas. Viņi no šejienes negaida uzbrukumu. Viņi domā, ka purvā neviens muļķis nelīdīs.

— Naktī taču līda un vēl gūstekni izveda cauri, — piezīmēja Zina.

— Tā, jaunkundz, pavisam cita lieta. Kad nak no aizmugures, tad ir gatavi līst kaut vai caur adatas aci — vācieši to saprot.

Negaidīdams artilērijas sagatavošanas uguns beigu, Ševčuks, izdalījis grupas, virzīja tās pret mežsarga māju no četrām pusēm. Vienu no šīm grupām viņš vadīja pats.

Zina tikai tagad saprata, cik gudri un piesardzīgi rīkojas Ševčuks. Kamēr viņš apsvēra lēmumu, kareivji no salmu kūļiem sasēja paklājus. Kad iegāja dziļāk purvā, tos pārklāja pāri muklajām vietām un bez trokšņa līda pāri tiem.

Purva vidū atrada mirušo Stakopu; netālu gulēja nošauts vāciešu suns. Zina redzēja, ka Ševčuks, pielīdis pie Stakopas, pārsedza viņa seju ar adītu cepuri un neatskatīdamies aizrāpoja tālāk.

Pirmais sasniedzis purva malu, viņš nogūlās krūmos. Artilērijas sagatavošanas uguns beidzās. Vāciešu sarg-zaldāts, uzmanīgi ieklausīdamies ložmetēju uguns sprē-goņā, lēnām staigāja gar sienu. Šeit atradās speciālā vāciešu apture, kas apsargāja pār pārpurvoto upīti pārmesto tiltu Daņilkovas virzienā, pār kuru vācu pavēlniecība virzīja karaspēku uz Morozovu.

Ar automata šāvienu Ševčuks nogāza sargzaldātu un sacēla trauksmi. Istabā esošie vācieši sāka skriet laukā un tūlīt tika iznīcināti.

Ātri pārsviedis pāri purvam visu eskadronu, Ševčuks ieņēma tiltu un nodedzināja to. Vācieši, Boikova pulka un panfiloviešu vajāti, tika piespiesti pie upītes un gandrīz pilnīgi iznīcināti. Uz dienvidiem no Morozovas un ziemeļrietumiem no Petropavlovskas «katjušas» iznīcināja apmēram trīs bataljonus vāciešu strēlnieku.

Osipova pulks no aizmugures ar kontruzbrukumiem nodarīja hitleriešiem drausmīgus zaudējumus.

Vācieši kaujas laukā atstāja simtiem kritušo. Uz dienas beigām stāvoklis visā iecirknī bija pilnīgi atjaunots.

Kauja beidzās. Ševčuka eskadrons ieņēma aizsardzību Petropavlovskas ciema rietumu nomalē. Turpat Čencova artileristi izvietoja arī savus lielgabalus. Krivorotjko, iztīrījis veco ierakumu un uzstādījis savu ložmetēju, pieņēma viesus. Kā veci draugi atnāca Buslovs un Pavļuks. Vilkdams uz artilērijas pozicijām telefonu, ieradās arī Savelijs Goļeņiščevs.

— Nākamai gvardei kilometru garš sveiciens! — ierāpdamies ērtajā, ar salmiem izklātajā ierakumā, sacīja Goļeņiščevs.

— Sveiks, varoni! — uzsauca Buslovs, atbrīvodams vietu sev blakus.

— Kas nu es par varoni.

— Bet kas tad sagrāba bruņu transportieri?

— Kaut viņu jupis parautu, šo velna kasti! — Savelijs nicinoši nospļāvās. — Tās dēļ mani tikko uz viņpasauli neaizšifrēja. Būtu maniem radiņiem ap manu fi-zionomiju melna apmalīte jāapliek. Un viss tas manas muļķības pēc. Ja izstāstītu tētukam, viņš droši vien mani nopērtu.

— Kā tad tā? — skaļi smiedamies, jautāja Krivorotjko.

— Nu saproti, iesēdos šajā muļķīgajā bruņu transportieri, paņēmu šo mašīnu, nodomāju, vedīšu ar to telefona vadu spoles. Sak’, visai derīga manta. Bet te uzreiz vācieši — blaukš, un sāk sukāt. Ja nebūtu gadījušies izlūki, redz, ar manu novadnieciņu ... — Savelijs iegrūda ar elkoni Buslovam sānos. — Nebūtu gadījies novadnieciņš, būtu man jākarājas pie sienas melnā_ ap-malītē... Klausieties, novadnieciņi, bet no kāda ērma tad jūs vācieti tā pluinījāt?

— Jā, jā, patiešām, — arī Buslovs pievienojās.

— Lido tāds kā ugunīgs mākonis.

— Ne jau mākonis, — satraukts turpināja Goļeņiš-čevs. — Man likās, ka velni būtu visu elles mašinēriju pagriezuši ar kājām gaisā. Biju izgājis labot bojājumu, un kā sāka vārīties!... Es ar degunu zemē. Nejutu pats savu galvu. Domāju, norauta kopā ar visu kasku, — ka tevi nelabais! ...

— Klausieties, novadnieciņi, — vai manu draugu Vasju Gromovu neesat satikuši?

— Satikām gan. Gromovs ievainots, — Sidorenko atbildēja.

— Bet kā ar Zacharu Torbu? — apjautājās Krivo-rotjko.

— Zachars dzīvs. Kas tam var notikt! Kādus trīsdesmit hitleriešus noklapēja.

— Bet Kostja Uvarovs? Un Stakopa?

— Kostja šodien krita, bet Stakopa vakar ...

Kādu mirkli šķita, ka saule paslēpusies aiz mākoņa. Pār kaujinieku sejām nolaidās drūma ēna. Tas bija īss, bet svinīgs klusums, pilns skumju un naida.

— Zēni, vai kādam nav gabaliņš sausiņa? — noprasīja Goļeņiščevs. — Man ir pudelīte. Varam sarīkot bēru mielastu.

— Nekā nav, — atbildēja Krivorotjko. — Es savu «NK» pret patronām apmainīju. Ja izbeidzas sausiņi, var paciesties, bet ja patronas beidzas ...

Pēkšņi kāds strauji un veikli ielēca ierakumā, apsegdams Buslovu un Goļeņiščevu ar burkas stērbelēm.

— Eku nelabais! — kurnēdams iesaucās Savelijs.

— Kas mēs tev, cāļi vai esam?

— Nevis cāļi, bet ērgļi!

Goļeņiščevs pacēla galvu un tikai nodvesās: ierakumā stāvēja Dovators.

— Mierā! — cik jaudas, narēcās Goļeņiščevs, pie-trūkdamies kājās.

— Brīvi, brīvi! — nosēdinādams viņu atpakaļ, noteica Ļevs Michailovičs. — Nu, kur tad tava pudele? Saskandināsim!

— Sakaru mezglā, biedri ģenerāli. Es vienā mirklī...

— Kad tad atveda? Vai porciju deva? — Dovators noprasīja.

— Nebūt nē. Trofeju, — samulsis atbildēja Savelijs.

— Trofeju draņķi nedzeru un neieteicu arī tev. Nu, kā tad tā, zēni, tātad virtuves nav un degvīna arī nav? Slikta būšana! Kāvāties jūs teicami, bet staršinas, lūk, jūs badā mērdē. Tas nekur neder. Nu, nekas, mēs to lietu nokārtosim. Kolchoza priekšsēdētājs Ņikita Dmitrijevičs Frolovs ziedo mums govi. Sarīkosim īstas dzīres. Bet tagad, ziniet ko, ērgļi, ierakumi jāpārvērš par drošām patvertnēm. Jāuzveļ krietna baļķu kārta, jāpadziļina satiksmes ejas. Šodien mēs fašistus padzinām, rīt viņi līdīs atkal, vajag viņus saņemt, kā pieklājas. Zināt kavalēristu parunu: «Kamēr kauja nav beigusies, zirgiem seglus nenoņem ...»?

— Es jums, novadnieciņi, no skaidras sirds teikšu, — Savelijs pēc Dovatora aiziešanas ierunājās, — ģenerālis mums ir savējais.

— Ko tad tu domāji? — noteica Buslovs, pieceldamies no zemes. — Būvēsim, zēni, izturīgu aizsardzību!

Pēc īsa brīža jau klaudzēja cirvji, skanēja zāģi, un sniegā krita baltas, sveķainas skaidas.

Ieņēmis Petropavlovsku, apakšpulkvedis Osipovs apmetās Ņikitas Dmitrijeviča Frolova mājā. Drīz tur atjāja arī Dovators un Abaševs. Ieraudzījis pār slieksni kāpjošo Dovatoru, Antons Petrovičs izlēca no gultas un devās tam pretī.

— Vesels? — ar negaidītu maigumu balsī apjautājās Ļevs Michailovičs.

Aiz noguruma nomelnējusī, izmocītā Antona Petro-viča seja atplauka priecīgā smaidā.

— Pilnīgi vesels, biedri ģenerāli, — viņš paklusi atbildēja.

— Tas ir labi, Anton, tas ir labi, ka uzdevumu veici un arī sevi saglabāji. Zināt, ko man pašlaik gribas, biedri? — Dovators griezās pie visiem istabā esošajiem. — Pateikt jums, ka jūs esat malači un teicami komandieri. Nē, tas par maz. Jūs esat ne tikai komandieri, bet arī īsti cilvēki. Man gribas jūs šodien ar kaut ko sevišķu iepriecināt. Vai jūs zināt, ka saņemta pavēle mums visiem ierasties Maskavā uz parādi? Vai tas jūs iepriecina?

— Ļev MichailoviČ, — klusā, trīcošā balsī ierunājās Osipovs, — vai tiešām taisnība?

— Noteikti. Vai tu priecājies?

— Kā tad citādi...

— Nu, ja tā, tad gatavojiet apvienoto eskadronu!

Dovators paskatījās uz Abaševu un smīnēdams sacīja:

— Bet tu, komisār, nepiemirsti uzmanīt, lai pulka komandieris, dodamies uz parādi, uzauj zābakus, ka neaizmirst un neaizlēkšo uz Maskavu vienās zeķēs.

— Piedodiet, biedri ģenerāli! Goda vārds, nevaru ne attapties.

— Nē, balodīt, tas ir nepiedodami! Ārpuskārtas norīkojumu par sliktu ģenerāļa saņemšanu es tev tik un tā iezāģēšu.

— Pārāk bargi, Ļev MichailoviČ, — smaidīdams aizrādīja Abaševs._

— Ko domā, aizstāvis atradies! Tik un ta saņems norīkojumu.

— Pelnījis jau esmu, biedri ģenerāli, — Osipovs piekrita, uzvilkdams pelēkus armijas pimus.

— Protams, ka pelnījis! Parādē komandēsi apvienoto kavalērijas pulku.

— Pieņemu, Ļev MichailoviČ. Disciplina arvien pirmajā vietā. Pateicos par dāvāto uzticību! — kļūdams jaunāks no pēkšņā prieka uzliesmojuma, atsaucās Antons Petrovičs.

— Nu, bet tagad ... — Dovators aizgaja līdz durvīm, atvēra tās un, paskatījies otrā istabā, noprasīja Abaševam: — Vai staršinas vēl nav atnākuši?

— Drīzumā vajag ierasties, biedri ģenerāli. Pavēli jau nodevu.

— Labi, bet tagad ... rāsimies. Lai jūs patiešām neiedomātos, ka esat ideāli priekšnieki un jums nekādu trūkumu nav. Vispirms pakavēšos pie misēkļiem. Kareivjiem nav pastāvīga neaizskaramā pārtikas krājuma un elpes zirgiem. Tā rezultātā eskadroni, atrāvušies no saimniecības daļas, jau pirmajā dienā palika bez barības. Bet pulka komandieris palika bez sakariem ar divizijas štābu, līdzko vācieši pārgrieza telefona līniju, jo rāciju apakšpulkvedis Osipovs nebija ieprātojies paņemt līdz. Vai pareizi?

— Pareizi. Mana kļūda, — lūpas kodīdams, piekrita Antons Petrovičs.

— Ar mīnmetējiem viss bija kārtībā, bet mīnu degļus atstāja ... štābā ... Stigu, kas ved uz Siškovas ciemu, teicami nomīnējāt, bet pretinieku nepamanījāt un ļāvāt tam iztaisīt tur eju. Tātad aizsardzības izlūkošana izrādījās nekur nederīga.

Dovators iekaisis staigāja pa istabu.

— Aizsardzības nocietinājumus visā joslā būvējat šā tā, — viņš turpināja. — Bez baļķu seguma un patvertnēm. Vai tā nav bezrūpība? Taupīt cilvēku darbu un nesaprast, ka ar to jūs viņus pazudināt, ciešat neattaisnojamus zaudējumus. Pretinieks gatavojas uzbrukumam, pārgrupējas, mēs izdarām izlūkošanu, un tomēr viņš mūs pārsteidz. Kauns! Kur palicis instinkts, kur komandiera tālredzība? Iegaumējiet reiz par visām reizēm, ka komandiera pienākums kontrolēt ne tikai savas pavēles, bet arī savas domas. Gūt uzvaru kaujā — tas ir grūts uzdevums, bet pati smagākā kauja tomēr nav tā, kuru tu ved ar ienaidnieku, bet tā, kuru tu izcīni pats ar sevi. Tieši tajā brīdī, kad tu centies teoriju savienot ar pieredzi un izmantot praksē. Reizēm gadās, ka karā kaujas iznākumu, uzvaru vai zaudējumu noteic gadījums — sīks, nemanāms faktiņš, kā, piemēram, slikti iztīrīts ierocis vai nelādzīgi apkalts zirgs. Zirgs paklūp, komandieris satriec galvu, un kauja aiziet greizu ceļu ...

Dovatora asais, caururbjošais skatiens apstājās pie Osipova.

— Karā nav sīkumu, atcerieties to, apakšpulkvedi! Lūk, jūsu ļaudis divas dienas cīnījās smagā, nogurdinošā kaujā, bet staršinas vēl līdz šim brīdim nav atveduši siltu ēdienu. Kā to lai nosauc?

Abaševs klausījās un brīnījās par to, cik ģenerālis labi informēts, it kā viņš visu laiku būtu atradies pulkā un visu līdz pēdējam sīkumam būtu atzīmējis.

Ierodoties staršinām ar pulka komandiera palīgu Kapteini Chudjakovu un pārtikas un elpes sagades priekšnieku leitnantu Žurbu priekšgalā, saruna pārtrūka.

Ienāca Pelageja Dmitrijevna. Redzēdama tik daudz iešu, viņa jau izbīdīja istabas vidū galdu un sāka to apklāt ar sniegbaltu galdautu, domādama pamielot atnākušos ar svaigu liellopu gaļu. Tā vismaz viņas rīcību .aprātā baterijas staršina Altuchovs, puisis ar biezam lūpām, platiem pleciem un pavisam mazām, viltīgām ačelēm, paguvis pačukstēt par to ceturtā eskadrona staršinam — milzenim Starčenko. Bet viņam pašam to bija licis saprast Ņikita Dmitrijevičs Frolovs, kolchoza priekšsēdētājs, kas bija sagatavojis karavīriem veselu govi.

— Sēdieties pie galda! — īsi pavēlēja Dovators, staigādams no viena kakta uz otru.

Staršinas pastomījušies, zobenus grabinādami un zābakiem rībinādami, sāka sēsties.

— Un jūs, saimnieciskā priekšniecība, kādēļ vēl stāvat? — Ļevs Michailovičs pamāja Chudjakovam.

- Ieņemiet vietas!

— Tas tā neparasti, biedri ģenerāli. Arvien mielot iznāk mums, bet šeit... — resnais Žurba mēģināja atjokot. Viņš bija jautrā prātā un tālab bija ar sevi ļoti apmierināts.

— Šodien jūs pamielošu es, — brīdinoši piezīmēja Dovators un daudznozīmīgi piemetināja: — Tāpat kā jūs šodien pamielojāt kaujiniekus ...

Chudjakovs, nikni savilcis pinkainās uzacis, greizi paskatījās muļķīgi smaidošajā Žurbā. Vārdos izteikts, tas nozīmēja: «Ādu tev novilkšu.» Staršinas ausīdamies apklusa.

— Kas jums, leitnant Žurba, šodien bija brokastīs? — apstājies noprasīja Ļevs Michailovičs.

— Gatavojām, biedri ģenerāli, kāpostus ar gaļu. Tas, tā sakot, pusdienām... Bet brokastis, saprotiet, bija naktī... Bet pēc tam kauja.

— Es jums jautāju, kas jums pašam personīgi bija brokastīs. Kas kaujiniekiem bija pusdienās un brokastīs,

to es zinu: vāciešu šrapneļi un smirdošais pulveris. Bet ko jūs iekodāt, lūk, to es nezinu. Ziņojiet!

— Kā parasts ... nu, tas pats, — neziņā paraustīdams plecus, nomurmināja Žurba.

— Nu ko tad parasti? Desu, konservus, degvīnu? Vai tā?

— Apmēram tā, biedri ģenerāli.

— Bet ar ko jūs, kapteini, pavārs mieloja? — Dova-tors, strauji pagriezies pret Chudjakovu, noprasīja.

— Mēs jau abi kopā brokastojām, — pakalpīgi pasteidzās atbildēt Zurba.

Altuchovs, noliecis galvu, pasmīnēja un, lai nebūtu jāsmejas, iekoda zobos dūraiņa galu. Abaševs paslepeni parādīja viņam dūri.

— Bet ko tu, Altuchov, ķiķini? Vai kārtīgi pabrokastoji? Atbildi, bet tikai bez melošanas!

— Tieši tā, biedri ģenerāli, speķi ēdu ... — atzinās lielgabalnieks.

— Labi, ka vismaz viens pateica patiesību, — apmierināts piezīmēja Dovators.

— Mēs, biedri ģenerāli, nolēmām pagatavot uz vietas, — taisnodamies sacīja Chudjakovs. — Govi jau nokāvām.

— Govi ziedoja kolchoza priekšsēdētājs. Jums tur nav nekādu nopelnu. Jūs ieradāties pie visa gatava, — Dovators attrauca. — Nu bet, ja mums būtu jāuzbrūk vēl tālāk, — iegaumējiet: mēs drīz dosimies uz priekšu, dzīsim fašistus uz rietumiem, — kā tad jūs mūs ēdināsiet, biedri saimnieciskie darbinieki?

— Mēs, biedri ģenerāli, uz priekšu būsim kārtīgi... Mēs... — Chudjakovs pacēlās, gribēja vēl kaut ko sacīt, bet Dovators viņu pārtrauca pusvārdā:

— Labi! Dzīvosim, redzēsim. Bet tagad . . . Apakšpulkvedi Osipov!

— Es klausos, biedri ģenerāli. — Antons Petrovičs jau pēc Dovatora sejas saprata, ka viņš pieņēmis kādu neparastu lēmumu.

— Lai mūsu sagādnieki... — slēpdams lūpu kaktiņos smaidu, Dovators turpināja, — lai mūsu barotāji iemācītos tēvišķīgi rūpēties par ļaudīm, vajag viņiem palīdzēt, vajag viņiem sagādāt iespēju izjust, ko nozīmē krietns pārgājiens, tā kilometru trīsdesmit, ko nozīmē vāciešu aizsardzības sistēma un kā vajag vērtēt ļaudis, kas īstā laikā prot sagādāt saprātīgu «mēli».

Dovators uz brīdi apklusa.

— Vajag, lūk, šos brašos puišus, — Dovators pamāja uz staršinu pusi, — sūtīt izlūkos. Lai uzzīmē mums pretinieka poziciju izvietojumu un pie reizes atved arī <inēli». Bet kā speciālistu «mēļu» lietā par vecāko nozīmēt leitnantu Zurbu, pārtikas un elpes sagādnieku. Sūtīt katru nakti tik ilgi, kamēr būs veikuši uzdevumu. Viss! — Dovators noteikti pabeidza.

— Es esmu vienmēr gatavs, — pavisam samulsis nomurmināja Zurba, smagi pagriezies uz brīkšķošā krēsla.

— Sagādāsim «mēli», biedri ģenerāli! Atstiepsim oficieri! — jutīgā vietā aizskarts, paziņoja baterijas star-šina Altuchovs.

Zurba, noliecies pie Chudjakova, dižodamies apgalvoja, ka var saņemt gūstā pat pašu vācu ģenerāli. _

Osipovs, skatīdāmies kareivīgi noskaņotajā sagādes priekšniekā, apvaldīti nosmējās.

Atlaidis saimnieciskos darbiniekus, Dovators paklausīja neatlaidīgajam Ņikitas Dmitrijeviča lūgumam un palika uz vakariņām. Pie galda bija nosēdušies vīrieši vien, taču Ļevs Michailovičs noteikti protestēja. Vajadzēja apsēsties arī visām sievietēm un pat Jefimkai. Dovators nosēdināja viņu sev blakus.

— Vari lepoties, Jefimka, pirmo reizi sēdi blakus ģenerālim, — labsirdīgi pasmiedamies, sacīja Ņikita Dmit-rijevičs.

— Ko nu, es jau vēl pavisam jauns ģenerālis ... — atjokoja Ļevs Michailovičs.

— Un kas par to, vai tad jauns nav īsts?

— īsts gan, padomju.

Ņikita Dmitrijevičs nosmīnēja un, šķelmīgi piemiedzis acis, ar zināmu cieņu sacīja:

— Nebūtu bijis īsts padomju, nu tad es vēl padomātu, vai sēsties blakus ...

Osipovs, sēdēdams saimniekam iepretim, uzmundrinoši palocīja galvu.

— Bet ir gan labi būt par ģenerāli, vai ne? — ar patiesu, tīri bērnišķīgu sajūsmu apjautājās Jefimka. Viņa visu vakaru bija meklējusi izdevību aprunāties ar ģenerāli, bet māte viņu apsauca, un Dovatoru tēvs uzreiz bija pievācis sev.

— Pareizi, bērniņ. Ir labi būt ģenerālim, bet pagrūti gan, mīļā, — noglāstījis Jefimkai galvu, Dovators domīgi nosacīja un, paskatījies uz Ņikitu Dmitrijeviču, uzprasīja: — Bet ja nu patiešām jūs būtu uzaicinājis vācu ģenerālis?

— Tas nu gan mani drīzāk uzsēdinās uz mieta nekā sev blakus. Man kolchoznieces stāstīja: kaimiņu ciemā bijuši divi viņējo ģenerāļi. Tad, pirms šie iet istabā apsildīties, bērneļus izdzinuši ārā salā. Pie akām nolikuši sargus. Baidās, ka kolchoznieki tur indi neieber. Redzams, apjēdz, kā krievu ļaudis viņus saņem. Tā tas ir, biedri ģenerāli! Neņemiet ļaunā, ka es ar jums tā vienkārši sarunājos. No tīras sirds, kā saka ...

— Man, Ņikita Dmitrijevič, patīk vienkārši, labi ļaudis.

— To es redzu, Ļev Michailovič. Arī meita man par jums daudz stāstījusi. Tā jocīgi pateica. «Ģenerālis,» saka, «ļoti līdzīgs tev pēc sava rakstura ...»

— Kas tur ko brīnīties? Vai tad mums nevar būt līdzības?

— Ja skatās pēc sirdīm, tad tas droši vien tā arī būs. Rūpes mums vienas, tāpēc ka mēs raizējamies nevis par sevi, bet par visu Krieviju. Šajā ziņā manai meitiņai taisnība. Viņa pazīst cilvēkus.

— Jums ir lieliska meita, Ņikita Dmitrijevič. Bet kādēļ viņas nav mājā?

— Aizgāja apraudzīt ievainotos un vīru pavadīt. Uz parādi Maskavā, vai, gatavojoties. Es, jāatzīstas, par to daudz neprašņāju. Varbūt, sak’, noslēpums ...

— Nav nekāda noslēpuma. Septītajā novembrī Maskavā Sarkanajā laukumā notiks parāde.

— Jā, vācieši jau arī taisījās sarīkot parādi. Lapiņas kaisīja, bet, kā redzams, nekas neiznāk.

— Un nekad arī neiznāks! — cieti, ar dziļu garīgu spēku sacīja Dovators.

PIEKTĀ NODAĻA

Deņkovas miestā novietotajā Dovatora stabā dzīve kūsāja kā skudru pūznī. Kavalēristi gatavojās parādei. No visām pusēm lēkšoja raitnieki, ziņneši, sakaru oficieri, sagādnieki. Pie kalves stellēs, siksnās iekārti, krāca zirgi. Kalēji, ņemdami no mutes pakavnaglas, tosdami dzina tās nagos. Zirgi, zemi dimdinādami, spērās, nikni sprauslāja un brīžiem spalgi iezviedzās.

Sevišķi ilgi neļāvās apkalties vecākā leitnanta Ķuš-uareva Ursa, kas tagad bija pārdēvēta par Raķeti.’Tā slējās pakaļkājās, rūkdama kā suns, kodīja tērauda laužņus un, šķiezdama putas, mēģināja ar zobiem sakampt kalēju. Raķete padevās tikai tad, kad tai uzlika uz apakšlūpas sprūslu.

Izgājusi visu kavalērijas apmacības kursu, šī stepes skaistule paklausīja tikai savam kopējam kirgizam Ka-libekam un saimniekam. Šķielēdama uz citiem ar savām gudrajām, violetajām acīm, tā brīdinoši krāca un, strauji pagriezusi gluži kā izdreijātos gurnus, centās iemest ar pakavu tā, ka vairs neceļas. Reiz Petja Kočetkovs, sajūsminājies par Raķeti, piegāja pie slitas un nolēma pa-glāstīt skaisto dzīvnieku. Ķēve, izlocījusi savu glezno kaklu, tramīgi nosprauslojās, bet Petja tam nepievērsa nekādu vērību. Kopdams savu rāmo mongolīti, viņš līda tam zem vēdera, tīrīja ar suku. Arī citi zirgi pret viņu izturējās labi. Petja tuvojās no pakaļpuses un droši izstiepa roku. Dieninieks aiz šausmām zaudēja valodu. Bet tad notika kaut kas negaidīts. Raķete, pagriezusi galvu, pavisam viegli atspēra ar pakaļējo kāju zēnu uz ejas vidu un, iebāzusi purnu redelēs, mierīgi turpināja ēst sienu. Petja kā apdullis sēdēja, atspiedies pret blakus steliņu, un piesardzīgi taustīja sasisto degunu.

— Nu, kas ir, Kočetok? — pie viņa pielēca dieninieks. — Vesels, ko?

— Nekas. Vai redz ko, speras, negantniece. Aušojas... — Petja samulsis atbildēja un, padraudējis ar dūri, piemetināja: — Tik un tā es uz tevis pajādelēšos. Pioniera goda vārds, pajādelēšos! Ko domā, iespēra. Esam tādas redzējuši!

Nopurinājis puskažociņu, Petja izgāja no staļļa.

Pašlaik Raķete, strauji izlēkusi no stellēm un raustī-

dama pavadu, tievās kājas atsperīgi likdama un tērauda pakaviem pa sasalušo zemi klakšķinādama, padevīgi kā šunelis tecēja aiz Kušnareva.

— Ka tik viņa, biedri vecākais leitnant, parādē mums ierindu neizjauc, — piezīmēja Zachars Torba, iedams blakus Kušnarevam.

— Nekas. Pievilkšu laužņus. Neiegāzīs! — Kušna-revs viņu mierināja, veltīdams zirgam lepnu, mīļu skatienu, un domīgi piemetināja: — Zini, kā nojāšu pa Sarkano laukumu? Dzirkstis vien nošķīdīs! Ar visu sirdi un dvēseli, Zachar.

— Pareizi. Lai biedrs Staļins paskatās, kā mēs taupām un kopjam zirgus. Uz tādiem zirgiem kā mūsējie, vai zini, var līdz pašai Berlinei aizjāt, — izsaucās Zachars, aizraudamies līdzi sava komandiera dedzīgajam saviļņojumam, un atcerējās, kā kavalērijas uzbrukumā pie Krjukovas Raķete ar Kušnarevu bija izrāvusies uz priekšu un viņš pirmais bija iebrucis pašā vāciešu kājnieku biezoknī.

Torba, zinādams ķēves mežonīgo raksturu, virzīja savu milzīgi spēcīgo kabardiešu lēkšotāju Kušnarevam pa pēdām, lai briesmu gadījumā varētu pasargāt viņu no mugurpuses. Raķete lidoja līdzīgi putnam. Pār viņas izstiepto muguru kā spārni plandījās komandiera melnā burka. Kušnareva zobena šaurā svītra zibēja gaisā kā svelpjošs zibens. Ar acumirklīgiem vēzieniem viņš deva drausmīgi spēcīgus cirtienus. Pēc uzbrukuma ļaudis ar vājākiem nerviem novērsās un miedza acis. Arī viņš pats, jādams garām, nekad neatskatījās uz savu darbu.

Kad ieņemtajā ciemā kavalēristi nokāpa no zirgiem, Kušnarevs pasauca Zacharu sāņus, līdz sāpēm saspieda viņa elkoni un, skatīdamies viņam sejā ar tumšajām, satraukumā kvēlojošām acīm, klusu sacīja:

— Paldies, Zachar! Es tevi jutu sev aiz muguras, tāpēc gāju tik droši. Uzbrukumā skatīties apkārt nav laika. Turies arvien tā! Bet kas gāja aiz tevis?

— Aiz manis vienmēr Šapovaļenko un Buslovs, bet aiz viņiem Pavļuks. Viņš ar zobenu necērt, bet jādams šauj ar automātu. Veikls!

— Ak jā, Buslovs, Pavļuks. Jā, jā ... tie ir īsti, vai saproti, īsti biedri. Un kur tad vēl Šapovaļenko! Mums no viņa jāmācās. Mēs vēl aiz liela niknuma kļūstam akli un zaudējam pašaizsardzības instinktu, bet viņš uzbrukumā redz visu. Vecajam ir pieredze. Nav jau pirmo reizi ar pīpi uz jumta.

Pēc toreizējās kaujas Kušnarevs paris dienas staigāja sadrūmis, novājējis, ēda negribīgi, maz runāja un daudz pīpēja.

Gadījās reiz Torbam ieiet komandieru istabā. Kušnarevs sēdēja, noliecis galvu līdz pašam galdam, it kā ar pieri tajā atbalstīdamies. Zacharam iešāvās prātā, ka komandieris stingri iereibis, bet Kušnarevs pagrieza pret viņu nobālušo seju un klusēdams ar acīm norādīja uz krēslu. Uzdevis divus trīs nenozīmīgus jautājumus, viņš atkal apklusa. Tikai pēc viņa nemierīgo acu izteiksmes bija redzams, ka tas sīvi cīnās ar mokoši smagam domām.

Domādams, ka nojautis sava komandiera pārdomu cēloni, un neprazdams liekuļot, Zachars bez aplinkiem noprasīja:

— Par vāciešiem domājat, biedri vecākais leitnant?

— Domāju gan, vada komandieri. Gan par vāciešiem, gan par citu ko domāju, — skaļi nopūties, atzinās Kušnarevs.

— Kas tad tur par sakapātajiem ko domāt?

— Par kādiem sakapātajiem? — Kušnarevs jautāja, neizpratnē paraustīdams plecus.

— Nu par tiem, ko pie Krjukovas samīdījāt. Ko tur par viņiem domāt, biedri vecākais leitnant. Fašistu sprā-goņas. Kaut tie izčibētu un vairāk nekā — tiem cita ceļa nav. 2ēl tikai, ka krievu zemi sagandē. Bet jūs viņu dēļ vēl sirdi sāpināt. — Torba noskaities sakoda papirosa iemuti un nikni nopurināja no burkas tur uzbirušos pelnus.

— Es viņu dēļ sirdi sāpinot? To sakapāto dēļ?

Pārliecies pār galda stūri, Kušnarevs tuvināja seju

Torbam. Tā bija drūma, nogurusi un līdz nepazīšanai briesmīga. Bet Torbu, kam bija dzelzs nervi, samulsināt bija grūti.

— Jā, ir tādi mīkstčauļi: tādu, pabijušu kaujā, pēc sāk mocīt šaubas. Bet vai tad jūs esat mīkstčaulis? Ka-ralaukā ne tētuku, ne māmuļu nav.

— Niekus tu mels, Zachar Torba!

Kušnarevs strauji nolika roku uz galda un, atviegloti nopūties, turpināja:

— Es ne tikai bataljonu, bet visu šo hitlerisko draņķi būtu sadedzinājis un pelnus palaidis pa vējam. Nevis tas, brālīt, manu sirdi māc. Iesim pastaigāt, es tev izstāstīšu.

Un Kušnarevs aizveda Zacharu Torbu mežā. Viņi apsēdās jauna, kupla ozoliņa pavēnī.

— Tu man te pieminēji par tētuku un māmuļu. Bet es patlaban tieši par viņiem arī domāju. Bija man gan tēvs, gan māte, gan arī meitene Nastja, gan mazi brā-ļuki, muļķīši vēl... Pa Azovas jūras krastmalu skraidīja basām kājām, krabjus aiz spīlēm vilka laukā, manam tētukam tīklus jauca. Bet, kad es ierados atvaļinājumā, sēdās man uz skausta jāšus un pielaikoja sev manu robežsarga naģeni. Lūdzās, lai ņemu tos sev līdzi karā. Tad sākās karš, tēvs aizgāja ar partizaņiem. Ieradās hitlerieši, māti pakāra, meiteni Nastju apgānīja un no klints iemeta jūrā un tai pakaļ arī brāļukus. Lūk, par ko es domāju, jaunākais leitnant Zachar Torba. Vecais man raksta: «Esam kļuvuši bāreņi, dēliņ. Neaizmirsti, ka mums abiem ilgi būs par ko norēķināties, bet fašismam — par ko saņemt.» Tā, redz, vada komandieri, mēs arī atmaksājam. Bet vai tad pasaulē ir tāda atmaksa, kas spētu nomazgāt bērnu un mātes asinis? Saki man, Zachar, — vai ir tāda atmaksa, kas tev varētu atdot mīļoto meiteni?

— Nav tādas atmaksas, biedri vecākais leitnant! — dobjā balsī atsaucās Torba. — Atvainojiet, ka tik slikti par jums domāju. No tā, ko jūs nupat pastāstījāt, man viss iekšā vārās. Gribas ķerties pie zobena un cirst vēl briesmīgāk, nekā jūs cirtāt pie Krjukovas. Pašreiz es vēlētos jūs saukt par brāli. Ziniet ko, Iļja Petrovič, sabrāļosi-mies! Mums, kazakiem, ir tāda paraša: apmainīsimies ar zobeniem, jūs paņemsiet manu, bet es jūsu, un starp mums būs asinsbrālība, nesalaužama līdz pašai kapa malai.

Nostājās divi padomju karavīri viens pret otru, svinīgi noskūpstīja zobenus un nodeva tos viens otram.

Kopš tā laika Zachars sāka pret Kušnarevu izturēties ne tikai kā pret savu komandieri, bet arī kā pret vecāko brāli — ar dziļu cienību un modru rūpību. Viņš kā labs saimnieks kopa abus viņa zirgus, trenēja Raķeti, rāja raitniekus par katru nolaidību. Uzmanīgi vērodams gudro, stingro komandieri, viņš pārņēma un ātri apguva kadrinieka militāro pieredzi un ieaudzināja to arī savos ļaudīs. Vads, kuru viņš komandēja, kļuva par disciplinētāko un kaujai vislabāk sagatavoto visā eskadronā. Ja kaujā vajadzēja veikt sarežģītu uzdevumu, Zachars labprāt gāja pirmais. Kad Kušnarevs pats gatavojās iet izlūkgājienā, Torba tūlīt taisījās tam līdz.

— Nē, tu paliksi mājās! — Kušnarevs mēģināja iebilst.

— Kāpēc man jāpaliek mājās?

— Tāpēc, ka tu man nesen jau biji līdz, bet otrā vada komandieris atpūtās.

— Uhū! — Torba nicinoši viebās. — Es neesot atpūties. Vai tad mēs te kūrortā esam ieradušies, vai?

— Bet ļaudīm taču atpūta jādod.

— Pavļukam ar Buslovu, vai? Ejiet un pasakiet viņiem, ka tiem jāpaliek mājās! Ejiet! ... — Torba draudoši pamāja ar galvu sev pār plecu. — Viņi jau tur sēž un gaida, kad jūs nāksiet un aijā-aijā padziedāsiet. Ja neņemsiet, tad viņi mani noēdīs. Es reiz tā izdarīju. Aizgāju ar otro nodaļu izlūkošanā. Nu, un bija tad arī pagadījies darbiņš: pārbaudīt tiltu celtspēju un braslus pār Lamas upi. Aizgāju, viņus nepamodinājis. Pārnāku, bet viņi man boikotu sarīkojuši — nerunā ne vārda, oficiālu raportu iesniedza — sak’, atkāpjamies. Nolēmuši pāriet uz citu vadu. Bet, ja mūsu lūgumu, šie brīdina, neievēros, iesim pie ģenerāļa Dovatora un palūgsim, lai iedala Osipova pulka izlūkos. Mēs, saka, neesam raduši sēdēt bez darba un to atradīsim visur. Lūk, kas par cilvēkiem. Protams, es ar tiem māku sadzīvot... Pa reizei uzberu arī sālītāk, bet nevietā nekad.

īsajā laika sprīdī, kopš iKušnarevs atradās izlūku eskadronā, viņš bija ne tikai ļoti iemīļojis sava sabrāļa drosmīgo kavalērista nebēdību, bet arī izpratis viņa iedzimta komandiera talanta savdabīgos, tālredzīgos paņēmienus. Torba, tāpat kā Kušnarevs pats, bija vienkāršs, pieejams personīgās attiecībās, bet stingrs un nepielūdzams dienesta lietās. Pašlaik, grūtu pārdzīvojumu mirklī, Kušnarevam sevišķi bija vajadzīgs iejūtīgs un sirsnīgs biedrs. Viņš palīdzēja pierast pie bargā un skarbā izlūku darba, atdodams visus savus spēkus, jūtas un zināšanas.

— Es, Iļja, saprotu, kā nelaime var pārņemt cilvēku. Pirms tevis mums par komandieri bija Aleksejs Gordi-jenkovs. Viņš aizgāja bojā. Tu droši vien esi dzirdējis. Bet viņa sieva Ņina strādāja par kara feldšeri. Viņa no mūsu staņicas. Man arvien, līdzko viņu uzskatīju, sirds sažņaudzās sāpēs. Tagad viņa ir pulkā. Mazliet tā kā vieglāk kļuvis. Tāda meitene ... Kaut jūs to zinātu ...

— Ja viņa tev pa prātam ... kādēļ tad tu viņu laidi prom? — cieši palūkodamies Zacharā, Kušnarevs jautāja.

— Jūs mani nepareizi sapratāt. Es saku, ka mēs leitnantu tā mīlējām un līdz ar to ari viņu. Starp viņiem valdīja tāda draudzība. Bet par mani jums nevajag ļaunu domāt. Tagad es par savu Annušku esmu gatavs sirdi sev no krūtīm izraut, tāpēc ka līdz karam biju liels dumiķis, Es jums visu skaidri un gaiši izstāstīšu.

Un Zachars Torba izstāstīja savam sabrālim visus savas dzīves priekus un raizes un pastāstīja arī to, cik ļoti viņš ciena Oksanu, kas to ārstējusi partizāņu nodaļā.

— Bet Ņinu patiešām veltīgi aizlaidām. Šeit viņai, protams, būtu bijis vieglāk. Kad kādreiz gadīsies jāt uz pulku, es jūs iepazīstināšu. Ek, kas par meiteni, ja jūs to zinātu! Mūžīgi taču viņa neskums.

Zachars it kā netīšām iemeta Iļjam Kušnarevam sirdī cerības graudiņu. Kušnarevs ari bez liekiem un nevajadzīgiem vārdiem saprata, cik Zachars stipri un kaisli mīl Annušku un savu mazo dēlu un ka tas nekaunas savas jaunās laimes. Kad cilvēks ir laimīgs, viņš to pašu novēl arī citiem.

Aizveduši Raķeti stallī, Kušnarevs un Torba devās uz istabu. Viņi dzīvoja kopā. Lielajā, svētdienīgi uzpostajā istabā pie galda sēdēja mazliet ieskurbušais Šapo-vaļenko, priekšā tam atradās neattaisīta degvīna pudele. Viņš turēja aiz rokas Buslovu un runāja:

— Kāpēc tu negribi ar mani mazlietiņ iedzert degvīnu? Apsveikt mani svētkos? Man pašreiz tādi svētki, ka plēs kaut vai matus nost no sava plikā paura.

— Nav labi, Filip Afanasjevič, — Buslovs centās vigu norunāt. — Tu taču, var teikt, esi pie ģenerāļa pats pirmais cilvēks. Viņš tev uzticējis savu dzīvību apsargāt,, bet tu atkal esi kaut ko izstrādājis.

— Tas jau ir dievs, kas Ādamu un Ievu un visus tos staba rakstvežus radījis, kaut viņi izputētu! Bet vienalga,, es tam papīra skricelētājam tik un tā sariebšu, ka viņam burti acu priekšā sāks hopaku dejot! — Šapovaļenko nerimās.

— Kas tad noticis, Filip Afanasjevič? — istabā ienākdams, apjautājās Kušnarevs.

— Noticis ir tas, ka es pašlaik esmu vislielākais nelietis, kāds vien var būt, nedisciplinēts cilvēks. Neuzdrošinājos nocirst galvu vienam ļaundarim.

— Kam tad nu tā?

— Rakstvedim Salazkinam, — ūsu skrullēdams,, drūmi paskaidroja Šapovaļenko.

— Par ko tad?

— Par to, ka viņš mani apkaunojis visas strādnieku šķiras un darbaļaužu republikas priekšā.

Uz tālākiem jautājumiem Šapovaļenko atteicās-atbildēt.

Izdzēris glāzīti degvīna, viņš atvadījās un aizgāja.

Bet noticis bija, lūk, kas: kopā ar Dovatoru atgriezies no priekšējām pozicijām un noseglojis zirgu, Šapovaļenko iemeta krietnu glāzīti degvīna un devās uzmeklēt Salazkinu. Viņš to atrada kādā no mājām. Rakstvedis stāvēja pie spoguļa, sukāja savu kuplo cekulu un dūca kādu sentimentālu paša sacerētu dziesmiņu.

— Biedri Salazkin, — Šapovaļenko iesāka oficiāli, — jums vajadzēs uzrakstīt vienu dokumentiņu.

— Kādu, Filip Afanasjevič, dokumentiņu? — vērodams drūmo Šapovaļenko seju, nemierīgi iejautājās Sa-lazkins.

— Tu raksti, bet es tev nodiktēšu. Tas vajadzīgs pašam ģenerālim.

Rakstvedis, zinādams, ka Šapovaļenko izpilda pie ģenerāļa raitnieka pienākumus, iebildumus necēla un, paņēmis papīra lapu, nosēdās pie galda.

— Raksti tā, — sākdams spēlēties ar drausmīga izskata pletni, diktēja Filips Afanasjevičs, — «ģenerālim Dovatoram raports no rakstveža Salazkina.»

— Tu man te nejauc galvu! Tikai pasaki, ko tev no manis vajag! — Salazkins bija sašutis.

— To es tev pateikšu. Klausies un raksti: «Es, rakstvedis Salazkins, esmu nelietis. Uzrakstīju kādai meitenei nepatiesu vēstuli ar visādām muļķībām un parakstījos ar sava biedra uzvārdu. Lūdzu man par negodīgo rīcību uzlikt sodu.»

— Bet es taču, Filip Afanasjevič, tikai joka pēc. Nu saprotiet, pajokojos, — apmulsušais Salazkins taisnojās, brīnīdamies, kādā gan veidā Sapovaļenko dabūjis zināt par viņa nedarbu.

— Es esmu vecs partizanis, nevis āksts. Kopā ar Kotovski baltās odzes kapāju. Raksti! — niknumā pietvīkdams, ierēcās Sapovaļenko. — Bet, ja ne... — viņš aizsmacis turpināja, plūkādams zobena pušķa bārkstis, — tad tūlīt iešu pie ģenerāļa un parādīšu viņam tavu skribelējumu. Lūk, te tas ir! — Filips Afanasjevičs, lai dabūtu vēstuli, strauji atmeta zobena spalu un iebāza roku kabatā. Salazkinam likās, ka pārkaitinātais Sapo-vaļenko ķeras pie zobena. Ilgi negudrodams, viņš metās uz durvīm. Viņam pakaļ izlēca Sapovaļenko, panāca to pie lievenēm un, nogrābis aiz gimnastjorkas stērbeles, viegli pieturēja aiz kupli sasukātā cekula. Rakstvedis nenovaldījies skaļi iekliedzās:

— Laid vaļā!

Dovators, garām ejot izdzirdis kliedzienu, iegriezās sētā.

— Kas tad tas? — valdīdams smīnu, Ļevs Michailo-vičs noprasīja.

— Nu, tāpat pajokojāmies, biedri ģenerāli, laužamies, — Sapovaļenko atbildēja, tēlodams sasarkušajā sejā labsirdīgu smaidu.

— Mazliet draudzīgi pajokojām, biedri ģenerāli, — apstiprināja Salazkins, pieglauzdams pajukušos matus.

Ļevu Michailoviču bija grūti apmānīt.

Pēc viņu satrauktajām sejām viņš redzēja, ka te nav vienkārši «joki». Ģenerāļa mēģinājums uzzināt īsto strīda cēloni neizdevās. «Draugi» nelokāmi klusēja. Sadusmojies Dovators uzlika katram pa vienam norīkojumam ārpus kārtas, bet Filipam Afanasjevičam piedevām vēl noliedza braucienu uz Maskavu.

— Tā ir nejēdzība, biedri Sapovaļenko. Jūs, nopelniem bagāts, vecs karavīrs, labākais kavalērists, plūkājat puišeli rakstvedi aiz cekula! Tas nekur neder. Ja nu to būtu noskatījušies ļaudis? Teiktu, ir gan tam Dovatoram karaspēks. Cits citu aiz cekuliem vazā. Kauns!

— Bet viņš taču, biedri ģenerāli... — Filips Afa-nasjevičs gribēja jau sākt taisnoties, bet tūlīt atcerējās vēstuli un apklusa.

— Nu, ko tad viņš tev nodarījis? — Dovators centās uzzināt.

— Nekas jau nav, biedri ģenerāli. Mazlietiņ pajokojām.

— Āre, par tādu jokošanu uz parādi Maskavā neņemšu līdz.

— Par tādu lietu, biedri ģenerāli, man, vecam muļķim, vajadzētu visas ūsas izplūkāt, — dziļi nopūties, sacīja Filips Afanasjevičs.

Istabā Dovatoru jau gaidīja brigādes komisārs $ū-bins. Viņš tikko kā bija atgriezies no Medņikova divīzijas, kur pārbaudīja aizsardzības stāvokli un sekoja apvienoto eskadronu sagatavošanai, kam vajadzēja piedalīties Maskavas parādē. Visi priekšā stāvošā pārgājiena sīkumi Michailam Pavlovičam jau bija apsvērti un apspriesti kopā ar pulku komandieriem un komisāriem, iztirzāti partijas un komjauniešu sapulcēs. Visās apakšvienībās jau bija notikuši mītiņi. Parādes dalībniekiem vajadzēja parādīt padomju tautai, ka Sarkanā Armija ne tikai Maskavu pratīs aizstāvēt, bet ka tā spējīga satriekt fašistiskos iebrucējus lupatu lēveros.

— Lūk, tā, Ļev Michailovič. Viss ir sagatavots. Var doties ceļā.

— Ļoti labi, Michail Pavlovič. Paldies!

Dovatora acīs iedegās jautras, siltas liesmiņas. Viņš bija priecīgs par priekšā stāvošo pārgājienu un nevarēja apslāpēt šīs jūtas.

— Par ko tad tu man pateicies? Saki paldies virspavēlniekam! Tas ir viņš, kas tevi izsauc, — līksmi smaidīdams, teica Šūbins. Viņa parupjie, vīrišķīgie sejas panti kļuva bargi svinīgi. — Tu zini, šī parāde ieies vēsturē. No paaudzes paaudzē, no mutes mutē tiks stāstīts, kā boļševiku partija dzimtenei tik smagajās dienās noteikti un nesatricināmi parādīja visai pasaulei, ka savus lielos iekarojumus tā nevienam un nekad neatdos. Lepojies, ģenerāli Dovator, ka tu esi šo lielo notikumu līdzdalībnieks!

— Es lepojos, Michail Pavlovič, lepojos ar mūsu partiju, lepojos ar to, ka man ir tā laime aizstāvēt dzimteni tās vadībā. Ar visu padomju tautu lepojos!

Kā zvērestu, kā svinīgo solījumu Dovators izrunāja šos vārdus. Viņa ne visai garais, paslaikais stāvs, tērpts jaunā svārkā ar ģenerāļa uzšuvēm, bija vīrišķīgs un enerģisks. Gaišās, asi mirdzošās acis un kuplo, plato uzacu kustības pauda prieku un tai pašā laikā rūpes.

Sūbins to ievēroja un, neuzkrītoši pievirzījies Dova-toram tuvāk, saņēma viņu aiz svārku pogas.

— Par ko tu pašlaik domā, Ļev Michailovič?

— Es domāju par to atbildību, kādu mums uzliek piedalīšanās šajā parādē. Mūsu pienākums ir vēl dziļāk pārdomāt savas attiecības pret darbu, kuru pašlaik veicam ne jau no pienākuma un goda viedokļa — to mēs pildām kā savas dzimtenes pilsoņi — bet gan no mūsu, no karavadoņu spēju viedokļa.

— Vai tad tu šaubies par savām spējām?

— Ne jau tas, Michail Pavlovič. Ja es šaubītos par savām spējām, tad nebūtu apvilcis ģenerāļa tērpu. Padomju karavadoņa nosaukums ir svēts. Man tas jāattaisno tautas priekšā, partijas priekšā. Vai tad tā nav atbildība? Par mani runā, ka Dovators uzvarot ar drošsirdību. Bet kas tas ir — drošsirdība? Drošsirdība — tā ir līdz galam apzināta atbildība. Es pirms revolūcijas, kad biju vēl zēns, basām kājām soļoju aiz koka spīļarkla pa šauru streijgabalu un piespiedu to dot ražu, jo zināju, ka citādi mana ģimene nomirs badā. Divdesmitajā gadā iestājos komjaunatnē, kļuvu par šūniņas sekretāru un sapratu, ka spīļarkls metams krāsnī, ka tā vietā jāstājas dzelzs lemeša arklam. Divdesmit septītajā gadā, kad biju jau partijas biedrs, nelokāmi sapratu, ka lemesnīca — tas par maz, ka vajadzīgs traktors, ka turklāt vēl vajag izart streijgabalus, pārvērst tos plašos sabiedriskos laukos. Armijā aizgāju kā vienkāršs ierindas kareivis, pēc tam kļuvu par nodaļas komandieri, par ķīmijas instruktoru, vada komandieri, eskadrona politvadītāju, diviziona komisāru, kavalērijas pulka, vēlāk brigādes Štaba priekšnieku, pēc tam beidzu kara akadēmiju...

Dovators aizsmēķēja.

— Bo|ševiku partija daudzus gadus manī ir audzinājusi atbildības sajūtu par ikkatru manu soli. Tagad es esmu ģenerāļa tērpā. Aiz manis soļo man uzticētie kavalērijas pulki. Parīt parādē ieradīsies virspavēlnieks un droši vien nodomās: kā gan Dovators prot rīkoties ar šiem pulkiem? Nodomās, vai ne, Michail Pavlovič?

— Nodomās, katrā ziņā nodomās.

Sūbins viņā klausījās vērīgi un saprata pat to, kas netika līdz galam pateikts. Visas Dovatora domas bija pakļautas atbildības sajūtai pret dzimteni.

— Gan virspavēlnieks, gan visa tauta, — Michails Pavlovičs turpināja. — Visa padomju tauta tagad ir ķērusies pie ieročiem. Tu paskaties tikai, Uralu strādnieki mums atsūtījuši gvardes mīnmetējus, Kubaņas kolchoz-nieki ved mūsu vienībām trīsdesmit vagonus ar dāvanām. Tikko kā saņemu telegramu no frontes Kara padomes. Sūta, vai saproti, ģenerāļa Dovatora kavalēristiem personālās dāvanas. Rīt viņi paši būs šeit klāt.

— Ej nu! Vajadzētu organizēt uzņemšanu. Iznāks tā, ka viesi atbrauks, turklāt vēl paši mīļākie, bet saimnieku nav mājās. Būs neērti. Ko tad tagad lai darām, Michail Pavlovič, ko? — patiesi sarūgtināts, izsaucās Ļevs Mi-chailovičs.

— Nekas. Iemesls ļoti svarīgs. Mēs sagaidīsim tos, kā pienākas, — Sūbins viņu nomierināja.

— Tas viss ir labi, bet viņi taču tev tūlīt noprasīs: kur tad grupējuma komandieris? Parādi! Pavisam nelādzīgi iznāk.

— Nu, ko tad tur var darīt. Es tiem visu izskaidrošu. Atvainošos.

— Pareizi, katrā ziņā atvainojies un aizkavē tos, līdz es pārradīšos. Līdzko parāde beigsies, es tūlīt naski vien atauļošu. Nevar, nekādā ziņā nevar palaist satikšanos garām. Ļaudis vairāk nekā tūkstoš kilometru braukuši.

Vakarā, iziedams no istabas, lai dotos uz Maskavu, Dovators ievēroja postenī stāvošo Sapovaļenko. Filips Afanasjevičs, skaļi sasitis papēžus, sveicināja, kā tas paredzēts reglamentā. Dovators pielika roku pie cepures, klusēdams pagāja garām un iesēdās mašīnā. Aizvērdams durtiņas, Ļevs Michailovičs sajuta uz sevi vērsto kazaka ciešo skatienu un kādu mirkli bija apmulsis. Par to, ka viņš šim cilvēkam, kas viņam tik bezgala uzticīgs, bija liedzis piedalīties svētku parādē, Ļevam Michailovičam kļuva neērti. Acumirklīgais cilvēciska žēluma uzliesmojums pārvērtās īgnumā. Aizbraucot viņš it kā atstāja aiz sevis kaut ko nepatīkamu, kas varēja kādu sarūgtināt. Mašīna, motoram iesprauslājoties, jau sakustējās, kad Dovators, piedūris šoferim pie pleca, lika apstāties. Atvēris durtiņas, viņš pieaicināja Sapovaļenko.

— Lūk, ko, Filip Afanasjevič. Rīt pie mums ieradīsies tavi novadnieki, Kubaņas kolchoznieki. Viņi jāuzņem, kā pieklājas. Tu te piepalīdzi brigādes komisāram, vai saproti?

— Saprotu, biedri ģenerāli.

— Par telpām parūpējies! Harmonistus ataicini! Pavāram piekodini, lai pagatavo krietnas pusdienas! Uzraujiet dziesmas, bet tā, lai vācieši Volokolamskā dzird, kā kubanieši dzied! Tā ja. Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos, biedri ģenerāli!

Filipam Afanasjevičam kaklu aizžņaudza nepārvarama spazma. «Novadnieciņi no Kubaņas ... palīdzēt brigādes komisāram... harmonisti.» Tas viss juka un jaucās kazaka vecajā galvā. Asās ūsas, durstīdamas lūpas, līda mutē. Bet novembra vakara vējiņš purināja bārdu un kaut ko dūca ausīs.

Sapovaļenko nemaz nemanīja, kā pienāca garnizona patruļa. Viens no patrulētājiem bija Salazkins.

— Tu mani mazliet uzgaidi, jāpasaka kāds vārdiņš drauģelim, — Salazkins pačukstēja savam pāriniekam un piegāja pie Sapovaļenko. — Filip Afanasjevič!

— Nu!

— Filip Afanasjevič! Tu, tētuk, uz mani nedusmo! Atvaino! Es raportu uzrakstīju. Te tas ir, ņem! Es te visu izklāstīju. Nedusmojies, tētuk, saproti!

Salazkins, iegrūdis apmulsušajam Filipam Afanasjevičam rokā papīra lapu, ar velteņiem sniegu čirkstinādams, metās pakaļ biedram.

Nesaprašanā Sapovaļenko grozīja raportu rokās, nezinādams, kur to likt, tad saplēsa gabalos. Pēc mirkļa brāzmains vējš izrāva viņam no rokām papīra driskās, pasvieda tās zem slitas un iejauca irdenajā sniegā.

SESTĀ NODAĻA

Pa Ļeņingradas šoseju no Volokolamskas puses virzījās kavalērija. Tie bija ģenerāļa Dovatora kavalēristi.

tieši no priekšējām pozicijām tie jāja uz parādi.

Lielie, sausnējie zirgi, sarmas sacirtoti, šķita sirmi.

tie ausīdamies! šķielēja uz pelēkajiem, aptumšotajiem namu masiviem. Jātniekiem garajos šineļos, kas nokarājās līdz pat kāpšļiem, nebija parastā, švītīgā kavalēristu izskata.

Neraugoties uz nogurdinošo pārjājienu, kavalēristi bija jautri. iKādam no komandieriem, kas jāja eskadrona priekšgalā, burkas platās malas apsedza zirga krustus līdz pašai astei. Staltais skaistulis zirgs, atmezdams atpakaļ galvu un satraukdamies, klakšķināja pakavus,, šķīla dzirkstis uz bruģa akmeņiem un it kā dižojās uz ietves stāvošo ļaužu priekšā ar izliekto kaklu un tievajam, sausnējām kājām.

— Frontinieki jāj! Frontinieki! — pūlī atskanēja balsis. — Vai tad tiešām ielaidīs vāciešus Maskavā?!

— Nelaidīsim, nē, biedri! Nelaidīsim! — atbildēja burkā tērptais komandieris un, pagriezies pret kolonu, stiepti uzsauca: — Bu-uslov!

Jātnieki, seglu siksnām čīkstot, saslējās. Skanīgs tenors, pārspēdams zirgu pakavu klakšķus, simtiem skanīgu, jaunu balsu atbalstīts, uzvijās virs galvām, aizskanēja pa Maskavas ielām un šķērsielām. Varenā dziesma ielauzās durvju tumšajās ailēs, spiedās cauri logu rūtīm, traucās augšup.

Kāds slaids sirmgalvis karakula cepurē, uz ietves stāvēdams, slaucīja brilles, bieži krekstēja un klepoja. Viņu zem rokas atbalstīja jauna meitene.

— Atceries vēlāk un novērtē manus vārdus! — satrauktā balsī sacīja sirmgalvis. — Vai tad šie ļaudis, spēka vīri, laidīs ienaidnieku mūsu Maskavā? To viņi nedarīs. Tas nekad nenotiks. Bet šodien, atgriezdamies no universitātes, es redzēju tankus. Tūkstoti tanku. Jā!

— Tūkstoš tanku, tēt, tur nebija, bet mazāk, — meitene iebilda.

— Tam nav nekādas nozīmes. Mums to ir tūkstoši. Domāt vienmēr vajag pamatoti. Es redzēju lielgabalus.

Milzīgus lielgabalus, divstāvu mājas lielumā. Ir tādi’ lielgabali, kas minūtē izlaiž pāri par simt šāviņu un...'

— Tādu lielgabalu nav, — meitene atkal viņu pār-; trauca. — Tu, tēt, pārspīlē.

— Tu ar mani sarunājies kā ar puišeli.

— Tu, tēt, reizēm arī izturies kā puika.

— Piemēram?

— Piemēram, tu aizsūtīji uz fronti dāvanai savu gaišzilo šalli. To taču tur nevar valkāt, jo tā demaskē. Var ievērot snaiperis.

— Nieki! To var valkāt zem šineļa, — sirmgalvis noteikti apgalvoja. — Tu, mīļā, esi gļēvule!

— Nē, tēt, tas nav taisnība.

— Kā tad nav taisnība? Ja es būtu tevi paklausījis, tad mēs tagad būtu Vidusāzijā. Bet es, lūk, paliku Maskavā un vēlos celt barikādes.

Tēva un meitas strīdu apslāpēja trauksmains sirēnas kauciens. Ēkas satricinādami, sāka šaut zenitlielgabali. Virs aptumšotās Maskavas ugunīgi starmešu šķēpi vagoja debesis. Ļaudis, kas bija sapulcējušies uz ietvēm, bez kādas drūzmēšanās un steigas izklīda pa mājām. Kavalērija nogriezās tuvākajā šķērsieliņā un nozuda novembra nakts tumsā.

Vēlu naktī patruļas Frunzes laukumā sastapa lēni soļojošu karavīru, ģērbušos platā kaukāziešu burkā. Tas bija ģenerālis Dovators.

Izvietojis uz parādi ieradušos kavalēristus, Ļevs Mi-chailovičs bija iegriezies savās mājās. Dzīvoklī viss bija savā vietā. Uz dīvānā gulēja sārtvaidze lelle, ko meitiņa tur bija aizmirsusi. Likās, ka tūlīt no guļamistabas izskries Rita un, priekā iekliegusies, siltām rociņām apskaus tēva kaklu. Bet istabā valdīja klusums. Logā raudzījās nakts saltā tumsa. Aiz sienām tanku kāpurķēžu dārdoņā un sirēnu kaucienos dunēja pirmssvētku noskaņā -četrdesmit pirmā gada karalaika Maskava.

Ļevs Michailovičs paturēja rokās smaidošo lelli, pieglauda tās izspūrušos matus un nosēdināja dīvānā stūrī starp gala veltni un atzveltni. Piegājis pie loga, viņš uzrakstīja uz papīra lapas:

«Biju mājās 1941. gada 6. novembrī.»

No kurienes tik vēlu, Ļev Michailovič? — jautāja apakšpulkvedis Osipovs negaidīti pie viņa ienākušajam Dovatoram.

Jā, vai zini, biju iegriezies mājas ... — ģenerālis domīgi atbildēja, noņemdams no pleciem burku.

Osipovs noprata, ka Dovators mājās neviena nav sa-.Lipis, un gribēja parūpēties par vakariņām, bet Ļevs Michailovičs atteicās. Apsēdies uz gultas, viņš gurdi pasmaidīja. Dovatora stingrajās acīs trīsēja gaišas dzirkstis. Lūkodamies pulka komandierī ar vērīgu, jautājošu katienu, viņš ierunājās:

— Aizbraukuši. Zināju, ka viņu tur nav, bet tomēr aizgāju... Aizmirsuši lelli uz clīvana. Meitiņa atstājusi ... Ceļā droši vien bija sarūgtināta, varbūt pat apraudājās. Man arī iegribējās apraudāties, tikai nekas neiznāca. Sen neesmu raudājis, aizmirsis, vai...

Ļevs Michailovičs pašūpoja galvu, it kā nožēlodams, ka viņam nav izdevies noraudāties.

— Vai zini, Anton Petrovič, es savā mūžā nekad tā neesmu uztraucies kā šodien. Maskavai tuvojos ar tādu sajūtu, gluži kā kad nebūtu tajā bijis desmit gadu. Vaļsirdīgi atzīstos: man gribējās izlēkt no mašīnas, mesties pie ļaudīm un apkampt tos. Raugos apkārt, meklēju bombardēšanas pēdu un neredzu. Viss atrodas savā vietā. Dun tramvaji, trolejbusi, mašīnas, un visapkārt ļaudis ... Tad pēkšņi gaisa trauksme. Šauj zenitlielgabali, bet cilvēki izturas mierīgi. Lūk, tie ir īsti cilvēki, tie ir maskavieši!

— Varoņi! — apliecināja Osipovs. — Kad mēs tuvojāmies Maskavai, pie Pokrovskas-Strešņevas sastapām brīvprātīgos. Ceļ nocietinājumus. Meitenes, zēni, sievietes, veči, pusaudži. Visi kliedz: «Urā frontiniekiem! Sitiet līdz nāvei fašistus!»

Agrā septītā novembra rītā galvaspilsētas ielas klāja mīksts sniedziņš. Kavalērijas pulki, kas bija ieradušies uz parādi, kopā ar citām karaspēka šķirām izkārtojās Sarkanajā laukumā. Pa labi no mauzoleja savu kavalēristu rindu priekšā tīrasiņu kumeļā sēdēja ģenerālis Dovators. Viņš nenolaida acis no tribines.

Uz mauzoleja paaugstinājuma apsnigušā šinelī pie mikrofona stāvēja Staļins.

— Biedri! — viņš runāja. — Grūtos apstākļos nākas svinēt šodien divdesmit ceturto Oktobra revolūcijas gadadienu.

Viņš pacēla galvu un pārlaida acis stāvošajam karaspēkam. Uz viņa cepures un šineļa apkakles krita pūkainas sniega pārslas.

— Vai gan var šaubīties par to, ka mēs varam uzvarēt un mums jāuzvar fašistu iebrucēji?

Dovatora seja karakula papachas ēnā kvēloja saviļņojuma sārtumā. Viņš nejuta uz zobena spala notirpušos pirkstus un nemanīja, ka aiz šineļa apkakles snieg sniegs. Krūtis cilājās spējā priekā un lepnumā.

Buslovs atradās pirmajā rindā labajā flangā. Klausīdamies runu, viņš ar priekā stingstošu sirdi tvēra katru vārdu. Tomēr viņam likās, ka kaska pārāk spiež ausi un traucē klausīties. Ar zobena galu, kas tam gulēja uz pleca, viņš mazliet pacēla kasku un aizturēja elpu.

— Ir bijušas dienas, kad mūsu zeme atradās vēl daudz grūtākā stāvoklī, — turpināja Staļins. — Atcerieties 1918. gadu, kad mēs svinējām Oktobra revolūcijas pirmo gadadienu. Trīs ceturtdaļas mūsu zemes toreiz atradās ārzemju interventu rokās... Tagad mūsu stāvoklis daudz labāks nekā pirms 23 gadiem ... Mūsu cilvēku rezerves ir neizsmeļamas. Lielā Ļeņina gars un viņa uzvarošais karogs iedvesmo mūs tagad Tēvijas karam tāpat kā priekš 23 gadiem.

Varens, dārdošs «urā» lika Buslovam nodrebēt. Viņa zirgs, galvu svaidīdams, mīņājās. Buslovs stingri saturēja pavadas un līksmā iedvesmā skaļi iesaucās: «Urā!» — nemanīdams, ka viņš ir aizkavējies un ar savu aizkavēšanos izjauc sveiciena viengabalainību. To neviens, izņemot Dovatoru, pat nepamanīja.

Ļevs Michailovičs saprata, kādas jūtas saviļņojušas Buslovu un visus parādē klātesošos cilvēkus. Tūkstošiem kareivju, un komandieru devās garām senā Kremļa sienām un mauzolejam.

Jādams jau pa Maskavas ielām, Buslovs vēl arvien nevarēja attapties un neko neredzēja, kas notiek apkārt. Viņš nedzirdēja pat karognesēja apsaukumu, kam bija uzjājis virsū ar savu zirgu.

— Nejauc ierindu! — atskatījies viņam uzsauca Torba. — Apjāj pa kreisi!

— Kādēļ jāapjāj? — Buslovs nesaprazdams jautāja,

— Ģenerālis tevi izsauc uz priekšu, cik reižu vajadzēs atkārtot?

Buslovs piedūra zirgam piešus un dažos draiskos lēcienos bija pie ģenerāļa.

— Buslov, kāpēc «urā» kliedzi viens pats, bet pēc komandas «mierā» ar zobenu ausi kasīji? — jautri skatīdamies pārsteigtajā izlūkā, jautāja Dovators.

Paskatījies uz ģenerāli, Buslovs uzreiz neatbildēja. Mazliet galvu pieliecis, viņš ar pletni tīrīja no zirga muguras sniegu. Parasti, kad viņš runāja vai dziedāja, pēc viņa uzacu kustības un smaida, pēc zilo acu mirdzuma varēja noskārst viņa patiesās izjūtas un domas. Pašlaik viņa sejā maldījās līksms un kautrs smaids. Stūrainā,, sīkām krunciņām klātā piere saraucās. Likās, ka šis brašais, spēcīgais puisis gatavojas apraudāties ...

— Vārdi ... — sakniebis lūpas, Buslovs aprauti izmeta.

— Kādi vārdi? — neatlaidīgi noprasīja Dovators.

— Saprotamus vārdus sacīja Staļins. Sevišķus vārdus. Es tagad spēju izdarīt visu, ko tikai vēlaties. Nenobīšos.

— Manuprāt, tu nekad neesi baidījies, — uzmudinoši smaidīdams, sacīja Dovators.

— Nē, mazlietiņ esmu gan. Tikai liels kauns pēc tādiem vārdiem par to domāt. Tagad tas tā vairs nebūs!

Uzmetis Dovatoram valgi mirdzošās acis, viņš ar dziļu pārliecību piemetināja:

— Savu laiku tas tā vairs nebūs, biedri ģenerāli. Pats redzēsiet, saku jums vienkārši...

«Jā, tas patiešām vienkārši pateikts,» Ļevs Michailo-vičs nodomāja. Viņš pazina šīs vienkāršības spēku. Vienkārši runāt, vienkārši izturēties, vienkārši smaidīt, cienīt pašam sevi un cilvēkus. Šajā «vienkārši» slēpjas pats vērtīgākais, kas vien var būt cilvēka sirdī.

— Pareizi tu runā, Buslov, ļoti pareizi!

Dovators palocīja galvu un, nolaidis mirdzošās acis, domāja par to pašu, ko Buslovs nebija pratis pasacīt. Tās bija visas padomju tautas domas.

— Buslov, vai tev Maskavā ir radinieki vai paziņas? — Dovators pēkšņi uzprasīja.

— Ir, biedri ģenerāli, kāds profesors...

— Profesors? Radinieks?

— Nē, paziņa. Un pat ne paziņa. Frontē es no viņa saņēmu dāvanu. Tagad sarakstāmies.

Buslovs nosauca profesora uzvārdu un adresi.

— Nu tad tu pie viņa aizej! Katrā ziņā aizej un pasaki paldies!

Dovators pamatīgi izstāstīja, kā pēc adreses lai uzmeklē profesoru, un piešķīra atvaļinājumu uz veselu dienu. Turpat vēl apjautājās, vai viņam nauda ir.

Buslovs pateicās ģenerālim, bet naudu nepieņēma.

Pēc atgriešanās kazarmās, nokopis zirgu, Buslovs sāka posties uz ciemošanos.

Dovatora raitnieks piedāvāja viņam savu švītīgo ven-gerku, bet ar stingru noteikumu, ka Buslovam jāliek ap kaklu profesora šalle. Buslovs kategoriski atsacījās: dāvanai bija pārāk spilgta krāsa.

— Vai tu saproti ar, manu draudziņ, kas tā par mantiņu? Tā taču ir dāvana! — neatlaidās Sergejs. — Daiļums! Mākslas darbs. Es no tādas neatteiktos.

— Nevar. Tā būs formas tērpa neievērošana. Tikšu tikai līdz pirmajai patruļai, — Buslovs stīvējās pretī.

— (Kavalērista formas tērps, joks tāds! Tavas kuban-kas dibens zils, bet bašlika vietā šalle! Kaut kas neredzēti lielisks! Uzskrullēsi vēl ūsas, kas par skaistumu! Bet, ja nepiekrīti, tad velc nost vengerku! Nekā tu nesaproti, kautrīgais.

Buslovs bija spiests piekāpties. Paskatījies spogulī, viņš pārliecinājās, ka šalle tam tiešām labi piestāv. Būdams liels ieroču cienītājs, Sergejs viņam piekāra vēl zobenu un revolveri.

Sverdlova laukumā pie kino vitrinas drūzmējās ļaudis. Piegāja arī Buslovs. Pamanījuši mazliet savādi tērpušos kavalēristu, ļaudis godbijīgi pašķīrās. Buslovs samulsis pievirzījās pie vitrinas, bet tai pašā brīdī izbrīnā apstājās. Aiz stikla lieliem burtiem stāvēja rakstīts:

«Ģenerāļa Dovatora kavalēristi uzbrukumā.»

Zemāk uz palielināta fotouzņēmuma bija attēlots uzbrukuma mirklis. Zem viena no jātniekiem Buslovs

vispirms pazina Zachara Torbas kumeļu, mazliet aiz viņa mīļoja Buslovs pats. «Lūk, skatieties!» viņam gribējās uzsaukt, taču viņš novaldījās, sajuzdams, ka pa visu ķermeni izskrien karstas tirpas un gluži kā elektriskā strāva sāk durstīt pirkstgalos. Viņš atcerējās uzbrukumu pie Ribševas, mīļotā komandiera bojā eju un cieši savilka dūres.

— Vai gadījumā jūs tur nepiedalījāties, biedri kavalērist? — kāds no pūļa iejautājās.

Buslova vaigos saplūda asinis un savilktajos pirkstos pārstāja tirpoņa, bet parunāt viņš nespēja.

Garāmgājēju uzmanība pievērsās skaļrunim. Sāka pārraidīt lentē ierakstīto Staļina runu parādē. Ļaudis atkāpās no vitrinas un sadrūzmējās pie mājas stūra, kur bija piekārts skaļrunis. Tur piegāja arī Buslovs. Pazīstamās balss skaņas aizrauts, viņš tūlīt aizmirsa uzbrukumu un atkal noklausījās visu runu līdz beigām.

— Nu, ko jūs, cienītā, uz to sacīsiet, man gribētos zināt, — ierunājās garš vecis karakula cepurē un ar zarainu spieķi padraudēja sev iepretim stāvošajai meitenei. — Ko jūs par to teiksiet, godājamā?

— Es teikšu, ka jums, godājamais, taisnība.

Meitene, nemanīdama Buslova caururbjošā skatiena,

draiski pamirkšķināja vecajam kā savam sirdsdraugam.

— Draišķīgā meitene! Kad tu reiz kļūsi nopietna?

Vecais pavērās apkārt, un viņa skatiens apstājās pie

Buslova. Vecais vīrs, gluži kā aizrijies, nolieca galvu un pāri brillēm sāka cieši vērot slaido, švītīgi ģērbušos kavalēristu. Noliecies pie meitenes, viņš klusu sacīja:

— Vasa, skaties!

— Kas ir, tētuk? — kā tuvredzīga miegdama acis, jautāja meitene.

— Paskaties, kas viņam ap kaklu!

— Redzu, šalle. Ļoti līdzīga ...

— Ne tikai līdzīga, bet tieši tā pati. A'lūsu dārgās Annas Ņikiforovnas darbu, viņas darbu es pazītu arī starp tūkstošiem citu. Bet es tūlīt...

Vecais devās- pie Buslova.

— Atvainojiet augstsirdīgi! Vai jūs neesat no frontes?

— Tieši tā, — Buslovs godbijīgi un skāņi nošķindi-nāja piešus.

— Atļausiet jautāt, no kurienes jums šī šalle?

— Frontes dāvana. No profesora Ivana Vladimiro-viča Soprikina.

— Pavisam pareizi! — Vecais sniedza roku un, spiezdams Buslova delnu, svarīgi piemetināja: — Pateicos par vēstuli. Man liels prieks, liels prieks. Jūs jau droši vien būsiet uzminējis, ka es pats esmu tas Ivans Vladimirovičs. Bet šī ir mana meita Vasa, vai vienkārši — Vasenka. Jūs tātad esat tas pats izlūks Buslovs. Mēs par jums lasījām laikrakstos.

Iepriecinātais profesors runāja satraukti un skaļi.

— Tātad nav viegli karā?

Un, negaidīdams atbildi, turpināja:

— Protams, es jau tā domāju. Bet, redziet, viņa to nevar saprast. Divdesmit trīs gadi, bet arvien vēl lēkā un auļo kā skuķēns. Gribēja pat uz Āziju aizauļot, bēgot no bombardēšanas. Es atrunāju. Gribēja doties uz fronti, taču neņēma. «Mums,» saka, «arī bez jums diezgan tuvredzīgo.» Un tagad ne no šī, ne no tā sāka iet rakt ierakumus. Paradoksala meitene!

Par tādu raksturojumu «paradoksālā» meitene pat uzacis nepakustināja. Ar šķelmīgu smīnu viņa lūkojās uz tēvu un droši, ziņkārīgi vērās Buslovā. Viņas tuvredzīgās acis pētījoši, meitenīgi micdzās un likās sakām: «Nepievērsiet vērību vecajam! Viņš ir kurnētājs un kašķis, taču būtībā pats labākais cilvēks.»

Satvērusi Buslovu zem rokas un raudzīdamās tam acīs, meitene viņu apbēra ar jautājumiem:

— Vai jums šī šalle patīk? Un šokolādi saņēmāt? Tā ir ļoti barojoša. Vai karā ir briesmīgi? Jums zofrens laikam dikti ass. Cik vāciešus esat sakapājis?

— Muļķīgus jautājumus, cienīgā, nevajag uzdot, — to pārtrauca Ivans Vladimirovičs. — Lūdzu, dārgais, pa šīm parādes durvīm! Mēs jau esam mājās.

Tik tikko pagūdams atbildēt uz jautājumiem, Buslovs jau atradās profesora dzīvoklī Gorkija ielā.

Vasa atsprādzēja Buslova zobenu un kaut kur aiznesa. Ivans Vladimirovičs noraisīja tam šalli un pasauca Annu Ņikiforoynu.

No blakus istabas steidzīgi iznāca tumšmataina neliela auguma sieviete. Buslovs nojauta, ka tā ir meitenes māte.

- Vai tu redzi?

Profesors, turēdams šalli abās rokās, pacēla to sievai pie acīm.

— Redz, kam gadījusies!

— Esiet sveicināts, mans dārgais! Mēs no visas sirds acām dāvanas frontiniekiem. Gribējās pasniegt pašu to

labāko, — Anna Ņikiforovna ierunājās.

Buslovam viņa atgādināja ciema skolotāju, pie kuras viņš kādreiz bija mācījies. Tāda pati mierīga, maiga un stingra.

— Sēdieties, dārgais biedri Buslov! — viņa lūdza.

Ivans Vladimirovičs rūpīgi aplika šalli Buslovam ap

kaklu un, izlīdzinādams to, novietoja gaišzilās bārkstis uz pleca tā, lai tās neaizsegtu abus Sarkanā Karoga ordeņus. Apskāvis apmulsušo izlūku, viņš to aizvadīja pie galda.

Sākumā Buslovs jutās neērti, bet šo cilvēku sirsnīgā un draudzīgā izturēšanās drīz vien izkliedēja mulsumu un neērtības sajūtu. Daudz pie tā palīdzēja Ivans Vladimirovičs, Viņš izjautāja Buslovu par karu, bet pats runāja vairāk par visiem.

— Tātad jūs sakāt, ka esat pabijis vāciešu aizmugurē? Pavēli izpildījāt un atgriezāties atpakaļ? Labi! Ik dienas Informācijās birojs vēstī: «Ģenerālā Dovatora kavalēristi atsit hitleriešu uzbrukumus.» Malači! Bet mēs ar Vasu, jāatzīstas, oktobrī šeit...

— Pagaidi! ... — sieva viņu pārtrauca.

Anna Ņikiforovna izstāstīja, ka Vasa izstaigājusies pa kara komisariātiem, prasīdamās uz fronti, bet viņai visur atteikts tuvredzības pēc. Viņai tomēr beidzot izdevies ierakstīties sapieru bataljonā. Kad to uzzinājis Ivans Vladimirovičs, arī viņš, neraugoties uz saviem sešdesmit pieciem gadiem, iededzies. Apmānījuši Annu Ņikiforovnu, viņi paslepus nozuduši no mājas un vairākas dienas rakuši prettanku grāvjus.

— Es baidījos, ka nezaudēju prātu, — turpināja Anna Ņikiforovna, — jo vairāk tāpēc, ka viens no tiem zinātnieks, bet otra — aspirante. Mūžīgi trokšņo un strīdas. Nevis dzīvoklis, bet diskusiju klubs.

— Mēs strīdamies principiāli. Divi zoologi nekad nesadzīvos mierīgi, — smīnēdams sacīja Ivans Vladimirovičs.

— Bet ierakumi — vai ari tie ir zooloģija? — Anna Ņikiforovna noprasīja.

— Nē, tā nav zooloģija. Tie saucas — lauku fortifikācijā. Nu labi, mīļā, tu mani pārtrauc. Tā, mēs rokam ierakumus. Zemessargu brīvprātīgais bataljons. Strādājam, mīļais, kā stachanovieši. Mana Vasa rīkojas ar lāpstu. Mēs ar kādu inženieri aprēķinām profilus, mērījam un tamlīdzīgi. Man šis darbs mazliet zināms. Te kādu jauku dienu no Maskavas piebrauc smagā mašīna. Apstājas netālu no mums tāds subjekts ar dāmiņu un saka: «Liecieties mierā ar rakšanu, vācieši jau Mo-žaiskā!» — «To mēs arī bez jums zinām,» inženieris tam atbild, lai gan viņš nepavisam nav karavīrs, taču krietns cilvēks. «Bet kas jūs tāds īpaši esat?» viņš jautā subjektam. «Kādēļ paniku ceļat?» Tas izvelk papirosu pirksta resnumā un, pa īstam apvainojies, saka: «Es esmu atbildīgs tirdzniecības darbinieks un prasu, lai ar mani apietas pieklājīgi!» Bet mēs bez liekām formalitātēm pieprasījām viņam dokumentus, uz kāda pamata viņš smagā mašīnā evakuējas. Tādu dokumentu, protams, viņam nebija. «Kādēļ,» jautājam, «jūs tik neorganizēti aizbraucat?» — «Es,» viņš saka, «ieņemu zināmu stāvokli.» — «Tātad,» mēs sakām, «uz šā stāvokļa pamata jūs esat iekrāvis mašīnā klavieres un drēbju skapi?» Viņa draudzenīte sāka pūderēt sev deguntiņu un iestāties par vīru. «Šodien,» šī saka, «pret vakaru vācieši būs jau Maskavā.»

— Viņu nekad šeit nebūs, — ar dziļu iekšēju pārliecību klusu noteica Buslovs.

— Pavisam pareizi! — profesors uztvēra. — Tā ari ļaudis atbildēja, kas kopā ar mums cēla aizsardzības nocietinājumus. Jā, jā, tā arī pateica: nekad tiem šeit neiekļūt! Lūk, mana meita var apliecināt.

— Mēs taču jums ticam, Ivan Vladimirovič, ticam. Šodien parādē arī to pašu sacīja, — Buslovs apstiprināja.

Buslovs atvadījās no viņiem tikai pievakarē.

Virs aptumšotās Maskavas pie mākoņainajām debesīm mierīgi šūpojās pretgaisa aizsardzības aerostati. Rūca smagi piekrautie automobiļi, zvanīja tramvaji. Pa Volokolamskas šoseju uz fronti devās karaspēks ...

SEPTĪTĀ NODAĻA

Garš, smagi piekrauts preču vilciens, klabēdams 1 iežu savienojuma vietās, joņoja Volokolamskas virzienā. Vienīgajā pasažieru vagona kupejā sēdēja pusmūža vīrietis pusmilitarā tērpā, ar Ļeņina ordeni un PSRS Augstākās Padomes deputātā nozīmīti pie krūtīm un divas sievietes. Viena no tām jau bija labi gados,, stalta, ar pilnīgu un skaistu seju, spēcīgām, vīrišķīgi veidotām rokām un manāmu sirmumu matos. Viņa bija tērpusies tumšzilā kostimā un jaunos juchtādas zābakos.

Otra bija jauna sieviete, baltā kaukāziešu lakatā, kas-spilgti izcēla viņas tumšzilās acis un melnās uzacis, kuras sniedzās līdz pat deniņiem. Viņa bija jauka ne tikai ar savu jaunību, skaidrajiem sejas pantiem, bet arī ar lielo, stingro acu gudro skatienu, stalto, plecīgo stāvu un glāstoši skanīgo, melodisko balsi.

— Cik daudz mašīnu! Jūs tikai paskatieties, Polina Markovna! Cik daudz lielgabalu! Jūs tikai paskatieties,. Konstantin Sergejevič!

— Es jau redzu, Annuška, visu to milzumu redzu, — zemā, mazliet stieptā balsī atbildēja Polina Markovna.

Gar dzelzceja līniju pa Volokolamskas šoseju ar vislielāko ātrumu nepārtrauktā straumē traucās automašīnas. Brezents, kastes, mucas, lielgabali uz priekšratiem, durkļi virs apaļīgajām kaskām, pelēkās ausaines virs baltiem maskēšanās tērpiem, ložmetēji ar augšup pavērstiem stobriem ... Bet gar ceļa malām smagi, gausi, it kā pilnā pārliecībā par savu spēku kāpurķēžu traktori vilka garstobrainos lielgabalus.

Polinai Markovnai tirpst ceļi un kaklā spriežas gaiss. Annuškai acis kļūst lielas lielas, sejā parādās lepns, drosmīgs smaids.

— Spēciņš iet, spēciņš!

Bet viņas, vienkāršas krievu sievietes, kopā ar valdības locekli — Padomju Savienības Augstākās Padomes deputātu Smelovu — ved trīsdesmit vagonu dāvanu padomju karavīriem no Kubaņas kolchozniekiem un Kuba-ņas iedzīvotāju novēlējumu — noturēt galvaspilsētu Maskavu, sociālistiskās dzimtenes sirdi. Tūkstošiem burku, puskažociņu, papaehu, velteņu, dūraiņu, pirk-

staiņu, padomju patriotu roku rūpīgi darinātu. Tūkstošiem kilogramu speķa, šķiņķu, desu, žāvētu augļu. Tūkstošiem litru vīna no bagātīgajiem kolchoznieku vīna dārziem. Lūk, ko ved frontiniekiem Ziemeļkaukaza novada pārstāvji!

— Drīz laikam būs fronte, vai ne, Konstantīn Serge-jevič? — Annuška nepacietīgi jautā.

— Drīz, Anna Dmitrijevna, drīz.

Konstantins Sergejevičs, izstaipījis platos plecus, pieiet pie loga.

— Paskatieties, kavalērija, kazaki! Varbūt savējos ieraudzīsim.

Pretim bezgalīgajai mašīnu virknei, seglos šūpodamies vienmērīgo soļu taktī, virzās jātnieku staltās kolonas. Viņi jāj, uz Maskavu. Pāri zirgu krustiem kā spārni klājas platās burkas.

— Tie taču mūsējie, mūsējie! Mīļie!

Polina Markovna satver Annuškas roku.

— Skaties, kur tavs Zachars! Skaties, Annuška!

Tur stalts, spēcīgs kazaks apajā kubankā, pievilcis

iekarsušajam zirgam galvu pie krūtīm, pats gluži kā pieaudzis pie segliem, it kā tajos būtu piedzimis. Annuška saskata pazīstamo, lepni atmesto galvu, valdonīgi paceltās rokas vēzienu. Vagona kupeju pēkšņi aizsedz pelēka puskrēsla. Garām logam traucas pāršķelta kalna mala. Vilciens joņo uz priekšu, uz Istras pilsētu!

Vai tas sapnis vai mokošs nomods, vai tuvojošās frontes satraukta fantazija, kas plosa Annuškas sirdi vētrainā priekā un reizē neizsakāmās sāpēs? Prieks par tikšanos, sāpes par gurdinošo neziņu.

— Zachars! Iedomājies, dabūjām redzēt Zacharu. Bet manējā nav, — asaras rīdama, runā Polina Markovna.

— Bet varbūt tas nemaz nebija Zachars. Nu ko jūs, mīļā!

Taču Annuška zina, ka garām pajājis tieši Zachars, viņa to bija ne tikai redzējusi, bet arī izjutusi ar visu savu būtni.

— Jūs, manas dūjiņas, tagad katrā jātniekā saskatīsiet Zacharu, Michailu, Filipu. Nomierinieties, gan viss būs labi! — Konstantins Sergejevičs laipni mierina sievietes.

— Kā tad nebija Zachars? Ko jūs man vēl nestāstīsiet! — Polina Markovna dedzīgi protestē. — Es to jau pazinu, kad viņš vēl tāds, lūk, bez bikšelēm apkārt skraidīja, suņus dzenādams, no lauka arbuzus veldams. Pati ne vienu vien reizi viņu ar nātriņu esmu pērusi. Es taču zinu, kā viņš zirgā sēž. Bija vēl pavisam maziņš, kad tēvs viņu cēla zirgā un viņš zirgam caps — ieķērās krēpēs. Un jūs man vēl stāstīsiet, ka tas nebija viņš. Bet Filipa gan nebija. Ja viņš tur būtu bijis, ar sirdi būtu nojautusi. Nu kur viņš, velns, varēja paslēpties? Vai tiešām vecais muļķis būtu vācietim pa sitienam savu galvu pabāzis? Es tad gan viņam! Dies pasarg... Bet kurp tad pašreiz mūsu kazaciņi aizjāja? Mēs uz turieni, viņi uz šejieni... Varbūt jūs, Konstantin Sergejevič, zināt?

— Uz Maskavu aizjāja, Polina Markovna.

Un atkal aiz loga pa Volokolamskas šoseju uz fronti plūst mašīnu straume. Ne saltā, puteņainā pusdienas laikā, ne zvaigžņotā, aukstā naktī, ne sārtā rīta agrumā ne uz mirkli nenorimst motoru dunoņa Piemasķavas laukos un mežos.

Istrā vilciens pienāca pievakarē. Annuška pirmā izkāpa no vagona. Visapkārt bija daudz karavīru. Savus novadniekus, kas krāva laukā no vagoniem presēto sienu, viņa pazina pēc pelēkajiem bašlikiem ar zaļu apmali, pēc lielajām kubankām un šaurajām, izrotātajām vidus jostām. Annuškai trauksmaini iepukstējās sirds . ..

— Tie ir mūsējie, krustmāt Polina, — viņa klusu iesacījās, piespiezdamās ar elkoni savai ceļa biedrei.

— Pašreiz, Annuška, te visi ir mūsējie, — stingri atbildēja Polina Markovna, ieskatīdamās pienākušajos karavīros.

Pretī platā kaukāziešu burkā ātri nāca Michails Pav-lovičs Šūbins, ar acīm kādu meklēdams. Ticis blakus $ū-binam, Konstantins Sergejevičs nosauca savu uzvārdu. Michails Pavlovičs apstājies paskatījās uz viņu kvēlām acīm un, ne vārda neteicis, apskāva un trīsreiz noskūpstīja uz lūpām. Pārējie komandieri, kas pavadīja Šūbinu, un tāpat kazaki, ielenkifši sievietes no visām pusēm, cieši spieda tām rokas. Pēc īsa apsveikuma mītiņa viesus iesēdināja automašīnās un aizveda uz kavalērijas grupējuma štābu.

Vakara svetdienīgi uzpostajā istaba, kur mitinājās uz paradi aizjājušie Kušnarevs un Torba, sēdēdams starp Polinu Markovnu un Annušku, Šapovaļenko šķiroja no staņicas atvestās vēstules: daļu atlika pa kreisi,’ daļu pa labi...

— Stakopa. Hm! Pēteris Stakopa .. .

Filips Afanasjevičs pagrozīja vēstuli rokās un atlika pa kreisi.

— Viņam taču sieviņa paciņu atsūtījusi, — ieteicās Annuška. — Vajag rīt nodot...

— Nav kam paciņu nodot. Kritis Stakopa, — drūmi pateica Šapovaļenko. — Pavisam nesen, pirms kādām dienām trim, ienaidnieks nogalināja Pēteri Stakopu.

Annuška, pavilkusi sev tuvāk vēstuļu kaudzīti, ko Filips Afanasjevičs bija salicis pa kreisi, vērīgi aplūkoja adreses.

— Bet Potapenko? — viņa noprasīja ar nobālušām lūpām.

— Arī Potapenko ...

— Viņam taču tikko kā dēliņš piedzimis! — izsaucās Polina Markovna, plati iepletusi no asarām vēl slapjās acis.

— Un arī Kļimenko tu turpat noliki!

Annuška ar šausmām atcerējās brīdi, kad viņa bija saņēmusi vēstuli, kurā tai paziņoja, ka Zachars pazudis bez vēsts. Tobrīd viņa bija mazgājusi dēlu vanniņā un tā apmulsusi, ka tikko nebija izlaidusi viņu no rokām. Atnāca Kļimenko sieva, nosēdēja līdz rītam, viņu mierinādama un teikdama, ka Zachars atradīsies.

Un tiešām, Zachars atradās. Bet, lūk, Kļimenko vairs neatradīsies. Tagad nu viņai pašai vajadzēs mierināt Kļimenko sievu, tumšuzacaino, jautro Nastju. Bet kā viņa to varēs mierināt?

Annuška sēdēja pie galda samulsusi, apjukusi.

Sanāca kazaki, iebaudīja vīnu. Pēc bezgalīgiem jautājumiem par mājām sāka dziedāt pazīstamas dziesmas. Annuška klausījās, salikusi rokas uz galda, kas bija apkrauts ar uzkožamiem.

Šapovaļenko viņai piebīdīja glāzi ar sarkano Cim-ļanskas vīnu. Dziesma pletās plašumā, pieauga spēkā un neatturami^ aizrāva Annušku. Kaut kas lepns, neuzveicams skanēja sulīgajās, spēcīgajās balsīs, kaut kas varens, dzīvību apliecinošs. Viņa sēdēja nekustēdamās. Tad arī pati sāka dziedāt, sākumā klusu piebalsodama, bet pamazām viņas skanīgā balss cēlās arvien augstāk, līdz ieplūda varenajā korī.

Filips Afanasjevičs, skatīdamies Annā, ievēroja, ka viņa, satvērusi rokā glāzi, tur to pie zoda. Pa viņas skaisto seju ritēja lielas asaru lāses, vēlās pāri vaigiem un krita glāzē dzirkstošajā vīnā.

Nākošajā dienā, steidzīgi izsaukti pa telefonu, atgriezās Torba un Kušnarevs. Kopā ar viņiem pārbrauca arī Oksana, kas bija braukusi uz Maskavu saņemt ordeni. Kad aiz loga nodunēja zirgu soļi, Šapovaļenko un An-nuška izmetās lievenī. Pazinusi Zacharu, Annuška juta, ka prieks nomāc viņā visas citas domas.

Kušnarevs sākumā dzirdēja tikai klusu iesaukšanos, tad kaut kas balts pazibēja no lieveņa. Sieviete, ievīstījusies kaukāziešu lakatā, jau atradās Zachara spēcīgajās rokās. Acu no viņas sejas nenovērsdams, Zachars gandrīz skriešus ienesa to istabā.

Vēlu naktī, izvadījuši pēdējos viesus, Zachars. un Anna palika divatā. Paskatījusies uz vīru, viņa pasmaidīja maigu, mīļu smaidu, paņēma slotu un sāka slaucīt grīdu. Zachars tai mīdījās blakus, apbēra to ar jautājumiem un visu laiku traucēja.

— Saki, — kāpēc tu toreiz neteici man, ka mums ir dēls?

— Nu tāpēc, ka biju uz tevi ļoti dusmīga, atvadīties nepiejāji.

— Es taču biju! Pie durvīm karājās atslēga, un Pol-kans mani rēja ...

— Ja es to būtu zinājusi...

Annuška, kaunīgi slēpdama pietvīkušos vaigus baltajā lakatā, zemu nolieca slaido, stalto stāvu un dzina smēķu galu bariņu uz sliekšņa pusi.

— Beidz ātrāk, parunāsimies mierīgi, Annuška, mīļā!

— Pagaidi mazliet, Zacharuška! Es tagad gribu, lai visapkārt būtu tīrība, lai neviens gruzītis vairs negadītos mūsu dzīves ceļā. Lai viss būtu uz to labāko. Izslaucīšu un tālu tālu aizmetīšu, lai nesaticība nekad vairs nevarētu atgriezties.

— Pareizi, Annuška, lai vairs nekad neatgriežas!

Pēc tam Annuška, atlaidusies pusguļus gultā, skatīdamās Zacharam sejā, izstāstīja, ko viņa pēdējā laikā bija pārdzīvojusi. Torba cilāja viņas mīkstās, vijīgās matu pīnes un klausījās, kodīdams karstās lūpas, un nekādi nevarēja atcerēties tās tālās nakts izjūtas, salīdzinādams tās ar pašreizējo tik pēkšņi radušos laimi. Vai tiešām to atnesis karš?

— Annuška, tu mana odziņa!

Zachars viņu cieši apskauj un jūt pie savas sejas tās laimīgo elpu.

— Zini, Zacharuška, man gribas ēst. Cik daudz bija viesu! Visus mēs pamielojām, bet paši tikai viens uz otru skatījāmies un nekā mutē nebāzām. Man ir āboli, ko māmuļa ielika līdz, un auksta sivēna gaļa. Darīsim tā, it kā tagad būtu mūsu īstās kāzas.

— Slepenas? — klusu noprasīja Zachars.

— Slepenas. — Anna>sajuta viņa smaidu un iesmējās.

Viņas smiekli nakts klusumā skanēja tik jaunavīgi, kairi. Tie bija laimīgi mīlošas un mīļotas sievietes smiekli.

Viņi nosēdās pie galda. Zachars pārgrieza iedzeltenu ābolu divās daļās, vienu pasniedza sievai, otru nolika pie piepildītas vīna glāzes.

— Tu, Zachar, man vēl nekā neesi stāstījis par Maskavu. Mūsu ešelons brauca pa kādu apkārtceļu, un mēs nekā nedabūjām redzēt. Tikai tumsa visapkārt. Konstan-tins Sergejevičs sacīja, ka braucot atpakaļ...

Annuška iecirta zobus ābolā un apklusa.

— Zachar, vai vācieši tālu no šejienes? — viņa pēkšņi iejautājās.

— Kilometrus piecpadsmit.

Torba izdzēra vīnu un uzkoda ābolu. Sievas mirdzošajās acīs viņš saskatīja apslēptu nemieru un satraukumu.

— Vai viņi šurp nevar? ...

Annuška sastomījās un centās pasmaidīt.

— Nē, Aņuta, nevar, — pūlēdamies piešķirt balsij parasto stingrību, Zachars atbildēja. — Tur ir fronte. Priekšējās līnijas.

— Un jūs tos nelaidīsiet Maskavā?

— Nekad nelaidīsim!

— Nu kā tad! Paskaties, cik pilsētu viņi jau ieņēmuši! Kāpēc gan jūs viņus laidāt šurp? Kas tad būs tālāk? .. . Viņi taču, nelieši, arī uz Kubaņu atnāks. Ros-lovu jau ieņēmuši. Kas gan būs tālāk? ... Zacharuška! Līdzko es aizbraukšu mājās, kolchoznieki man tūlīt jautās ...

Sievas jautājums bija neatlaidīgs, nenovēršams. Ikvienā miestā toreiz uzdeva tādus pašus jautājumus.

Zachars klusēdams piecēlās. Viņš piegāja pie sienas un noņēma no naglas lauka somiņu. Atsprādzēja siksniņu un izņēma akurati salocītu avīzi. Izpletis lapu, viņš nolika to sievai priekšā, apkampa viņu un stingri sacīja:

— Redzi, šeit skaidri pateikts, kas būs tālāk, Es vakar biju Sarkanajā laukumā un pats dzirdēju. Paklausies: «...visa mūsu zeme organizējusies vienotā kaujas frontē, lai kopā ar mūsu armiju un mūsu floti sakautu vācu iebrucējus.» Vai tad tas nav tā? Jūs no Kubaņas kolchozniekiem atvedāt frontiniekiem dāvanas. Bet Si-birijas strādnieki sūta desmitiem ešelonu ar tankiem, lidmašīnām, lielgabaliem, no turienes brauc simtiem tūkstošu brīvprātīgo. Cik daudz cilvēku, technikas tagad dodas uz fronti! Vai tad tu neredzēji?

— Redzēju gan, Zachar. Ai, daudz varena spēka redzēju!

Anna piecēlās, uzlika roku vīram uz pleca un saviļņoti, lūdzoši sacīja:

— Zachar, vai zini ko, mīļais? Es arī palikšu šeit! Vai tad es uz zirga nevaru nosēdēt, ko? Vai tad es šaut neprotu? Tu pats mūs apmācīji militārajā pulciņā...

— Pagaidi, Aņa!

Zachars uzmanīgi noņēma Aņas roku sev no pleca un nosēdināja viņu uz krēsla. Kaut kas maģisks un spēcīgs bija šajā lepnajā Kubaņas sievietē. Tas neatlaidīgi, neatvairāmi pievilka. «Karo taču Oksana, Ņina,» uz mirkli Zacharam galvā pazibēja doma, bet viņš to tūlīt atvairīja.

Anna nojauta viņā notiekošo iekšējo cīņu un klusēja. Zachars viņas domu gājienu saprata. Un tik tikko no lūpām nepasprukušo piekrišanu viņš uzskatīja par vājības izpausmi, par vēlēšanos atstāt savā tuvumā pašu tuvāko un dārgāko cilvēku. Piesēdies blakus, viņš ar apņēmīgu rokas kustību satvēra nazi un pārgrieza otru ābolu. Pasniegdams viņai pusīti, tas laipni sacīja:

— Par to, ka tu esi vēlējusies palikt šeit, es tevis labā savā mūžā neko nežēlošu. Bet mums, Aņa, ir, kas šauj. Ja tagad visas sieviņas atbrauks uz fronti, tad nebūs, kas zemi ar, kas knauķus auklē. Pašreiz tevi ļaudis atsūtījuši. Tu pārbrauksi mājās un izstāstīsi, kādus tu mūs redzēji. Palasīsi kolchozniekiem priekšā šo avīzi un paskaidrosi viņiem, ka, sak, tā arī notiks.

Aiz loga kļuva dzirdama zirgu kāju dipoņa. Anna nodrebēja un satraukti piespiedās pie Zachara. Saudzīgi atbīdījis sievu, Torba izgāja priekšnamā.

Pēc īsa brītiņa viņš atgriezās. Kādu mirkli aiz sienas atkal bija dzirdama zirga pakavu klakšķēšana. Anna, apvaldīdama aukstus drebuļus, satraukta paskatījās Za-charā.

— Jājāj, Aņa! — viņš īsi atbildēja un, paņēmis uz krēsla atzveltnes uzkārto gimnastjorku, ātri to uzvilka.

Neko nejautādama, Annuška pasniedza viņam vispirms puskažociņu, tad plecu siksnas, zobenu. Viņš visu ātri un veikli uzģērba un jau sēja uz krūtīm burkas siksniņas.

— Vai varu tevi pavadīt, Zachar? — samulsusi un skumja jautāja Anna.

— Nevar, Aņa! Zirgi jau apsegloti. Turklāt ir auksts, un paroli arī tu nezini. Sargā labi dēlu, Aņa! — pavēries no sliekšņa, viņš lēnām pateica pēdējos vārdus un nozuda aiz durvīm.

Tas viss līdzinājās smagam sapnim.

Annuška nogurusi apsēdās uz sola. Gausi pastiepusi roku, viņa paņēma atlikušo ābola pusīti un, celdama to pie lūpām, pēkšņi nolaida galvu uz galda un klusu ieraudājās.

Laukā valdīja salta, gaiša nakts. Gluži kā sapnī Aņa izdzirda gari stieptu komandu:

— Pa labi rindām, ma-a-arš!

Pēc tam vēl ilgi mājas sienas trīsēja no zirgu kāju dipoņas. Sētā pilnā balsī dziedāja gailis un tāpat kā Ku-baņā rēja suņi. Bija dzirdami atsevišķi šāvieni, motoru troksnis, ragavu slieču čirkstoņa un artilērijas dunoņa, kas skanēja arvien tuvāk.

Istabā bija mājīgi un klusi. Uz galda spoži dega lampa, un tās gaisma, mierīga, rāma, aicināja uz dzīvi un laimi.

ASTOTĀ NODAĻA

Izlūki jau veda no kolchoza staļļa zirgus laukā, kad pienāca Torba. Pie plaši atvērtajām durvīm viņš sastapa Kušnarevu. Kādas sievietes stāvs ātri aizslīdēja viņam garām un pazuda aiz sienas. Zachars to nepaguva labi saskatīt. Sasveicinādamies ar Kušnarevu, viņš jautāja:

— Uz kuru pusi dosimies?

— Pagaidām kopā ar štābu. Kā liekas, iesim uz Česminu.

Kušnarevs ar kāju piemina sniegā nomesto smēķa galu un, pagriezies pret Zacharu, gluži kā atvainodamies piemetināja:

— Oksana te bija... Gribēja jāt kopā ar mums, bet nebija neviena brīva zirga. Aizgāja uz medicīnisko eskadronu. Viņai vajag nokļūt pulkā.

— Vai tad viņa vakar ar mašīnu neaizbrauca? — brīnījās Torba.

— Taču nē, palika ... — tā nenoteikti atbildēja Kušnarevs. — Nu, kā sieviņa? Vai atvadījies?

Un, atbildi negaidīdams, līdzjūtīgi piebilda:

— Tu gandrīz varētu palikt. Rīt panāksi. . .

— Nē, Iļja, atgriezties man nepatīk! — Torba sausi noraidīja un paskubināja ar pletni kāda kareivja laiski pavadā ejošo zirgu, ar šo kustību it kā pātagodams savu dumpojošos gribas spēku, apvaldīdams pēkšņi uzliesmojušo vēlēšanos atgriezties, pabūt vēl kādas pāris stundiņas kopā ar sievu, laii pēc tam ar pagurušu sirdi trakā jājienā, plosot zirgam ar laužņiem muti, dzītos pakaļ biedriem. Viņš ar sevi ātri tika galā un, sakārtodams zem burkas čīkstošās siksnas, sacīja:

— Jāsim kopā, Iļja!

— Kopā, Zachar! — tādā pašā balsī atsaucās Kušnarevs.

Viņš saprata sava drauga noskaņojumu. Gribējās daudz ko teikt, bet šajā brīdī nevarēja atrast piemērotus vārdus.

497

32 — P. Fjodorovs. Ģenerālis Dovators

Ar platajām burku stērbelēm sniegu slaucīdami, viņi gausā, gāzelīgā kavalēristu gaitā, cieši plecu pie pleca soļodami, devās pie zirgiem, kas tos jau gaidīja.

Kad Zachars atradās seglos, viņš jutās daudz drošāks un mierīgāks, tā, kā viņš bija juties parādē Sarkanajā laukumā, klausīdamies runā. Tad līksmā stinguma vietā pēkšņi bija stājusies lepnā vīrišķības apziņa un piepildījusi visu būtni ar neizsmeļamu enerģiju, gatavību veikt visu ko, lai tikai izpildītu savu pienākumu.

Padevis komandu, Kušnarevs izveda eskadronu aiz žoga. Jātnieki ritmiskā solī devās uz tuvējo mežu. Nerimstošajā attālās artilērijas kanonades dunoņā raķešu uzliesmojumi meta debesīs gaišzilu atblāzmu. Priekšā bija dzirdams draudošs troksnis, tanku kāpurķēžu ņerk-šķoņa saplūda kopā ar šāvienu rīboņu, zaldātu kliedzieniem, cirvju klaudzieniem, krītošu koku brākšķēšanu un zirgu pakavu dipoņu.

— Tu saki, Zachar, ka jums bija grūti šķirties? — Kušnarevs jautāja Torbam, kad viņi dienā apstājās pabarot zirgus. Draugi sēdēja meža zemnīcā, gaidīdami tālākos rīkojumus, un sildījās pie lauka dzelzs krāsniņas.

— Vārdos to nemaz nevar izteikt, cik smagi. Par sevi es, Iļja, daudz nedomāju ...

— Bet vai tu kādreiz esi padomājis par nāvi?

— Pēc tam kad biju nomiedzis vāciešu pulkvedi un redzēju, kā viņi ņirgājušies par Oksanu, es vairs nedomāju par nāvi. Nē, laikam gan domāju, bet tagad tas ir savādāk.

— Kā to lai saprot — savādāk?

Torba iemeta krāsniņā dažus sprungulīšus un ar troksni aizvēra durtiņas.

— Nu tā, domāju, ka cilvēkam nevajag baidīties no nāves, ka vajag tai uzspļaut! Kad cilvēks to būs sasniedzis, tad viņš ilgi dzīvos.

— Gluži tā laikam jau nu nebūs. Krīt arī drošsirdīgie, — Kušnarevs iebilda.

— Nestrīdos, bet drošsirdīgie arī pēc nāves dzīvo. Atceries, ko partijas sapulcē teica ģenerālis Dovators? Drošsirdība — tā ir atbildība par to, kas tev uzdots veikt.

— Tas ir pareizi, Zachar. Lūk, tu atcerējies, kā vācu pulkvedis ņirgājies par tevi un Oksanu. Viņa man par to stāstīja. Es tevi uzskatu ne tikai par brāli un draugu, bet ari par īstu cilvēku. Bet es, redz, šaubos, vai pats esmu īsts cilvēks vai ne.

— Tu, Iļja? Tu esi īsts! Par tādiem kā tu es esmu ar mieru savu galvu likt ķīlā. Tu saki, ka es esot īsts. Nē! Es tāds gribu gan būt, bet pats domāju, ka man uz skausta vēl daudz saru, vajadzētu mazliet apsvilināt.

— Pagaidi, Zachar! Bet es par sevi gribu kaut ko pateikt. Arī mani savs tārpiņš grauž. Man tīri kauns no tevis.

— Vai tu velnu dzen, vai?

Zachars izbrīnījies sarauca kuplās uzacis un, acis nemirkšķinādams, paskatījās uz Iļju. Kušnarevs, juzdamies vainīgs, mīklaini pasmaidīja.

— Pareizi saku. Es taču tev daudz ko neesmu izstāstījis ...

— Ko tad tu neesi izstāstījis?

Torba saausīdamies pagrieza galvu.

— Es taču mīlu Oksanu. Vai tu to zini?

— Nē, nezinu, bet teikšu tikai vienu: tādu meiteni nevar nemīlēt. Bet kas tad tur tik savāds, un kāpēc tu klusēji?

— Tādēļ, ka slikti domāju par tevi un viņu. Man likās, ka jūs tad, kad bijāt aizmugurē kopā ...

— Stop, Iļja! — Zachars viņu pārtrauca un, noliecies pie Kušnareva, dedzīgi un saviļņoti izsaucās: — Šī meitene man dārgāka par īstu māsu, vai saproti? Un kas par viņu draņķīgi domā, tam, Iļja, vajag galvu nocirst!

— Cērt man pirmajam! — īsi un padevīgi atsaucās Kušnarevs.

Viņš tikai tagad saprata, cik nepelnīti apvainojis savu draugu.

— Kā tu tā varēji domāt, Iļja?

Torba pārmetoši nogrozīja galvu.

— Vai tev kāds kaut ko ir stāstījis?

— Salazkins muldēja.

— Kā redzams, tad viņš ir gatavais muļķis, — Torba* drūmi norūca. — Vai tu arī tagad tā domā?

— Nē. Tu paklausies ...

Un Kušnarevs izstāstīja, kā, atgriežoties no uzdevuma veikšanas, partizaņi viņu atraduši netālu no Vitebskas ...

Kaujas laika viņš dabūjis ievainojumu galvā un bijis apbērts ar zemi. Kad nācis pie samaņas, pulks jau bijis atkāpies. Vairāk nekā divdesmit diennaktis viņš maldījies pa Baltkrievijas mežiem, līdz beidzot sastapis parti-zaņus. No asins zaudējuma un badošanās viņš bijis tik novājējis, ka nemaņā paklupis meža ceļa malā.

Pie samaņas nācis teltī. Viņa priekšā sēdējusi meitene zaļā flaneļa jaciņā. Tā drupinājusi sausiņus bļodiņā ar vistas buljonu.

— Mēs jau domājām, ka jūs vairs nepamodīsieties,— meitene dziedoši teica. — Tiku modinājusi, modinājusi. Guļ kā miris. Ārsts teica, ka tas esot veselīgs miegs, ciets miegs. Vai te sāp? — piesardzīgi piedurdamās viņa galvai, meitene noprasīja.

— Mazliet.

— Izdziedēsim! Es arī esmu dziedniece, i nedomājiet. Mēs_ nesen kādu kavalēristu izārstējām. Bijām ar viņu reida. Ģenerālis Dovators mūs vadīja ... Tas ir mūsu novadnieks, baltkrievs. Vai zināt, kā viņš kauj vāciešus? O-uh! Bet tas kavalērists man dzīvību izglāba, nožņaudza vāciešu pulkvedi. Varonīgs kazaks. Viņš arī tad di-^vas diennaktis miegā mani sauca: Oksana,’ Oksana! Bet -es turpat blakus sēžu. Pasauc, pasauc, es viņam uzlieku roku uz pieres, un viņš atkal guļ kā mazs bērns. Bet jūs -kādu citu meiteni saucāt, it kā Natašu, it kā Dašu ...

Oksanas seju apgaismoja liegs smaids.

Par atbildi Oksanas sirsnīgajiem vārdiem Kušnarevs noliedzoši pagrozīja nosieto galvu un arī pasmaidīja. Aptaustījis ar roku apsēju, viņš saprata, ka tas ir tīrs un svaigs, smaržo pēc zālēm.

Viņš gulēja plašā teltī uz mīksta paklāja. Pa telts spraugu Iļja redzēja mežu. Oksanai aiz muguras resnas egles zarā karājās mantu maisiņš un ierocis. Blakus uz svaiga celma bija vistas galva, turpat mētājās arī iekšas, un netālu bija dzirdamas sarunas un smiekli. Pa krūmiem klīda dūmi, smaržoja pēc gaļas zupas, sīpoliem un ceptas maizes.

Kušnarevs sajuta, ka ir briesmīgi izsalcis. Pašķielējis uz bļodiņu, viņš nepacietīgi aplaizīja lūpas un pievēra acis.

— Tūlīt ēdīsim, — viņa domas uzminējusi, ieteicās Oksana un, bļodiņu no rokām neizlaizdama, izdarīja vai-rākas jocīgas un neveiklas kustības uz ceļiem, lai pievirzītos tuvāk ievainotajam, un, sakārtojusi aiz muguras atlocījušos zilos brunčus, notupās.

— Nu, veriet vaļā muti, Iļja Petrovič! — iesmēlusi karotē zupu, viņa to tuvināja Kušnareva lūpām.

— Es taču arī pats varu, — Kušnarevs samulsis teica, pieceldamies uz elkoņa.

— Nekusties! — nepiekāpīgi un uzstājīgi iebilda Ok-sana. — Ārsts lika gulēt mierīgi, arī es tā vēlos ...

Kušnarevs bija spie_sts padoties. Viss viņam te šķita dīvains un neredzēts. Ēst no cita rokas bija neveikli un neērti. Bet toties viss viņam te patika. Sevišķi garšīgs viņam likās buljons un tajā izmiekšķētie sausiņi. Bet pats galvenais bija patīkami sajust siltumu, kas plūda pa visu ķermeni, un sajust meitenes rokas rūpīgos pieskārienus, kad tā ar marles gabaliņu noslaucīja tam lūpas.

— Kā noaudzis ... duras ...

Oksana jautri jokojās, šķelmīgi piemiegdama acis, un smējās.

— Tūlīt paaicināšu Fedjku, viņš tevi noskūs. _

— Paldies, — mādams ar galvu, Iļja atsaucas. Palūkojies bļodiņā, viņš redzēja, ka buljons un sausiņi jau apēsti. Bet ēst gribējās vēl vairāk nekā iepriekš.

— Oksanīt, ielej vēl mazliet!

— Daudz nevar, jāēd pamazām.

— Bet vai maizes nav? — Iļja, lūdzoši skatīdamies uz Oksanu, noprasīja, pavisam zaudējis pacietību.

— Drusciņ iedošu. Arī gabaliņu vistas.

Oksana četrrāpus izlīda no telts, paņēma no mantu maisiņa, kas karājās pie koka, maizes doniņu, nogrieza šķēlīti un nolauza arī tādu pašu, kā Iļjam likās, līdz smieklīgumam maziņu vistas gaļas gabaliņu.

— Tu taču mani baro kā gadu vecu bērnu, — viņš. ierunājās, īgni raukdams pieri.

— Tu neesi bērns, bet slimnieks. Niķoties nav labi„ mīļais, — Oksana viņu nepiekāpīgi vārdoja. — Kļūsi veselāks, veselu vistiņu pagatavošu. Kaut vai divas. Bet pašlaik iedošu tēju ar medu. Tēvs gāja uzdevumā un atnesa priekš tevis. Arī vistiņu atnesa.

— Bet kur tad pašlaik tavs tēvs?

— Guļ. Naktī viņi ešelonu nolaida no uzbēruma un policistus vēl izplītēja. Pie mums drīz atlidos aeroplans.

— Vai fronte tālu? — I]ja apjautājās.

— Ļoti. Vācieši jau Rostovā. Mūsējie atkāpās.

— Vācieši ieņēmuši Rostovu?

Kušnarevs strauji pietrūkās sēdus, atbalstīdamies uz rokām, un, pagriezis galvu, ar acīm urbās Oksanā.

— Atkāpās, tu saki?

— Nu jā, mīļais. Pa radio ziņoja. Bet kāpēc tu tā svaidies? Gulsties tūlīt pat!

Viņa tam palīdzēja apgulties un sakārtoja noslīdējušo galvas apsēju.

Oksanas vārdi satrieca Iļju.

Viņa seja satumsa, acis skumji raudzījās uz pustumšo telts slīpumu, it kā meklēdamas līko kaukāziešu zobenu. Uzlēkt tūlīt zirgā, sakārtot pavadas, ar kaistošo roku satvert zobena spalu un cērtot mesties bļaustīgajā kāškrustnieku barā un cīnīties par Kubaņu, par Donu, par apsmieto Ukrainu, par uguns liesmu pārņemto Smo-jenskas apgabalu. Krūtīs sāpīgi un dedzinoši iesmeldzās. Gribējās vaidēt... Taču, pazibinājis pret Oksanu tumšās, valgmes aizmiglotās acis, viņš tikai satraukti uzprasīja:

— Bet kur ir kavalēristi dovatorieši, kas bija reidā? Tu taču biji kopā ar viņiem?

— Jā.

Ievērojusi trauksmaino, pētījošo Iļjas skatienu, Ok-sana piemetināja:

— Fašistus kauj. Bet Ļevs Michailovičs tagad jau ir ģenerālis. Ģenerālis! — Oksana stiepti atkārtoja. — Pa radio ziņoja.

Satvēris Oksanas roku, Iļja cieši spieda to. Oksana iekliedzās:

— Lēnāk! Slimnieks, bet kas par spēku, ai, ai!

Kušnarevs, nelaizdams vaļā meitenes roku, saviļņojumā čukstēja:

— Es zināju, ka šis pulkvedis kļūs par ģenerāli. Drosmīgs! Kā man gribējās nokļūt pie viņa! Eli! Es par viņu, Ksana, savu dzīvību atdotu. Vienalga, es ar viņu tomēr kopā karošu, nudien!

Teltī kopā ar vieglu vēja pūsmu ielauzās silta meža trūdu smarža, kas atgādināja melnzemes dvesmu un, likās, piepildīja visu ķermeni ar līksmu fiziska spēka sajūtu. Iļja kļuva jautrāks. Jautrāka kļuva arī Oksana.

. .Tā gāja dienas. Oksana vārīja zupas, dzirdīja Iļju ar pienu. Viņš atlaba un kļuva stiprāks. Reiz Oksana atnesa spaini ar siltu ūdeni un, nepievērsdama vērību Kuš-nareva protestiem, nomazgāja viņu līdz jostas vietai. Viņš kaunējās, drebēja aiz aukstuma, bet bija spiests padoties viņas bezierunu prasībai.

No rītiem pamozdamies, viņš redzēja, ka Oksana, kamolā sarāvusies, guļ pie telts ieejas. Viņas miegs bija mierīgs un ciets. Atpūtusies seja sārtojās. Pareizi veidotais, taisnais deguns ar plānajām nāsīm šķita kļuvis vēl plānāks un smailāks. Lūpas viņa sakļāva tā, it kā tās tvīktu pēc kaut kā priecīga, neizbaudīta.

Iļja ilgi jo ilgi skatījās tās sejā un gaidīja to mirkli, kad viņa uzmodīsies un, pa paradumam pasmaidījusi, teiks pati sev: «Ak tu miegule, ak tu slaistc! Kā kucēns nosalusi, bet guļ un guļ, bezgode.» Iļjam ļoti patika šī jaukā un jokainā rāšanās.

Iļja ieklausījās viņas mierīgajā elpošanā. Brīžam viņam likās, ka Oksanas melnās skropstas nav pavisam aizvērtas, bet uz vaigiem pēkšņi sāk atplaukt košs sārtums.

Tādās reizēs Iļju sagrāba neizskaidrojams nemiers. Lai to noslēptu, viņš sāka grozīties no vieniem sāniem uz otriem un skaļi kāsēja. Reizēm nakts vidū, vilkdama sev uz galvas kažociņu, Oksana jautāja:

— Vai esi nosalis?

Naktis turējās aukstas, rudenīgas. Uz rīta pusi jau parādījās vieglas salnas.

Man jau silti, bet tu guli ārpusē, — izklaidīgi raudzīdamies telts jumtā, Kušnarevs atbildēja un sāka vienaldzīgi žāvāties. — Man taču ir divi segas ...

— Man patīk gulēt svaigā gaisā, — kā pa miegam skaidroja Oksana. — Man ir silts kažoks. Kad kļūs pavisam auksts, tad gulēšu teltī.

— Nu, protams, — vienaldzīgā balsī apstiprināja

'Ija-

Pēc uzspiestas mazgašanas viņš jutās gandrīz vai pavisam vesels. Vakarā tūlīt iemiga ciešā miegā. Sapnī tam rādījās Oksanas seja. Tā bija pavisam neparasta. Nozudusi bija tās skarbā izteiksme, bet lūpas pusvirus, meitene tam dvesa karstu elpu vaigā. Viņš pamodās.

Oksana gulēja savā parastajā vietā ar iepriekšējo bargo izteiksmi sejā. Iļjam bija gauži žēl zudušā sapņa.

Visu to dienu Kušnarevs bija mazrunīgs.

— Ko tu tāds piepūties? — Oksana apjautājās.

— Tāpat, garlaicīgi, — Iļja apjucis atbildēja.

— Kāpēc tev garlaicīgi? — Oksana tincināja tālāk, cieši ielūkodamās viņam sejā.

Kušnarevs juta, ka sāk zaudēt varu pār sevi. Aizgriezies pret sienu, viņš klusēja. No tā brīža, kad viņš bija ieradies partizāņu nodaļā, bija jau pagājušas desmit dienas. Iļja bija uzkrājis spēkus. Ievainojumi ātri aizdzija. To veicināja spēcīgais organisms un pastiprinātā barība.

Oksanas rūpes Iļju aizkustināja, mudināja to kaut kādā veidā atlīdzināt, kaut kā tai pateikties. Briesmas, kopējās karalaika grūtības, likteņu radniecība tos tuvināja.

— Tu esi lieliska meitene, — pacēlis acis pret Ok-sanu, Kušnarevs ātri izgrūda.

— Nevis meitene, bet atraitne.

Noliekusi galvu, Oksana notvēra viņa skatienu un tumši piesarka.

Viņš visu laiku sekoja tai ar acīm, neslēpdams saviļņojumu, gluži kā kad to redzētu pirmo reizi savā mūžā. Apspiezdams nopūtu, viņš domīgi noteica:

— Tagad būs daudz atraitņu.

— Bet vai man no tā kļūst vieglāk? Es jau zinu ... — Oksana skāņi iesaucās un, kaut ko neizteikusi līdz galam, tikko asaras valdīdama, novērsās.

— Tu nedusmo, Ksana. Es to teicu tikai tāpat vien. Uz mēles pagadījās, — Iļja Kušnarevs mulsi taisnojās. Šajā dienā viņi līdz pašam vakaram neko vairāk netika runājuši.

Pret nakti kļuva stipri vēsāks. No debesīm sāka birt ledus putraimi, sacēlās ass vējš un raustīja vēl nenobirušās koku lapas. Mežs nepārtraukti gudēja, it kā gauzdamies par iztraucēto mieru.

Jau pirms vakariņām Oksana aizklāja telts spraugu ar telteni, izgreba telts vidū bedrīti un, salauzusi nokaltušus lazdu zarus, sakūra mazu ugunskuru. Vakariņoja klusēdami. Bet abi juta iekšēju sasprindzinājumu. Abi apzinājās, ka stāvoklis neērts un nedabisks. Zari dega, jautri sprēgādami, spožā liesmiņā. Piemezdama dažus

sausus, paresnus sprunguļus, Oksana ierunājās pirmā. Noplakusi liesma neļāva saskatīt viņas sejas izteiksmi. Kušnarevs uzmanīgi klausījās, ne vārda nebilzdams. Oksana viņam izstāstīja savu ne visai garo, bet ikdienas priekiem un raizēm bagāto dzīves stāstu.

Klausīdamies viņā, Iļja arvien vairāk un vairāk uztraucās. Oksanas aizkustinoši patiesajā stāstījumā tas rada atbalsi visiem sirdī sasāpējušiem jautājumiem. Viņas balss skanēja klusi un sirsnīgi. Likās, ka par šo brīnišķīgo, samtaino balsi pasaulē nav otras mīļākas.

Pēc dažām dienām partizāņu nodaļas novietnē atlidoja lidmašīna. Tā paņēma Kušnarevu sev līdz uz Lielo zemi.

Kad lidmašīna izdarīja virs nometnes atvadu loku, mežmalā stāvēja partizāņu pulciņš. Ļaudis laipni māja ar rokām. Starp tiem zaļā flaneļa blūzītē, ar karabini rokās Kušnarevs pamanīja Oksanu ...

— Ja tevi, Iļja, mīl tāda meitene kā Oksana, tad tu esi laimīgs cilvēks! Vairāk neko es tev nevaru pateikt, — sacīja Torba, kad Kušnarevs bija beidzis savu stāstu.

CETURTĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada sešpadsmitajā novembrī bija iecerēts pēc skaita trešais vāciešu ģenerālais uzbrukums Maskavai. Volokolam-skas virzienā pretinieks pielika visus spēkus, lai izlauztos līdz Maskavai. Viņš centās atsviest Dovatora grupējumu un Panfilova diviziju no maģistrāles un sagrābt komunikācijās līnijas Istras ūdenskrātuves rajonā. Cīņās par Maskavu iestājās viens no visspraigākajiem momentiem.

Pret Dovatora grupējumu un Panfilova diviziju, kas nepavisam nebija pilnā sastāvā, vāciešu pavēlniecība svieda divas kājnieku, divas tanku divizijas un vēl citus pulkus un vienības. Ar masveida triecieniem ģenerālis Hipners domāja atvilināt mūsu karaspēka vienības no flangiem un tādā veidā tos vājināt. Tai pašā laikā viņš gribēja ar divām spēcīgām, kustīgām grupām saņemt spīles mušu armijas labo flangu no ziemeļiem, bet kreiso — no dienvidiem.

Saņēmis izlūkošanas materiālus, armijas komandie

ris Dmitrijevs nekavējoties ķērās pie savas armijas pulku pārgrupēšanas. Labajā flangā tika pievilktas armijas rezerves, pārformētas divizijas un saņemts papildinājums.

Dažas dienas pirms vāciešu uzbrukuma sākuma armijas štābā bija nolikta apspriede. Pirms apspriedes pie virspavēlnieka Dovators sastapās ar Panfilovu.

— Sveicināts, kavalērija! — Panfilovs draudzīgi sniedza roku Dovatoram.

— Urā «tīrumu karalienei» — kājniekiem! — jautri apsveica Panfilovu Dovators un, neizlaizdams savu roku no viņa cietās plaukstas, paveda ģenerāli sāņus un sāka dedzīgi pateikties par atbalstu.

— Tavi ļaudis, Ivan Vasiļjevič, ir īsti ērgļi! Varoņi!

— Bet vai tad tavi ir sliktāki?

— Nu, manējie arī nav slikti zēni.

— Bet mēs vāciešus krietni papluinījām! Va-areni!

Panfilovs jautri iesmējās un, miegdams šaurās acis,

turpināja:

— Ģenerālis Hipners ir viltīgs karotājs. Nikns uz mums abiem, ļoti nikns! Pievilcis divas tanku divizijas, vai jūti?

— Ek, kaut mums būtu vairāk tanku, tanku! Tad mēs runātu ar Hipneru pavisam citādi.

— Mēs ar viņu vēl aprunāsimies, — Panfilovs cieti atbildēja.

— Man liekas, Ivan Vasiļjevič, ka mēs līdz šim neesam karojuši tā, kā vajadzīgs. Neesam vēl izskauduši vieglprātību, bezrūpību.

p* reizi, tas mums vel diezgan. Man, bral, jau sen tā liekas. Nocietinājumus ceļam pašķidrus, neprotam taupīt ļaudis, nepietiekoši tos apmācām. Es tā vēroju, ka kaimiņam manā labajā flangā ierakumi izmesti pasekli, dibenā salmeļi, — vārdu sakot, vistu perēkļi, nevis nocietinājumi. Pavājš kaimiņš, pavājš! Lūk, kur viņš pats nāk pie mums kā saukts.

Runātājiem tuvojās Suzdaļevs, slaids, jauns divizijas komandieris, Panfilova kaimiņš labajā flangā. Noskaldīdams katru vārdu, viņš trokšņaini apsveicinājās.

— Domāju, ka būšu nokavējies, aizķēros uz stigas.

Suzdaļeva pelēkās, apaļās acis ātri lēkāja no viena

priekšmeta uz otru. Viņš bija skaists, stalts, gludi noskuvies. Viss viņa stāvs pauda veselību, spēku un pārliecību.

— Nupat sastapu tanku kolonu, — viņš turpināja. — Jauni, spēcīgi «KV». Ja kādus trīs desmitiņus tādu dabūtu! Tad es nesagādātu raizes ģenerālim Panfilovam. Jūs, Ivan Vasiļjevič, bažīgi noraugāties uz manu kreiso flangu?

— Pat ļoti, — Panfilovs apstiprināja.

— Neraizējieties, neiegāzīšu! — Suzdaļevs apgalvoja.

— Vajag sagādāt raizes nevis Panfilovam, bet ienaidniekam, — vīpsnādams piebilda Dovators. Viņam nebija pa prātam Suzdaļeva lielā pašpaļāvība.

— Mēs jau pretiniekam arī sagādājam raizes. Līdz šim ne visai uzmācas manā iecirknī, tātad baidās. Pagājušā naktī izlūki novērojuši lielāku tanku un kājnieku pārvietošanos. Tiem kaut kas prātā.

— Skaidrs, ka kaut ko sagudrojuši. Vai nu manevru nolūkos vācieši būtu savilkuši tanku divīzijas, — rezumēja Panfilovs un, pēkšņi pagriezies pret Suzdaļcvu, tieši noprasīja: — Tātad man nav ko raizēties?

— Absolūti! Protams, ar noteikumu, ka es saņemšu vēl papildu rezerves, — Suzdaļevs apstiprināja.

— Un tomēr es raizējos. Jūs atvainojiet, bet es tāpat teikšu arī armijas komandierim. Par jums raizējos, par Dovatoru un par sevi.

Ļevs Michailovičs nenovērsdamies glāstošām acīm skatījās Panfilovā. Viņam šis gudrais, plecīgais ģenerālis ar vienkāršo krieva seju iedvesa ne tikai mīlu, bet arī dziļu cieņu.

Apspriedē piedalījās ģenerāļi, pulkveži, armijas korpusu un diviziju komandieri un komisāri. Ap garo, ar zaļu vadmalu apklāto galdu sēdēja ļaudis, kas savās rokās turēja daudzu tūkstošu cilvēku likteni un, pats galvenais, padomju tēvijas likteni. Daži no tiem bija vēl pavisam jauni, bet jau ar nosirmojušiem deniņiem. Vis-jaunāks izskatījās Dovators. Ar kreiso roku atbalstījies pret galdu un krasi pagriezis galvu, viņš neatlaidīgi skatījās armijas komandierī.

Armijas komandieris stāvēja galda galā pie izkrāsotas kartes. Tās centrā lieliem burtiem bija apzīmēta Maskava. Ģenerālis, liela auguma, cieši sajozies un stalts, runāja maigā, klusā balsī. Viņa mierīgās, bet stingrās .iris lielajā, enerģiskajā sejā liecināja par rūdītu raksturu un lielu spēku.

— Biedri komandieri un komisāri, šodien biju aug-.lakās virspavēlniecības miteklī. Man tur teica, ka jāiz-inanto un tiks izmantota ikviena iespēja, lai grautu ienaidnieku. Jebkāda varbūtība atdot ienaidniekam galvaspilsētu ir pilnīgi izslēgta. Tamlīdzīgas domas ne tikvien kā nav pieļaujamas, bet ir arī noziedzīgas. Katrā ziņā noziedzīgas! — Pēdējos vārdus armijas komandieris izrunāja lēnām, skaidri uzsvērdams katru balsienu, piešķirdams tiem sevišķu svaru un nozīmi.

Visi klātesošie saprata, kādās lielās briesmās atrodas dzimtene. To saprata arī visa tauta. Sekodama partijas aicinājumam, tā bija gatava nest vissmagākos upurus, bija gatava atdot visdārgāko — dzīvību. Karavadoņu uzdevums bija nodrošināt uzvaru, un viņi ticēja uzvarai, tāpēc ka aiz viņiem gāja varenā tauta, kas bija apbruņota ne tikai ar lielgabaliem, bet arī ar nesatricināmu padomju patriotisma garu.

Panfilovs, atbalstīdamies uz galda ar cieši dūrēs savilktām rokām, apņēmīgi piecēlās un, vārdus skaidri izrunādams, sacīja:

— Solāmies, ka mēs vāciešu iebrucējus sagrausim.

— Mēs dzimtenes dāvāto uzticību attaisnosim! — Dovators viņu dedzīgi atbalstīja.

Tas bija vienprātības apliecinājums. Tā bija atbilde visu vārdā ... Ģenerāļi un oficieri piecēlās.

— Pateicos, biedri komandieri!

Armijas komandieris ar roku deva zīmi apsēsties un, strauji pagriezies pret karti, ķērās pie frontes pašreizējā stāvokļa analizēs.

Armiju stāvoklis, kas toreiz izcīnīja aizstāvēšanās kaujas, bij;a sevišķi smags. Pret ģenerālā Dmitrijeva armiju — Rietumu frontes labo flangu bija vērsti visstiprākie ienaidnieka spēki, proti, ģenerāļa Gota trešā tanku grupējumā ietilpstošais piektais un četrdesmit pirmais tanku un piecdesmit sestais un divdesmit septītais armijas korpuss un ģenerāļa Hipnera ceturtā tanku grupējuma četrdesmitais un četrdesmit sestais tanku un deviņdesmitais armijas korpuss. No gaisa ienaidnieka uzbrukumu atbalstīja otrais aviacijas korpuss, kas sastāvēja no astoņsimt lidmašīnām. Ja kopējais spēku samērs ar kājniekiem līdzsvarojās kā viens pret vienu, tad tankos vāciešiem bija gandrīz trīskārtējs pārsvars, bet aviacij,ā — pusotrkārtējs.

Pēc Volokolamskas sagrābšanas ģenerāļu Gota un Hipnera tanku grupējumiem bija uzdevums ar īsiem triecieniem uz ziemeļiem no «Maskavas jūras» atspiest mūsu pulkus pār Volgu un ar to nodrošināt sava Kļinas—Solnečnogorskas grupējuma kreiso flangu. Pēdējam ar saviem galvenajiem spēkiem vajadzēja Kļi-nas—Solnečnogorskas—Istras virzienā satriekt tam pretim stāvošos Sarkanās Armijas spēkus un, apejot frontes labo flangu no ziemeļaustrumiem, pārraut vissvarīgāko dzelzceļa maģistrāli Maskava—Urals—Tālie Austrumi — galveno artēriju, kas apgādāja fronti. Kopējais stratēģiskais uzdevums — pavērt ceļu uz Maskavu.

Galvaspilsētai draudēja nāves briesmas. Rietumu frontes labā flanga armijai tika pavēlēts neļaut ienaidniekam izlauzties, nodarīt tam jūtamus zaudējumus, iznīcinot dzīvo spēku un teclmiku, paturot prātā vispārējo stratēģisko uzdevumu — iegūt laiku rezervju koncentrēšanai. Bija paredzēta jaunu triecienarmiju ierašanās.

Armijas komandieris sēdēja galda galā. Blakus viņam pa labi atradās Kara padomes loceklis Bukrejevs, pa kreisi — armijas štaba priekšnieks ģenerālis Lobačevskis.

Ziņoja Panfilova kaimiņš ģenerālis Suzdaļevs. Viņam bija dots vārds kā vienam no pirmajiem. Apzīmējis aizsardzības rajonu robežas, viņš sīki uzskaitīja pretinieka spēkus priekšējās līnijās un aizmugurē. Ziņojums bija noteikts un aptverošs. Pēc viņa secinājumiem, divi-zijas aizsardzība bija stipra un izturīga. Rēķinoties ar papildu rezervēm un atbilstošu daudzumu artilērijas, viņš uzskatīja, ka, bez šaubām, spēs noturēt ieņemtās pozi-cijas.

— Rezerves jūs saņemsiet! — armijas komandieris viņam uzsauca, saskatījies ar Kara padomes locekli. Tas saprotoši pasmaidīja. Viņi abi labi zināja, ka tik daudz, cik prasa Suzdaļevs, viņi nevar dot, tāpat kā Suzdaļevs arī nevar ar savu karaspēku noturēt to lāviņu, ko pretinieks gatavojas sviest pret viņa aizsardzības iecirkni.

Suzdaļevs bija informēts par pretinieka pārvietošanos un raizējās. Bet viņš nezināja un nevarēja zināt šīs pārvietošanās jēgu. Turpretim armijas komandieris to zināja, jo viņa rokās atradās militārās izlūkošanas mašīnas daudzās un varenās sviras. Viņam agrāk kā jebkuram no klātesošajiem komandieriem kļuva zināms, ka pretinieka nolūks ir pārraut fronti armijas centrā — liesi Suzdaļeva divizijas aizsardzības joslā. Lūk, tādēļ armijas komandieris tik uzmanīgi ieklausījās katrā ģenerāļa Suzdaļeva vārdā, pūlēdamies uztvert kaut vai drusciņu no tā, cik nopietni un pareizi viņš novērtē savu stāvokli.

Likās, ka ģenerāļa apsvērumi ir saprātīgi, lietišķi un iki pamatoti, sevišķi tajā daļā, kur bija runa par vajadzību pēc cilvēkiem, lielgabaliem un šāviņiem. Suzdaļevs bija spējīgs ģenerālis. Šķita, viņš runā pareizi, ka vāciešu karaspēks, uzdūries uz labi nocietinātās aizsardzības līnijas, uz blīvu ložmetēju un lielgabalu uguni, katrā ziņā sastomīsies. Tad varēs iniciativu pārņemt savās rokās un atkarībā no apstākļiem pāriet uzbrukumā.

— Tātad, ja jūs tūlīt saņemsiet pastiprinājumu, spēsiet noturēt pašreizējās pozic.ijas? — noprasīja Kara padomes loceklis Bukrejevs.

— Katrā ziņā, — Suzdaļevs« apstiprināja.

Taču Bukrejevs neticīgi pasmīnēja un, pagriezies pret armijas komandieri, tam klusi kaut ko pateica. Dmitri-jevs piekrītoši pamāja ar galvu.

Dovators, kas visu laiku vēroja armijas komandieri, saprata, ka virspavēlnieks ar Suzdaļeva ziņojumu nav apmierināts, tāpat kā nebija apmierināts arī viņš pats. Ar talantīga karavadoņa aso nojautu Ļevs Mieliailovičs bija nopratis no virspavēlnieka ziņojuma, ka ilgstoša aizsardzības taktikas pielietošana var novest pie traģiskām sekām. Garas naktis nosēdēdams pie kartēm, Ļevs Michailovičs bija sīki jo sīki izpētījis radušos stāvokli savas armijas aizsardzības' joslā. Viņš bija izcīnījis ar pretinieku desmitiem iedomātu kauju. Izmantodams visu iepriekšējo kauju praktisko pieredzi, viņš arī pats bija nonācis pie secinājuma, ka ilgstoša aizsardzība neizbēgami noved pie lieliem zaudējumiem. Būdams kustīgu vienību komandieris, Dovators arvien bija par uzbrukšanas taktiku. Taču viņam bija skaidrs, ka šādam no-lūķam ir vajadzīgi kolosāli materiālie līdzekļi.

Dovators saprata un nevarēja nesaprast armijas ko-

mandiera neizteiktās domas, kas nedeva mieru arī viņam pašam. Armijas komandieris domāja ne tikai par ienaidnieka spēku pārsvaru, bet arī par savu diviziju stāvokli ar to milzīgajām palīgapakšvienībām: intendanturu, medicīnisko apkalpi, aizsardzības nocietinājumu celtniecību, par nepārtraukto ievainoto straumi un daudzām citām lielām un mazām lietām.

Visai šai milzīgajai cilvēku masai bija vajadzīgi ne vien rīkojumi, bet vispirms apģērbs un pārtika, nerunājot jau nemaz par šāviņiem un patronām.

Visu šo milzīgo kara mašīnu vajadzēja apkalpot transportam.

«Transports» — ar šo vārdu armijas komandieris bija aprakstījis visu papīra lapu, kas atradās viņa priekšā. No Sibirijas, no Uraliem, no Volgas uz Maskavu traucās nepārtraukta vilcienu straume. Milzenis fronte prasīja simtiem tūkstošu tonnu produktu, kaujas piederumu un dažādas ierīces.

Pavisam neticami likās, ka transports šais smagajās dienās varēja veikt tam uzliktos pienākumus. Maskavas dzelzceļa mezgla galvenās maģistrāles tobrīd bija pretinieka pārgrieztas. Pārējās, kas darbojās un kas apgādāja visu fronti, tika nežēlīgi bombardētas no gaisa. Arī tās kuru katru brīdi varēja sagrābt ienaidnieks.

Kaujai pie Maskavas vajadzēja izšķirt visu tālāko kara gaitu, no tās bija atkarīgs ne tikai padomju valsts, bet arī visas pārējās pasaules liktenis, jo šī kauja noteica vēsturisko notikumu turpmāko attīstību.

Blakus daudzajām rūpēm, kas smagi gūlās uz armijas komandieri, viņam vispirms vajadzēja domāt par viltīgo ienaidnieku, pareizi novērtēt viņa spējas, labāk par viņu atrisināt visus uzdevumus, lai vienkāršāk, drošāk un atjautīgāk to uzvarētu.’

Dovators labi saprata šo apstākli un nedeva pretiniekam ne mirkli miera. Pašlaik, atrāvis acis no kartes, viņš uzmeta armijas komandierim nozīmīgu skatienu. Viņam ļoti gribējās izklāstīt savu viedokli. Armijas komandieris redzēja šo nepacietību un ar vieglu galvas mājienu lika saprast, ka var runāt.

īsi aprakstījis stāvokli savu diviziju aizsardzības joslā, Dovators ar negaidītu apņēmību paziņoja:

— Uzskatu, ka pie šāda spēku samēra ģenerāļa Suz-daļeva slēdzieni par aizsardzības izturību ir nepamatoti.

Suzdaļevs sastapās ar aso Dovatora skatienu un paraustīja plecus. Panfilovs noklepojies noliecās pār galdu; gausi maisīdams tēju, viņš centās ar karotīti piespiest citrona šķēlīti pie glāzes malas.

— Turpiniet, ģenerāli Dovator! — ar interesi skatīdamies uz viņu, armijas komandieris mudināja.

— Nepamatoti tāpēc, ka armija visumā, — Dovators turpināja, — nevar vairs uz priekšu pasivi uzņemt ienaidnieka koncentrētos triecienus. Armijai no aizsardzības jāpāriet uzbrukuma stāvoklī. Pretinieks pašlaik ir aizrāvies ar panākumiem. Hitleriešu apetiti ir sakairinā-jis Maskavas tuvums, laupīšanas un iedzīvošanās tuvums. Pretinieks domā, ka mēs neesam spējīgi izraisīt uzbrukuma iniciativu.

Dovatora priekšlikumu atbalstīja vairums ģenerāļu.

Sākās tieši tās pārrunas, kas ievirzīja klātesošo domas armijas komandierim vajadzīgā virzienā. Armijas komandierim jau bija Augstākās Virspavēlniecības mītnes pavēle apturēt pretinieka uzbrukumu un dot tam pretsitienu, bet viņš ar tās paziņošanu bija vilcinājies, uzklausīdams komandieru un priekšnieku uzskatus.

— Mēs pat neizslēdzam frontālu pretuzbrukumu, — viņš teica, izklāstīdams pavēles būtību. — Ar varenu artilērijas sagatavošanas uguni mums vispirms jāvājina pretinieka uzbrukuma spars. Pēkšņs trieciens izjauks vāciešu pavēlniecības operativos plānus. Turot gatavībā brīvas rezerves, mēs varēsim sagrābt savās rokās iniciativu un papūlēsimies to noturēt.

Triecienu nolēma dot ar armijas labo flangu ziemeļrietumu virzienā. Pēc nospraustā plāna ģenerālim Suz-daļevam vajadzēja pievilkt pie Panfilova divizijas labā flanga divus bataljonus un ar aktivu rīcību piesaistīt pretinieku, tā veicinot Panfilova un Dovatora uzbrukumu. Suzdaļevs izkaulēja sev tiesības darboties aktivi tikai tādā gadījumā, ja būs skaidri redzams panākums. Viņa diviziju pastiprināja ar strēlnieku bataljonu. Panfilova diviziju pastiprināja ar tanku vienībām. Dovatora grupējums nekādu pastiprinājumu nesaņēma, bet Ļevs Michailovičs vēl arvien cerēja uz papildinājumu.

— Protams, arī ģenerālis Dovators cer papildināt sa-

vus kavalērijas pulkus? — it kā viņa domas uzminējis, jautri noprasīja Kara padomes loceklis.

— Gaidu un ceru, biedri armijas komisār, — Dova-tors atbildēja.

— Jā, jā, vajadzētu jau gan, — gausi noteica Dmit-rijevs un nogrima domās.

Dovatoram likās, ka armijas komandieris palaidis garām kādu ļoti svarīgu lēmumu. Cieši ielūkodamies sev priekšā esošajā lapā ar garu ciparu kolonu, viņš pasmaidīja un nodeva to Bukrejevam. Dovators ar nepacietību gaidīja. Armijas komandiera daudzsološais smaids un viņa rokas noteiktais žests apstiprināja, ka šoreiz viss būs kārtībā. Pēc armijas komisārā sejas izteiksmes Ļevs Michailovičs saprata, ka Bukrejevs zinājis, ar ko viņu var iepriecināt. Šķita, ka Kara padomes loceklis ne tikai pārzina sarežģītās kara politiskās darbības sekmju noslēpumu, bet saprot arī Dovatora sirds kvēlo degsmi.

— Es saprotu, — viņš smaidīdams sacīja, — saprotu ģenerāli Dovatoru. Viņam tikai vēl vajadzētu vienu kavalērijas kadru diviziju ... Neatteiktos vis, Ļev Michai-lovič?

— Nav vārdam vietas! — Dovators iesaucās, ar satraukumu vērodams nodrukāto ģenerālā štaba veidlapu, kas drebēja Bukrejeva rokās.

— Vai domā, ka jokoju? — armijas komisārā tumšās uzacis savilkās kopā, dzidrās, zilās acis iedzirkstījās smaidā.

Panfilovs pastūma Dovatoram tējas glāzi, ielika tajā citrona šķēlīti un nogremdēja to ar karotīti. Viņš priecājās par savu cīņas kaimiņu un izturējās pret to rūpīgi, ar tēvišķīgu gādību.

Ļevam Michailovičam pagaisa visas šaubas. Kaut kas labs, iepriecinošs bija Kara padomes locekļa pētījošā skatienā. «Vesela divīzija!» Dovatoram iešāvās prātā. «Jā, tad mans kavalērijas grupējums pārvērtīsies par korpusu! Tad nu gan es varētu pasirot pa ienaidnieka aizmuguri! Eh, kā tad varētu izvērsties!

— Iedomājies tikai, ģenerāli Dovator, kavalērijas kadru diviziju! — turpināja Bukrejevs. — Katram eskadronam savas spalvas zirgi: bēri, melni, sirmi... Pats saproti — kadru!

— Kura divizija? Es visas divīzijas zinu.

Ļevs Michailovičs piecēlās, nesteigdamies izlīdzināja svārku malas un apbēra armijas komandieri ar jautājumiem:

— Kur tā pašlaik atrodas? Kur bija dislocēta? Kā tā nāk?

— Ir jau ceļā, drīz būs klāt. Lūk, kur dokuments!

Bukrejevs lepni pakratīja ziņojumu par divizijas virzīšanos no Vidusāzijas.

— Nāk pēc dotā priekšraksta... Saņemsi pilnībā, katrā ziņā saņemsi... Bet pašlaik jāiztiek ar to, kas ir, — armijas komandieris Dmitrijevs sacīja nopietni un lēni.

— Bet kavalērijai taču jāuzbrūk tūlīt! — izlauzās Dovatoram dobjā, aizlūstošā balsī.

«Bērie, sirmie, rūsganie...» Dedzīgajā Dovatora iztēlē kaut kur jau gāja šie zirgi, satraukdami, nastojumu šūpodami. Bet kur tie ir un vai drīz būs klāt?

— Jāuzbrūk, man ir jāuzbrūk! — viņš nepacietīgi un dedzīgi izsaucās.

— Jā, jāuzbrūk! — Bukrejevs svarīgi apstiprināja.

Armijas komandieris uzaicināja apspriedes dalībniekus uz pusdienām. Konjaks Dovatoru atspirdzināja, bet viņa noskaņojums nebija diezin kāds labais. Bukrejevs kā par spīti sēdēja viņam blakus un, jokodamies un asprātības bārstīdams, uzlicis uz viņa šķīvja pamatīgu zoss cepeša gabalu, sacīja:

— Ēd zosi un neapvainojies! — Ieliedams konjaku, viņš samirkšķinājās ar armijas komandieri, saskandināja ar Dovatoru un izdzēra glāzīti.

Ar baudu uzkozdams, Bukrejevs labsirdīgi, samierinoši uzlūkoja sadugušo Dovatoru, tad pēkšņi pieliecies klusu uzprasīja:

— Vai gatavojies reidam pa ienaidnieka aizmuguri?

— Gatavojos.

— Tas ir labi. Jau tuvākā nākotnē varēsi iet kilometrus simt piecdesmit un vēl vairāk, — pavēloši, bez mazākās joku pieskaņas viņš čukstus sacīja un svarīgi piemetināja: — Gatavosim visu korpusu!

— Tad tomēr būs divizija, biedri armijas komisār?

— Būs, ja reiz tev saku. Un šoreiz uzdevums būs ļoti nopietns. Dzīsi vāciešus tālu uz rietumiem.

Pēc vakariņām Dovators trokšņaini izgāja priekš-

namā un žigli metās lejā pa kāpnēm. Negaidītā prieka spārnots, viņš ielēca seglos un, sakārtodams pavadas, jautri uzsauca piejājušajam Sapovaļenko:

— Vai nosali, vecais?

— Kas tad es par veco? Jūs mani, biedri ģenerāli, apvainojat.

— Cel galvu augstāk! Drīz trieksim hitleriešus uz rietumiem! Izmēzīsim tos no mūsu zemes! Un pēc tam atgriezīsimies Maskavā!

— Maskavā... — Filips Afanasjevičs domīgi atkārtoja un, notriekdams no zābaka pielipušo sniegu, uzprasīja: — Bet, biedri ģenerāli, Maskavā bija lauksaimniecības izstāde. Kā ar to pašlaik?

— Izstāde ... — Dovators noraizējies ieteicās. Viņš arī pats nezināja, kas ar izstādi noticis. Redzēdams, ka Sapovaļenko par to interesējas, viņš nomierinoši piemetināja: — Beigsies karš, katrā ziņā aiziesim! Vai pirms kara biji?

— Oho! Man tur Unters palika. Tāds resgalis, ka lai dievs pasargā.

— Dienesta biedrs, vai?

— Taču nē, biedri ģenerāli, Unters — tas bija mūsu kolchoza kuilis.

Aiz muguras jājošie kazaki, iegrūduši galvas zirgu krēpēs, raustījās smieklos. Nenovaldījies sāka smieties arī Dovators.

Juzdams, ka ģenerālis jautrā omā, Filips Afanasjevičs noglāstīja bārdu un, izlikdamies apvainots, turpināja:

— Tā tas arvien, biedri ģenerāli! Neesi vēl ne aiz ūsas sev paguvis paraustīt vai uzaci pakustināt, kad jau sāk gāgināt kā tādi muļķa zostēviņi. Kad tikai viņi dabūtu pasmieties... Neļauj ne vārda pateikt, uzreiz ga, ga, gā un ha, ha, hā!... Tā kā tādi muļķi, nesaprot, ka tas Unters ir vēsturisks, sabiedrisks ...

— Bet kādēļ tad — Unters? — apvaldīti, arvien vēl smiedamies, Dovators apjautājās.

— Nu bija taču tik līdzīgs unteram, — piejādams blakus Dovatoram, Sapovaļenko turpināja. — Pirms kārt strādāju stallī. Aizeju es agri no rīta, iemērcu zirgiem

klijas, ieberu silēs un skatos, tas cūkas lopiņš izmetas pagalmā, pie siles klāt un tikai rīt. Nogrābu šo aiz ausīm un padzinu. Sist, protams, nesitu. Cūka paliek cūka, ko no tās vairāk var prasīt kā tikai speķi. Otrā dienā, skalos, klāt atkal. Ieraudzīja mani un apstājās. Purns tāds drups, blēdīgs, un Ūsiņas izspūrušas. Bola acis, it kā gribēdams jautāt: «Vai dosi rīt, vecais velns, jeb atkal plēsīsi aiz ausīm?» Ieberu šim maķenīt. Trešajā dienā — atvilkās atkal un nu jau purnu berž gar zābaka stulmu, rukšķ. «Dod,» sak’, «pamielo!» Pabaroju. Kopš tā laika viņš sāka nākt kā unters uz zaldātu virtuvi — katru dienu. Un tā pierada, ka no zirgiem ne soli. Mēs jājam uz dzirdinātavu, viņš mums pakaļ. Sākam tos peldināt, ar sukām mazgāt, un arī viņu pie reizes izpeldinām. Vai zināt, nobarojās tāds kuilis, pudu piecpadsmit. Mēs toreiz gatavojām zirgus Maskavas izstādei, un kopā ar tiem aizbrauca arī viņš, turklāt vēl pirmo godalgu saņēma. Lūk, kāds bija Unters! Bet šiem tik ga, ga ... — tagad jau ar neviltotu sarūgtinājumu pabeidza stāstu Filips Afanasjevičs.

Šūpodamies seglos zirga soļu taktī, viņš vēl piebilda:

— Bet par mūsu kolchoza zirgiem Semjons Michai-lovičs Budjonijs man roku paspieda. Pasniedza goda rakstu ar zeltītiem burtiem.

Metās krēsla. Piesnigušos rugājus gar ceļa abām malām bija izvagojušas tanku kāpurķēdes, tumšajās grambās stinga zilgans ūdens. Virs tālumā redzamā meža pacēlās dūmi un laiski gūlās koku galotnēs.

— Vai zirgi palika izstādē? — atskatījies uz apklusušajiem kazakiem, apjautājās Dovators.

— Zirgus paņēma armijā ...

Uz Volokolamskas šosejas Dovatoru panāca ģenerālis Panfilovs mašīnā.

— Kavalērija, kāp zemē no zirga! — Panfilovs uzsauca, pavērdams durtiņas. — Sēdies pie manis, pavedīšu!

Dovatora jaunais zirgs Kazbeks, šķielēdams uz dūcošo mašīnu, sirdīgi sprauslāja. Dovators nokāpa no zirga un iesēdās mašīnā.

Šoferis piedeva gāzi.

OTRA NODAĻA

Dienu pirms vāciešu karaspēka vispārējā uzbrukuma Maskavai, 1941. gada 14. novembrī, no paša rīta Volo-kolamskas virzienā sāka dunēt varena artilērijas sagatavošanas kanonade. Dmitrijeva armija ar savu labo flangu pēkšņi deva pretiniekam graujošu triecienu. Padomju tankisti, pārrāvuši fronti dienvidaustrumos Volokolamskas, ielauzās ienaidnieka aizmugurē un sāka ārdīt vāciešu spēkus galvenajā koncentrēšanās vietā. Vienā diennaktī ģenerāļa Panfilova divizija un ģenerāļa Dovatora kavalērijas grupējums, tanku daļu atbalstīti, ieņēma vairākus ciemus un iedzina dziļu ķīli pretinieka aizsardzībā.

Panfilovs ar štaba komandieru grupu stāvēja uz blin-dažas smilšu uzbēruma un, skatīdamies akurati salocītā kartē, pavēlēja:

— Aizsūtiet pie Suzdaļeva sakaru virsnieku, noskaidrojiet tuvāk apstākļus!

Jau naktī Panfilova izlūki bija ziņojuši, ka iepretim Suzdaļeva divizijas kreisajam flangam pretinieks, atguvies pēc dabūtā trieciena, sācis grupēt lielākus tanku spēkus. Suzdaļevs, uztraucies par vāciešu pulku pārvietošanos, izbeidza uzbrukumu un pārgāja aizsardzībā. Do-vators un Panfilovs ar saviem pulkiem turpināja virzīšanos uz priekšu. Dabiski, ka uzbrukuma brīdī diviziju saskares vietās radās spraugas.

Pamanījis pret savu diviziju pulcējamies ievērojamus vāciešu spēkus, Suzdaļevs aizsardzībai sagatavoja arī tankus.

Rīkodamies gausi un pasivi, viņš tomēr bija sagatavojies uzbrukuma atsišanai. Bet pretinieks ņēma vērā, ka uzbrukt šim iecirknim nozīmē sastapties ar spēcīgu un neatlaidīgu tanku atbalstītas divizijas pretestību. Tāpēc, izdarījuši apgājiena kustību, vācieši ar diviem pulkiem _— septiņdesmit piektās strēlnieku divizijas un piektās tanku divizijas — pārgāja uzbrukumā divu diviziju sadures vietā. Bet arī šeit viņu aprēķini izrādījās kļūdaini. Panfilovieši, pāriedami aizsardzībā, neizlaida cauri nevienu vāciešu tanku. Šajā nevienlīdzīgajā kaujā divdesmit astoņi panfiloviešu varoņi vaiņagoja sevi ar mūžam nemirstošu slavas un kaujas nopelnu oreolu.

Sīs neaizmirstamās dienas pievakarē Dovatora komandpunkts atradās Jazviščas augstienē. No rīta reizē ar uzbrukumiem Panfilova divizijai pretinieks ar trīsdesmit piektās strēlnieku divizijas un otrās tanku divīzijas spēkiem bija pārgājis uzbrukumā pret Dovatora kavalērijas grupējumu.

No degošajiem vāciešu tankiem debesīs kāpa melni dūmu mutuļi, ap ciema māju jumtiem šaudījās liesmas. Cauri dūmiem un kodīgai smirdoņai pret Dovatora divi-zijām līda arvien jaunas un jaunas tanku kolonas. Zeme drebēja sprādzienos, un likās, ka visi ir kļuvuši kurli no nerimstošās artilērijas un ložmetēju kanonades. Aizstāvoties diviziju stāvoklis kļuva ar katru mirkli sarežģītāks. Ieklausīdamies kaujas mašinērijas dārdos, Dova-tors pēc skaņu pārvietošanās nojauta, ka kaimiņi pa kreisi sākuši atiet uz maģistrāli.

No divizijas štaba atauļojušais sakaru virsnieks vecākais leitnants Povorotijevs paziņoja, ka pretinieks sācis apiet Atlanova pulkus. Medņikova divizijas kreisajā flangā Novopetrovskas virzienā vācieši pārrāvuši fronti. Labajā flangā sakaru ar Panfilova diviziju nav.

Dovatora novērošanas punktā valdīja spraigs darbs. No blindažas vai ik mirkli lēca laukā telefonisti ar sarkanām, no negulēšanas iekaisušām acīm un nodeva štaba priekšniekam pulkvedim Karpenkovam satraucošus ziņojumus. Pārlasījis tos, Karpenkovs sauca pie sevis ope-rativo dežurantu un deva tam pavēles. Dežurants, pieturēdams zobenu pie sāniem, skrēja tās izpildīt. Gandrīz pēc katrām piecām minūtēm Karpenkovu aicināja pie telefona. Pieliecies viņš ātri izlīda no blindažas, gāja pie Dovatora un, grozīdams rokā karti, ziņoja:

— Komandieri lūdz šāviņus.

— Nosūtiet! — īsi pavēlēja Dovators.

— Tieši tā! Es jau nodevu rīkojumu. Virspavēlnieks izsūtījis tanku bataljonu. Es domāju, ka vajadzētu pastiprināt Atlanovu. Viņam, kā redzams, stāvoklis visai nopietns.

— Uzgaidīsim! Kad ieradīsies, būs vēl labāk redzams.

— Kritis N pulka komandieris ... — Karpenkovs turpināja.

Dovators strauji pacēla pret viņu uzreiz dīvaini

smagas kļuvušās acis, bet pēc tam gausi novērsās un dobji nosacīja:

— Vajag aizrakstīt ģimenei! Bērnu labā kaut ko darīt, palīdzēt!

No Medņikova divizijas tikko bija atgriezies komisārs Šūbins. Nopurinājis no puskažociņa sniegu, viņš piegāja pie Dovatora.

— Nu, kā? — ar trauksmainu nepacietību apjautājās Dovators.

— Runājot bez aplinkiem — stāvoklis nav labs, Ļev Michailovič. Stipri uzmācas. Pārcēluši pāri upei tankus. Uzklupuši kaimiņu divizijai, spiež to uz šosejas pusi Ļaudis cīnās teicami. Pretinieks mēģina apiet Medņikova kreiso flangu. Medņikovs ar diviem pulkiem devās prettriecienā. Atšķīra kājniekus un sadedzināja deviņus tankus ... Bet turēties viņam grūti. Kāds stāvoklis Atlano-vam un Panfilovam?

— Atlanovam apmēram tāds pats stāvoklis. Ar Panfilovu sakaru nav. Spriežot pēc nepārtrauktās dārdoņas, tur iet karsti.

Ziemeļrietumos no Panfilova divizijas atrašanās vietas neapklusdama dunēja aukstuma sakaltā zeme. Virs meža no vienas vietas sprāga šrapneļi.

Komandpunktā satraukts atauļoja Sapovaļenko. Dovators viņu bija sūtījis ar pavēli uz divizijas stabu.

— Atļaujiet, biedri ģenerāli, ziņot!

— Jā, jā, tikai īsāk!...

Dovators, ar smīnu vērdamies kazaka satrauktajās acīs zem pinkainajām uzacīm, gatavojās klausīties.

— Friči uzmācas, nepavisam nevar vairs izturēt...

— Nebaidi!... Klusāk!... Vai tiešām taisnība? — tīši sataisījis izbrīnījušos seju, jautāja Dovators.

— Nebaidu, biedri ģenerāli! Tanki žvadz jau pavisam tuvu. Nelaime.

— Ej nū-u? Briesmīgi?

— Ne jau nu tā dikti, bet mazlietiņ ir...

— Padod šurp zirgus! Mēs vāciešiem parādīsim astes, tik vien būs, ka dabūjuši mūs redzēt...

Sajuzdams ģenerāļa vārdos šķelmību, Sapovaļenko samulsis apklusa.

— Tātad nevar izturēt? — Dovators neatlaidīgi pē-lija. — Bet vai atceries, kā tu lamāji mani par atkāpšanos pie Smoļenskas? Gatavojies aiziet partizaņos. Vai esi aizmirsis?

— Aizvainojoši bija, biedri ģenerāli. Ļaužu bagātīgi, bet kauja pavisam niecīga.

— Un pašreiz nebūs aizvainojoši? — apjautājās Šū-bins. — Skaties, kāda karsta kauja risinās! To gan no tevis negaidīju, Filip Afanasjevič. Izrādās, ka tu esi ne visai drošsirdīgs ...

— Biedri brigādes komisār! Es esmu gatavs kaut vai tūlīt līdz nāvei cīnīties. Mums tikai vajadzētu mazliet tanku, iegāzt vāciešiem pa pieri un pēc tam ar zobeniem!

— Lēkšo labi ātri pie divizijas komandiera, — pavēlēja Dovators, — un paziņo, ka tūlīt būs tanki! Ko vien satiec, visiem saki: tanki nāk! Vai saprati?

— Tieši tā, biedri ģenerāli, sapratu!

Sapovaļenko, strauji apsviedies, metās pie zirga. Pēc

mirkļa viņš jau bija seglos. Uzcirtis Calijam, viņš aizjoņoja pretim svilpojošām lodēm. Virs aizsardzībā pārgājušajām divizijām, motoriem dobji kaucot, pēkšņi parādījās vāciešu bumbvedēji. Neganti urbdamies ar smailajiem purniem, tie piķēja virs meža. No blindažām uz brustveriem izlīda ar ložmetējiem izlūki, kas aizstāvēja Dovatora komandpunktu.

Drausmīgi sprādzieni sadrebināja brustveru. Kareivji, smagi elšot, klusēdami vēroja notiekošo. Dovators, atbalstījies pret koku, nikni zobus sakodis, plucināja burkas plūksnu. Šūbins stāvēja blakus un kaut ko steidzīgi rakstīja bloknotā. Karpenkovs, noliecies pār telefonu, izsauca iznīcinātājus.

Bumbvedēji, pavērsdami pelēkos sānus ar tumšajiem kāškrustiem, vairīdamies no zenituguns, riņķoja virs meža, uzņemdami augstumu, un nozuda aiz dūmakainā rietumu apvāršņa. Viens no tiem uzliesmoja. Pēc mirkļa no tā atlūza astes plāksnes un kopā ar motora daļu nogāzās zemē. Otrs, slīdēdams uz leju, ievilka debesīs kuplu, melnu dūmu svītru.

— Tā, tā! — satraukti atkārtoja Dovators.

No Cismenas meža, zemi vareni tricinādami, Jazviščas augstienei tuvojās «T-34» tanku kolona. To bija divpadsmit. Dovators, paņēmis sev līdz leitnantu Povorotijevu, devās tiem pretim. Priekšējais, pamanījis tuvojamies ģe-

nerali, apstājās. Lūkā parādījās kapteinis zilā kombinezonā. Dovators sasveicinājās un nosauca savu vārdu. Kapteinis, godbijīgi salutējis, nosauca sevi par Borisovu.

— Astoņas mašīnas ģenerāļa Atlanova rīcībā, vedīs jūs vecākais leitnants Povorotijevs, sakaru virsnieks, — ļnorādīdams uz Povorotijevu, paskaidroja Dovators.

— Uzdevums, kapteini Borisov, pagrūts. — īsi pastāstījis, kāds ir stāvoklis, Ļevs Michailovičs turpināja: — Jāatsviež pretinieks no Ivancovas miesta un jāiziet uz Panfilova divīzijas aizstāvamām pozicijām. Vai pazīstat Panfilovu?

— Tieši tā, biedri ģenerāli!

— Viņam ļoti smags stāvoklis. Jāpalīdz. Es pazīstu mūsu padomju tankistus un ceru, ka neiegāzīsiet. Apsolu segt jūsu uzbrukumu ar prettanku artilērijas divizionu, bet, ja būs vajadzība, sūtīšu kavalēriju. Un vai zināt, kā mēs tos kapājam? ... Sīkākus norādījumus saņemsiet no divizijas komandiera.

Povorotijevs novietojās aiz tanka torņa. Tanki, ardami sniegu, devās tālāk. Četrus no tiem Dovators atstāja pie sevis rezervē.

Pēc bombardēšanas no gaisa pretinieks atkal uzsāka niknu uzbrukumu Atlanova divīzijai, laizdams kaujā ap sešdesmit tanku.

Astoņi kapteiņa Borisova tanki, artilērijas un no zirgiem nokāpušu kavalēristu atbalstīti, uzņēmās cīņu ur sadedzināja vairāk nekā divdesmit pretinieka tankus, vairāki ienaidnieka tanki cieta no mīnām, pārējie atgāja uz Šitjkovu. Taču, pievilcis svaigus spēkus, pretinieks atkal devās uzbrukumā visā frontes iecirkņa garumā Sešpadsmit vāciešu tanki izrāvās cauri frontei aizmugurē un sāka izvērsties, lai uzbruktu Jazviščas augstienei, kui atradās Dovatora komandpunkts.

Ļevs Michailovičs izvirzīja pret tiem divizijas artilērijas lielgabalus. Stāvoklis kļuva kritisks. Karpenkovs ieteica Dovatoram atiet uz Fedjukovu.

— Nekur mēs neiesim! — Dovators sacīja, uzacis raukdams. — Es nevienam neatļaušu atkāpties pat ne soli. Mēs ar saviem ļaudīm esam pārcietuši ne mazums smagu neveiksmju reidā, Žarkovas purvos, uz Rževas šosejas, šeit pat pie Maskavas. Bet tagad, briesmu brīdī visu pamest, jā? Sagatavot granatas!

Komandpunktā atskrēja kāds no divizijas baterijas komandieriem, nobālis, ar trīcošu zodu.

— Tanki, biedri ģenerāli! Vajag atkāpties, tie jau pie

Jazviščas ...

— Bet kur tavi lielgabali? — strauji pret viņu pagriezies, skarbi noprasīja Dovators.

— Satrieca ... sadragāja ... Tanki... Komisārs krita ...

— Bet kāpēc tu esi vesels? Kur automašīnas, kas vadāja lielgabalus? Kas uzlasīs ievainotos, kurus tu esi pametis? Vai vācieši?

Komandieris apmulsis klusēja. Dovators pavēlēja viņu arestēt. Pēkšņi pie komandpunkta, smagi sasalušos zemes gabalus jaukdams, pienāca smagais «KV» tanks. Lūkā parādījās jauna, melnīgsnēja tankista seja ar rievaino cepuri galvā.

— Biedri, — viņš iesaucās, — kur te ir ģenerāļa Do-vatora štābs?

— Es esmu Dovators. Kas par lietu?

— Atbraucu pestīt, biedri ģenerāli. Armijas komandieris pavēlēja.

— Ko pestīt?

— Jūs, biedri ģenerāli, un štābu.

— Malacis! Paldies!... Kā uzvārds?

— Jaunākais leitnants Golubevs.

— Zini ko, balodīt... Mēs paši izpalīdzēsimies, bet tu labi veikli steidzies palīgā saviem biedriem tankistiem! Viņi četratā atsit sešpadsmit vāciešu tanku uzbrukumu. Četri jau sadragāti, bet kādus četrus sasit tu.

— Tieši tā, biedri ģenerāli, sadragāt četrus!

Tankists aizcirta lūku. Strauji uzņēmusi ātrumu, varenā mašīna, lauzdama sīko krūmāju, izgāja uz tīruma. Pēc dažām minūtēm tās lielgabala snuķis, nozibsnījis ugunīgu mēli, izspļāva smago bruņu sitēju šāviņu. Pie ciema rāpojošam vācu tankam notrieca torni un aizmeta to sāņus.

— Malacis! — no tālskata neatraudamies, izsaucās Dovators.

Citi tankisti, pamanījuši atbalstu, droši metās uzbrukumā. No labās puses sāka graut divizijas lielgabali. Seši veseli palikušie vācu tanki pagriezās atpakaļ, bet tur tos saņēma Cencova artileristi un aizdedzināja.

Dovators kļuva jautrāks, bet, ierodoties Kušnarevam, viņa seja atkal sadrūvējās.

— Divizijas baterijā viens lielgabals sašauts, pārējie trīs veseli. Komisārs kritis, — Kušnarevs ātri ziņoja. — Es tos atradu, biedri ģenerāli, mežā. Pazaudējuši komisāru, viņi bija nolēmuši mainīt pozicijas un pārvietot lielgabalus dziļāk mežā. Kad es tur ierados ar izlūkiem, seržants no trim lielgabaliem atklāja uguni un tūlīt sadragāja divus tankus. Kur pazudis komandieris, viņi nezina.

— Ko darīsim, Michail Petrovič? — Dovators drūmi noprasīja Sūbinam, ieklausīdamies rūkoņā, — tuvojās motocikls.

— Lai izmeklē kara tribunāls! Bet ko tu domā, Ļev Michailovič?

— Piekrītu, — Dovators bargi un skarbi atsaucās.

Piebrauca motocikls. No blakusvāģa izkāpa politdaļas

priekšnieks Uvarovs. Pie stūres sēdēja slaida auguma komandieris. Tas bija armijas štaba sakaru virsnieks.

Uvarovs ātriem soļiem devās pie Dovatora. Sasveicinājās, roku paspiezdams. Viņš bija par kaut ko stipri satraukts un nevarēja parunāt. Skaistā, nobālējusī pulka komisārā seja bija novājējusi, skarbāk iezīmējās krunkas, bet lielās, gaiši zilās acis mirdzēja jauneklīgi, asi un spoži.

Apslāpējis motoru, sakaru virsnieks piegāja pie Dovatora un pasniedza viņam paketi.

Armijas komandieris pavēlēja nekavējoties pārvietot grupējumu Istras—Gorki rajonā. No īsā armijas ziņojuma bija redzams, ka armijas kreisais flangs atiet Istras virzienā, bet labais turpina veiksmīgu uzbrukumu. Do-vatoram tika pavēlēts nepieļaut pretiniekam tuvoties Is-tras ūdenskrātuvei. Šajā pašā pavēlē bija pastāstīts arī par divdesmit astoņu panfiloviešu varoņdarbu.

Beigās bija vissatriecošākais ziņojums.

Izlasījis to, Dovators nespēja uzreiz aptvert visu notikušo. Viņa roka, kas bija pastiepusies, lai nodotu ziņojumu Šūbinam, pēkšņi nodrebēja un pazuda zem burkas. Negaidīti strauji pagriezies, viņš pagāja zem tuvākā koka. Uz brustvera guļošie izlūki redzēja, ka ģenerālis nolauž vairākus zariņus, aizmet tos tūlīt sāņus un ātri atgriežas atpakaļ.

Paskatījies uz sēdošo komisāru, viņš gribēja kaut ko sacīt, bet spazma saistīja lūpas. Viņš juta, ka saprāts nekādi nespēj uzņemt tik negaidītu un satriecošu ziņu.

— Kā tad tas varēja notikt? — Dovators nevis pasacīja, bet izspieda un, noliecies pie Šūbina, karsti dvesdams viņam sejā, piemetināja: — Kā tas notika?

— Kas tad, Ļev Michailovič?

Dovatora seja bija lielo sāpju pārvērsta.

— Panfilov ...

— Ko Panfilovs?

— Ģenerālis kritis. Pirms dažām stundām kritis ...

— Jā, — apstiprināja Uvarovs, — es tikko no turienes. Redzēju ģenerāli... Kādu pusstundu pirms tam viņš bijis Guseņevas ciemā, aprunājies ar savu meitu un aizbraucis uz divizijas komandpunktu. Drīz pēc tam viņu atveda mirušu ...

Uvarovs apklusa un novērsās sāņus, atcerēdamies, kā sastinga kareivju un komandieru sejas, kad tie, acu nemirkšķinādami, skatījās uz ģenerāļa nedzīvo ķermeni.

Visi klusēja, un likās, ka tie nedzird apkārt dārdošo kaujas troksni.

Kaut kur netālu nošalca gvardes mīnmetēju zalve. Tai nikni piebalsoja ložmetēji.

Dovatoram vajadzēja pielikt daudz pūļu, lai pilnīgi apjaustu, ka viņa kaujas kaimiņa un drauga vairs nav. Viņa acu priekšā stāvēja dzīvais, labsirdīgais, smaidošais Ivans Vasiļjevičs Panfilovs, kas pirms dažām dienām bija uzdāvinājis viņam, Dovatoram, cimdus. Lēnām pacēlis galvu, paskatījies uz Uvarovu, Ļevs Michailovičs ar smagu piepūli čukstošā balsī jautāja:

— Meita, jūs sakāt, paša? Jā-a ... Zinu. Valentina. Viņš tika stāstījis ... Es vēl viņu apskaudu, ka kopā ar meitu karo. — Ļevs Michailovičs, visu laiku soļojis no blindažas līdz kokam un atpakaļ, pēkšņi apstājās un, skatīdamies sev uz kājām, sāka ar velteni piemīdīt cieto sniegu. Michails Pavlovičs Šūbins, par kaut ko domādams, sita ar lielu, sarkanu zīmuli pa planšeti. Uvarovs, pārskatījis bloknotā atzīmes, nenovērsdamies raudzījās uz raibajām, šāviņu sadragāto egļu skrandām, uz nekārtībā izsvaidītajiem zariem, sagāztajiem koku stumbriem, uz sakropļotajiem vācu tankiem ar augšup paslietajiem stobru uzgaļiem... Parasta tikko kā beigušās kaujas aina. Vēl nebija pagūts savākt trofejas un apglabāt kritušos ...

Uvarovs, tāpat kā Dovators un kara komisārs Šūbins, saņēmuši visus prātus kopā, centās iedomāties panfilo-viešu varonīgo cīņu ar pussimtu ienaidnieka tanku. Šorīt viņš speciāli bija devies uz Panfilova divizijas politnodaļu, lai uzzinātu par šo varoņdarbu visos sīkumos. Tur viņam pastāstīja, ka saujiņai cilvēku, kurus vadījis politvadītājs Vasilijs Georgijevičs Kločkovs, pretinieks sākumā uzbrucis ar divdesmit tankiem. Vīrišķīgie padomju ļaudis uzsākuši nevienlīdzīgu cīņu. Viņi iznīcinājuši tankus ar granātām, dedzinājuši tos ar pudelēs pildītu aizdedzinošu šķidrumu. Cīņas vietā palikušas četrpadsmit izdegušas mašīnas.

Pret vakaru fašisti pārgrupējušies, saņēmuši svaigu papildinājumu un raidījuši pret panfiloviešiem trīsdesmit tanku. Noasiņodami sarkanarmieši cīnījušies kā varoņi un nav atkāpušies ne soli. Viņi gājuši bojā, bet uzvarējuši.

Garīgi dziļi satriekts, Dovators, pasaucis Karpenkovu, deva tam rīkojumu noņemt no pozicijām divizijas un vest uz jaunu aizsardzības rajonu.

— Bet kas stāsies mūsu vietās, biedri ģenerāli? — nedroši iejautājās Karpenkovs.

— Pagaidām acīm redzot kājnieki, — Dovators skumji atbildēja.

Vēlu naktī Volokolamskas maģistrāli šķērsoja ģenerāļa Atlanova kavalērijas pulki. Pa kreisi četrās kolonās bija izstiepusies Medņikova divizija. Dovators un Atla-novs palaida sev garām kavalēriju ceļa sazarojumā.

— Kāpēc, Ļev Michailovič, mēs atejam? — neatlaidīgi jautāja Atlanovs, vērodams, kā pa Volokolamskas šoseju Maskavas virzienā nepārtrauktā straumē plūst milzīgs daudzums tanku.

— Mēs neatejam, bet ieņemam jaunas pozicijas. Saņemts jauns uzdevums, — Dovators sausi atbildēja. Viņam gribējās pateikt par Panfilovu, bet, redzēdams, ka divizijas komandieris stipri satraukts, viņš cieta klusu.

— Jauns uzdevums — tas ir kas cits, — neatlaidās divizijas komandieris. — Bet manu iecirkni ieņem strēlnieki, izstiepušies šaurā kordonā. Tie_ taču neizturēs uzbrukumu, viņi nokausēti pa šīm dienām.

— Vai tiešām tev nav skaidrs? — Dovators noteica. - Rīt pretinieks metīs kaujā visus savus spēkus, lai

ieņemtu ūdenskrātuvi. To diktē apstākļi. Pretinieka neveiksme labajā flangā spiež viņu pārtraukt tur uzbrukumus. Tam ir zināms par mūsu spēku koncentrēšanos «Maskavas jūras» rajonā. Pēkšņais mūsu labā flanga uzbrukums izjauca visus viņa aprēķinus. Bet šodien ģenerālis Gots metās uz centru un, pazaudējis vairāk nekā simt tanku, arī nekā nepanāca. Tāpēc tagad ir kļuvis vairāk nekā skaidrs, cik izdevīgi būtu, ja izdotos sagrabt Istras ūdenskrātuvi. Mūsu novājinātais kreisais flangs, centrālā maģistrāle, kā to domā pretinieks, ir vismazākais attālums līdz Maskavai. Bet Maskava — viņu galvenais mērķis ne tikai militārā, bet arī politiskā ziņā. Bez tam ģenerālis Gots zina, ka mūsu tanku vienības un mēs, kavalēristi, sedzam armijas centru un tās labo flangu. Pašlaik viņš zobus vien griež, lai uzbruktu ar visiem saviem spēkiem mūsu kreisajam flangam, satriektu to un piespiestu meklēt glābiņu aiz Istras.

Pēc īsa klusuma brīža Dovators vēl piemetināja:

— Lūk, kāpēc mēs pārvietojamies uz jaunām pozici-jām. iKā redzi, mūsu pavēlniecība arī nesnauž. Vai jūti, cik labi aprēķināts? _

— Pamatīgi aprēķināts. — Atlanovs, samiedzis saujā cimdu, novīcināja to un turpināja: — Iznāk, ka arī tur pretinieks uzdursies negaidītam pārsteigumam.

— Un kādam vēl!

Siču ciema virzienā atkal ierēcās lielgabali, tūlīt pēc tam mežā pajuka uzmācīga ložmetēju tarkšķoņa. Pār jātnieku kolonām pārskrēja kā vilnis. Kavalēristi, seglos šūpodamies, tramīgi raudzījās tumsā.

Pēdējais virzījās Osipova pulks. Antons Petrovičs, auļos apdzīdams kolonu, pielēkšoja pie divizijas komandiera un, pamanījis Dovatoru, strauji apturēja Leģendu. Pielicis roku pie cepures, viņš satraukti lūdza atļauju griezties pie divizijas komandiera.

— Man, biedri ģenerāli, ārkārtīgs notikums. Pretinieks atgrieza pulka bateriju.

— Kā tas tā varēja notikt?

Atlanovs dziļi ievilka papirosa dūmus un izpūtis ar cimdu tos atvēcināja no sejas. Pulka komandiera ziņojums viņam sabojāja omu. Sadrūma ari Dovators.

— Zirgus apšāva. Nosūtīju rezerves, tās nepaguva tur nokļūt. Vācieši, nojautuši pulku mainīšanos, atklāja artilērijas uguni un laida uzbrukumā tankus. Strēlnieki atkāpās mežā, un vācieši sagrāba stigu. Lielgabali vēl atradās pozicijās. Nu, un palika ...

— Ja pratāt lielgabalus pamest, tad protiet arī izglābt! Kā jūs to varēsiet izdarīt, es nezinu, — noklausījies Osipova ziņojumu, divizijas komandieris noteica.

Viņš redzēja šāviņu saplosīto mežu, sašķēpelētos kokus, beigtos zirgus un ļaudis — varonīgos artileristus, kuriem viņš nupat šodien bija parakstījis apbalvojumu lapas.

— Atļaujiet man pagriezt atpakaļ eskadronu! Es mēģināšu izlauzties, — valdīdams dejojošo Leģendu, ierunājās Osipovs.

— To nevar atļaut, — Dovators iejaucās. — Neprātīga iedoma. Ar vienu eskadronu nekā neizdarīsiet.

— Bet nevar taču atstāt...

Osipovs gurdi nolaida plecus un nodūra galvu. Viņš arī pats ļoti labi saprata, ka ne tikai ar vienu eskadronu, bet arī ar veselu pulku būs grūti izglābt nelaimē iekritušos ļaudis.

Dovators lēnām aizjāja līdz šosejai, kur sadrūzmēju-•šies kavalēristi laida sev garām tanku kolonu. Pastāvējis tur minūtes piecas, viņš pagrieza zirgu un aizsūtīja Ša-ipovaļenko pēc izlūkiem. Drīz piejāja Kušnarevs un Torba.

— Vai pastaigāties nevēlaties, draugi izlūki? — Dovators jautāja, mēģinādams aizmaskot savu satraukumu ar joku. — Ir kāds mazs darbiņš.

— Es klausos, biedri ģenerāli!

Kušnarevs ar kadrinieka veiklību piemeta delnu pie kubankas. Pēc ģenerāļa toņa un sejas izteiksmes viņš •saprata, ka «pastaiga» nebūs no vieglajām.

— Šiškovas mežā palikuši ievainoti kareivji un komandieri. Viņi jāatgādā šurp! Kopā ar tiem atrodas trīs lielgabali, arī tos vajag izglābt. Bet tur nav iejūgu. Būs turp jāved zirgi ar iejūgiem. Bet, pats galvenais, kā lai .apmāna pretinieka priekšposteņus?

— Tātad viņi ir aiz frontes līnijas? — Kušnarevs noprasīja.

— Jā. Viņi atrodas tur, kur jūs šajās dienās saņēmāt «jfūstā vāciešu kapteini. Tajā pašā mežā. Jūs vedīs sakaru virsnieks vecākais leitnants Povorotijevs. Redziet, kāda pastaiga jums stāv priekšā. Jūs droši vien domājat — grūtu uzdevumu ģenerālis uzdod, jā?

— Domāju gan, biedri ģenerāli...

— Tas ir ļoti labi, ka jūs tā domājat... Mēģinājums bīstams, nav vārdam vietas. Bet neaizmirstiet, ka tur palikuši mūsu vīrišķīgie padomju ļaudis — artileristi. Viņi šodien guva uzvaru, saprotat? Ievainoti, noasiņojuši — un palikuši bez palīdzības.

— Saprotu, biedri ģenerāli. Atļausiet izpildīt?

— Nē, pagaidiet! Labi apsveriet, vecāko leitnant, labi krietni! Atkarot no hitleriešiem savus biedrus — tas ir liels gods.

Klausoties ģenerālī, Kušnarevs juta, ka viņu sāk pārņemt dziļš gandarījums. Viņu neaizkustināja ģenerāļa vārdi, bet tas, kā viņš tos sacīja. Tā bija augstās atbildības apziņa. Tā nemanot pārņēma Kušnarevu, un viņš bija gatavs pašlaik veikt jebkuru uzdevumu, lai tas būtu cik grūts būdams.

— Man liekas, — Dovators turpināja, — ka ar varu te nekas nebūs veicams. Pusotra duča zirgu kāju dipoņa jūs demaskēs.

— Atļaujiet man teikt savu vārdu, biedri ģenerāli!

Torba paliecās ar visu ķermeni pret zirga galvu.

— Runā, biedri Torba, runā! Vajag kopā apdomāt!

— Man ir tāds plāns. Papriekšu kājām tur jāaizkļūst, viss jāizlūko, un tad būs redzams, kā un kas darāms.

— Pareizs plāns. Kā domājat, biedri vecākais leitnant?

Dovators kļuva mundrāks un, piejājis pavisam klāt Kušnarevam, ar plaukstu noglāstīja viņa kumeļu.

— Arī es domāju, ka pareizi. Neliela pāris cilvēku grupiņa var visur izkļūt cauri.

— Pilnīgi pareizi, pašlaik nepārtrauktu poziciju nav, — apstiprināja Dovators. — Ja nebūs iespējams paņemt lielgabalus, tad vajag tos sabojāt un atstāt. Tas būtu viss. Mazliet aprunājāmies un tīri labu plānu sastādījām. Vēlu sekmīgi veikt uzdevumu. Es domāju, ka varam cerēt, biedri Kušnarev?

— Jā, var, — mazliet padomājis, Kušnarevs noteikti atbildēja.

TREŠĀ NODAĻA

Purva izgarojumu piesātināta nakts mežā klāja blīvas miglas kārtas. Lucenko, automātu rokās turēdams, soļoja no viena koka pie otra un, vērīgi klausīdamies, košļāja pusvārītas gaļas gabalu. Pie izdzisuša ugunskura ] zem teltenes klusu vaidēja Cencovs. Turpat, kā nu kurš 1 nokritis, gulēja citi karavīri. Aizgājis līdz vientuļi stāvošai kuplai eglei, Lucenko apstājās un vēroja nekustīgās kājas velteņos, kas rēgojās taukā no zaru apakšas. Viņpus koka, pret sasalušo zemi lāpstu šķindinādams, No-vikovs raka kapu. Brītiņu pastāvējis pie kritušā, Lucenko piegāja pie biedra un, apstājies melnās bedres malā, īsi ; pajautāja:

— Kā veicas?

— Tā pamazām.

Novikovs gumzdams mina lāpstu un nesteigdamies , meta laukā sasalušās zemes gabalus. Zeme likās smaržojam pēc gurķu mizām un trupējušiem govs mēsliem.

— Cik šāviņu mums vēl atlicis?

— Vai desmito reizi atkārtoju — trīsdesmit!

Novikovs saniknots meta zemi tālu prom uz sāniem.

Atliecis muguru, viņš ciešāk savilka jostu ap puskažociņu.

— Nešpetns skaitlis, — iemezdams krūmos apskrubi-nāto kaulu, noteica Lucenko un, brītiņu klusējis, piemetināja: — Vai tev bērni ir?

— Trīs.

— Arī man ir trīs. Tātad līdzīgi. Ja mūs abus nogāzīs, paliks akurat seši bāreņi.

— Ej tu pie velna! Mani nenogāzīs.

— Un mani arī ne. To es tikai tāpat pa jokam. Es gribu vēl trīs bērnus piedzīvot. Karš beigsies, tad noorganizēšu kalēju brigādi no Lucenko ģimenes. Mēs esam četri brāļi un visi — kalēji. Vectēvi jau bija kalēji, un arī dēli būs kalēji. Redz, kāda tā lieta! Ņem automātu, pasargā, bet es mazliet parakšu... Pret rītu varbūt pašam noderēs .. . Vajadzēs tādu jaukāku vietiņu izvēlēties ...

— Neraizējies, priekš tavas augstības es atsevišķu izrakšu! Tevi jau kopā ar citiem nevar likt, tu nevienam miera nedosi.

— Ak tu, dulburi! — Lucenko saspļāva rokās, paucina lāpstu un rakdams piemetināja: — Cik daudz še •>avu biedru saguldīsim! Dodu goda vārdu, ka fašistu iznicināšu desmitreiz vairāk. Tu, ar rītdienu sākot, pieraksti, iekārtosim grāmatvedību!

— Es jau sen vedu šo uzskaiti, esi bez bēdu.

Novikovs uzmeta automātu plecā un lēnām devās pie

dziestošā ugunskura. Tur atradās ievainotie: iKovaļovs, Cencovs, Aleksejevs un Ņina. Tas bija viss, kas palicis pāri no trīs lielgabalu apkalpēm.

— Vai dzert nevienam negribas, biedri? — notup-damies klusu apjautājās Novikovs.

Nakts velkas gausi, satraukti. Mežu apgaismo raķešu uzliesmojumi un tricina garas ložmetēju kārtas. Snaudā iegrimušais vācu zaldāts, atsities ar kasku pret ložmetēja balstu, bija gribējis pa paradumam nospiest sprūdu, bet viņa rokas pēkšņi gļēvi un nedzīvi nokarājās ierakumā. Kaukāzieša kinžals bija dziļi iegrimis tam zem kreisās lāpstiņas. Torba, apvaldīdams trokšņaino elpu, dūra vēlreiz. Tā drošāk.

Ar tikko pārvaramu riebumu Zachars noņēma vācietim kasku un uzlika sev galvā. Pavilcis līķi mazliet sāņus, viņš ieņēma vietu pie ložmetēja. Klusumu saplosīja gara kārta, tumsu pāršķēla spilgta svītra — trasējošo ložu strūkla. Pēc katrām trīsdesmit minūtēm vācietis bija devis pa kārtai — zīme, ka uz posteņa viss kārtībā. Šaujot Torba akurati ievēroja laiku. Ne velti viņš bija šo posteni vērojis divas stundas.

Ar citiem vāciešiem tika galā Buslovs, Pavļuks un Savka Goļeņiščevs. Pēdējais, gandrīz uz pusēm saliecis savu garo, neveiklo stāvu, piesteidzās pie Torbas unr karsti ausī elpodams, nočukstēja:

— Viss kārtībā!

Torba, pamājis ar galvu, cieši saspiež ložmetēja rokturi un urbjas ar acīm tumsā. Savka nedzirdami aizrāpo pie sedzēju grupas. Tagad jāgaida. Vācieši novietojuši ložmetēja posteni meža ceļu krustojumā. Tas sedz pieeju no austrumiem, dienvidiem un rietumiem. Sargmainis ierodas tikai no ziemeļiem. Vācu oficieris divu zaldātu pavadībā ierodas katru stundu. Redzams, viņš ne visai uzticas saviem zaldātiem. Izpētījuši pretinieka izturēšanos, izlūki rīkojas nešaubīdamies.

No ziemeļu puses sargmaini sagaida slēpnis, no dienvidiem — Buslovs, un Pav|uks ar diviem ložmetējiem sastāda sedzēju grupu. No rietumiem jānāk Kušnarevam ar lielgabaliem un ievainotajiem. Viņš jau labi sen tur aizdzina garu karavanu ar artilērijas aizjūgiem. Smagie zirgi, ar pinkainajām kājām irdeno sniegu jaukdami, aizgāja gandrīz pavisam nedzirdami. Streņģu gredzeni, laužņi un cilas skanošas aizjūga daļas notītas ar lupatām. Torba paskatījās spīguļojošajā ciparnīcā. Likās, ka rādītāji skrej uz priekšu drudžainā steigā. Drīz jau būs trīsdesmit minūtes, kopš viņš dežurē pie vāciešu ložmetēja. Tuvojas laiks dot «modrības» kārtu. Darot šo neierasto darbu, viņu pārņem nervozas trīsas. Nepatīkami un baigi signalizēt ar ienaidnieka ložmetēju. Viņš uzmanīgi pārbauda lentu. Viss ir kārtībā, tikai pie pirkstiem pielipusi kaut kāda draņķīgi smirdoša ziede.

Torba, miegdams acis, otru reizi nospiež sprūdu. Ložmetējs padevīgi izspļauj ilgstošu kārtu. Ausīs sanoņa, kodīgās pulvera gāzes kož acīs un lien degunā. Viņam gribas šaut visu laiku, lai tikai ātrāk paietu šīs nogurdinošās satraukto gaidu minūtes.

Pēkšņi līdz viņa ausīm nonāk munīcijas ratu dārdoņa *un riteņu dobjā klaboņa. Torbam liekas, ka pa mežu aizveļas neciešama atbalss. Ta liek viņam pagriezt ložmetēju pret ziemeļiem. Tur uzliesmo vesela kaskade dzeltenu un zilu raķešu. Meža ceļš tiek spilgti apgaismots. Redzams, kā smagi, dūkanbēri zirgi, pakaviem klakšķot, mierīgi velk lielgabalus, it kā iedami uz netālām jaunām pozicijām ...

Skaldošs, metālisks Degtjareva ložmetēja barkšķis saplosa noklusušos, sniega pilnos krūmus. Kaut kur netālu dzirdami nesaprotami uzsaucieni. Nejauko klaigāšanu svešā valodā Torba noslāpē ar trasējošo ložu ugunīgo vēdekli.

Ložmetējs raustās, it kā gribēdams izsprukt no ro-Lām. Buslova degtjars klab vēl skaļāk. Lielgabalu riteņi, ātri šķiezdami netīro sniegu, rīb garām Torbam. Jāteniski uz pulka haubiču stobriem, tos aptvēruši, brauc ļaudis nokvēpušos puskažociņos.

Smagie zirgi, šāvienu skubināti, dobji pakavus būk-sķinādami, steidzas smagnēji mundrā riksī.

Torba, Buslovs, Goļeņiščevs, Pavļuks, izšāvuši visas patronas, velk aiz sevis ložmetējus. Lūk, baterija jau nozūd aiz līkuma. Pretim izlūkiem zirgturi auļos ved zirgus.

... Pēc stundas Kušnarevs ar Torbu jau vakariņoja apakšpulkveža Osipova mītnē.

— Vai negribi, vecākais leitnant, — glāzes piepildīdams, satraukti aicināja Antons Petrovičs, — nākt pie manis par vietnieku ierindas lietās? Ko?

— Es taču esmu izlūks, biedri apakšpulkvedi, — Kušnarevs pasmaidīja.

— Nu tad par štaba priekšnieka palīgu izlūkošanas lietās. Piešķiršu tev kapteiņa dienesta pakāpi.

— Es to arī tāpat dabūšu ...

— Ne ar ko tevi, brāl, nevar iekārdināt. Nu, bet tu, Torba, par pulka izlūku komandieri nāksi? Izlūgšos no Dovatora.

— Nē, biedri apakšpulkvedi, es no ģenerāļa Dovatora neatkāpšos līdz pašai nāvei! — Zachars lepni atbildēja.

— Jūs, velni tādi, mīlat Dovatoru, zinu . .. Bet vai es, domājat, nemīlu? Vai tad var viņu nemīlēt!

CETURTĀ NODAĻA

Divdesmitā novembra pievakarē Dovators savus pulkus bija sakopojis Istras ūdenskrātuves rajonā un uzsācis smagas kaujas Pospeļichas—Nadeždinas virzienā. Pretinieka uzbrukumi sekoja cits citam, bet, uzdūrušies neatlaidīgai pretestībai, apsīka.

Pretinieks, saņemdams pēdējos spēkus, sāka apiet Dovatora kreiso flangu un mēģināja atspiest viņa divizi-jas uz ziemeļaustrumiem, pūlēdamies nodrošināt savu pulku virzīšanos gar Volokolamskas šoseju. Taču Dovators ne tikai nepiekāpīgi atvairīja uzbrukumus, viņš bija nodomājis dot arī vāciešiem pēkšņu triecienu no flanga.

īso ziemas dienu nomainīja melna nakts. Dzīvoklī, kur bija apmeties Dovators, Šapovaļenko atnesa klēpi malkas un aizkūra krāsni. Jau otro dienu ģenerālis bija sanīcis aiz pārmērīga noguruma, negulētām naktīm,

drēgnā, aukstā laika un necilvēciski spraigās piepūles. Ļeva Michailoviča acīs slimīgs mirdzums. Ģenerāļa priekšā uz galda, kas nokrauts ar kartēm, avīzēm, sche-mām, guļ mape ar kārtējiem ziņojumiem. Ar gurdu rokas kustību viņš to pastumj sāņus. Pa ķermeni pārskrien nepatīkami drebuļi. Pēc tam, sevi pārvarējis, Dovators atkal izstiepj roku un atver mapi.

«Pretinieks ieņēmis Jauno Jeruzalemi,» teikts armijas ziņojumā. «Pēc niknām kaujām Sarkanās Armijas daļas . atstājušas Jachromu, Rogačevu, Fjodorovku, Oļgovu.» Taču vēl tikai pirms dažām dienām Oļgovā bija novietotas viņa grupējuma apakšvienību aizmugures daļas.

Ļevs Michailovičs dziļdomīgi paskatījās uz karti un, rūgta īgnuma pārņemts, atkal sāka lasīt.

Ziņojumi, raporti, vēstules, izlūkošanas pārskati ... Vesela kaudze, bet nekā iepriecinoša. Pēkšņi ģenerālis pamanīja apaļīgo, skaidro Kušnareva rokrakstu:

«Stabs D, karte 100 000. Dobrina. Augstiene 183,6. Izlūkgrupa Nr. 2. Gorkos pienāca vājš pretinieka aizturis, apmēram viens vads. Viens mīnmetējs, divi ložmetēju posteņi (sk. schemu). Dobrinā jēgeru bataljons izvietots pa mājām. Gatavo ēdienu. Četras ložmetēju ligzdas (sk. schemu). Automašīnas, 26 lielgabali, septiņi uz piekabēm. Nomaskēti ar rudzu salmiem. Ciemā retas patruļas. Ložmetēju apkalpes mainās bieži.»

Pasvītrojis pēdējo ziņojuma vārdu, Ļevs Michailovičs malā pierakstīja: «Salst.»

«Brīvi nokļuvu dienvidu nomalē,» viņš lasīja tālāk, «turpinu novērošanu no atsevišķi stāvošā šķūņa (sk. schemu).

Secinājumi: pretinieks, sildīdamies uz krāsnīm, berž sadauzītos sānus, gatavojas aprīt divas manu acu priekšā nokautas govis. Ir iespēja izjaukt šīs^1 dzīres un to vietā piedāvāt citas... Uzņemos pilnīgi nodrošināt •trieciena pēkšņumu. Gaidu tālākos norādījumus.»

Gudrinieks Kušnarevs, kas allaž visur bija klāt kā nagla, ar savu ziņojumu uzreiz aizdzina ģenerālim vājumu. Lūk, kur piemērots gadījums flanga triecienam, par kuru viņš bija domājis divu pēdējo dienu laikā, mezdams pretinieka aizmugurē ik dienas ap trīsdesmit izlūk-grupu.

Izpētījis Kušnareva schemu, Dovators ar veiklu roku

atzīmēja kartē, kāds ir stāvoklis. Istabā klusums. Krāsnī Iautri sprēgā malka, siltumā sagurušais Sapovaļenko

snauž.

Aiz loga trako sniegputenis. Gari kaukdams, tas apslapē šāvienu dunoņu. Steidzīgais vēzeklis jau bija uzbīdījis abus pulksteņa rādītājus uz divpadsmito skaitli. Dovators paņēma telefona klausuli, izsauca štaba priekšnieku, nodeva iepriekšēju kaujas pavēli: «Ģenerālim At-lanovam iedalīt manā rezervē vienu kavalērijas pulku. Pašu nekavējoties izsaukt uz štābu,» — un atkal koncentrējies nodziļinājās schemā, pētīdams to un salīdzinādams ar karti.

Scliemu Kušnarevs bija uzmetis frontes steigā, bet akurati, lietišķi, ar visām nepieciešamajām topogrāfiskajām detaļām. Dobrinu, tāpat kā vairumu citu apdzīvoto vietu Maskavas apkārtnē, apņēma biezi meži. Pēkšņam triecienam labāku neko nevarēja vēlēties.

— Malači izlūki! — Dovators sacīja.

Sapovaļenko nodrebēja.

— Vai aizmidzis biji, vectētiņ? — Ļevs Michailovičs jautri pamirkšķināja. Viņam ļoti gribējās mazliet uzpurināt kazaku.

— Kas tad es par vectētiņu? Man tikko piecdesmit gadu.

Filipam Afanasjevičam nepatika, ka viņu sauc par vecu.

Dovators, to nomanījis, tīši viņu dēvēja par «tētuku» un «vectētiņu». Tad Sapovaļenko sāka bozties un dusmīgi skrullēt ūsas.

;— Protams, ka vectētiņš. Mazbērni taču ir!

— Kas par to, ka mazbērni! Es jaunos varu sev aiz jostas aizbāzt.

— Ai, kāds varonis! Gribi, jāsim uz Dobrinu fašistus kapāt! Paskatīsimies, kāds tu esi varonis. Ej seglo zirgus!

— Jūs nekur nevarat jāt. Jūs esat savārdzis.

— Tu man te «nevārguļo». Jāsim tikai uz Dobrinu vakariņot. Liec Sergejam, lai apseglo! Jāsim uz Dobrinu vakariņot! — Dovators atkārtoja.

Sapovaļenko neizpratnē paskatījās uz ģenerāli, it kā apsvērdams, vai viņš joko vai patiešām nopietni saslimis.

Vakarā no Torbas viņš arī pats bija dzirdējis, ka Dobrinā ieradušies daudz vāciešu, bet ģenerālis pēkšņi sataisījies jāt turp vakariņot.

— Tātad patiešām seglot zirgus? Bet ārsts? — Filips Afanasjevičs šaubīdamies jautāja.

— Es pats sev esmu labs ārsts. Soļos, marš, pie Ser-jožas! Ja ne, neņemšu tevi līdz vakariņās.

Dovators, vairs nepievērsdams vērību pārsteigtajam Sapovaļenko, atkal paņēma klausuli un izsauca pie sevis Karpenkovu.

Pēc dažām minūtēm viņi jau sēdēja pie galda un, zemu noliekušies pār schemu, izstrādāja operācijās detaļas.

Plāns galvenajos vilcienos bija gatavs, taču tam bija viens būtisks «bet». Pamaz cilvēku. iKad štaba priekšnieks parādīja pēdējo ziņojumu par zaudējumiem, Ļevs Michailovičs drūmi ieurbās ar acīm kaut kur kaktā. Tik spoža iespēja, bet pēkšņi viss izgāžas tikai tādēļ, ka trūkst dažu simtu karavīru. Dabūjis savienojumu ar armijas štābu, Dovators izsauca armijas komandieri. Viņa štābā nebija. Armijas štaba priekšnieks, atzinis par labu šo nodomu, ieteica Dovatoram to realizēt ar viņa rīcībā esošajiem spēkiem.

— Bet kur tad apsolītais? — Dovators ironiski apvaicājās.

Armijas štaba priekšnieks stūrgalvīgi klusēja, it kā runa būtu par kaut kādu sīkumu.

Dovators turpināja kaulēties: nu kaut vai vienu bataljonu strēlnieku, vienu rotu! Nu vienu «meiteni Katju»! Atkal noraidījums, bet pēc tam pieklājīgs sekmju novēlējums. Un saruna beigusies.

Dovators, aizbāzis roku aiz svārku atloka, soļoja pa istabu.

— Kadru divizija!... — viņš noteica no īgnuma aizsmakušā balsī. — Cik ļoti tā man pašlaik vajadzīga, velns parāvis, bet viņi pat rotu nedod! — Ar iekaisušajām acīm asi paskatījies uz Karpenkovu, Dovators piemetināja: — Ja mēs palaidīsim šo iespēju dot prettriecienu, tad mums vairāk par divām dienām nav ko domāt noturēties šajās pozicijās. Vai tu to saproti?

— Saprotu, Ļev Michailovič.

— Tātad atkāpties! Kur lai vēl tālāk atkāpjas? Es tev jautāju — kur?

Nekad vēl Karpenkovs nebija redzējis ģenerāli tik aizkaitinātu.

— Atkāpties mēs nevaram. Sist, stiprāk tikai sist! Ar īsiem triecieniem jāmetas uz priekšu. Sājos apstākļos tas ir labākais aizstāvēšanās veids. Uzbrukums pretinieku padarīs nedrošu, bet ļaudīs pacels kaujas garu un nostiprinās ticību uzvarai.

Sājā brīdī ienāca Atlanovs.

— Jūs mani, Ļev Michailovič, gribat pavisam atbruņot, — pasniegdams Dovatoram roku, ar smaidu sacīja divīzijas komandieris.

Ļevs Michailovičs novērsa acis. Sirds viņam sažņaudzās rūgtā, nepelnītā aizvainojumā. Sakopodams visus savus spēkus, lai runātu mierīgi, apdomīgi un ar īgnuma uzliesmojumu velti neapvainotu divīzijas komandieri, viņš sacīja:

— Es tevi neizsaucu, lai strīdētos, Josif Aleksandro-vič. Mana nasta nav vieglāka par tavējo... Mēs tevi gribot «atbruņot»?

Viņš apsēdās uz gultas un turpināja:

— Tu laikam domā tā: ģenerālis Dovators iemeta no rīta konjaku, norija gabaliņu citrona, aizsmēķēja, tad ieurbās ar acīm kartē kā vērsis strautā un, ieraudzījis savu dziļdomīgo fizionomiju, nolēma, ka viņam jākomandē. Novilka sarkanu bultu, kas attēlo Atlanova divi-zijas uzbrukumu, pēc tam paņēma papīra lapu un ar to pašu zīmuli uzrakstīja: «Pabeigdami triecienu pret ciemu, mēs radām pretiniekam katastrofisku apdraudējumu.» Pēc tam uzzīmēja otru bultu, kam ar savu āķi jāattēlo ģenerāļa Medņikova divizijas flanga triecieni. «Tādā kārtā divu masveida triecienu ciešā sadarbībā, saņemot atbalstu no viegli pārvietojamās rezerves, attīstīsim uzbrukumu Kozļiku virzienā.» Staba priekšnieks, protams, sajūsmā par ģeniālo plānu vienā momentā uzcep pavēli, paķer rezervē vienu pulku. Viņam nospļauties par to, ka Atlanovs izstiepis pavisam šķidru aizsardzību desmitiem kilometru garumā un turas «uz goda vārda», lai tikai dokuments būtu izstrādāts pēc visiem štaba mākslas likumiem, bet tur, kā proti, tā izgrozies — tālab jau esi

ģenerālis ... Varbūt mēs tā komandējam, ģenerāli At-lanov? i

— Kas ar jums noticis, Ļev Michailovič?

Pārsteigtais divizijas komandieris ātri noņēma no

galvas papachu, atsegdams nosvīdušo, krunkaino pieri.

— Vai tad es tā varu domāt? — viņš ar izbrīnu ap-;

jautājās. ļ

— Kādē| tad tu ar tādu smaidiņu man saki, ka es tevi atbruņojot?

— Man tāds stāvoklis ...

— Lūk, tieši tādēļ man vajadzīgs pulks, lai izvilktu tevi no šī stāvokļa.

Dovators noliecās pār galdu, paņēma Kušnareva ziņojumu un schemu un pasniedza Atlanovam.

Tas, pārskrējis ar acīm pār papīriem, uz kādu mirkli nogrima domās. Viņš uzreiz aptvēra, cik svarīgs ir priekšā stāvošais pasākums, un, sapratis Dovatora sašutuma cēloni, domās sevi nosodīja par neapdomīgajiem, aizvainojošajiem vārdiem.

— Nu, ko teiksi? — Dovators tieši noprasīja.

— Tādu gadījumu garām laist nevar.

Daudziem stipras gribas cilvēkiem ar lielu dzīves pieredzi ir zelta likums: atklāti atzīt savu kļūdīšanos, ātri to izlabot un atrast izeju no ikviena grūta stāvokļa. Tāds bija arī ģenerālis Atlanovs. Kvēlām acīm skatīdamies Dovatorā, divizijas komandieris sacīja:

— Es tūlīt došu pavēli ņemt ļaudis no zirgturu skaita, atstāšu tikai pa vienam cilvēkam uz desmit zirgiem. Staba rakstvežus, liekos raitniekus, pavārus, noliktavu pārziņus, muzikantus — visus ierindā. Atradīsies ļaudis, Ļev Michailovič. Sī operācijā nekavējoties jāpaveic. Bet par to, ka tevi aizvainoju, — piedodi! Atļauj man darbā izlabot kļūdu! Es, protams, tā nedomāju, kā tev tas likās, bet, atklāti sakot, man bija aizdomas, ka šoreiz tu kļūdies. Taču iznāca otrādi. Lamā mani, es klusēšu!

Drīz vien plāns priekšā stāvošajai operācijai bija vēlreiz kopīgi apsvērts un saskaņots visos sīkumos. Karpen-kova štaba aparats darbojās saskaņoti, noteikti un ātri. Pēc stundas pavēle jau bija izsūtīta pa divizijām. Tā skanēja: «Divizijas komandierim 1. sastādīt kustīgu grupu un izdarīt flanga triecienu Dobrinas rajonā, divi-

/ ijas komandierim 2. veicināt trieciena sekmes ar diviem pulkiem Gorku—Borinas virzienā.»

Ar šīs operācijās veikšanu pretinieka nodoms apiet Dovatora kavalērijas grupējumu no dienvidiem tiks likvidēts. Uzbrukums bija paredzēts pulksten sešos no rīta.

Dovators negulēja. Gaidīdams sakaru virsnieku, viņš satraukts ieklausījās ikvienā troksnītī. Pārcilādams uz galda papīrus, viņš nemanot iedziļinājās personālā sastāva ziņojumu kopsavilkumā.

Dovatora seja satumsa. Pēc īsas apdomāšanās viņš paņēma tīru papīra lapu un gatavojās uzrakstīt armijas komandierim sīku paskaidrojumu. Taču, atcerējies, ka fronte izstiepusies no Baltijas līdz Melnajai jūrai, viņš saplēsa aprakstīto lapu un iemeta krāsnī. Aiz noguruma un savārguma viss ķermenis bija kā salauzts, bet viņš nevarēja gulēt. Piegājis pie durvīm, Dovators paklusu pasauca snaudošo adjutantu kapteini Kurganovu un pavēlēja atsūtīt pie sevis Sapovaļenko.

Filips Afanasjevičs nekavējās ar ierašanos.

— Vai zirgi sagatavoti? — Dovators jautāja.

— Tie vienmēr gatavi. Tikai Sergejs jautā, kuru padot un vai tālu jāsim. Ja tālu, tad vajadzētu Vanagu.

Zinādams, ka ģenerālis slims un jāt viņš nedrīkst, Sapovaļenko, atklāti runājot, vilka garumā.

— Bet, ja tuvu, tad Kazbeku.

— Jāsim uz Dobrinu.

— Vai tad tā ir mūsu, biedri ģenerāli?

— Tā vienmēr ir bijusi mūsu, — Dovators atbildēja, strauji pievērsis kazakam savas nogurušās acis.

— Bet tur taču vācieši.

— Arī es to zinu, ka vācieši. Tieši tādēļ jau jāsim.

Tāda atbilde galīgi samulsināja Sapovaļenko: «Vai

tikai ģenerālim nav augsta temperatūra un viņš ne-murgo?»

— Jums vajadzētu, biedri ģenerāli, drusciņ atpūsties. Sī pati gripa ir sasodīta liksta ... — mīlīgi, ar raižu pilnu rūpību sacīja Filips Afanasjevičs un ielaidās viņam tik neparastos mediciniskos spriedelējumos par siltām kompresēm un sinepju plāksteriem. Pats viņš dziedinoties lietoja vienu un to pašu līdzekli — mēriņu degvīna ar milzīgu porciju piparu piedevām.

— Vectētiņ, kopš kura laika tad tu esi iestājies

žēlsirdīgajos brāļos? — Dovators viņu pārsteidza. — Es tavu «profilaksi» pazīstu. Paskat, kāds man homeopāts atradies!

«Ģenerālis pavisam slims,» nodomāja Šapovaļenko, «un kas par nedzirdētiem vārdiem.»

— Atbildi, ko klusē? Ir tāda zinātne, ko par profilak-tiku sauc, vai esi dzirdējis?

— Esmu.

— Un kas ir ķirurģija — zini?

— Vai tā, kas dzīviem kājas griež nost? Tāda lech-cijā man zināma ...

— Nu, nu, pareizi. Ej, ved šurp zirgus! Jāsim uz Dobrinu! Mēs tur šodien sarīkosim fašistiem «lechciju». Paskaidrosim tiem «profilaktiski», ka neviens izdarīts noziegums netiek atstāts nesodīts, un ķirurģiski to pierādīsim ar zobeniem. Vai saprati?

— Sapratu.

Bet īstenībā Šapovaļenko visu saprata pēc savas gaumes. Viņš vis negāja vest zirgus, bet gan aizskrēja uz medicinisko daļu un sacēla tur kājās visus ārstus. Pa ceļam viņš par to pačukstēja arī štaba dežurantam, bet tas pa telefonu paziņoja armijas štabam.

— Ļoti smagi saslimis. Gatavojas jāt pie vāciešiem un izdarīt tiem ķirurģisku operāciju.

Pa ceļam no mediciniskās daļas Filips Afanasjevičs iegriezās arī pie Šūbina.

— Ar ģenerāli ļauni, biedri komisār!

— Kas noticis? — satraukts jautāja Šūbins.

— Sasirdzis. Ai, kā sasirdzis, taisni posts! Runā visādas aplamības. Gatavojas jāt pie vāciešiem uz lechciju. Bet pašam acis kvēl kā divas ogles.

— Vai ārstu izsaucāt?

— Tieši tā, visus sacēlu kājās...

— Jā, tā lieta ir slikta.

Šūbins, ātri uzmetis plecos burku, izgāja pakaļ šapovaļenko.

Dzīvoklī viņi ieradās reizē ar ārstu un klusām vēra durvis. Kurganovs, kas sēdēja priekšistabā, viņus brīdināja, ka ģenerālis aizmidzis.

Gaidīdams zirgus, Ļevs Michailovičs, saģērbies siltā bekešā un burkā, bija apsēdies uz gultas un aizmidzis.

gaiva ar dziļi uz pieres uzbīdīto kubanku atdusējās uz .pilvena, kājas baltajos velteņos bija nolaistas uz grīdas.

Šūbins tās saudzīgi pacēla un ielika gultā. Iziedams no istabas, viņš kategoriski aizliedza jebkuram modināt ģenerāli.

Bet Ļevu Michailoviču tomēr pamodināja. Ap vienpadsmitiem no rīta viņš pa miegam sadzirdēja troksni. Gari stiepti iečīkstējās durvis.

Dovators pavēra acis.

Istabā ar svaigu aukstuma smaržu ienāca armijas komandieris Dmitrijevs, Kara padomes loceklis Bukre-jevs un Šūbins. Pēdējais pār slieksni pārkāpa kāds nepazīstams pulkvedis šinelī ar zilām kavalērista zīmotnēm. Pie sāniem tam spīguļoja sudrabā kalts kaukāziešu zobens. Pulkvedis bija melnīgsnējs, kalsens, ar melnām, augšup traucošām uzacīm.

Dovators pietrūkās kājās un mulsi, gluži kā nogrēkojies kursants piemeta roku pie cepures.

— Viņam taču pavisam brašs izskats! — jautri iesaucās Bukrejevs. — Cilvēks vienkārši atpūšas pilnā kaujas tērpā, bet jūs man te stāstāt, ka slims. Nu, kā jūties, ģenerāli Dovator?

— Paldies, biedri armijas komisār, jūtos labi. Tik cieši biju aizmidzis, ka liekas, visu uz pasaules esmu nogulējis ... — Dovators atbildēja, pārmetoši lūkodamies Sūbinā.

Michails Pavlovičs nomierinādams viņam līksmi pamāja, likdams noprast, ka ar nakts operāciju viss ir labākā kārtībā; pēc tam pasmaidījis viņš ar roku izdarīja tādu kustību, it kā sacīdams, ka ir notikušas neparastas un apbrīnojamas lietas.

Dovators sasprindzis mulsi skatījās te uz smaidošo Sūbinu, te uz armijas komandieri.

— Tu, gvard, patiešām esi nogulējis! Visu esi nogulējis. Pastāsti viņam, ģenerāli! — Bukrejevs trokšņaini apsēdās uz krēsla, kas zem viņa varenā stāva žēli iečīkstējās.

Atgāzies pret krēsla atzveltni, viņš mīklaini palūkojās Dovatorā.

— Teiksim godīgi — nogulējis, — apliecināja arī armijas komandieris. — Pirmo apsveikumu saņēma brigādes komisārs Michails Pavlovičs Šūbins.

— Bet par ko jūs mūs apsveicat? — vēl arvien nekā nesaprazdams un izbrīnā lūkodamies svinīgajās priekš-j nieku sejās, jautāja Dovators.

— Vispirms par to, ka šajā naktī spoži veikta operācijā! Otrkārt, par gvardes divizijām! Atļaujiet pasniegt Augstākā virspavēlnieka pavēli un apsveikt jūs, biedri; gvardes ģenerālmajor. Jūsu kavalērijas grupējums pār— dēvēts par gvardes korpusu.

— Kalpoju Padomju Savienībai!

Sacīdams šos svinīgos vārdus, Dovators, vēl arvien nesaprazdams, kas noticis, atsēdās gultā. Kad klātesošie sāka smieties, viņš pietrūkās kājās, metās pie armijas komandiera, trīsreiz noskūpstīja viņu un, neatrazdams vārdus, ilgi spieda tam roku.

— Tu iepazīsties ar pulkvedi! Viņš taču tev atvedis kadru diviziju. Vai tu saproti, kadru! ... — Bukrejevs pacēla rādāmo pirkstu. — Bet tu droši vien domāji, ka es tevi esmu piemānījis. Atzīsties — domāji?

— Nē, biedri armijas komisār, es domāju kaut ko pavisam citu, — Dovators atbildēja, pieiedams pie jaunā divizijas komandiera.

— Biedri gvardes ģenerālmajor, pulkvedis Tavlijevs ar viņam uzticēto Sarkanā Karoga ordeņa diviziju ieradies jūsu rīcībā, — noteiktā balsī ziņoja divizijas komandieris.

— Uch, tu! — priecīgi spiezdams Tavlijevam roku, izsaucās Dovators. — Tātad karosim kopā? Pamatīgi karosim!

Ļevs Michailovičs nojauta, ka armijas komandieris nav atbraucis nejauši. Viņš atvedis sev līdz ne tikai pelnīto prieka vēsti, bet reizē arī lielu, jaunu atbildību.

Tikai tagad, pēc viesu aizbraukšanas iedziļinādamies Augstākā virspavēlnieka pavēles tekstā par gvardes nosaukuma piešķiršanu divizijām, Dovators visā pilnībā aptvēra, cik augstu valdība novērtējusi viņa kareivju un komandieru nopelnus. Viņš apsvēra: ar cik lielām zināšanām, cik ļoti kulturālām jābūt komandierim, lai godam nestu komunistiskā karavadoņa vārdu!

Karavadoņa talants, kā pieņemts to uzskatīt, ir māka vadīt karaspēku, prasmīgi manevrēt ar to un gudri ap-

muļķot pretinieku. Bet vai tad vācu ģenerāļi slikti ma-nevrē?

Kāpēc tad viņš, jauns padomju ģenerālis, sakauj profesionālus Šlifena, Ludendorfa, Brauchiča, Guderiana .kolas kara meistarus? Tādēļ, ka viņam, ģenerālim Dovatoram, bijušajam zemnieku puisim no Baltkrievijas, ciema, aiz muguras ir boļševistiska skola. Viņš dragā ļ>retinieku ne tikai ar ieroču spēku un māku, bet arī ar lielo idejiskās pārliecības spēku — vienmēr uzvarēt!

Vēlreiz un vēlreiz Dovators pārlasa Augstākā virspavēlnieka pavēli, un viņu pārņem dziļš saviļņojums. Parakstīdams pirmo kaujas pavēli gvardes korpusam, viņš izjuta sevī pieredzes bagāta karavadoņa spēku un pārliecību, bet skaidrība par priekšā stāvošajiem uzdevumiem vēl augstāk pacēla viņa gribu un apņēmību cīnīties un uzvarēt.

PIEKTĀ NODAĻA

Ar frontes komandiera pavēli Dovatora korpuss uz laiku tika atvilkts rezervē. Ziņa par gvardes nosaukuma piešķiršanu ātri aplidoja visas apakšvienības. Pāri mežam, kurā bija nostādīti pulki, virpuļoja sniega pārslas. Vējš šūpoja vareno, aiz vecuma tumšo priežu galotnes. Uz apkvēpušajiem puskažociņiem un ausainēm cirtojās saltā sarma, zibēja jauno, bet jau roku nosmulēto automātu tērauds.

— «... Par kaujās ar vācu iebrucējiem parādīto drošsirdību un varonību piešķirt gvardes nosaukumu», — plūst apakšpulkveža Osipova skanīgais bass, lasot pavēli.

Piesnigušajā mežā tālu aizskan tūkstošbalsīgais «urā». To dzird tūkstošiem cilvēku. Ietērpti baltajos maskēšanās halatos, viņi soļo nebeidzamās kolonās. Čirkst sniegs zem jaunajiem, pamatīgajiem velteņiem, dzirdams, kā šķind mīnmetēju pamatplates un padobji žvadz patronas ložmetēju diskos. Ragaviņās melnē balsta ložmetēji.

Pēkšņi netālu noūkšējās artilērijas zalve. Virs meža noplaiksnījās astaina liesma. Kaut kur pajuka nežēlīgā aukstumā sastindzinātā zeme. Kaut kur uzvirpuļoja pirmie melnie dūmu stabi. Bet pēc tam, nepārtraukti

rēkdamas, sāka kūpēt tūkstošiem garstobraino lielgabalu rīkļu. Tankisti iedarbināja motorus...

Bija 1941. gada 6. decembra rīts.

Izpildīdama pavēli, Sarkanā Armija apturēja un sāka dzīt fašistu karapūļus no Maskavas apkārtnes pozicijām uz rietumiem. Padomju ļaudis šajā dienā spēji pagrieza vēstures ratu. Viņi sacīja: «Nebūt ienaidniekam Maskavas pievārtē!»

Nākošajā dienā Dovatoru izsauca pie armijas vadības.

Ieradies štābā, Dovators tūlīt pieteicās pie armijas komandiera. Ieraudzījis ienākošo korpusa komandieri, Dmitrijevs, pieceldamies no krēsla, laipni pamāja ar galvu un pasniedza Dovatoram roku.

_— Gaidīju. Ar nepacietību gaidīju. Bet tu kā arvien īstā laikā un teicamā garastāvoklī. Man patīk, ja ļaudis labā omā. Manī nostiprinās pārliecība, ka karaspēkā arvien vairāk pieaug cīņas gars. Esmu bijis Sibirijas divīzijās, ai, kas tie par zēniem! Pat nejauši teiktos vārdiņos jaušams spēks, pārliecība. «Tu, Semjon,» dzirdēju šorīt sakām pie ugunskura, «met no maisiem laukā liekos kramus un ieber tur vairāk patronu. Kā redzams, būs krietns gabals jāiet uz priekšu, kamēr vezumi pienāks, — noderēs.» Vai redzi, kādas valodas! Pavisam labi!

Armijas komandieris piemiedza gaiši smejošās acis, pār viņa plānajām, cieši sakniebtajām lūpām pārskrēja smaids.

— Nu, kāds ir tavs jaunais papildinājums?

— Dūšīgi ļaudis! Kad sāk dziedāt, sniegs birst no kokiem. Lauztin laužas kaujā.

Dovators nepacietīgi plakšķināja ar delnu pa celi.

— Būs, Ļev Michailovič, arī taviem jātniekiem darbiņš. — Dmitrijevs piegāja pie kartes, kas karājās pie sienas, un ar žestu paaicināja arī Dovatoru.

Ieskatīdamies kartē, Ļevs Michailovičs meklēja sava korpusa novietni. Bet tajā vietā, kur tam vajadzēja atrasties, viņš to neatrada. Dovators to atrada pavisam citā vietā: ar piesvītrotu aplīti kā paredzamā kavalērijas un tanku brigādes koncentrēšanās vieta bija apvilkts Kubinkas rajons. Tā centrā bija iesprausts karodziņš. No tā punktēta bulta, pāršķeļot pretinieka novietni, aizstiepās tālu ienaidnieka aizmugurē.

Dovatoram bez vārdiem kļuva skaidrs, ka viņa gvardei pienācis ilgi gaidītais brīdis veikt lielu un atbildīgu uzdevumu. Aiz prieka gribējās iesvilpties, taču viņš apvaldīja nerātno iedomu un tai pašā brīdī juta, ka prāts ak darboties lietišķi, skaidri un spraigi. «Sagrābt savās rokās maģistrāles, nedot pretiniekam iespēju plānveidīgi atkāpties,» domās viņš jau formulēja priekšā stāvošo uzdevumu.

— Jums jāsagatavojas lielai reida operācijai, — armijas komandieris turpināja. — Turēdamies pie savas iecienītās maģistrāļu taktikas, vācieši gatavojas organizētai šmaukšanai uz rietumiem. Pašlaik tiem padomā izlauzties no Ruzas rajona uz Volokolamsku, savienot savu dienvidrietumu grupējumu ar ziemeļaustrumu, iziet uz galveno maģistrāli un, radot spēcīgu grupējumu, vest to uz rietumiem. Līdz ar to vācu pavēlniecība cer saglabāt spēkus un noturēt Možaisku, kas noderētu par tramp-linu lēcienam uz Maskavu. Korpusa uzdevums būs izjaukt pretinieka nodomus, nogriezt tam dziļā aizmugurē visus atkāpšanās ceļus, sadzīt to Maskavas apkārtnes mežos, iztriekt no siltajām mājām aukstumā, padzīt no maģistrālēm un iznīcināt visnesaudzīgākā veidā. Lūk, tāds darbs stāv priekšā, ģenerāli Dovator! Domāju, ka tas tev un taviem gvardiem būs pa prātam.

— Pa prātam, Vasilij Vasiļjevič, — atbildēja Dova-tors, uzmanīgi noklausījies armijas komandiera vārdos.

Sarunu pārtrauca telefona zvans. Pastiepis lielo, dzīslaino roku, armijas komandieris paņēma klausuli. Pēc īsas sasveicināšanās viņa skaistā, vēl pavisam jauneklīgā seja pārmainījās. Bargi sakniebis plānās lūpas, ar pirkstiem ritinādams uz galda stāvošos papirosus, viņš kādam, īsi atbildēja:

— Jā .. . Katrā ziņā! .. . Paziņošu personīgi. Jā, jā, šeit... Viss pabeigts! ... Tiks izpildīts!... Nekavējoties? Tieši tā! ...

Armijas komandieris nolika klausuli. Paskatījies uz Dovatoru, viņš apvaldīti pasmaidīja un ierunājās ar maigu intonāciju balsī:

— Tevi, dārgais Ļev Michailovič, un korpusa vecāko komandējošo sastāvu, — armijas komandieris nosauca vairākus uzvārdus, — grib redzēt frontes karaspēka virspavēlnieks ...

— Virspavēlnieks? — jautāja Dovators, lēnām no krēsla pieceldamies un gaišās, izbrīnītās acis no Dmitri-jeva nenolaizdams.

— Jā, — armijas komandieris apstiprināja, arī pieceldamies un pastumdams vienu no telefona aparatiem uz galda malu. — Labi ātri sazinies ar savu stabu un dod rīkojumu, lai izbrauc. Viņus sagaidīs sakaru virsnieks. Mēs tūlīt pat dosimies ceļā.

Armijas komandieris, sakārtojis nevainojami pieguļošos svārkus, ielika kabatā kārbiņu ar papirosiem un, veltījis Dovatoram uzmundrinošu smaidu, kas silti mirdzēja viņa lielajās, izteiksmīgajās acīs, aizgāja.

Pabeidzis telefona sarunu, Ļevs Michailovičs sekoja viņam.

Izgājis ārā, viņš dziļi krūtīs ievilka svaigo, salto gaisu.

Satraukums neatslāba, un neatstājās nemierīgās domas. Dovators soļoja pa čirkstošo sniegu blakus staltajam armijas komandierim pelēkajā papachā un centās pēc labākās sirdsapziņas tikt skaidrībā, kas norisinās viņa dvēselē... Pēdējā laikā viņa liktenī pēkšņi un vētraini ielauzās arvien jauni un jauni notikumi. Piedalīšanās parādē Sarkanajā laukumā 1941. gada 7. novembrī bija atstājusi uz viņu neizdzēšamu iespaidu uz visu mūžu. Drīz pēc tam viņa kavalērijas grupējums tika pārdēvēts par gvardes korpusu. Un beidzot mūsu karaspēka spožais uzbrukums Maskavas pievārtē ...

Taču tajā pašā laikā arī satraukums neatstāja viņu ne uz brīdi. Tikai mašīnā Dovators atļāvās pajautāt armijas komandierim, ar ko izskaidrojams frontes virspavēlnieka izsaukums.

Ģenerālis Dmitrijevs tiešu atbildi uz šo jautājumu nedeva.

— Vai tu ar viņu jau kādreiz esi ticies? — viņš jautāja.

— Esmu kādreiz kādā pieņemšanā priekšā stādīts. Stāsta, ka esot bargs cilvēks, — Dovators atbildēja, atcerēdamies armijas ģenerāli ar augsto pieri un sarauktajām uzacīm.

— Teiksim atklāti, pabargs, bet taisnīgs. Mēs bieži vien vēl esam noskaņoti prasīgumu uzskatīt par bardzību, bet te ir liela starpība ... Sarunas laikā ieteicu

ņemt vērā, ka virspavēlnieks necieš izlikšanos. Ar viņu vajag runāt tikai atklāti. Reizēm cilvēks par kaut ko šaubas, bet cenšas to noslēpt ar pārlieku pašpaļāvību. Ņem vērā — viņam tas nepaliks apslēpts. Izturies vienkārši un saki, ko domā.

Dovators pasmaidīja, bet neteica ne vārda. Pagriezies paskatījās pa logu uz blakus skrejošo balto Maskavas upes jostu, kas aizlocījās kā plata, līkumota lenta. Pretējā krastā klusā egļu zaļumā omulīgi mitinājās kara neskartās vasarnīciņas ar apsnigušiem jumtiem. No pretim traucošās pārslogoto smago automašīnu straumes gar šosejas malām griezās sniega pārslu virpuļi. Vai ik brīdi saltajā gaisā atskanēja sulīgie, skarbie smagi rūcošo mašīnu sirēnu kaucieni.

Pārspēdami kāpurķēžu metālisko žvadzoņu un kalto riteņu graboņu, dziedāja gar maģistrāli ejošie zaldāti sarkanzvaigžņotajās kaskās.

«Paies daži mēneši,» mašīnā sēdošie ļaudis domāja, «karstā saule izkausēs kupenas, pa laukiem un kara iemītām meža takām trauksies brāzmainie, jautrie strautiņi, ierakumi ar iebrukušām malām, blindažas un artilērijas kaponiri pieplūdīs ar saltu ūdeni. Uz brustveriem atdzīvosies svaigi samestā zeme, un pavasara tveicē no izšauto čaulu apakšas izlīdīs pīpeņu krūmiņš, atvērs savas dzeltenās actiņas ... Un bērneļi no tuvās pionieru nometnes pildīs kabatas ar zaļi apsūbējušām čaulām, plūks ziedus, kārs vainadziņu pie piecstarainās zvaigznītes ar tēstām kārtīm iežogotā laukumiņā ... Bet pēc tam saķersies rokās un, piepildīdami mežu ar skaļām balsīm, uzsāks dziesmu, ko būs uzrakstījis šimbrīžam vēl nezināms dzejnieks ... Varbūt tā būs dziesma par ķīvīti, kas uz-spurdz gaisā, vai arī par sarkankrūtīti, bet varbūt par varonīgo zaldātu ...»

Taču pašlaik dzied zaldāti, skan sirēnas, aicinoši skan ...

Skaņas traucas pret skaidrajām, iezaļganajām debesīm, kur spožā pusdienas saule izpletusi pār plašo zemi savus līksmos starus, karstus kā cilvēka sirds.

Mašīna iebrauca plašā, ar augstu sētu iežogotā pagalmā.

Pulkvedis ar īsi apcirptām Ūsiņām ieveda ģenerāļus lielā, gaišā istabā, kur jau bija sapulcējušies Dovatora

izsauktais kara komisārs Šūbins, ģenerālis Atlanovs, politnodaļas priekšnieks Uvarovs, pulku komandieri Boi-, kovs un Osipovs.

Sasveicinājies ar tiem un pārmijis dažus vārdus ar kādu pazīstamu ģenerāli, Dmitrijevs izgāja otrā istabā.

Dovators palika ar saviem komandieriem. Pēc viņu sejām Ļevs Michailovičs saprata, ka tie viņu gaidījuši ar nepacietību, taču uzreiz neuzdrošinās iztaujāt.

Istabā iestājās nogaidošs klusums.

Kaktā pie telefona aparatiem sēdēja jauns leitnantiņš, visu laiku turēdams pie auss telefona klausuli. Tai pašā laikā viņš pieglauda jau tā akurati sasukātos matus.

— Vai kaut ko pastāstīsi, Ļev Michailovič, vai nekā? — apjautājās Šūbins, padodams Dovatoram krēslu un savējo piebīdīdams tuvāk.

— Jaunumi ir, Michail Pavlovič, un turklāt kādi vēl! — Dovators atbildēja, draiski pamezdams ar acīm komandieriem.

Ģenerālis Atlanovs, piešus skandinādams, piegāja pie Šūbina un nostājās blakus viņa krēslam. Tuvāk pievirzījās arī Uvarovs un Boikovs. Tikai apakšpulkvedis Osipovs sakumpis novietojās uz palodzes un nikni šķielēja uz leitnantu, kas pieklājīgā veidā tam bija aizliedzis pīpēt.

— Pirmais jaunums — tas, protams, būs tas, ka pievilks stingrāk skrūves, — drūmi ieteicās Osipovs, domādams, sak’, ja reiz augstā priekšniecība izsaukusi, tad bez brāziena neiztiks ...

— Ko, vai tad tev kļuvušas vaļīgas? — noprasīja Dovators, pagriezdamies pret apakšpulkvedi.

— Mēs to varam izdarīt arī bez kādiem lieliem priekšniekiem, — Šūbins piezīmēja.

— Es pagaidām tādu vajadzību nejūtu. Bet, kā saka, ja būtu tikai bijusi nagliņa, gan jau tad atrastos vietiņa, kur to iedzīt, — pa pusei jokodams, pa pusei nopietni atbildēja Osipovs.

— Skaidrāk izsakies, skaidrāk! — neatlaidās Dovators.

— Viņš man, ziniet, ar kaut ko nav apmierināts, — smaidīdams un cenzdamies neskatīties uz Osipovu, Atlanovs atbildēja.

— Ar ko tieši? — Šūbins jautāja.

— Nav apmierināts ar uzbrukuma tempiem .. .

— Nu saki viens! — smaidu slēpdams, Šūbins ka •..»triekts pašūpoja galvu.

— Viņam gribas veikt lielu reida operāciju, bez ap-.tašanās tieši līdz pašai Berlinei...

— Vareni! — Dovators smaidīja.

— Nu, un kas tad ir? Lai Berline kur Berline, bet kā gribētos nokļūt atkal Smoļenskas apgabala, lielaja plašumā! iKā es tur izvērstos!

Osipovs nolēca no palodzes un aizrautīgi turpināja:

— Katru nakti mēs tīri mierīgi varētu nolikvidēt ne mazāk par pieciem garnizoniem, laist ešelonus nost no sliedēm, spert štabiņus gaisā, rīkot uz lielceļiem diversijas, veikt tālus izlūkgājienus ... Partizaņi šai ziņā uzkrājuši lielu pieredzi. Ar viņiem kopā var droši darboties. Ko, vai nav tiesa? Sakiet, biedri brigādes komisār!

— Piekrītu. Tikai jūs par to pastāstiet virspavēlniekam, — ieteica Šūbins, — bet mēs atbalstīsim.

— Un pateikšu arī! — Osipovs iekaisa. — Sāksies jauns posms karā.

— Acīm redzot līdz vadībai nonākušas baumas par jūsu stratēģisko plānu, tādēļ būsiet izsaukti, grib ar jums apspriesties ... — pēkšņi sarunā iejaucās gludi uzsukā-tais leitnants, kam Osipovs nepatika viņa, kā tam likās, vaļīgās izturēšanās dēļ ģenerāļu klātbūtnē.

Uz mirkli iestājās klusums.

Atvērās durvis. No istabas iznāca pulkvedis un palaida sev garām vācu oficieri ar melnu pārsēju pār aci. Aiz viņa iznāca liela auguma melnīgsnējs cilvēks. Tas bija viens no slavenajiem frontes izlūkiem. Viņš aizveda hitlerieti istabas pretējā kaktā un, pamājis ar savu prāvo galvu uz krēsla pusi, īsi izmeta:

— Sēdieties! Smēķējat?

Izvilcis no kabatas paciņu papirosu, viņš pasniedza to hitleriešu oficierim. Pats turpretim sameklēja sev tabakas maku un piebāza nelielu, īsu pīpīti.

Klātesošie ziņkāri apskatīja izlūku un viņa «aizbildināmo».

— Vai no tālām zemēm šis putniņš? — Dovators apjautājās.

— Preisa kungs, ģenerāļa adjutants, — izlūks labprāt atbildēja. — Mēs abi nesen mazliet «paceļojām»

kopā ... Un, liekas, sapratāmies, kā redzat, pat sasmēķējam . . .

Tas patiešām bija kapteinis Preiss, ģenerāļa Štrumpfa adjutants. Spiezdams pie plānajām, savilktajām lūpām papirosu, viņš klusēdams vēroja padomju ģenerāļus un domāja par milzīgo krievu spēku, kas tiem ļauj pat viņiem tik grūtā laikā jautri smieties. Kur gan viņi smeļas šo spēku? Pats viņš jau sen bija aizmirsis, kad pēdējo reizi smējies, un neatcerējās, ka sava priekšnieka ģenerāļa Štrumpfa sejā būtu kādreiz parādījies tāds smaids kā šiem cilvēkiem. Un Preisam nāca prātā, ka pirms dažām dienām ģenerālis Štrumpfs armijas grupējuma štaba bombardēšanas laikā, atrazdamies patvertnē, sūtīja viņu uz kādu citu bunkuru pēc kaut kādiem dokumentiem. Pie ieejas tur kapteinis bija sastapis ļoti mierīgus padomju kareiyjus, kas viņu ieveda kādā neapdzīvotā bunkurā, pielika pie deniņiem revolveri, aizsēja ar kaut kādu lupatu viņa vienīgo aci un pavēlēja sēsties mašīnā.

Izmantodami padomju aviacijas uzlidojuma laikā sacelto paniku štaba novietnē, viņi nezin kādā ceļā bija ielavījušies tur un aizveduši kapteini Preisu uz krievu pozīcijām.

Preiss kāri smēķēja un visu laiku zvērīgi blenza uz drūmā izskata apakšpulkvedi, kas savā lielajā dūrē turēja cieši sažņaugtu līkā kaukāziešu zobena pusapaļo spalu.

Osipovam kļuva smagi elpot. Tverdams vienacainā fašista slīdošo skatienu, viņš dusmīgi krekstēja un klepoja. Tad aizsmakušā, stostīgā balsī noprasīja:

— Kas tad viņam actiņu sagandēja?

— Tas viņam vecs defekts. Franči izsituši... — izlūks smīnēdams atbildēja un, pamājis vienacim, aizveda to.

Nelielajā istabā ar diviem platiem, uz dārzu izejošiem logiem, kur iegāja Dovators ar saviem komandieriem, pie galda, kas bija apklāts ar baltu galdautu, bez armijas komandiera sēdēja vēl divi ģenerāļi. Vienu no tiem Dovators pazina pēc ģīmetnes un apstājies nodeva ziņojumu.

Plecīgais armijas komandieris ar īsi apcirptajiem matiem, ar Padomju Savienības Varoņa zvaigznīti pie krū-

tīm piecēlās no savas vietas. Sniegdams Dovatoram

roku, viņš sacīja:

— Priecājos redzēt viesus, no visas sirds priecājos! Apsēdieties, biedri, apsēdieties!

Ģenerālis katram laipni spieda roku.

«Viesi» apsēdās pie diviem jau agrāk kopā sabīdītiem galdiem.

— Ar ko lai jūs pamieloju, dārgie viesi? Ar tēju? To jau katru dienu dzerat paši. Ar degvīnu jūs, es domāju, arī nepārsteigšu ... Ja nu vienīgi ar Maskavas alu ... Esat noilgojušies, ko?

Antons Petrovičs nenovaldījās, noklepojies dūrē, pasmaidīja platu, apmierinātu smaidu, kas bez vārdiem teica: «Nu, kas gan šādos apstākļos var atteikties no alus!»

— Sāksim, apakšpulkvedi, ar jums, jūs šeit tas jaunākais, — apakšpulkveža domas uzminējis, virspavēlnieks sacīja.

Osipovs, uzmanības glaimots un joprojām labsirdīgi smaidīdams, tikai plaši iepleta rokas, bet neko neteica.

— Labi, sāksim ar jums, — ar tikko manāmu skarbumu balsī turpināja armijas ģenerālis. — Cik jums, biedri apakšpulkvedi, pulkā seržantu un cik trūkst?

Šis negaidītais jautājums visus redzami pārsteidza nesagatavotus. Pagriezuši galvas pret samulsušo Osi-povu, viņa priekšnieki sēdēja kā sastinguši.

Apakšpulkvedis pietrūkās kājās, rauca pieri dziļās krunkās, noknaukšķināja lauka somiņas sprādzīti, domās meklēdams piemērotu atbildi. Cik viņam seržantu, viņš bija piemirsis un nebija pārliecināts, vai tādas ziņas atradīsies lauka somiņā. Meklēdamies pa to, viņš sajauca visus papīrus un nekā neatrada.

— Tādu «sīkumu», protams, var arī neatcerēties, — turpināja virspavēlnieks ar neslēptu ironiju, — bet neatcerēties to — tas nozīmē seklu domāšanu. Jaunākais komandieris — tas ir karaspēka vadības sākums, pirmais komandējošais pakāpiens — un ļoti svarīgs! iKā augstākais komandieris var aizmirst šo pakāpienu?

— Es viņus, biedri armijas komandieri, gandrīz visus atceros pēc uzvārdiem, — Osipovs mēģināja iebilst.

— Ka jūs tos atceraties pēc uzvārdiem, tas ir labi. Bet mēs šaubāmies, vai jūs zināt, kādas viņiem piemīt

īpašības katram atsevišķi. Mums ir zināms, kā tiek nozīmēti jaunākie komandieri. Izkrīt no ierindas seržants — viņa vietā jāstājas labam ierindniekam. Ievaino vada komandieri — viņa vietā nozīmē seržantu. Mēs tiem piešķiram atbilstošu dienesta pakāpi un ar to apmierināmies, beidzam ar tiem nodarboties, nemācām viņus, kā īsti jākomandē kaujas laikā. Vai tā nav, ko?

— Pareizi, — Osipovs dobji atbildēja, — ne katrreiz apstākļi to atļauj.

— Are, tas jau nu pavisam nepareizi. Komandējošais sastāvs jāmāca un jāgatavo ikkatros apstākļos, bet pats galvenais — kaujā. Tie ir vislabākie apstākļi. Nu, bet cik jums pulkā slimu zirgu?

Osipovs atkal gribēja meklēt padomu lauka somiņā, bet virspavēlnieks viņu apturēja un pieliecies pats aizvēra tam somiņu, teikdams:

— Zinu, dārgais, ka jums ir sastāva uzskaite, zinu. Arī man tā, lūk, atrodas uz galda.

Virspavēlnieks atgriezās pie galda, apsēdās un sāka stāstīt par jauno rīkojumu — seržantu sagatavošanas skolu organizēšanu.

Pēc tam pagriezies domīgi paraudzījās laukā pa logu. Patālā piekalnē kailajā dārzā bija redzami sniegā iepu-tināti stropi dzeltenā krāsā. Starp tiem ar salmu kūļiem rokās staigāja vecs vīrs un kaut ko vēroja.

— Runa, protams, nav tikai par «sīkumiem», kurus es pieminēju. Pašlaik risinās visniknākais karš, kādu vēsture gadsimtiem nav pieredzējusi. Tagad jautājums: būt vai nebūt mūsu sociālistiskajai valstij. Mums ir uzbrucis spēcīgs, ar moderniem ieročiem apbruņots ienaidnieks. Lai viņu uzvarētu, vajag apgūt stratēģiju un taktiku, prast to īstā brīdī pielietot. Bet galvenais — mācīt un audzināt kareivjus un komandierus. Nekad nevajag aizmirst: jo saprātīgāka būs mūsu gan lielo, gan mazo augstāko komandieru rīcība, jo lielākas sekmes gūsim. Bet tāpēc vajadzīgs daudz zināt, vajadzīga dzelzs griba un laba atmiņa.

Frontes komandieris atkal piecēlās, cieši paskatījās katrā, tad klusā, bet labi saprotamā balsī turpināja:

— Es jūs izsaucu tādēļ, lai nodotu jums virspavēlnieka pateicību ... Es ar nodomu jums pasaku to mūsu sarunas beigās...

Frontes komandieris vēroja, kā pārmainījās ģenerāļu Dovatora un Atlanova, kara komisārā Šūbina un Uva-rova sejas, tiem lēni pieceļoties no krēsliem. Antonam Petrovičam iemirdzējās acis, kaut kas iekutējās sirdī, lika tai straujāk pukstēt.

— Galvenais virspavēlnieks ir pārliecināts, ka arī uz priekšu jūs cīnīsieties tikpat varonīgi. Bet mēs jums palīdzēsim ar visu, ko tikai varēsim. Jums vajadzēja papildināt cīnītāju rindas? Mēs jums iedevām kadru divi-ziju. Novērtējot jūsu nopelnus dzimtenes labā, partija un padomju valdība piešķīra gvardes karogu. Pieņemiet to kā goda un varonības simbolu! ... Gaidāmajai lielajai reida operācijai jums vajadzīga kaujas technika.Mēs jums dosim palīgā tanku brigādi un aviāciju. Vadība ir pārliecināta, ka jūs šo kaujas techniku izmantosiet ar vislabākajiem panākumiem.

Armijas komandieris paņēma no galda liela mēroga schemu un trokšņaini izpleta to. Ar zīmuli papīru neskardams, it kā rotaļādamies, viņš gar iecerēto kavalērijas virzīšanās maršrutu novilka līniju un mazliet uz ziemeļiem no Ruzas pilsētas uzzīmēja sarkanu zvaigznīti.

— Šajā vietā jānoslēdzas reida operācijai. Galvenais — ātri jāielaužas ienaidnieka aizmugurē un pēkšņi jāsagrābj visi šosētie un uzlabotie ceļi, neļaujot pretiniekam atkāpjoties aizvest techniku un dzīvo spēku . . . Sagūstītais oficieris, Strumpfa adjutants, apliecināja, ka hitlerieši vēl domā uzbrukt Maskavai un par katru cenu mēģinās saglabāt savu techniku. Bet šoreiz pretinieks pārrēķinājies. Tas visur atkāpjas. Mūsu uzdevums — to sakaut.

Armijas komandieris, ļaudams klātesošajiem dziļāk izprast sacīto, kādu brīdi klusēja, un viņa skatiens apstājās pie apakšpulkveža Osipova. Varēja manīt, ka šo padrukno cilvēku viņa vārdi satraukuši līdz pēdējai robežai.

— Nu, kā ir, apakšpulkvedi, vai uzdevums veicams? — armijas ģenerālis jautāja.

Osipovs piecēlās; satraukumā vārdu galotnes apraudams, viņš strauji ierunājās:

— Visu laiku, biedri armijas komandieri, es ieteicu izdarīt tādu operāciju, bet par mani smējās, saukāja par partizāni...

Sūbins, neatvairīdams no savas vēja appūstās sejas uzmundrinošo smaidu, sacīja:

— Jūs sīkāk paskaidrojiet, sīkāk!

— Ko tad tur paskaidrot! Manas domas, biedri armijas ģenerāli, sakrīt ar jūsējām ...

— Nē, jūs tomēr iepazīstiniet mūs ar savu lielo plānu par gājienu uz Berlini! Tas patiešām ir interesants! — uzstāja Dovators, ar zināmu lepnumu vērdamies savā komandierī.

— Lielo plānu, — Osipovs sacīja, piemiegtās acis zibinādams, — šo plānu pati sirds ieteic.

— Jūs savu plānu paglabājiet, tas noderēs nākotnē, — kā draudot zīmuli gaisā kratīdams, ieteica armijas komandieris, it kā iepriekš zinādams, ka pēc trīs gadiem viņš uzdevumu par ielaušanos Berlines priekšpilsētās dos tieši šim apakšpulkvedim, kuram tad uz pleciem laistīsies ģenerāļa uzpleči.

— Ja reiz sirds to iesaka, tad padomājiet par savu plānu, padomājiet! ... Arī pretinieks pašlaik plāno savu atkāpšanos, bet mēs to piespiedīsim vienkārši bēgt. Tam mums pašlaik ir pietiekoši spēka un līdzekļu. Mums sava zeme jāatbrīvo no iebrucējiem! Ja mēs to neizdarīsim, mūsu pēcteči mums to nekad nepiedos!

Spraigajā klusumā skarbi noskanēja pēdējie armijas komandiera vārdi. Ikviens no klātesošajiem saprata, ko drosmīgā padomju tauta gaida no padomju armijas karavīriem.

Komandieru ausīs vēl skanēja armijas komandiera stingrā, līdz čukstam klusinātā balss, bet aiz loga ritmiski kā iedarbināta mašīna pulsēja dzīve. Kaut ko klaigādami, dūraiņus gaisā sviezdami, spalgi svilpa puikas. Atskatījies uz tiem, vecais, bārdainais, biškopis lietišķi pavicināja rudzu salmu kūļus, rūpīgi pieslēja tos pie dzeltenās bišu mājiņas.

— Tā, tagad varam uz ceļakāju iedzert arī alu, — armijas komandieris sacīja.

Kapteinis Kušnarevs atbrauca pēc Zinās vieglajā automašīnā. Iekāpdama tajā, viņa pamanīja tur sēžam vēl kādu pasažieri. Tas bija baltā puskažociņā un pin-

kainā cepurē, kas atmetās pret mašīnas griestiem. Zina saprata, ka pasažieris ir neparasti liela auguma.

— Vai jums ir ērti? — pavirzīdamies vairāk pie sienas, viņš apjautājās sulīgā basā.

— Paldies, man ir labi, — Zina atbildēja, novietodama sev uz ceļgaliem mantu maisiņu.

Mašīna, lēkādama pa bedrēm, ripoja uz miesta nomali.

— Nu, lūk, braucam ... — stiepti un daudznozīmīgi ieteicās kaimiņš. — Atvainojiet, biedrene, jūs mani droši vien vairs neatceraties. Es esmu Savelijs Goļeņiščevs, radists. Atcerieties, pie Šiškovas es jums nodevu šifrēto zīmīti nogādāšanai pulka štābā.

— Atceros. Jūs pašreiz ... — Zina apklusa, paskatījusies uz kasti. Viņa gribēja jautāt, kurp viņš dodas, bet tūlīt atskārta, ka viņai darbā paredzēts pārinieks. Nekad viņai nebija ienācis prātā, ka tas varētu būt maz pazīstams vīrietis.

— Es pašlaik, kā redzat, braucu ekipāžā ar visām ērtībām, bet, zem kāda krūmiņa pēc tam palikšu, pagaidām vēl nezinu ... — Savelijs mēļoja. — Varu jums uzticēt noslēpumu, ka man par biedru grib dot kādu jauku meiteni. Man tā vien liekas, ka tā būsiet jūs ... Vai jā?

— Bet ja nu jūs maldāties? — pasmaidījusi sacīja Zina.

— Diēzi vai, — Goļeņiščevs atbildēja. — Patiesību sakot, zinu to pavisam droši un ne visai priecājos ... Neļaunojieties par atklātību, bet citādi nevaru.

— īsāk sakot, jums nepatīk mana kandidatūra? Bet jūs taču mani vēl nemaz nepazīstat!

— Ne jau tur tā lieta, biedrene. Sieviete ar darbu labi varēs tikt galā tikai siltā radioistabā. Bet aukstumā tā pūtīs uz pirkstiņiem.

— Nu, atvainojiet, tam es nepiekrītu! — Zina aizvainota attrauca.

— Ziemas apstākļos šis traucēklis eterā, — turpināja Goļeņiščevs, nepievērsdams uzmanību Zinās iebildumiem, — ir pavisam likumsakarīgs. Vispirms radisti vajadzēs žēlot, jo visām sievietēm ļoti patīk, ka tās žēlo, bet vīrieša pienākums ...

— Jums, dārgais biedri, pavisam novecojuši uzskati par sievieti! — Zina viņu skarbi pārtrauca. — Sieviete var visus darbus veikt tikpat labi kā vīrietis.

Zina tikko bija sagatavojusies teikt, ka strādās ne sliktāk par jebkuru vīrieti, bet vajadzēja strīdu izbeigt. Mašīna apstājās pie korpusa staba.

— Atkārtoju vēlreiz, — pārcilādams uz galda kartes, Dovators sacīja Ziņai un Goļeņiščevam, — pretinieka izvietojums piefrontes joslā mūs neinteresē. Te viss ir skaidrs. Jūsu uzdevums — izlūkot dziļo aizmuguri, apdzīvotās vietas, kas precizi norādītas maršrutā. Ziemeļaustrumos no Ruzas, Dorochovas rajonā, vajag atrasties partizāņu nodaļai, bet ar to pazaudēti sakari. Nodaļu katrā ziņā uzmeklējiet! Tā atvieglinās jūsu darbu.

Stundas divas Ļevs Michailovičs Dovators skaidroja izlūkiem, kā jārīkojas ienaidnieka aizmugurē, kā jāievēro konspirācijā, kā jāsastāda radiogramas, kā jāpārbauda mežu ceļi, lai noskaidrotu to derīgumu.

Sājā pašā naktī lidmašīna izsēdināja Goļeņiščevu un Zinu tālu aiz frontes līnijas.

SESTĀ NODAĻA

Jau ar pirmajām decembra dienām sākās zvērīgs aukstums. Iestājās sasprindzināts, draudīgs klusums. Vācieši pārtrauca pat savu parasto izlaidīgo šaudelēšanu.

Pēkšņi nevaldāma gvardes mīnmetēju rēkoņa uzmeta gaisā spožu liesmu. Pār apgaismoto koku galotnēm ar karsta vēja svilpoņu kā viesulis aiztraucās ugunīgi me-teoriti. Un tūlīt, spēcīgi dārdot, sāka šaut lielgabali.

Plašajā stigā nodrebēja nekārtībā sagāztās jauno eglīšu gubas, atsegdamas nomaskēto tanku torņu tumšos siluetus. Tankisti, šķindinādami kloķus, steidzīgi iedarbināja motorus. Varenā dārdoņā atdzīvojās mežs.

Brigādes komandieris apakšpulkvedis Irtiševs apstaigāja tanku kolonas un deva pēdējās pavēles. Šajā brīdī no stigas viņa gala atskanēja neskaidrs troksnis. Irtiševs pagriezās.# No meža atdalījās tumšas ēnas. Pulkvedis tur saskatīja jātnieku grupu. Pirmais no viņiem platā burkā, zemu noliecies pār seglu priekšējo loku, tuvojās slaidā, straujā riksī.

— Esiet sveicināti, tankisti! — Jaunais zirgs Kaz-beks, stalti galvu cilādams un valstīdams mutē laužņu dzelžus, pūta pa nāsīm karstu elpu.

Dovators, veikli izlēcis no segliem, pasvieda pavadas žiglajam Sergejam. Skrējiena un lielgabala zalvju satrauktie zirgi krāc un nevar nostāvēt uz vietas. Pat Ša-povaļenko rāmais Calijs nepacietīgi rausta pavadas, neganti dīdās ar priekškājām un nepavisam neļauj Filipam Afanasjevičam notraukt no ūsām tur piesalušās lāstekas.

— Tanku brigāde ieņēmusi izejas pozicijas un sagatavojusies uzbrukumam, — ziņo brigādes komandieris Irtiševs.

— Labi, redzu, ka viss kārtībā. Kāds ļaudīm noskaņojums? — Dovators paveda Irtiševu sānis. Viņam gribējās pateikt apakšpulkvedim pirms kaujas kādu labu, siltu vārdu.

— Lielisks, biedri ģenerāli! Ļaudis pavisam nepacietīgi. Noilgojušies pēc īsta darba.

— Ir pienācis laiks, ir pienācis! — Dovators dedzīgi uztver. — Paziņojiet ļaudīm, ka mūsu pulki dosies uzbrukumā par Kļinu un Volokolamsku. Pagājušajā naktī fašistus izsita no Rogačevas, Solnečnogorskas un Jaclī-romas. Pastāstiet vēl, ka uz šīs Možaiskas zemes pirms simt divdesmit deviņiem gadiem krievu ļaudis Borodinas kaujā sagrāva Napoleona armiju. Atgādiniet viņiem, ka uz Kutuzova pieminekļa postamenta iegravēti dižie vārdi: «Turieties kā uz posteņa! Aiz jums ir Maskava...» Un piemetiniet vēl: «Nost fašistu netīrās rokas no Maskavas!»

Liegā mēness gaisma apspīdēja Dovatora bargo seju.

Rītausmā padomju artilērija apklusa. Mežs iedunējās tērauda kāpurķēžu žvadzoņā, un zeme drebēja no varenajiem tanku un artilērijas soļiem. Saltajā, agrajā rīta krēslā tūlīt aiz tankiem pārrāvumā strauji metās kavalērija. No iekarsušo zirgu mugurām mutuļiem cēlās tvaiks. Aukstums, nepielūdzami ķerdamies zirgu spalvā, izrotāja kumeļu muskuļainās krūtis ar sarmu. Jātnieki baltajos puskažociņos, ar sarmā nosirmojušām uzacīm, draudīgi zibinādami zobenus, devās jaunā, dziļā reidā.

Gvardes jātnieku pulkus ar pilnu draudīgo tačanku komplektu un artilērijas baterijām, kā arī tanku brigādi, ienaidnieka aizmugurē veda ģenerālis Dovators.

Trīspadsmitajā decembrī Ulitinas—Rjazaņas rajonā šī varenā lavina, pārrāvusi fronti 78. un 87. vācu divizi-jas sadures vietā, nomēzdama savā ceļā ienaidnieka garnizonus, devās uz rietumiem.

Vācu armijas korpusa komandieris ģenerālis Gitners tai rītā atradās 78. strēlnieku divizijas stabā. Būdams pašpārliecināts prūsis, viņš neticēja, ka vācu armiju var sagraut. Sarkano panākumus viņš uzskatīja par pārejošiem un nejaušiem, izskaidrodams to ar 'Krievijas bargo aukstumu, pie kāda vācu zaldāti neesot pieraduši.

— Drīz mēs saņemsim siltus apģērbus, un stāvoklis mainīsies, — viņš mierināja divizijas komandieri pulkvedi Gotcendorfu.

— Tomēr krievi pievelk svaigas tanku vienības. Man par to ir noteiktas izlūku ziņas, — tas iebilda.

— Boļševikiem nav lielas tanku rezerves. Rokosovska armijai pavisam ir tikai trīs tanku brigādes. — Gitners skeptiski paraustīja plecus.

Taču, līdzko «katjušas» pirmā zalve pāršķēla rīta klusumu, ģenerālis steidzīgi atstāja divizijas komandpunktu un aizmanījās uz korpusa štābu.

Pulkvedis Gotcendorfs stāvēja pie loga vāji apgaismotā mūra pagrabā, kas tam reizē noderēja gan par komandpunktu, gan par patvertni. Jauns gaišmatis adjutants cītīgi klausījās, piespiedis pie auss telefona klausuli, un bieži pacēla uz pulkvedi savas lielās, satrauktās acis. No nepārtrauktajiem smagajiem sprādzieniem pagraba sienas drebēja un līgojās. Leitnants sērīgi nopūtās un kodīja bālās lūpas.

Divizijas komandiera drūmais miers, ar kādu tas nekustīgi skatījās pa logu, atstāja uz adjutantu nomācošu iespaidu. Bet pulkvedis Gotcendorfs, sadzinis savus bataljonus pazemes patvertnēs, bija puslīdz mierīgs. «Kat-jušu» zalves gan sagrāva ēkas, nodedzināja koka virsbūves, bet pagrabi palika nebojāti. Gotcendorfs, kas zināja no galvas visu kara vēsturi, meklēja savā atmiņā vissliktākos gadījumus, kad zaudētas kaujas, un nāca pie atziņas, ka viņa pulku stāvoklis nepavisam nav bezcerīgs.

Gadījumam, ja sarkanie pārrautu fronti, viņam bija sagatavotas kustīgas grupas. Tās vienības, kas izlauztos cauri, viņš ātri iznīcinātu ar blīvu uguni un tanku pretuzbrukumu. Ēku apakšējo stāvu nocietināšana ir viņa — pulkveža Gotcendorfa veiksmīgs jauninājums. Ne velti viņš jau trīsdesmit gadu nēsā oficiera mundieri.

— Pārbaudiet sakarus! — viņš pavēlēja adjutantam.

Pēc dažām minūtēm adjutants ziņoja, ka ar vienu no

pulkiem sakari pārtrūkuši, tāpat neatbild arī smago mīnmetēju baterija no grupas «Klopenburga».

— Nekavējoties atjaunot! — nepagriezdamies pulkvedis īsi izmeta.

Leitnants pietrūkās kājās un metās uz izeju, bet, sadūries krūtīs ar armijas grupas štaba priekšnieku ģenerāli Richartu, atlēca sāņus.

— Kā klājas, kolēģa? — apjautājās Richarts, nopurinādams no impregnētā apmetņa sniegu.

— Teicami, ģenerāļa kungs! — Gotcendorfam ir nesatricināmi stingra militārā stāja un nevainojami izgludināti svārki. Bet pieredzes bagātais zaldāts Richarts pulkveža kuiļa acu drūmajā spīdumā pamanīja dziļi slēptu nemieru.

— Jūsu lietiņas nevar būt teicamas, kolēģa. Es tikko kā saņēmu ziņas. Jūsu iecirknī atkal parādījusies svaiga kazaku kavalērija — vairāk nekā desmit tūkstoši zobenu — un vairāki simti tanku. Ģenerāļa Hipnera armijas grupējuma centrs atsviests uz Volokolamsku. Ģenerāļa Gota vienības atstājušas Solnečnogorsku.

— Hm-m! Tās ir nepatīkamas ziņas. Es gaidu jūsu norādījumus, ģenerāļa kungs.

Gotcendorfs vēl arvien ārēji bija mierīgs. Viņš prata novērtēt kara neveiksmes un panākumus, viņš ticēja kā vienām, tā otriem, viņa reliģija bija — karš. Taču lietišķais «kara dievs» — ģenerālis Richarts, kas paradis nodevīgi sagraut vienā triecienā, arī šoreiz dragā to bez kādas žēlastības.

— Jūs esat nokāvēj,is, pulkveža kungs. Es jau pavēlēju jūsu štaba priekšniekam noņemt diviziju un atstāt fronti forsētā maršā. Jums, kolēģa, pavisam draņķīgi darbojas izlūki. Mans patrons bija vai traks aiz dusmām un nolēma jūs atbrīvot no komandiera pienākumiem, taču es, zinādams jūsu godīgumu, pasniedzu ģenerālim Štrumpfam lieku tasīti turku kafijas ar konjaku. Viņš nomierinājās. Tagad ikvienam būs grūti noturēties komandiera amatā. Lielais štābs jau norāvis galvas lieliem ģenerāļiem. Vēsture rāda, ka reizēm pār taisnību virsroku gūst intrigas, bet visam reiz jānonāk pie viena gala. Kad atklāsies neuzvaramās vācu armijas būtiskā neveiksme, nācijās vadītāji sāks cits citu aprīt.

Šajā brīdī satraukts ieskrēja adjutants. Viņš mēģināja kaut ko ziņot, bet Richarts, pabolījis uz viņu savu izvalbīto acu baltumus, spēji to pārtrauca:

— Sagatavojiet pulkvedim automobili, leitnanta kungs! — Un, pagriezies pret Gotcendorfu, viņš izrāva no apmetņa apakšas karti un valdonīgā tonī kā priekšnieks, kas necieš iebildumus, ar vienā mirklī pārvērtušos intonāciju noskaldīja: — Trieciens pret Maskavu izrādījās stratēģiski neauglīgs. Pie pašreizējiem apstākļiem jūsu divizija, neraugoties uz tās komplektējumu, šobrīd taktiskā ziņā līdzinās nullei. Lai saglabātu to kā kaujas vienību, nekavējoties atvelciet to uz rokādi Volokolam-ska—Ruza. Solis sāņus no maģistrāles jau nozīmē bojā eju. īsu brīdi aizkavējoties apdzīvotās vietās, varat tikt pilnīgi iznīcināti. Jums uz astes mīs ģenerālis Dovators. Vai esat par tādu dzirdējis? Viņa vadībā atrodas kavalērijas gvardes korpuss. To nespēs apturēt nekādi sniegputeņi. Atgaiņājieties, metiet rīklē šiem fanātiķiem nelielas kustīgas aiztures un atkāpieties, cik vien ātri iespējams.

— Kavalērijas ģenerālis Dovators astē... Tātad Drang nach Westen? — dzēlīgi noteica Gotcendorfs «tīrā» krievu valodā, sasprādzēdams ap vidukli jostu ar revolveri.

— Par nožēlošanu jā, kolēģa. Mēs, izrādās, esam bankrotējuši. Mēs, pieauguši suņi, velti esam mācījušies no akliem kucēniem. Es būtu daudz labprātāk komandējis pie Dovatora gvardes diviziju nekā rādījis viņam savu asti, — pabeidza Richarts.

Klauzevica un Šlifena skolotais tālredzīgais stratēģis un politiskais intrigants ģenerālis Richarts kļūdījās. Dovators nevilkās vis astē steidzīgi atejošajām divīzijām. Apakšpulkveža Irtiševa tankisti, nojoņojuši piecdesmit kilometru uz priekšu, nesastapa gandrīz nekādu pretestību. Atejošais pretinieks pa visiem ceļiem bija izkaisījis bezgala daudz mīnu. Tankistiem vajadzēja jo bieži rāpties pa lūkām laukā un vilkt no sniega ārā «pārsteigumus», padarīt tos nekaitīgus. Jau pašā pirmajā uzbrukuma posmā kustība tika aizkavēta. Dovators, apturējis kolonu, izsūtīja uz priekšu sapieru grupas, pavēlēja visām divizijām ieslēgt rācijās un gaidīt tālākos rīkojumus.

Aukstums pieņēmās. Meža novietojusies kavalērija trīcēja negantajā salā. Iedegt ugunskurus bija stingri aizliegts. Skaidrajās, dzidrajās debesīs, motoriem apnicīgi dūcot, plēsonīgi uzglūnēja riebīgie «fokevulfi».

— Kāpēc stāvam, gvarde? — Pavļuks jautāja Bus-lovam, ar dūraini bukņīdams viņam sānos, vai desmito reizi izaicinādams to uz cīņu, lai kaut nedaudz sasildītos.

— Gan saimnieks zina, kādēļ stāvām, — miermīlīgi atsaucās Buslovs.

Un tiešām, to zināja tikai Dovators un štābs. Izstrādājot operativo plānu, staba darbinieki, jau iepriekš zinādami, ka vācieši piebārstīs ceļu ar mīnām, tālredzīgi bija noorganizējuši sapieru grupas. Dovators, parakstīdams kaujas pavēli, pasmaidījis sacīja Šūbinam:

— Staba komandieri vienkārši ir malači — sapieru darbus pa punktiem aprakstījuši.

— Jā, jā, — piekrita Michails Pavlovičs. — Ja mēs tos akurati ievērosim, tad simt piecdesmit kilometru iesim vai divus mēnešus ...

— Bet mums tie jānomēro četrās dienās. Ko nu lai dara? — skaļi smiedamies, iesaucās Dovators.

— Jāizdomā, — daudznozīmīgi piezīmēja Sūbins.

Gaidīt, kamēr sapieri attīrīs ceļu, — garlaicīga lieta.

Pulka izlūkiem tūlīt tika uzdots iztaustīt ceļu lietošanas iespējas, bet ienākušās ziņas bija pavisam neiepriecinošas. Galvenā maršruta ceļi visur bija mīnēti. Stāvoklis kļuva pavisam grūts.

Nometinājis štābu kādā ciema mājā, Ļevs Michailo-vičs visu laiku vai nu, neatkāpdamies ne soli, sekoja radistam, vai vēroja pulksteni.

Laiks auļoja kā labs kavalērijas zirgs. Korpuss stāvēja uz vietas jau divas stundas. Apakšpulkvedis Irti-Ševs vairākas reizes jau bija licis savam adjutantam aizbraukt ar mašīnu un izdabūt atļauju virzīties uz priekšu.

Viņš bija attīrījis ceļu līdz nākošajai apdzīvotajai vietai, taču Dovators pacietīgi gaidīja ziņas no izlūkiem. Bet pēc katrām trīsdesmit minūtēm Zina lakoniski ziņoja: «Sniedzu raidījumu. Ziņu nav.»

Straujais, dedzīgais pulkvedis Tavlijevs atlēkšoja stabā un neatlaidīgi pieprasīja paskaidrojumus. Viņa di-vizija skaitījās korpusa komandiera rezervē. Apakšpulkveža Osipova avangards jau bija apslacījis zobenus ar asinīm, sagrābis desmit automašīnas un vairākus smagos mīnmetējus, bet Tavlijevs gāja bez neviena šāviena un kā ikviens jauns cilvēks jutās tiesībās ierobežots. Tāpēc viņš uztraucās un nervozēja.

— Dodiet darbu, biedri ģenerāli! Zirgi pārsaluši, ļaudis lauztin laužas kaujā. Ļaujiet cīnīties! Dodiet darbu!

— Zobens, tāpat kā adata, arvien atradīs darbu. Nesteidzieties, pulkvedi! — jokoja Dovators, vērodams jaunā divizijas komandiera lielpieraino galvu.

Zem olivu melnajām Tavlijeva acīm nepacietīgi raustījās muskulīši. Šis enerģiskais, dedzīgais komandieris ielīksmoja Dovatoru, un viņš to taupīja patiesi lielam darbam.

— Piecpadsmit kilometru uz priekšu tukšums. Jādzenas pakaļ, biedri ģenerāli!

— Mūsu sēnes no mums nekur neizbēgs. Visas atradīsies grozā. Turpiniet izlūkošanu, gaidiet pavēli! Es pats arī gaidu ...

Un viņš nepacietīgi gaidīja. Pienāca jau vezumi un viss otrais ešelons. Dažādu rangu un pakāpju komandieri un priekšnieki prasīja pēc norādījumiem un rīkojumiem, bet Karpenkovs visiem atkārtoja vienu un to pašu īso frāzi: — Mežā! — Ja kāds nedroši apjautājās par ugunskuru, Karpenkovs, savilcis bargu seju, rādīja iespaidīgu dūri ādas cimdā.

Izlūki ziņoja, ka pretinieks ne visur atkāpies, priekšā vācieši nostiprinoties gar Dorochovas rokādi un stingri turot flangus Možaiskas—Kudrinas rajonā. Viss iepriekš paredzētais maršruta plāns juka. Stāvoklis sarežģījās, vajadzēja rast citu izeju un visu operāciju risināt savadak.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Saņēmis no izlūkiem pirmo ziņojumu, Dovators saprata, ka pretinieku pārņēmis drudzis. Pēkšņais frontes pārrāvums piespieda vāciešus pārsviest daļu karaspēka uz kreiso flangu, lai, nostiprinājies uz maģistrālēm, nodrošinātu manevru brīvību pa iekšējām komunikācijām uz Istras—Volokolamskas un Dorochovas—Ruzas līnijas, kur bija tankiem noderīgi lauku ceļi, un lai ar to pašu aizkavētu mūsu labā flanga uzbrukumu.

Mūsu karaspēka uzbrukums sākās ārkārtīgi smagos apstākļos. Turējās negants aukstums. Dienu un nakti kauca sniegputenis, aizvilkdams visus ceļus. Turklāt vēl ceļu aizšķērsoja purvi, meži un neaizsalušas upes. Ienaidnieks izrādīja niknu pretestību. Vāciešu aizsardzība balstījās ne tikai uz spēcīgiem atbalsta punktiem un pretošanās mezgliem, par kādiem bija pārvērsti gandrīz visi ciemi un miesti, bet arī uz ērtiem dabiskiem šķēršļiem. Možaiskas—Zvenigorodas virzienā mūsu divi-ziju priekšā atradās Maskavas upe ar saviem stāvajiem krastiem. Visu Zvenigorodas rajonu no dienvidiem uz ziemeļiem šķērsoja dzelzceļa līnija un autoceļš Do-rochova—Kolubanova—Gorbova—Savickas ciems—Zve-nigoroda.

Vislielākie atbalsta punkti vāciešu aizsardzībā bija Dorochova, Tučkova un Kolubanova, kas sedza pretinieka Možaiskas grupējumu no austrumiem un Ruzu ar tās šosēto ceļu mezglu no dienvidaustrumiem. Šo punktu zaudēšana nestu vācu vadībai neskaitāmi daudz nelaimju.

Frontes pārrāvums ar lieliem kavalērijas speķiem un turklāt vēl ar tankiem vāciešus pilnīgi pārsteidza. Izvēlējies visīsāko, pēc savas taktiskās ieceres apbrīnojamu ceļu uz Trostjanku, ģenerālis Dovators spēji pagrieza korpusu uz ziemeļiem un devās tālāk pa mežiem bez jebkādiem ceļiem, sākumā gar frontes līniju, graudams vāciešu garnizonus un sagrābdams visas galveņās aizmugures komunikācijās. Vācu vadība nonāca pilnīgā apjukumā. Četrpadsmitā decembra pievakarē Irtiševa tankisti, apiedami Gorbovu no ziemeļrietumiem, nogrieza atkāpšanās ceļu lielākam ienaidnieka grupējumam. Ģenerāļa Atlanova pulki, iebrukuši no divām pusēm, pa

daļai iznīcināja, pa daļai izklīdināja visu garnizonu un sagrāba visu techniku. Izmantodamas pretinieka apjukumu, mūsu armijas labā flanga divīzijas, atjaunojušas uzbrukumu, frontālā triecienā sāka atsviest vāciešus uz dienvidiem no Istras un piecpadsmitajā decembrī iegāja Davidovkā.

Krita ienaidnieka atbalsta bastioni — Kolubanova, Tučkova un Krjukova. Tas bija vācu aizsardzības krizes pēdējais moments. Tā rezultātā hitleriešu vadība bija spiesta atteikties no Piemaskavas frontes «stabilizācijas». Dovatora korpusa reids ne tikai laupīja pretiniekam laiku, kas bija nepieciešams, lai pārgrupētos, bet draudēja ietupināt visas četras — 78., 261., 87. un 254. — vāciešu divizijas pamatīgā maisā.

Paredzēdami katastrofu, vācieši spēcīgu, kustīgu ar-jergardu aizsegā sāka izvest bagātīgi ar techniku apgādātās divizijas uz galvenajām maģistrālēm, lai pēc iespējas ātrāk izdarītu strauju lēcienu atpakaļ uz rietumiem. Bez tam sakarā ar smago stāvokli, kāds bija pretiniekam radies rajonā uz austrumiem no Možaiskas, tam vajadzēja pārsviest uz turieni daļu svaigu spēku, lai gūtu iespēju izvest no Ruzas ķīļa savus galvenos spēkus, kas bija nonākuši aplenkuma draudos, un nostiprināt stāvokli Možaiskas virzienā.

Sagrāvis vāciešu grupējumu Gorbovas rajonā, Dova-tors pagrieza savu diviziju kolonas uz ziemeļrietumiem un, virzīdamies uz Trostjanku, gāja forsētā maršā ar īsām atpūtām paralēli atejošajam pretiniekam.

Sejā dzēla decembra skaudrā sniega vētra. Apiedamas mīnu laukus, kolonas devās tieši cauri biezajiem brikšņiem. Ļevs Michailovičs jāja Tavlijeva divizijas priekšgalā. Zirgi, stigdami cietajā, dziļajā sniegā, nobrāza kājas, un aiz tiem palika asiņainas pēdas.

Dovators bieži vien kāpa zemē no zirga un, lūkodamies no papachas apakšas, vēroja, kā virpuļojošās sniega vērpetes kāri nolaiza asins traipus. Sakniebdams vēja appūstās lūpas, viņš ar rokas mājienu pieaicināja nenogurdināmo štaba priekšnieku un deva arvien jaunas un jaunas pavēles:

— Nosūti sakaru virsnieku pie divizijas komandiera: pulkus neizstiept, kolonas vest ciešāk vienu aiz otras, ievainotos un slimos — ragavās, siltāk ievīstīt! Lai nebūtu neviena apsaldēta, neviena atpalicēja!

Sakaru virsnieki bez mitas auļoja gar kolonām no viena gala uz otru, apmainīja nogurušos zirgus un auļoja atkal.

Šajā pārgājienā viņu pienākumi bija sevišķi grūti. Jātnieku virkne izstiepusies vairāku kilometru garumā. Pamēģini vien noauļot tādai garām pa kupenām! Kareivji aiz noguruma gāzās sniegā un īsajos atpūtas brīžos aizmiga kā miruši.

— Nepieciešama atpūta, biedri ģenerāli, — sacīja Karpenkovs, čirkstinādams sniegu ar sasalušajiem velteņiem.

— Terecbovā atpūta piecdesmit minūtes. Ne vairāk! — sausi atbildēja ģenerālis.

— Līdz Terechovai vēl piecpadsmit kilometru!

— Tātad vēl noiesim piecpadsmit kilometru. Esam taču gvarde, kā tad lai nenoietu!

Dovators ar tādos ceļos neticamu ātrumu devās uz priekšu, arvien tikai uz priekšu, pārvarēdams visas grūtības un neatpalikdams no tankistiem. Izlūki ik pēc stundas ziņoja, ka pretinieks atkāpjas, neapstādamies ne dienu, ne nakti. Trostjankas rajonā viss bija pieblīvēts ar vāciešu karaspēku un techniku.

*— Kā tad lai nesteidzas, Michail Pavlovič? — Dovators teica Šūbinam. — Pienācis pats līksmākais brīdis: sist! Un jāsit tā, lai uz visiem laikiem atceras, kas ir Maskava.

— Steigties, protams, vajag, Ļev Michailovič, un galu galā mēs taču neejam slikti. Bet ir jau pārāk grūti...

— Bet kur tad kara ir bijis viegli? — Dovators neatlaidās.

— Francijā vāciešiem gāja viegli. Tur bija nevis karš, bet pastaiga ar šampanieša pudeli rokā.

Šūbins draiski sita kopā dūraiņus un, raudzīdamies Dovatorā, smīnēja. Viņam patika to ķircināt.

— Pie mums te, Michail Pavlovič, nav Francija, bet Krievija! Mums te... Kāds te var būt salīdzinājums?

— Tu taču jautāji, kur bijis vieglāk karot? Lūk, es tad tev arī atbildēju.

— Tur jau nebija nekāds karš, bet viena vienīga nodevība! — sašuta Dovators un no jauna, griezdamies pie staba priekšnieka, pavēlēja: — Atpūtas laikā rāciju ar kapteini Kušnarevu divos tankos uz priekšu! Uzstādīt Paškovas rajonā! Līdz avangarda ierašanās brīdim lai būtu pilnīgas un pārbaudītas ziņas par pretinieku! Koro-bovā jānotiek diviziju un pulku komandieru, štābu priekšnieku un politdarbinieku sanāksmei! Laiks pavēles un sanāksmes izziņošanai — divdesmit minūtes. Saimniecisko daļu palīgiem pavēli likt katlos porcijas un gatavot ēdienu braucot! Atpūtas vietā tūlīt paēdiniet ļaudis! Staršinas uz priekšu — sameklēt elpi! Pats vari neēst, bet zirgu pabaro! Vai es pareizi saku, Sergej? — jautāja . Ļevs Michailovičs, šķelmīgi vērdamies raitniekā.

— Tieši tā, biedri ģenerāli! Zirgs kā paša dvēsele — pabaro un jāj tālāk bez steigas.

— Es tev gan rādīšu bez steigas ... — Dovators padraudēja.

Ritēja jau ceturtā diena kopš uzbrukuma sākuma. Sniega vētra bija mitējusies. Uz stigām tanki smagi pievēla biezo sniega segu. Ceļu trūkums kavēja viņu kustību, un tie sāka atpalikt. Purvainajās vietās vajadzēja taisīt čikstus un celt tiltus. Sniegputeņa vietā bija stājies sals. Zilajās debesīs viegli kvēloja blāzma. Kavalērija, drupinādama baltās, kūkumainās kupenas, tikai gāja un gāja, apstādamās vienīgi īsās nakts atpūtās. Nometne tad izstiepās daudzu kilometru garumā gar stigām un meža ceļiem. Neraugoties uz nogurumu, kavalēristi, zibinādami zobenus, skanīgi cirta aukstumā sastingušos krūmus un ar zariem baroja izmocītos zirgus. Reizēm atskanēja smiekli, joki un klusinātas, sirdi uzmundrinošas kara dziesmas.

Starp kokiem staigāja patruļnieki, ķerstīdami maskēšanās pārkāpējus, kas paklusām mēģināja iedegt nelielus ugunskuriņus. Nežēlīgi sodīdamies, viņi uz vietas izmīdīja kūpošās pagalītes.

— Ko tad tu, vai pavēli nezini? — Torba uzmācās Sapovaļenko.

— Es taču krūmā, — taisnojās Filips Afanasjevičs.

— Skaties, ka tev tur nepaliek galva. Vai nejūti, ka vāciešu klijāns lido, katru krūmiņu novēro? Uzknābs, tad gan zināsi!

— Snīpis tam vēl līdz manim nav izaudzis. Kā gāzīšu, tā būs zemē kā likts. Beigušies viņu prieki bumbot kā stulbeņiem, — dižojās vecais zaldāts. — Nebaidi!

Virs meža apnicīgi īdēja «kruķa» motors. Reizēm tas nekaunīgi sagriezās uz sāniem un lidoja virs pašām koku galotnēm, lidotājs izliecās no kabines un taustīja ar acīm meža taciņas. Tad dežurējošais zenitnieks nenovaldījās un pāršķēla tā atklātos, dzeltenos spārnus ar trāpīgu bruņu sitēju ložu kārtu. Uzliesmojusi, melnu dūmu apņemta, lidmašīna ar svilpoņu gāzās lejā un, stiepti kaucot, iebrāzās meža biezoknī.

— Ū-uh! — visapkārt atskanēja dedzīgas, gavilējošas balsis, un nesenais kārtības jaucējs līksmoja par visiem vairāk.

— Vai redzēji? Bet viņš vēl baida! Viņš mani mācīs! — Sapovaļenko prātoja. — Mācīja dieviņa mūķe-nīte nelabajam kristietību, bet viņš to ievilināja grēkā, tā tas notiek. Bet es neesmu nekāds mūks, sēdēt bez silta gaļas ēdiena es nevaru.

Sagrāvis straujā uzbrukumā vācu garnizonu Tere-chovā, Dovators apturēja korpusu īsai atpūtai. Atlanova divīzija, kas gāja priekšgalā, novietojās rajonā uz aus-trumiem no Zagorjes, Medņikova divizija — ziemeļrietumos no Rumjanicas, korpusa štābs un pulkveža Tavlijeva divizija, kas bija rezervē, apstājās Maskavas Valsts rezervātā mežos.

Kušnareva izlūki Dovatora uzdevumā darbojās Safo-nichas—Onufrijevkas virzienā. Sasnieguši Zagorjes rajonu, izlūki, saņēmuši gūstekni, atgriezās atpakaļ un negaidot uzdūrās vāciešu karaspēka kolonai. Ievērojama vienība ar lielu daudzumu artilērijas un automašīnām devās Safonichas virzienā, bet uz turieni Osipova pulka aizsegā tikko kā bija aizgājuši Irtiševa tankisti.

Vācieši gāja pa svaigām, tikko kā mūsu tanku iemītām pēdām. Nokāpis no zirga, Kušnarevs pavēlēja zirg-turim aizvest zirgus dziļāk mežā, bet pats, kopā ar Bus-lovu paslēpies krūmā, sāka novērot un pierakstīt. Kolona gāja garām jau vairāk nekā stundu. Kušnarevs divreiz sūtīja Dovatoram ziņojumu, bet abas reizes ziņneši atgriezās atpakaļ, Dovatoru nesasnieguši.

Ienaidnieka kājnieki un technika gāja visu laiku nepārtraukti.

Kušnarevs jau sāka kļūt nemierīgs. No rokām slīdēja laukā izdevīgs gadījums pēkšņi uzbrukt un sagraut kolonu. Viņa satraukumu vēl pastiprināja tas, ka viņš saskaitīja vairāk nekā četrdesmit lielgabalu, ne mazāk kā trīsdesmit smago mīnmetēju, milzīgi daudz vezumu, vairāk nekā četri tūkstoši strēlnieku. Kolona šķērsoja korpusa maršrutu un atgrieza avangardu. Būdams skaitliski milzīgā pārsvarā, pretinieks izvērsies varēja uzbrukt kavalērijas pulkam no mugurpuses. Kušnarevs sūtīja avangarda štabam satraucošu brīdinājuma ziņojumu, bet izlūki arī tur nevarēja nokļūt. Ceļš no Gorņevas uz Sa-fonichu arī bija pilns pretinieku. Izrādījās, ka Kušnarevs pats bija ieslēgts starp divām ienaidnieka kolonām un nevarēja brīdināt vadību. Saķēris gūstekni, Kušnarevs vēl bija ievācis svarīgas ziņas. Šķielēdams uz apklusušo «mēli» un meklēdams vācu vārdus, viņš jautāja:

— Kāda vienība?

— Nezinu, — vācietis raustīja plecus un pavisam muļķīgā veidā piemetināja: — Ilitler kaput. Gut Mas-kav ...

Kopš pārrāvuma brīža «mēļu» nebija trūkums. Zaldāti, dabūjuši just, ko nozīmē krievu ziema, labprāt padevās. Nonākuši gūstā, viņi atklāti priecājās. Ne velti vācu pavēlniecība vēlāk ieveda karaspēkā atšķirības zīmi. Uz tērpa atloka tika piešūta dzeltenas krāsas lentīte. Tas nozīmēja: «Varonīgi pārziemojis.»

— Nu, ko viņš saka? — Buslovs painteresējās.

— Kuļ visādus niekus un nekā prātīga nestāsta, — sašutis spļaudījās Kušnarevs. Viņu pašlaik interesēja nevis gūsteknis, bet muļķīgais stāvoklis, kādā pats bija nokļuvis.

Motoriem rūcot, garām devās kolona. Spēcīgi traktori vilka garstobrainos lielgabalus. Ķēdes žvadzinādamas, tiem sekoja milzīgas smagās mašīnas ar brezenta pārvalkiem. Zaldāti, vīstīdamies raibās teltenēs un kol-chozniekiem atņemtos dažādas krāsas apģērbos, gāja nekārtīgos pūļos. «Eh, ja būtu te kādi pāris desmit ložmetēju!» domāja Kušnarevs.

— Nu, ko darīsim, Buslov? — viņš jautāja, uzvilkdams uz pieres kubanku.

Sāka mocīt aukstums. Izlūki pēc kārtas aizrāpoja pie zirgturiem un tur, lēkādami ap kokiem, sildījās.

Bijuši vācieši nadzīgāki, tie būtu varējuši izsukāt mežu no abām pusēm un saņemt izlūkus kā vistas. Pa kreisi jau sākās nikna apšaudīšanās. Kušnarevs saprata, ka pretinieks acīm redzot sadūries ar avangardu un sākusies kauja.

Tā tas arī bija.

ASTOTĀ NODAĻA

Korpusa štābā valdīja kaut kas līdzīgs «panikai». Pavisam pēkšņi bija pazudis ģenerālis Dovators. Apsardzības vada kareivji stāstīja, ka ģenerālis Šapovaļenko pavadībā kājām aizgājis Tavlijeva divizijas štaba virzienā. Komisārs Šūbins turp aizsūtīja raitnieku Sergeju, bet tas atgriezās tukšā: ģenerāļa tur nebija.

— Kapteini Kurganov, kāpēc jūs nezināt, kur ir ģenerālis? — dusmīgi jautāja Sūbins. — Jums taču tas jāzina! Vai jūs saprotat, kāda atbildība gulstas uz jums?

iKurganovs drūmi klusēja. Aiz noguruma viņš tikko turējās kājās, un Dovators viņam bija atļāvis atpūsties, bet pats tikmēr pazudis. Dari nu, ko zini!

— Kā gan varējāt palaist ģenerāli bez apsardzības! Mēs taču atrodamies ienaidnieka aizmugurē. Pat ierindas komandierim nav atļauts nekur iet bez diviem automatis-tiem, bet te korpusa komandieris nozudis!

Tikko bija aizgājis Sūbins, ieradās satrauktais, un saniknotais korpusa štaba priekšnieks Andrejs Nikola-jevičs Karpenkovs. No tā dabūja vēl lielāku brāzienu..

Nogulējāt, mīļais, ģenerāli?

— Nekad vēl nekas tamlīdzīgs nebija gadījies, biedri pulkvedi, — mulsi taisnojās Kurganovs, juzdams, ka pieļāvis nepiedodamu kļūdu.

— Ko nozīmē — nekas tamlīdzīgs nebija noticis? Ja jūs atpūšaties, paziņojiet par to dežurējošam komandierim, norīkojiet savā vietā apsardzības priekšnieku vai ziņnesi! Vai tad mums nav neviena, kas varētu parūpēties par korpusa komandieri? Vai tad jūs tiešām nesaprotat: kad ģenerālis strādā, tad adjutantam katrā ziņā jābūt pie viņa. Kuru katru brīdi var rasties vajadzība pēc tā.

— Bet jūs taču zināt, biedri pulkvedi, ģenerālis reizēm, sēzdamies pie darba, aizsūta visus gulēt. Nevar tādās reizēs pārkāpt pavēli.

— Tieši tādos gadījumos vajag pārkāpt pavēli! Bet kurš ir dežurants, kurš ir dežurants? — iekaisa korpusa staba priekšnieks.

— Šodien dežurēja Šapova|enko.

— Gan es tam bārdainim parādīšu! Meklējiet ģenerāli, meklējiet, kur gribat!

Kājās sacēla visu komandantūras eskadronu, meklēja pa visām apakšvienībām, bet ģenerāļa nekur nebija ...

Kušnarevs vēl arvien gulēja krūmos. Vācieši tur virzījās garām jau vairāk nekā divas stundas. Beidzot aiz meža stūra nozuda pēdējā mašīna. Iļja pavēlēja Buslo-vam padot zirgus.

Nostāvējušies zirgi, nastojumam līgojoties, naski skrēja starp kokiem. Lai ātrāk tiktu uz priekšu, Kušna-revs nolēma uzsēdināt vācieti Buslova zirgā. Bet Bus-lovs pirmo reizi savā mūžā kategoriski atteicās izpildīt tādu rīkojumu.

— Kā gribat, biedri kapteini, bet sēdināt fašistu savā zirgā nevaru.

— Tev taču zirgs izturīgāks nekā citiem. Es jau tikai tāpēc, biedri Buslov, — ne visai apņēmīgi turpināja Kušnarevs.

— Ne jau tādēļ es zirgu taupīju, lai fašistus vizinātu, bet gan lai tos sistu. Jūs jājiet vien steigšus, bet es viņu nopakaļus pamazām dzīšu kājām.

— Bet ja neatvedīsi? — Kušnarevs nosmīnēja.

— Kā jūs to domājat, biedri kapteini? Vai domājat, ka es viņam galvu nocirtīšu? Nē, biedri kapteini! Mana sirdsapziņa ir tīra. Kaujā, lūdzu, bet tā — nav nekādas vajadzības.

— Ne jau tādā nozīmē jautāju, — Kušnarevs pietvīka. — Pašreiz vienam,vest bīstami...

Uz ceļa, gluži kā no debesīm nokritis, Šapovalenko pavadībā iznāca ģenerālis Dovators. Burka vienos sniegos, seja smaidoša.

— Nokavējāt, balodīši! Mēs te ar veco visu jums pa priekšu jau izlūkojām.

— No kurienes tad jūs, biedri ģenerāli? — izbrīnījies jautāja Kušnarevs.

— iKā no kurienes? No izlūkošanas. Lūk, ko, KuŠna-rev! — mainījis toni, turpināja Dovators. — Kam ir visspēcīgākais zirgs? Steidzīgi jādodas uz štābu.

— Man, biedri ģenerāli. Sēdieties! — Kušnarevs piedāvāja savu ķēvi.

Raķete, aiz aukstuma savilkdama zeltaino, uzbozto spalvu, nepacietīgi raustīja pavadas.

— Labi, — piekrita Dovators. Pašķielējis uz vācieti, viņš jautāja: — Vai šis kaut ko interesantu pastāstīja?

— Maz noderīga. Stāsta, visur atkāpjoties. Bet, kas tā par daļu, kas pagājusi garām, — nezina.

— Nu, ja viņš nezina, tad mēs ar Filipu Afanasjeviču zinām. Laidiet viņu vaļā! .. .

— Tas ir, kā — viņu atlaist, biedri ģenerāli? — samulsis jautāja kapteinis, nesaprazdams Dovatora vārdu nozīmi.

— Lai iet, kur grib. Nav laika ar viņu ķēpāties.

Ļevs Michailovičs piegāja pie vācieša un, parādījis

ar roku virzienu, kurā bija aizgājusi kolona, vācu valodā uzkliedza:

— Marš, uz mājām!

Zaldāts, neko nesaprazdams, mirkšķināja acis.

— Marš! — Dovators atkārtoja vēl stingrāk.

Gūsteknis, acu no dīvainā krievu ģenerāļa nenovērsdams, sāniski, paklupdams sāka iet pa izmīdīto, riteņiem izjaukto ceļu, sākumā lēnām, pēc tam jozdams, cik jaudas, un par izbrīnu izlūkiem nozuda aiz pirmā ceļa līkuma.

— Redz, cik ņiprs, nelietis! — jautri uzsauca Dovators. Tad nopietni piebilda: — Tik un tā nekur neaizies ... Nu, bet tagad, zēni, veikli zirgos!

Buslovs ar apslēptu sajūsmu meta acis uz ģenerāli. Pārāk sīks un nožēlojams šajā brīdī bija sagūstītais vācu zaldāts, lai tam ielaistu lodi pakausī. Bet noņemties ar viņu tagad tiešām nebija laika.,

Ļevs Michailovičs piegāja pie Kušnareva Raķetes.

Kad viņš lika kāju kāpslī, ķēve, draudīgi pašķielējusi ar violetajām acīm, nikni iekrācās. Bet Kušnarevs to cieš! turēja aiz iemauktiem.

— Vēl gražojas! — veikli iemezdamies seglos, Do-vators iesaucās. — Tu ar mums, mīļā, nedzen jokus! — viņš jautri piemetināja.

Ķēve, sajutusi mugurā pieredzējušu jātnieku un pie sāniem cieši piespiestos kāju stilbus, padevīgi nopūtās.

Filips Afanasjevičs, vērodams ģenerāļa stāju, viņa kā pirms kaujas zibošās acis, pasmaidīja un pamirkšķināja Buslovam.

— Bet tu, Filip Afanasjevič, sēdies manā zirgā! Es aiziešu kājārn^ — Buslovs sacīja.

Aizkustinošā vienkāršība, labsirdība un rūpes par biedru bija raksturīgas Buslova īpašības. Šapovaļenko pateicīgi pamāja. Buslovs palīdzēja viņam uzrāpties augstajā, gluži kā pats saimnieks varenajā zirgā. Pēc tam, pieturēdams kāpsli, viņš soļoja blakus. Vecais kazaks pavisam atkusa. Nevajadzīgas domas līda galvā. Ja ar šo puisi, tāpat ar Zacharu Torbu vai Pavļuku notiktu kas ļauns, tad viņš izplūktu ne vienu vien matu kušķi no sava sirmā cekula. Un vai tad tie nav viņa dēli? «Eh, vai nebūtu bijis labi, ja būtu laidis pasaulē tādus zēnus, bet kāpēc gan pašreiz es neesmu viņu tēvs?» Nav taču tādu prieku vai bēdu, kuros viņš nedalītos ar tiem.

— Bet, redz, ģenerālis — tēvs ne tēvs, — jau balsi sacīja Filips Afanasjevičs Buslovam, — dēls ne dēls, bet savu dzīvību es par viņu atdotu. Tikko apstājāmies atpūtā, viņš man saka: «Iesim, Filip Afanasjevič, pie tankistiem ciemos.» Es gribēju adjutantu pamodināt, bet viņš man aizliedza. «Kapteinis,» saka, «nav trīs naktis gulējis. Lai atpūšas, iesim divatā!» Nu, aizgājām pie tankistiem, bet viņi — četri tanki — gatavojas avangardu panākt. Tie tam piedalīti, nu, bet ceļš tik draņķīgs, mazliet atpalikuši. «Sēdies,» saka, «Afanasjevič, brauksim pie ģenerāļa Atlanova, paostīsim, kāds tur gaiss. Josifam Aleksandrovičam, kas zina, varbūt kaut kas pamatīgi interesants. Šodien mums būs krietni jāpacīnās.» Iesēdāmies, braucām. Viņš tur ielīda iekšā, es paliku augšā, pie tā velna torņa, kopā ar automatistiem. Rēc, dārd kā velna apsēsta. Nu, bet mašīna, ja tu zinātu, barga. Es jau nodomāju: vai nepalūgt ģenerāli, lai laiž pakarot mazliet tankistos? Aizbraucām tātad pie ģenerālā Atla-nova. Un patiešām, Josifs Aleksandrovičs mūsu ģenerālim kaut ko visai labu pastāstīja, un mēs tūlīt atpakaļ ar to pašu mašīnu. Nobraucām cik tur to kilometru, tur mums uz ceļa: stop! Skatos, partizāni. «Tālāk, biedri, braukt nevar! Priekšā,» saka, «vācieši iet, trakot daudz.» Viņi visu izstāstīja mūsu ģenerālim. Tas maķenīt padomāja. Pēc tam saka: «Redz ko, zēni, lieta ir nopietna. Jūs tos vāciešus neaiztieciet, bet sēdieties uz tanka un brauciet pie ģenerāļa Atlanova!» Izvilka karti un parādīja, kā un kas darāms. «Lai ģenerālis aizsprosto ceļu priekšā un viņus tālāk nelaiž! Bet es tikmēr sacelšu kājās pāris diviziju, un mēs tiem sarīkosim tādus slazdus, ka neviens neizmuks.» Tankists pagrieza atpakaļ, paķēra partizaņus un aizbrauca, bet mēs ejam kājām. Maķenīt pagājāmies. Pēc tam dzirdam — rīb. Skatos — vācieši. Mēs tūlīt mežā. Ierakāmies sniegā un divas stundas nogulējām. Nosalām. Ne uz priekšu, ne atpakaļ — redzi, kā tas viss iznāca ...

Nonācis korpusa štābā, Dovators steidzīgi sapulcināja visu komandējošo sastāvu uz apspriedi.

Izvietojās tieši sniegā zem kokiem. Cits sēdēja uz celma, cits uz egļu zaru kaudzes, cits uz nokrituša koka stumbra. Pulku komandieri, štābu priekšnieki, komisāri, politdarbinieki čaukstināja kartes.

Pelēkās, asi mirdzošās Dovatora acis vērīgi uzlūkoja sapulcējušos. Aukstuma un vēju aprautās sejas bija iekritušas, bet acīs visiem bija modrs, nepacietīgs mirdzums.

— Zinu, biedri, ka ļaudis noguruši, nokausēti arī zirgi, bet atpūtai neiznāk laika. — Dovators pastūma taisnāk uz galvas brūno, sarmas apsudraboto papachu. — Pretinieks visur bēg. Klausieties pavēli!

Ātri un īsi Dovators aprakstīja pašreizējo stāvokli un paskaidroja, kas kuram darāms.

Ap šo laiku Atlanova divizija jau ieņēma pozicijas dienvidrietumos no Trostjankas ezera un, pārgriezusi ceļu starp Onufrijevku un Denisichu, uzsāka kauju ar atejošās pretinieka 78. divizijas avangardu. Tavlijeva divizijai bija pavēlēts apņemt Safonichas ciemu no dienvidiem, kur bija uzkrājies lielāks daudzums vāciešu karaspēka un technikas. Medņikova divizija deva flanga triecienu dienvidaustrumos no Zagorjes. Noņēmis no zirgiem vairākus eskadronus, Dovators tos pārsēdināja uz apakšpulkveža Irtiševa tankiem un laida pa priekšu kavalērijas pulkiem.

— Vai jūti, Michail Pavlovič, kādi notikumi mūs sagaida? — Dovators sacīja Sūbinam.

— Lieliski jūtu! Tu man šodien esi licis tik daudz izjust... — pārbaudīdams seglu jostu stiprumu un pārmetoši galvu grozīdams, atbildēja Michails Pavlovičs.

— Vai vērts to pieminēt, Michail Pavlovič? Pats saprotu, ka iznāca nelāgi, — smaidīdams taisnojās Dovators. — Gāju tankistus aplūkot, domāju, drīz atgriezīšos. Bet tie tādi nebēdnīgi ļaudis, viens mirklis — un aizrava mani pie ģenerāļa Atlanova. Vai tad varēju nociesties, kad sirds nojauta — būs interesanti notikumi. Un tā tas iznāca ...

— Nākošreiz tu man, balodīt, tā vis neizspruksi!... Nu būtu kaut vai automatistus paņēmis, bet nē, aizšmaucis ar vienu pašu bārdaini. Labi, ka viss godam beidzies.

— Vai tikai tu nedomā, ka aizgāju nebēdnības dēļ, lai paskandinātu piešus?

Dovators pasniedza zirgam parasto cukura devu un, ielicis kāju kāpslī, viena mirklī atradās seglos.

— Kāpēc gan lai es ta domātu? Tu jau neesi nekāds pusaudzis, bet ģenerālis, — Sūbins attrauca. — Bet ģenerāļa pienākums — taupīt sevi.

— Godīgi tev atzīšos, Michail Pavlovič: nekā nevaru pierast pie tā, ka man nav vis deviņpadsmit gadu, bet gandrīz jau četrdesmit. Tik ļoti gribas palikt jaunam un domāt, ka neesmu ģenerālis, gvardes korpusa komandieris, bet vienkāršs Borisogļebas kara skolas kursants ... Vajadzētu noķert vācu ģenerāli, vai, lai būtu solidāk? Kopā ar visām panckām, ar diviziju, ko?

— Tu man te neblēžojies! Es jau sen nojaušu, kas tev padomā. — Sūbins viņam padraudēja ar pavadu galiem un, nogrozījis galvu, turpināja: — Nebūs joka lieta noķert maisā šo diviziju. Tā mani pašu kaitina. Tu paskaties: Lokotņā — Gotcendorfs, Gorbovā — arī viņš, Terechovā — atkal viņš. Nebūtu par ļaunu viņu galīgi pieveikt.

— Un pieveiksim! — apliecināja Dovators.

— Esi pārliecināts?

— Jā. Neparko nepalaidīšu! Serjoža, pieturi zirgu! uzsauca Ļevs Michailovičs raitniekam. Viņš iebāza roku; azotē, izvilka karti un turpināja: — Skaties! Pašlaik šīs divizijas ceļā Atlanovs un Irtiševa tankisti. Viņi piespieduši vāciešus pāriet aizsardzībā Safonichas rajonā. Tav-īlijevs aiztaisīs izeju viņiem uz dienvidiem, no austrumiem mēs tiem papūlēsimies dot tādu spiedienu mugurā, ka tiem sprands sāks krakšķēt. Izeju uz ziemeļiem tiem noslēdz Trostjankas purvi. Tā man būs, redz, kur, šī di-vizija! — Dovators, ādas cimdam nočirkstot, cieši savilka roku dūrē. Noglabājis karti, viņš turpināja: — Es, redz, aizbraucu pie Atlanova, izdarīju apkārtnes rekognoscēšanu, un man kļuva uzreiz skaidrs, kas darāms. Ne velti nogulēju ar veco divas stundas krūmos. Pa šolaiku es sīki pārdomāju kaujas pavēli un visu operācijās plānu. Bez tam, novērodams vāciešu kolonas, pats savām acīm pārliecinājos, ka hitleriešu zaldāts nepavisam nav tāds, kādu mēs to bijām iedomājušies. Man no pretinieka zaldātiem uzvēdīja pavisam nepārprotama sairuma vēsma. Tiesa, patāla, bet tomēr uzvēdīja ... Un tas tad, kad mūsu ļaudis laužas kaujā, cieši apzinādamies, par ko cīnās. Pašreiz mums vajag, lai būtu kas būdams, sagraut kādu lielāku vienību, saņemt pēc iespējas vairāk gūstekņu un parādīt kavalēristiem, ar ko tiem darīšana. Lūk,, tad tu redzēsi, cik nikni kausies mūsu kazaki.

Viņi stāvēja meža malā. Garām devās kavalērijas eskadroni. Komandieri, uzmundrinādami zirgus un sveicinādami ģenerāli, ar draiski švītīgu šiku svieda rokas pie kubankām. Pagāja garām Cencova baterija. Baterijas komandieris uz pazema, pelēka zirģeļa jāja blakus Ko-vaļovam.

— Sveiki, artileristi! — uzsauca Dovators un pamāja Kovaļovam, aicinādams to pie sevis.

— Klausos, biedri ģenerāli! — piejādams pie korpusa komandiera, atsaucās Kovaļovs.

— Brīvi! Nododu tev sveicienu. — Dovators ar ilgu,, vērīgu skatienu paraudzījās Kovaļova jauneklīgajā, bet iekritušajā un novājējušā sejā.

— Paldies, biedri ģenerāli! Es saņēmu vēstulīti. Bet tagad nezin kādēļ nav nekādu ziņu. Kā viņiem tur klājas? Vai viss kārtībā? — Kovaļovs mulsi jautāja.

— Teicami strādā. Vakar raidīja. Viņi taču šeit netālu; iespējams, ka sastapsimies. ļļ

— Kur tad mēs varam sastapties? - >1

Kovaļovs līksmā izbrīnā pacēla acis uz Dovatoru.

— Trostjankas purvu rajonā. Skat, ņem un sabūk-.šķini vāciešus Safonichā, tad sastapsies! Palīdzi tur par-tizaņiem! Vai nepievilsi?

— Nepievilsim, biedri ģenerāli.

— Nu, paļaujos uz jums. Vēlu sekmes!

Kad Kovaļovs bija aizjājis, Dovators, pagriezies pret Sūbinu, teica:

— Noticis nepatīkams gadījums. Goļeņiščevs stipri apsaldējies, partizaņi viņu aizveduši uz Safonichu. Rāciju, kas aukstumā sākusi niķoties, arī aizveduši tur. Bet šodien vācieši tur uzgāzās kā sniegs uz galvas. Kovaļova jaunā sieviņa kopā ar Goļeņiščevu palikuši vāciešu ieņemtajā ciemā.

Dovators apklusa.

— Kur jūs ņēmāt tādas ziņas? — Šūbins jautāja.

— Partizaņi pastāstīja.

Priekšā sāka rībēt šāvieni. Jātnieku rindas sašūpojušās apstājās. Ļevs Michailovičs un Sūbins, palaiduši zirgus rikšos, traucās gar kolonu. Pa šaurām stigām grabēdamas vilkās garās vezumnieku rindas ar municiju, pārtiku, ievainotajiem. Kolonas bija sagājušas stigās kā garās, tumšās ejās, virs kurām, galotnes šūpodami, pacēlās vareni, sniegā nosirmojuši koki.

Atkal šāvieni. Lūk, čirkstošajā, nekārtīgajā zirgu kāju dipoņā ielauzās nevaldāmi niknas ložmetēju šāvienu kārtas. Dzirdams, kā noklaudz lielgabalu aizslēgi.

Tavlijeva divizijas pulki dodas uzbrukumā Safoni-chai.

Vāciešu Gotcendorfa divizija, ģenerāļa Dovatora izsista no Lokotņas pozicijām, jau sāka atkāpties Valkinas virzienā, bet apakšpulkvedis Osipovs, kas virzījās, avangardā, no flanga uzbruka pretinieka avangardam, izklīdināja to un piespieda pagriezties uz neērtajiem meža ceļiem Gorbovas virzienā.

Otra kolona, Atlanova pulku spaidīta, padevās uz ziemeļiem un virzījās paralēli mūsu kavalērijas gājienam. Dovators neatlaidīgi to vēroja, gaidīdams brīdi, kad varēs mesties izšķirošā uzbrukumā, lai to pilnīgi likvidētu.

Naktī uz sešpadsmito decembri, aizjājis garām sava karaspēka kolonām, Dovators sastapa Atlanovu un pavēlēja viņam paātrināt virzīšanās tempu. No zirga nenokāpdams, viņš ar Atlanovu noturēja īsu apspriedi.

— Līdz rītam vajag ieņemt Denisichas—Navelkovas rajonu, — sacīja viņš Atlanovam, — un iedzīt vāciešus Trostjankas purvos. Atceries, kā augusta reida laikā viņi centās iedzīt mūs Duchovščinas mežos?

— Bet viņi, Ļev Michailovič, tur neies ... — Atla-novs pasmīnēja, sākdams nojaust, ka Dovatoram jau plāns izstrādāts, tikai viņš to vēl negrib uzreiz atklat.

— Nu, ja neies, nevajag arī. Tu tikai izliecies, it kā tev ļoti patīk Denisichas ciems, ka tu katrā ziņā gribi viņus iedzīt purvā.

— Kāpēc gan tikai izlikties, ja man patiešām gribas to izdarīt? ...

— Lūk, tad tu vāciešiem tā arī liec noprast, ka tu, izņemot šo te, vairāk nekā nevēlies. Kad viņi to sapratīs, tie lauzīsies uz Denisichu, lai nokļūtu uz Ostaševas lielceļa. Tu turpretim kārtības labad pašaudi mazliet no Denisichas un pamet to, bet pats ar tankistiem dabū savā varā Onufrijevkas—Navelkovas lielceļu un turies labi stingri. Es pa to laiku izvedīšu Tavlijeva diviziju Rumjanicas ziemeļrietumu rajonā un pasniegšu tev brālīgu roku no dienvidiem, bet astē vāciešiem ielaidīšu pulkveža Karpenkova atsevišķo grupu. Viņš tiem papēžus apkapās ... Vācieši tad metīsies uz Safonichas un Denisichas pusi. Bet tu viņus uzmanīsi uz lielceļa, un tad viņi, vairīdamies no frontālā trieciena, uzdursies Ir-tiševa tankiem. Viņiem paliks tikai divas izejas ...

— Saprotu, — Atlanovs satraukti iesaucās, — divas izejas: vai nu noslīcināties purvos, vai lauzties vairāk uz dienvidiem, uz Petļarku.

— Gluži pareizi, — apstiprināja Dovators. — Tur es viņus pats sagaidīšu ar visu pienācīgo godu.

— Taču te ir viens mazs «bet» ... — galvu no kartes nepaceldams, iebilda divizijas komandieris. — Mūsu korpuss virzās paralēli vāciešu pulku ceļam. Nezin vai pretinieka oficieri nesapratīs, ka mēs tos spiežam pie purviem. Es viņu vietā nekavējoties mestos mūsu gājienā kolonām flangā un, neļaudams tām izvērsties, izlauztos uz rietumiem vai dienvidiem. Es arī šo te esmu

577

37 — P. Fjodorovs. Ģenerālis Dovators

paturējis vēra, bet nezinu, kā domā citu diviziju komandieri. Vācieši var mums dot pēkšņu triecienu jebkurā laikā.

— Tu, Josif Aleksandrovič, esi gudrinieks. Nekad nevajag par zemu novērtēt pretinieka spēkus. Bet mēs taču arī neesam bērni. Es tavas bažas uzskatu par pareizām. Tālab jau šurp atjāju, lai saskaņotu mūsu rīcību un brīdinātu tevi, ka aizmugurē, atskaitot manus korpusa izlūkus, neviena nav. Tavlijeva diviziju es apturēju Zagor-jes rajonā, lai tu varētu ātrāk atrauties no korpusa kodola. Lai vāciešiem tiek brīva izeja uz Safonichu. Tu neiesaisties lielā kaujā, bet kacini ar nelieliem spēkiem. Mēs tiem sarīkosim tādu maisiņu, ka neviens neizspruks!

Karodams Dovatora vadībā, pieredzes bagātais kadru komandieris Atlanovs katru reizi nobrīnījās, kad viņa priekšā pavērās jaunā ģenerāļa lieliskās karavadoņa dotības. Atlanovu pārsteidza korpusa komandiera taktisko ieceru ātrums, pārdomātā tālredzība un dziļā asprātība, bet galvenais — viņa nesatricināmā pārliecība par saviem spēkiem un noteiktība, ar kādu viņš izveda dzīvē nodomātos plānus. Viņu nekad nevarēja pārsteigt. Uz katru iebildumu viņam jau bija iepriekš pārdomāta un sagatavota atbilde. Ticības uzvarai spārnots, viņš lika tai ticēt arī visiem saviem ļaudīm.

Pēc sarunas ar Atlanovu Ļevs Michailovičs visu nakti domāja par priekšā stāvošo operāciju. Tik tikko sagaidījis rītu, viņš tankā devās uz divīzijas štābu, lai pamatīgi izstudētu apkārtnes raksturu. Viņš bija nolēmis dot pretiniekam izšķirošo kauju, lai iznīcinātu visu tā grupējumu.

DEVĪTĀ NODAĻA

Kā to varēja gaidīt, Štrumpfa armijas grupas štaba priekšnieks ģenerālis Richarts nebija velti skubinājis septiņdesmit astotās divizijas komandieri. Pulkvedim Got-cendorfam uz galveno maģistrāli neizdevās nokļūt. Nesekmējās arī viņa mēģinājums izlauzties no Gorbovas uz Redkinu. Atlanovs, virzīdamies tam paralēli, ar īsiem, bet jūtamiem triecieniem atsvieda Gotcendorfa avangardu uz Terechovu. Aiz muguras, atbalstīdama ģenerāļa

Atlanova aktivo rīcību, uz labi barotiem un trenētiem zirgiem sekoja Tavlijeva divizija. Tas bija galvenais, ar tankiem pastiprinātais gvardes korpusa kodols. Tas teicami apmācītais personālais sastāvs neatpalika no pārgalvīgajiem Atlanova zobencirtējiem, slavenā augusta reida dalībniekiem. Tavlijeva pulki trauksmaini izvērsās un ar bezbailīgiem uzbrukumiem spieda ģenerāļa Ri-charta daļas uz ziemeļaustrumiem, piespiezdami sākuma pie Maskavas Valsts rezervātā purvainajiem mežiem, bet pēc tam pie Trostjankas purviem.

Septiņpadsmitā decembra rītā pulkveža Gotcendorfa vācu divizijas izlūki ziņoja, ka pretinieks nekur nav manīts. Denisichas virzienā izlūki bija ievērojuši dziļas, sniega aizputinātas tanku kāpurķēžu sliedes. Tādas ziņas nedeva gluži nekā. Visur pašreiz atkāpās sakauto vāciešu diviziju paliekas. Pulkvedis to labi zināja un, nepievērsdams ziņojumam sevišķas vērības, izsūtīja otru izluku grupu, kas apstiprināja, ka priekšā ceļš esot vaļā un labs, Safonichas ciemats brīvs. Viņi tur izdzēruši pat kādu krūku piena. Denisichas ciemā bijuši krievu zaldati, bet viņu tur neesot daudz, jo, vācu izlūku apšaudīti, tie kauju’neesot pieņēmuši un steidzīgi atkāpušies mežā.

Pulkvedis nekādi nevarēja saprast, kas te par aķi, bet apstākļi lika domāt, ka pēc iespējas ātrāk jāsagrābj šie ciemi. Tiem cauri iet liela maģistrāle, tatad ir iespeja savienoties ar labā flanga pulkiem. Turklāt vēl armijas grupējuma un korpusa štābs raidīja pa radio vienu šifrētu paziņojumu pēc otra, pieprasīdams, lai paātrinātu virzīšanās tempu, dodoties uz koncentrēšanās vietu — Ruzas—Ostaševas maģistrāli.

Pulkvedis juta, ka jādodas pēc iespējas ātrāk uz Sa-foniehu, citas izejas nebija, jo labajā flangā tam bija pārpurvojušies meži, bet kreisajā turpat blakus virzījās briesmīgā krievu kavalērija.

«17/XII, 12.00, dislocēšanās vieta Safonichā,» ieņēmis ciemā labāko māju, pēc sātīgām brokastīm pulkvedis Gotcendorfs ierakstīja dienasgrāmatā.

Stundu vēlāk pēc īsas un niknas kaujas vācieši ieņēma Denisichu, zaudēdami ap divi rotas kājnieku. Nolēmuši, lai tur būtu kas būdams, tikt pie siltām telpām, vācieši sirdīgi kāvās. Iebrukuši mājās, hitlerieši lauza mēbeles, bāza malku krāsnīs un līda pie uguns sildīties.

Pulkvedis Gotcendorfs, gaidīdams no saviem izlūkiem jaunas ziņas, nolikās atpūsties. Drīz no staba viņam ziņoja, ka Navelkovas virzienā rietumos no Safonichas pamanīta liela pretinieka spēku koncentrēšanās, kas ieņēmis aizsardzību uz Onufrijevkas lielceļa — ar fronti pret dienvidaustrumiem. Noklausījies šo ziņojumu, pulkvedis ierāva galvu platajos, kaulainajos plecos un drūmi savilka sirmās uzacis. Viņš noprata, ka divizija iekritusi lamatās. Šajā brīdī adjutants ieveda zaldātu, kas tikko kā nāca no krievu gūsta. Tas bija tas pats vācu ierindnieks, kuru palaida Dovators.

— (Kā sauc? — Gotcendorfs noprasīja zaldātam, kas bija izstiepies kā stīga.

— Gustavs Luchmans. Divi simti sešdesmit pirmās divizijas ierindnieks. Ložmetējnieks.

— Tu biji krievu gūstā?

— Tieši tā, pulkveža kungs, mani saņēma vakar naktī.

Kurā vietā tas noticis, to Gustavs Luchmans pateikt nevarēja, tāpat viņš nezināja, kur atrodas viņa pulks. Bet par to viņš atkal sīki jo sīki varēja izstāstīt, kā krievi viņu atlaiduši.

— Tu melo! — nikni iesaucās pulkvedis, lai gan pēc zaldāta sejas izteiksmes redzēja, ka tas runā patiesību. Gotcendorfs neparko nevarēja saprast, kādos nolūkos šis nekaunīgais, pašpārliecinātais zellis bija atlaists.

— Cik tur bija krievu? — Gotcendorfs turpināja nopratināšanu.

— Četri zaldāti un divi ģenerāļi, — noteikti atbildēja Luchmans.

— Kā tu to zini, ka divi ģenerāļi? Un kāpēc pie viņiem bija tik maz zaldātu?

— Ģenerāļi bija ģērbušies melnos, pinkainos kažokos, — atbildēja Luchmans un paskaidroja, ka viņš dzirdējis, ka zaldāti vienu uzrunājuši, nosaukdami par ģenerāli, bet otrs acīm redzot bijis pats galvenais priekšnieks.

— Kāpēc tu domā, ka pats galvenais?

— Tādēļ, ka viņš klusēja un viņam bija briesmīgi liela bārda un cepure ...

— Varbūt tas bija ģenerālis Dovators?

Gotcendorfs ar acīm ieurbās zaldātā. Tas skatienu

izturēja.

— Jā, tas bija ģenerālis Dovators. Kad viņi pienāca, tad kapteinis, kas mani saņēma gūstā, nosauca viņu uzvārdā.

— Tātad tu zināji, ka tavā priekšā atrodas Dovators?

— Tieši tā, pulkveža kungs, par to es esmu absolūti pārliecināts.

— Kāpēc tad tu viņu nenošāvi? Tava ģimene būtu saņēmusi simttūkstoš mārku, — Gotcendorfs piezīmēja.

— Es biju bez ieroča, pulkveža kungs. Nākošā reizē, ja man būs rokās ložmetējs, es viņu varēšu nošaut.

— Tu esi dulburis un melis! Tu vienkārši esi dezertieris! Pametis savu pulku un tēlo vēl varoni. Es pavēlēšu tevi nošaut!

— Es saku patiesību, pulkveža kungs! Es redzēju ģenerāli Dovatoru gluži tikpat labi, kā tagad redzu jūs.

— Bet kāpēc ar viņu kopā bija tik maz zaldātu? Tu pavisarli esi sapinies.

— Ģenerāļi atnāca vieni paši, bez zaldātiem. Zaldātu bija trīs, viens kapteinis un četri zirgi. Viņi bija tie, kas saņēma mani gūstā. Bet ģenerāļi bija bez apsardzības. Jūs varat mani nošaut, bet es saku patiesību. Tur es redzēju arī jūs, pulkveža kungs.

— Mani? Tu vienkārši esi jucis! — sašutis iesaucās pulkvedis.

— Zvēru jums, ka redzēju. Jūs braucāt baltā mašīnā, apstājāties mežmalā un dusmojāties uz majoru par to, ka viņš aizkavējis kolonu.

Tā bija neapstrīdama patiesība. Tālāk Gustavs Luch-mans izstāstīja, kā viņš kopā ar izlūkiem sēdējis krūmos un novērojis kolonas virzīšanos.

— Tātad krievi bija tik tuvu, ka visu redzēja?

— Tieši tā, pulkveža kungs! Ģenerāļi arī redzēja un ļoti smējās. Bet jaunais ģenerālis pavicināja ar roku jūsu aizejošajai kolonai pakaļ un nokomandēja man: «Marš, uz mājām!» Kad viņš man tā pateica, es sāku iet un sākumā domāju, ka mani nošaus. Es biju ļoti izbrīnījies, ka viņi to neizdarīja.

— Varbūt viņi tevi sūtīja, lai tu propagandētu?

— O, nē! Krievu oficieris man sacīja, ka es esot muļķis. Tas ir viss.

Pulkvedis tikai tagad galīgi pārliecinājās, ka Dovators viņu ievilinājis iepriekš sagatavotā cilpā un drīz to savilks. Nosūtījis zaldātu uz soda bataljonu, Gotcendorfs pavēlēja staba priekšniekam steidzīgi gatavoties uz izlaušanos. Taču pēc trīs sevišķi nikniem triecieniem pret Atlanova diviziju vāciešu bataljoni, ciezdami milzīgus zaudējumus, nekādus panākumus neguva.

Pa to laiku pienāca jauni korpusa spēki no Zagorjes rajona pulkveža Karpenkova vadībā un sāka ielenkt Sa-fonichu no ziemeļaustrumu puses. Vācieši, pāriedami aizsardzībā, nikni pretojās. Gotcendorfs, sakopodams visus savus pēdējos spēkus, mainīja izlaušanās virzienu un, noorganizējis spēcīgu, kustīgu grupu, ko atbalstīja airāk nekā trīsdesmit lielgabalu, nolēma izsisties uz Seinovu.

Pretinieka artilērijas uguns gāzās pār Tavlijeva diviziju. Dovators redzēja, ka vāciešiem tik un tā neizdosies izlauzties; vēlēdamies pasargāt savus pulkus no nevajadzīgiem zaudējumiem, pārtrauca uzbrukumus un bija jau nolēmis sūtīt parlamentāriešus, bet viņu no tā atrunāja.

— Nelieši viņus apšaus, — domāja Karpcnkovs.

— Tas tiesa, — Ļevs Michailovičs piekrita. Nepieciešamība ātri likvidēt pretinieka diviziju, lai varētu virzīties tālāk, pamudināja viņu uz drosmīgu un asprātīgu lēmumu. Izsaucis pulkvedi Tavlijevu un pamielojis to ar krietnām vakariņām, Dovators, jokus dzīdams, kaitināja divīzijas komandieri, lai iztaustītu tā noskaņojumu. — Āre nu, pulkvedi, tu arvien man pārmet, ka maz dodu tev darba, bet pats mani iegāz ... Atlanovs šodien četrus uzbrukumus atsitis, saņēmis gūstā trīs simti cilvēku, vairākus lielgabalus, bet mēs abi mīdāmies uz vietas, šķindinām aukstumā piešus, kamēr vācieši Denisichā rij cūkgaļu un guļ uz krāsnīm.

— Jūs taču pats man pavēlējāt turēt aizsardzību, uzbrukt aizliedzāt! — iekaisa Tavlijevs.

— Aizliedzu tāpēc, ka neredzu uzbrukumā nekādas jēgas.

— Dodiet pavēli — būs jēga. Satriekšu lupatlēve-ros! — nepiekāpās pulkvedis.

— Zinu, ka satrieksi... Bet kādi būs zaudējumi, vai par to esi padomājis?

— Karš nekad nav bez zaudējumiem, biedri ģenerāli!

— Nu, tā, brālīt, ir veca dziesma. Bet izdari tu tā: izcīni uzvaru ar niecīgiem zaudējumiem! Redz, tā būs taktika!... Vajag pretinieku piespiest darīt tieši to, kas mums ir izdevīgi. Lūk, kur visa taktikas jēga! Vai gribi vienā rāvienā tikt galā ar visu vāciešu diviziju?

— Kas par runu! Es, biedri ģenerāli, vienmēr esmu gatavs. Dodiet pavēli, kādu tikai gribat! — Tavlijevam no liela satraukuma visa piere bija pārklājusies ar sīkām sviedru lāsītēm.

— Tad klausies uzmanīgi! Sacel kņadu, it kā tu gatavotos uzbrukumam, bet pats ļaudis aizved prom no pozicijām! Atstāj tur tikai kādu nieciņu! Vācieši katrā ziņā lauzīsies uz Petraichu un izgāzīs pār tevi visus savus šāviņu krājumus. Pēc tam tu redzami izliecies, ka tavs uzbrukums apsīcis. Ja viņi uzmāksies, tad nesteigdamies atvelc savu nieciņu mežā, bet pats turi gatavībā zirgos trieciena grupu ar tūkstoš zobeniem un koncentrē kinžaluguni blīvā masā. Apstulbinošu, saproti! Vāciešos tūlīt izcelsies sajukums, šajā mirklī paņem viņus uz zobeniem, lai būtu pamatīga kliegšana! Bet pārējo es izdarīšu pats ar citiem diviziju komandieriem.

— Vai jūs to tiešām nopietni domājat, Ļev Michai-lovič?

Tavlijevs pietrūkās kājās un sāka steidzīgi aizpogāt puskažociņu.

— Kāpēc gan lai nebūtu nopietni? Ej pie korpusa štaba priekšnieka, viņam droši vien kaujas pavēle jau gatava. Klausies tālāk! Es jau devu rīkojumu, lai pievelk visu artilēriju. Līdzko pretinieks izlīdīs no Denisichās, mēs tam tūlīt uzgāzīsim no visām baterijām un ielauzīsimies Safonichā no divām pusēm. Vajag viņu tā uzbeigt, lai neizspruktu neviena dzīva dvēsele ...

Gotcendorfs divizijas štābu bija novietojis lielajā, augstajā ciema padomes ēkā ar tādu aprēķinu, ka krievi šo ēku centīsies saglabāt kā orientieri.

'Kaimiņmājā blakus ciema padomes ēkai dziļā pagrīdē pie kolchoznieces Darjas Petrovnas Rumjancevas uz salmu klēpja gulēja Savelijs Goļeņiščevs ar satūkušām kājām. Blakus tam bija novietojusies Zina ar rāciju. Kad vācieši ielauzās Safonichā, saimnieces meita komjauniete iKsjuša tik tikko paguva viņus paslēpt pagrabā. Steigā nevienam neienāca prātā, ka šī vieta, kur parasti slēpjas visi bēguļojošie ļaudis, var kļūt pati bīstamākā. Tā tas arī notika.

Iebrukuši istabā, izsalkušie vācieši tūlīt pieprasīja «oliņas, pieniņu, speķīti». Bet no prasītā mājās nekā nebija, un viņiem vajadzēja apmierināties ar saimnieces govi, ko turpat uz vietas nošāva un apstrādāja. Vāciešiem iegribējās arī kartupeļu.

Saprazdama vācu valodu, Zina dzirdēja, ka zaldāti visu laiku piemin kartupeļus. Atjautīgā Ksjuša tūlīt iedomāja, ka fašisti paši var atvērt pagrabu un rāpties pēc kartupeļiem un tad ... Ilgi negudrodama, viņa paķēra ragaviņas, atvilka no kaimiņienes maisu kartupeļu un nolika to pie krāsns.

Zaldāti meta kartupeļus oglēs, cepa un ēda. Vai ik brīdi iegriezās arvien jaunas un jaunas vāciešu grupas. Pakvernējuši pie karstās krāsns, viņi pielasīja savas somas ar kartupeļiem un aizgāja.

Drīz vien maiss bija tukšs. Ksjuša atkal aizsteidzās pie kaimiņienes, bet tā, skarbi sakniebusi bālās lūpas, sacīja:

— Nav vairs, mīļā, visus jau izvazājuši... Bet ko tad tu savus tā taupi? Tik un tā ielīdīs pagrabā un visu izgrābs. Tie ir tādi... — kaimiņiene drūmi savilka uzacis un bezcerīgi atmeta ar roku.

Ksjušai sažņaudzās sirds. Meitenes brūnās acis iekvēlojās, tās piemīlīgā sejiņa sāpīgi saraucās. Viņai likās, ka vācu zaldāti jau ielīduši pagrabā un velk laukā Zinu un šo vareno puisi.

Jau pirms kara Ksjuša bija pazinusi Zinu, ne vienreiz vien tikusies ar to komjaunatnes rajona komitejā, kopā bija uzstājusies kolchozu mākslinieciskās pašdarbības dalībnieku salidojumā. Pavlovas ciems atradās tikai divdesmit kilometrus no Safonichas. Iedomājoties vien, ka izlūkus var atrast un spīdzināt, ka par tiem ņirgāsies un vilks pie karātavām, Ksjušu jau sagrāba šausmas.

— Ko lai es iesāku, Anna Petrovna? — lūdzoši ierunājās Ksjuša. — Kartupeļi man ļoti vajadzīgi.

— Nu ko tur var darīt? ... — Anna Petrovna greizi paskatījās uz meiteni un dusmīgi piebilda: — Visapkārt ļaudis iet bojā, bet tu par kaut kādiem nieka kartupeļiem plēsies. Kā nav kauna, komjauniete vēl esot...

— Vai tad es par tiem, — Ksjušai paspruka. Kaimiņienes vārdi to bija sāpīgi aizskāruši, un viņa jau bija gatava izstāstīt Annai Petrovnai visu, bet, atcerējusies partijas rajona komitejas sekretārā, partizāņu nodaļas komandiera Michailova brīdinājumu, lai klusē katros apstākļos, savaldījās. Gaisā pēkšņi kaut kas iešņācās. Aiz mājas sienas, kur stāvēja Ksjuša un Anna Petrovna, ar dārdoņu sprāga šāviņš. Sievietes metās istabā.

— Tie ir mūsējie, Ksjuša, mūsējie! — satvērusi meitenes roku, pie visām miesām drebēdama, čukstēja Anna Petrovna.

Saltajā, zilganajā dūmakā atskanēja straujās ložmetēju kārtas. Pagalma baltajā sniegā lēnām nosēdās šāviņa sprādziena uzvirpuļotie sniega putekļi. Vācieši pārbiedētām sejām, netīrās pilotkas dvieļos vīstīdami, skrejot pielādēdami šautenes un automātus, steidzīgi izmetās uz ielas.

Dovatora gvardi, ielenkuši pretinieka septiņdesmit astoto diviziju, stājās pie tās iznīcināšanas.

Ksjuša, aiz prieka vai galvu zaudējusi un neko neredzēdama savā priekšā, joņoja mājup. Gandrīz bez elpas viņa ieskrēja istabā. Vāciešu tur jau vairs nebija. Darja Petrovna, uzmetusi plecos miecētas ādas kažoku, izbijusies pavērās uz durvīm, ar velteni piemīdama pagraba lūku.

— Vai tu tā, Ksjuša? Oli, nevaru nemaz vēl atgūties, vēl līdz šim celīši dreb ...

Darja Petrovna, piemiegusi sīku grumbiņu ieskautās acis, tādas pašas brūnas un bargas kā meitai, izvilka no kažoka maizes kukuli un klusu nočukstēja:

— Gribu viņiem tur, — vecīte pamāja ar galvu uz grīdu, — sēž izsalkuši. Bet varbūt tie ir mūsējie, kas atnākuši, ko, Ksjuša?

Viņa atvēra pagraba lūku.

— Vācieši taču aizgājuši, — viņa sacīja pagrabā.

— Aizgājuši? — neciešamās sāpes pārvarēdams, čerkstēja un šņākuļoja Goļeņiščevs.

— Ja jau notiek kauja, tad tas nozīmē, ka mūsējie atnākuši, — sēdēdama pie viņa galvgalī, noteica Zina.

Tās nedaudzās stundas, ko tā bija pavadījusi drūmajā tumsā, viņai šķita bezgalīgas. Nevis nāve ir briesmīga, bet briesmīga ir tās gaidīšana. Visu laiku virs galvas mīdījās vāciešu zābaki. Skaļi sarunādamies un smiedami, viņi cirta malku, kaut ko ar brīkšķi lauza, rībināja pa grīdu ieročus, visu laiku pieminēdami Zinās ausīm visšausmīgāko vārdu — kartupeļi. Bet šie nolādētie kartupeļi veselā kaudzē gulēja pie viņas kājām un rāva vai elpu ciet. Savelijs, karstumos svaidīdamies, murgoja un brīžiem pat iekliedzās. Tad Zina tam ar roku aizspieda muti un, glāstīdama neskūto vaigu, dedzīgi čukstēja:

— Klusāk, Savelij, mīļais! Klusāk! Tā nedrīkst! ...

Piespiedusi elektriskā lukturīša podziņu, viņa palaida

spilgto staru uz tā izdēdējušo, kaulaino seju. Savelijs atvēra iekaisušās, aizmiglotās acis un dobji ievaicājās:

— Ko, vai atkal kliedzu?

— Jā ... Pacieties, mīļais!...

— Ak es nelietis... — Goļeņiščevs nočukstēja, zobus sakozdams. — Ņem un piemiedz mani!... Es taču tevi iegāzīšu ... Vai arī iezvel ar ķieģeli pa galvu, nudien! Ja ne, pats to izdarīšu ...

— Nerunā tā ... muļķīgi... — Zina šķirstīja viņa cietos, sajukušos matus un negribot domāja, cik dārgs viņai pašlaik ir šis vīrišķīgais cilvēks.

— Nodzēs lukturīti, Zina! Nevajag velti ļērēt bateriju. Kad līdīs te, tad varēsi paspīdināt. Šausim bez kļūdīšanās! Man ir divas pistoles un granata. Es izturēšu. Tikai neļauj man aizmigt! Dursti ar adatiņu! Man cepurē ir iesprausta adatiņa ar diegu. Zaldāts bez adatiņas nevar iztikt... Lūk, te ir adatiņa, padod man, Katja! Es tūlīt salāpīšu Grišam svārciņus ... Māmuļas mums nav ... Nomira mūsu māmuļa ...

Savelijs atkal murgoja, saukdams savu brālīšu un māsiņu vārdus.

Zina atkal purināja viņu aiz pleciem, bāza mutē dūraini, raustīja aiz deguna. Bet, līdzko viņa iededza lukturīti, Savelijs tūlīt atguvās un, sāpēs zobus šņakstinādams, lūdza, lai viņu nobeidz. Kad sākās šaušana, Goļe-ņiščevs bija pie samaņas. Tumsā sataustījis Zinās roku, viņš čukstēja:

— Vai dzirdi? Tie... tie... — Savelijam aiz satraukuma pietrūka elpas. — Tie ir mūsu tanki. Es to lielgabalus pēc skaņas pazīstu. Vai dzirdi?

— Dzirdu ...

Virs galvām atskanēja vāciešu zaldātu skaļie kliedzieni, apkaltie zābaki rībēja pa grīdu. Likās, ka nupat, nupat iebrikšķēsies dēļi un iebruks pār viņu galvām. Tad apklusa. Aiz sienām šāviņi dobji plosīja zemi. Pēkšņi, iečīkstēdamās metālā virās, virs galvām pavērās lūka. Smacīgajā tumsā ielauzās gaiss un gaisma, klusa balss jautāja:

— Vai dzīvi?

Zina rāpus pielīda pie lūkas un, pacēlusi galvu, pamanīja noliekto, pazīstamo smaildegunes Ksjušas seju. Uz ceļiem stāvošā Ksjuša pēkšņi izbijusies atrāvās. Viņai likās, ka tās priekšā nav Zina, bet veca sieviete ar nodzeltējušu miroņa seju, pelēku kā zeme, ar dziļi iekritušām, melnām acīm. Uz sajukušajiem matiem, kas rēgojās laukā no ausaines apakšas, karājās pelēki zirnekļu tīkli.

— Zina! — Ksjuša satraukta iesaucās.

— Kas ir? — Zina aizgūtnēm strauji elpoja. Svaigais gaiss viņu reibināja.

— Nekas. Tu, Zina, esi dikti pārvērtusies. Kā jūtas tavs biedrs?

— Viņam, Ksjuša, slikti. Kas tur ir, mūsējie, jā?

— Pagaidām turpinās kauja. Ar vāciešiem te vēl pilnum pilns. Katra māja stāvgrūdām piedzinusies. Blakus ciema padomē viņu štābs. Māmuļa pagalmā uzmana, — Ksjuša juceklīgi stāstīja, — vajadzētu jums kaut kur citur paslēpties. Nelāgs brīdis. Un šis sasodītais štābs, tur ir ģenerāļi, pulkveži, oficieri. Še, ņem iekod maizi! Ak Zina, Zina! Es jums tūlīt padošu ūdeni. Nu nav mums it nekā, visu aprija, — sūkstījās Ksjuša.

— Blakus, tu saki, štābs? — Zina noprasīja.

— Nu jā! Ciema padomes namā. Tieši aiz mūsu šķūņa.

— Pagaidi mazliet, Ksjuša! Es tūlīt... Savelijam iedošu maizi, bet tu iesmel viņam ūdeni!

Zina nozuda pagrīdes tumsā. Pierāpdamās pie Goļe-ņiščeva, viņa modri un jautri sacīja:

— Mūsējie viņus kauj, Savuška, kauj, mīļais! Iekod mazliet!...

Zina nolika viņam uz krūtīm gabaliņu rupjas maizes.

— Paldies! Man ēst negribas. Vai var iet laukā?

— Vēl nevar. Blakus ciema padomē viņu stabs.

— Ak velns!

Savelijs strauji uzrausās sēdus. Viņa saitēm notītās rokas pustumsā izskatījās kā divas lielas lelles.

— Tev, Zina, vajadzētu iet prom. Paņemt dokumentus un aiziet. Palikt šeit nevar!

— Saku taču tev — blakus stabs. Bet visapkārt vācieši.

— Saprotu.

Ar diviem tumšiem, no satinuma brīviem pirkstiem Savelijs paņēma maizes kancīti un nolika to sāņus. Pagriezies pret Zinu, viņš uzprasīja, cik pulkstenis.

Zina pacēla rokas pulkstenīti pie pašām acīm.

— Bez desmitām pieci, — viga klusu atbildēja un pacēla galvu.

Goļeņiščevs, cieši paskatījies Ziņā, pamāja uz rācijās pusi. Viņa to saprata bez vārdiem.

— Tikai Ksjušai pasaki, lai viņa katram gadījumam aiziet no mājām ... — Savelijs caur zobiem piemetināja. — Ja nu pēkšņi sāk šaut mūsu lielgabali.

Pret nakti šaušana apklusa. Vācieši atkal salīda istabās un aizkūra krāsnis. Rumjancevu mājā krāsns bija izjaukta līdz pašiem pamatiem. Tur, kur bija ieeja pagrabā, tagad gulēja milzīga kaudze apdegušu ķie-ģeļu.

Darja Petrovna staigaja ar auklu apjozta kažoka un, rokas bēdīgi ieplezdama, ar zīmēm paskaidroja vāciešiem:

— Tas jau no tā paša šāviņa, kas sētā būkš, nu, un krāsns, āre, — brākš. Ko var darīt, veca.

Bet īstenībā krāsns, no labiem ķieģeļiem mūrēta, būtu kalpojusi vēl gadus piecdesmit, ja pati Darja Petrovna kopā ar Ksjušu, paklausot Goļeņiščeva padomam, nebūtu vispirms sagāzušas skursteni un pēc tam ar izjauktajiem ķieģeļiem iemūrējušas pagrabā sēdošos izlūkus.

Vācieši, apskatījuši sagrauto krāsni un nolamājuši vecīti, pieprasīja kartupeļus. Darja parādīja uz kaktp — tur to bija nobērts vesela kaudze.

iKsjuša, savilkusi kartupeļus no pagraba, bija ar tiem piebērusi visu kaktu. Tagad nu kaimiņiene Anna Petrovna nevarēs vairs pārmest, ka viņai žēl šo nelaimīgo tupeņu, kas tik tikko neiedzina nelaimē izlūkus.

Agri no rīta septiņpadsmitajā decembrī Dovatora korpusa gvardi sāka kutināt vāciešus no visām pusēm. Apakšpulkveža Irtiševa tankisti ar automatistu desantiem, manevrēdami gar mežmalu, šāva tiešā tēmējumā. Viesuļuguni atklāja Cencova baterija.

Pašā kaujas karstumā Dovatora komandpunktā ziņnesis atnesa no štaba šifrētu telegramu:

«Stabs 2. Kvadrāts 44/86. Orientieris radiomasts, sestā māja no malas, blakus ciema padome — vāciešu štābs. Izsaucam uguni uz sevi. Goļeņiščevs smagi ievainots. Darbu pārtraucu. Izsīkst akumulatori. Palieciet sveiki!»

Dovators sažņaudza dūrē radiogramu un piesauca pulkvedi Karpenkovu. Mezdams skatienus uz dārdošās kaujas pusi, viņš pēc dziļām pārdomām pavēlēja:

— Nekavējoties paziņot baterijām: ciema padome jāsaglabā. Tur atrodas divizijas štābs. Saņemt visus dzīvus, ar dokumentiem. Irtiševa tankisti lai sāk kauju. Tav-lijevam sagatavoties kavalērijas uzbrukumam. Trešās divizijas komandierim paziņo, lai gādā, ka no Denisichas neizspruktu neviens fašists. Rīkojies, Andrej Nikolaje-vič!

Atvilcis no Denisichas kādu daļu spēku, pretinieks, gaidīdams uzbrukumu no austrumiem, pēkšņi saņēma triecienu no dienvidrietumiem. Apakšpulkveža Irtiševa tanki, mēzdami sev nost no ceļa ienaidnieka lielgabalus, ielauzās Denisichā. Pretinieks, atstājis ciemu, metās uz Safonichu, bet tur tos sāka vajāt Dovators pats, laizdams darbā kādu daļu rezerves.

Zaudējuši apdzīvotās vietās atbalsta punktus, vācieši, pamezdami techniku, izgāja uz Onufrijevkas maģistrāli, bet, pamanījuši aizmugurē un no flanga tuvojamies Tav-lijeva jātniekus, panikā metās uz mežu. Bet tur viņiem pretī izauļoja zobenu cīņā nesaudzīgie un uzbrukumā trauksmainie Atlanova Kubaņas kazaki. Sirmais kava-

Ierists ģenerālis Atlanovs te jau no paša rīta uzmanīja vāciešus.

Tikko valdīdami nostāvējušos zirgus, Ševčuka, Or-lova, Biktjašova un Rogozina eskadroni jau sen bija sa-’ gatavojušies uzbrukumam. Kubanieši jokodamies apvaldīti smējās. Visur aizraudamies kladzināja ložmetēji.

Druknais apakšpulkvedis Osipovs, gluži kā uz visiem laikiem pieaudzis pie segliem, nepievērsdams uzmanību no aukstuma drebošās Leģendas blēdībām, acis piemiedzis, neatraudamies skatījās uz Safonichas nomali. Aiz gara laika viņš mēģināja aizķert kapteini Kušnarevu. Tā negantā ķēvīte, iekrākdamās un zobus spīdinādama, mēģināja sakampt skaistuli Leģendu aiz purna.

— Nu kas tas par zirgu? — piktojās Osipovs. — Pat visas ierašas tai tādas kā zvēram. Nodod tu viņu pie manis «kursos»! Es to vismaz dabūšu pie kārtības.

Ne gluži bez skaudības Osipovs šķielēja uz ķēvīti un savā sirdī bija ar mieru to pat palutināt.

— Cik dosiet piedevām? — Kušnarevs apjautājās.

— iKādas te, mans draugs, var būt piedevas. Ja nu dots pret dotu ... bet arī tad es vēl padomāšu ...

— Zobenu varu ņemt...

— Zobenu? Ko tad tu, vai nopietni? — Osipovs pagrozīja galvu. — Bet vai tu, mans draugs, zini, kāda vērtība šim zobenam? Tomēr es tev arī tāpat atdošu zobenu. Vai redz, paskaties ...

Andrejs Petrovičs pamāja Safonichas virzienā. Cits pie cita pa sniegoto lauku no turienes sāka gāzties ārā vāciešu kājnieki.

— Es tev uzdāvināšu zobenu. Kurš vairāk? Saprati? Godīgā kaujā par mūsu dzimteni. Būsi pirmajā vietā, atdošu zobenu. Tikai neatpaliec no manis, nestreb karstu, skaties, kas apkārt notiek! Kur vajadzēs, es piepalīdzēšu. Par precizu šāvienu negalvoju, bet ar durkli sevi aizsniegt nepieļaušu. Zobencīņā man tikai viens sāncensis, eskadrona komandieris kapteinis Ševčuks.

— Zinu, — Kušnarevs pasmaidījis atbildēja. Viņš ar Sevčuku kādreiz bija kopā mācījies pulka skolā.

Uz priekšu vērdamies, Osipovs apklusa. Aiz vāciešu kājnieku labā flanga parādījās un sāka tuvoties kavalērija.

— Tavlijevs izvēršas, — Osipovs nočukstēja. Viņa pulks, kas bija noslēpts mežmalā, notēmēja kolonas kreisajos sānos. Pretinieks, pamanījis tuvojamies kavalēriju, strauji pagriezās pret mežu un atradās tieši Osi-pova kazaku priekšā.

Antons Petrovičs pavilka dziļāk uz acīm kubanku un ar skanošu, īsu vēzienu, tā ka nozibsnīja vien, izrāva līko osmaņu zobenu. Pagriezis to virs galvas un atskatījies, viņš spalgi izsaucās:

— Zobenus! Kaujai! — Dzirdēdams aiz sevis izrauto zobenu dziedošo skaņu un vareno zirgu pakavu dunoņu, viņš, pieliecies pie seglu loka, glaimīgi pačukstēja Leģendai: «Uz priekšu, Mašucha! ...»

Ķēvīte, it kā saņēmusi svilinošu pletnes cirtienu, iznesa viņu klajumā. Kušnarevam ausīs iesvilpās vējš. Viņa zirgs, izstiepies ar visu ķermeni, spēcīgos auļos izrāvās uz priekšu. Osipovs jau redzēja tā mezglā sasieto melno asti un virs zirga krustiem spārnoti plandāmies burkas malas.

Antons Petrovičs, pastiepis roku atpakaļ, plakaniski pieskārās ar zobenu zirga gurnam. Leģenda, auļošanā iekarsusi, strauji sāka tuvoties. Kušnarevs, zibenīgi vēzē-dams zobenu, jau dalīja niknus un ārkārtīgi spēcīgus cirtienus. Daudz fašistu kasku toreiz palika guļam sniegotajā laukā ...

Safonichas ielās drūzmējās jātnieki un kājnieki, zviedza izsalkušie zirgi, rūca trofeju mašīnas. Lielā pūlī dzina daudzos gūstekņus. Bija dzirdami sieviešu saucieni, bērnu spiegšana, brīžiem skaļas, izmisuma pilnas raudas. Aiz istabu logiem zibēja ārstu baltie virsvalki. No ragavām cēla nost bālus, vaidošus, bet reizēm arī klusējošus, nekustoši guļošus kareivjus un komandierus.

Ar lāpstām pār pleciem garām pagāja sapieri. Aiz viņiem ielu šķērsoja divas nestuves. Uz pirmajām gulēja neticami garš cilvēks. Zem viņa smagā ķermeņa svara liecās četru granātām apkārušos partizāņu pleci, kas nesa nestuves. Tas bija Savelijs Goļeņiščevs. Uz otrām nestuvēm, ar burku pārklāta, gulēja Zina. Viņu nesa tēvs, Oksana, baterijas komandieris Cencovs un Kušnarevs. Aiz nestuvēm gāja Valentins ar ārstu Koz-lovu.

— Neko labu sacīt nevaru, biedri politvadītāj, —

Kozlovs teica. — Ir cietis galvaskauss. Nekavējoties jā- ļ izdara trepanacija.

— Dakter! Es jūs lūdzu, dakter, dariet visu iespē- ] jamo!

Valentins ielūkojās Kozlovam sejā un centās uzminēt ārsta patiesās domas, bet nespēja. Kozlova seja bija nesatricināmi mierīga.

— Visu darīšu, draudziņ, visu, kas manos spēkos. -j Bet vispirms operēšu Goļeņiščevu. Tā, saprotiet, ir ne- \ redzēta parādība. Stāvoklis tāds, ka viņam jau sen va- | jadzēja būt mirušam, bet viņš, stāsta, šodien esot pa logu sviedis vāciešos granatas.

— Vai amputēsiet? — Valentins trīsošā balsī uzprasīja.

— Katrā ziņā, tūlīt. Abas kājas. Sirds viņam lieliska. Gan viss būs kārtībā.

— Kāda tad kārtība bez kājām!... — iesaucās Valentins.

— Medicina tādēļ ir nežēlīga, ka tā aicināta glābt un pagarināt cilvēka dzīvību. Bet jūsu sievai es pacentīšos sniegt visu iespējamo palīdzību. Uz redzēšanos, draudziņ! Tur es jūs nelaidīšu. Ejiet un komandējiet pie lielgabaliem, bet šeit komandēsim mēs.

Dovators sēdēja ciema padomes ēkā un skatīja cauri vāciešu divizijas štaba dokumentus. Turpat atradās arī partijas rajona komitejas sekretārs Michailovs.

Ienāca pulkvedis Karpenkovs.

— Lielgabalu saņemts piecdesmit, balsta ložmetēju — septiņpadsmit, rokas — četrdesmit pieci, mīnmetēju — divdesmit astoņi, automašīnas ar kravu ...

— Nav vajadzīgs, Andrej Nikolajevič, — Dovators viņu pārtrauca. — Es jau visu redzēju. Labāk tu man pasaki, kādi ir mūsu zaudējumi!

— Biedri ģenerāli, ziņas vēl nav ienākušas, — Karpenkovs atbildēja.

— Ja jau nezinām, cik paši esam zaudējuši, tad, protams, nevarēsim aprēķināt arī savu panākumu līmeni.

Karpenkovs tomēr saprata, ka ģenerālis apmierināts ar kaujas iznākumu. Zaudējumi bija niecīgi, bet ģenerālis Dovators visās lietās cienīja noteiktību. Ja tam rokās nebija kopsavilkums par zaudējumiem, tad viņš kategoriski atsacījās parakstīt kaujas ziņojumus.

— Kopā ar stabu saņemts gūstā arī pretinieka divīzijas komandieris, pulkvedis. Vai pavēlēsiet to atvest?

— Pulkvedis? Lai viņš iet pie velna! Būtu nu bijis ģenerālis, tad cita lieta, bet te — pulkvedis.

Dovatora acīs pazibēja humora dzirkstis.

# Viņš jau tāpat bez štaba priekšnieka ziņojuma zināja, ka zaudējumu ir maz, bet panākumi kolosāli. Reids bija atnesis uzvaru ne tikai korpusam, bet visai armijai. Armijas labais flangs bija atsviedis pretinieku gar galveno maģistrāli uz Volokolamsku. Vācieši visur bēg, zaudē simtiem tanku, tūkstošiem automašīnu, desmitiem tūkstošu cilvēku. Visa vāciešu technika stieg Piemaska-vas sniegos.

Ļaudis gatavojas veikt lielus un atbildīgus darbus. Komisārs Šūbins un politdaļa visur notur īsas pārrunas ar kareivjiem un komandieriem. Kaujās par dzimteni norūdītie ļaudis simtiem stājas partijā un komjaunatnē; par visu to Ļevs Michailovičs stāsta partijas rajona komitejas sekretāram Michailovam.

— Visa padomju tauta ir cēlusies cīņai pret fašistiem, — viņš turpina. — Saprotiet, biedri Michailov, kad es ieraudzīju partizaņus — bet partizaņus es tagad neredzu pirmo reizi, viņi man palīdzēja jau augusta reidā — man sirdī radās sajūsma, lepnums par visu tautu. Un patiešām, vai gan var šaubīties par to, ka mēs varam uzvarēt un mums jāuzvar vācu iebrucēji? Un es viņus situ sacensības kārtībā ...

— Ar ko tad jūs sacenšaties, biedri ģenerāli? — Michailovs izbrīnījies jautāja.

— Ar savu meitiņu un dēlu, — Ļevs Michailovičs silti pasmaidīja un, izņēmis no kabatas vēstuli, pasniedza to Michailovam. — Viņi uzņēmušies saistības mācīties teicami, bet es apsolījos teicami karot. Lūk, saņēmu vēstuli, sūta atzīmes par pirmo ceturksni. Izpildījuši. Nu, arī es neatpalieku ...

— Man, Ļev Michailovič, jāsaka, ka jums tiešām veicas teicami. Kā jūs tik ātri varējāt tikt uz priekšu pa mūsu mežiem un purviem?

— Nebija jau viegli, — Dovators atzinās. — Bet ari turpmāk es neceru uz vieglām uzvarām.

Viņš piecēlās, aizsoļoja līdz istabas slieksnim, atgriezās atpakaļ un, nostājies Michailovam pretim, sacīja:

— Mēs drīz dosimies ceļā. Pretinieks bēg un par katru cenu grib saglabāt savus spēkus. Mežos klaiņo daudz vāciešu zaldātu. Mums ar viņiem ķēpāties nav laika. Ceru, ka jūs paši viņus izķersiet. Visas no vāciešiem iegūtās trofejas, ko tie salaupījuši pa ciemiem, es lūdzu izdalīt tautai. Lielas grūtības pašlaik jāpārciei mūsu ļaudīm, bet tādēļ jo diženāks ir viņu gods būt par visprogresīvāko, visrevolucionārāko tautu pasaulē. Mēs, komunisti, vedam tautu pa šo slaveno ceļu. Mums ir piešķirts milzīgs gods.

— Milzīgs gods, Ļev Michailovič, — spiezdams Do-vatoram roku, sirsnīgi, jūsmīgi atbildēja Michailovs.

Aiz loga lēnām dzisa saltā decembra diena ...

No izlūkošanas atgriezās Kušnarevs un ziņoja, ka pa Ruzas lielceļu Ostaševas—Volokolamskas virzienā atkāpjas lielas pretinieka vienības. Uz ceļiem sakrājies daudz technikas. Mūsu aviacija metas triecienos pret vāciešu kolonām, kas izstiepušās uz ceļiem.

— Malači, padomju ērgļi! Mēs tiem drīz palīdzēsim!

Dovators nosēdās pie galda un, priecīgi berzēdams

nekurinātajā istabā stingstošās rokas, sāka diktēt kaujas pavēli. Viņš krasi pagrieza korpusu no Safonichas uz dienvidrietumiem un, ievilcis kartē loku, īsi pateica Kar-penkovam:

— Pārgriezt lielceļu, lūk, šeit! — un ar zīmuli uzvilka krustu rietumos no Palaškinas ciema.

Drīz vien pulka taurētāji notaurēja kaujas trauksmes signālu.

Izlasījis zaudējumu kopsavilkumu, Ļevs Michailovičs klusēdams to parakstīja un, atdodams adjutantam, sacīja:

— Pasaki Sergejam, lai ved šurp Kazbeku! Nē, tomēr nevajag Kazbeku. Labāk jauno. Vai arī nē. Jaunais muļķis. Lai ved vien Kazbeku.

Dovators aizmetināja bekešas āķi, paņēma no vadža burku. Kurganovs piesteidzies gribēja palīdzēt, bet Ļevs Michailovičs laipni to noraidīja.

— Jūs taču zināt: aukles es acu galā neieredzu. Man ir divas rokas, spēka vēl pietiks. — Dovators paspieda adjutantam roku.

Kurganovs pasmaidīja: ķēriens ģenerālim tiešām bija spēcīgs.

— Vai juti?

— Jutu, biedri ģenerāli!

— Nu tātad! Jā, pie reizes paaicini, lai atnāk korpusa ārsts.

Kurganovs izgāja. Ļevs Michailovičs pārdomās stāvēja pie galda. Pār viņa seju pārslīdēja skumju ēna. Viņš pēkšņi sajuta, ka ir kaut ko piemirsis. Vai ievainotos? Nē, tos viņš atcerējās. Sanitārais dienests darbojās labi. Mediciniskais personāls lielisks. Kas tad vēl? Kaujas pavēle jau nodota. Izlūkošana notiek nepārtraukti, ziņojums armijas štabam nosūtīts laikā, apbalvojamo saraksti parakstīti, sagūstīto vāciešu kolona nosūtīta uz aizmuguri. Kas tad vēl? Pēkšņi viņš atcerējās un nopūtās. Izņēma no somiņas papīra lapu, nosēdās pie galda un uzrakstīja:

«Sveicināta, Ļena! Sveicināti, mani dārgie, mīļie bērni Saša un Ritočka!

Ar prieku ziņoju jums, ka dzenam fašistus projām no Maskavas. Priecājos, ka jūs esat pie labas veselības, teicami mācāties un godīgi pildāt mūsu norunu. Varat būt pārliecināti, ka arī tēvs neiegāzīs.

Ļena! Man loti žēl, ka nosūtīju atestātu un naudu uz veco adresi. Bet, lai jūs nenokļūtu grūtībās, es iedevu naudu kādam frontes biedram aizvešanai. Viņš drīz ieradīsies pie jums.

No saviem draugiem saņemu daudz vēstuļu. Ļoti priecājos, ka vecie cīņas biedri nav aizmirsuši. M. arī atrakstījis jūsmīgu vēstuli, priecājas par maniem panākumiem. Puisis viņš ir lielisks, grib tikt pie manis korpusā un jau iepriekš aizrunā komandiera amatu. Bet es viņam vaļsirdīgi atbildēju, ka man priekš viņa nekā piemērota nav ... Manuprāt, amatus neizvēlas, bet saņem pēc nopelniem un spējām.

Tas nu būtu viss, mani dārgie. Cieši apkampju.

Jūsu Ļ. Dovators.»

Ļevs Michailovičs aizlīmēja vēstuli un apsedza to ar karsto delnu. Viņa skaistās acis maigi un gaiši smaidīja, jaunā, stingrā seja bija pieņēmusi mierīgu izteiksmi, kāda ir ļaudīm ar skaidru sirdsapziņu, kas izpildījuši savu pienākumu.

Atnāca korpusa ārsts Kozlovs. Dovators nosēdināja viņu sev pretī un, pieskardamies ar roku tā ceļiem un vērdamies viņa nogurušajā sejā un sirmajos deniņos, jautāja:

— Cik ir smagi ievainoto?

— Apmēram trīsdesmit cilvēku.

Kozlovs jau sāka aprakstīt katra stāvokli, bet Dova-

tors viņu pārtrauca:

— Ne jau tas man vajadzīgs, Michail Vasiļjevič. Kā jūs domājat viņus transportēt? Mēs taču esam ļoti tālu aizkūlušies.

— Jā, tas nav viegli, Ļev Michailovič. Es jau par to esmu domājis. Vajadzēs ar ragavām.

— Neder, — noteikti iebilda Dovators. — Sastādiet virspavēlniekam adresētu radiogramu. Izsauksim lidmašīnas. Kā jūtas Goļeņiščevs un Kovaļova? Šie ļaudis ar savu varoņdarbu ir izpelnījušies sevišķu uzmanību.

— Kovaļovai briesmas vairs nedraud, bet par Goļe-ņiščevu nekā apmierinoša nevaru teikt, kājas...

— Klausieties, doktor! Es šodien parakstīju relaciju par Sarkanā Karoga ordeņa piešķiršanu jums. Pateicos jums par teicamo darbu. Sirsnīgi pateicos!

— Kalpoju Padomju Savienībai, biedri ģenerāli!

Kozlovs saviļņots piecēlās.

— Bet tas, doktor, vēl nav viss. Es gribu, lai jūs man dotu vārdu, ka izdziedēsiet izlūku Goļeņiščevu. Viņu vajag glābt, — Dovators stingri pabeidza.

— Es jūs nesaprotu, Ļev Michailovič. Glābt dzīvības ievainotiem karavīriem — tas ir mans pienākums.

— Redziet, tālab jau es jūs izsaucu, lai parunātu par pienākumu. Mēs nolēmām izsaukt lidmašīnas. Atvieglot smagi ievainoto stāvokli — tas ir mūsu pienākums, vai ne tā?

— Gluži pareizi, — piekrita ārsts.

— Bet kāpēc tad jūs gribējāt vest viņus ragavās? Dovatoram dzēlīgi nodzirkstīja acis. Ārstam savilkās

sirmās uzacis.

— Atklāti sakot, nebiju labi padomājis, — viņš vaļsirdīgi atzinās.

— Tātad, ja labi padomā, var atrast kaut ko jaunu. Atcerieties augusta reidu, Michail Vasiļjevič! Vācieši mūs toreiz piespieda pie purva un bija nolēmuši pilnīgi iznīcināt, noslīcināt necaurejamos dumbrājos. Bet mēs toreiz padomājām, padomājām un, kā zināt, pārkūlāmies pāri purvam. Bet man taču gribēja iegalvot, ka neparko nepāriesim. Arī pirms dažām dienām viens otrs šaubījās, vai varēsim iziet pa nomaļām vietām, pa mežiem bez ceļiem ar smagajiem tankiem un visu pārējo materiālo daļu. Izgājām! Izgājām tāpēc, ka labi padomājām. Palaidām sev pa priekšu izlūkus, izpētījām ceļus. Izlūkiem, doktor, mēs esam daudz ko parādā! Tātad arī par viņiem vajag labi padomāt.

— Apsolos padomāt, Ļev Michailovič.

— Tā labi stingri man apsolieties. Ja arī neizdosies, tad es taču netaisos jums galvu cirst nost.

— Stingri apsolos. Pamēģināšu izdarīt asins pārliešanu.

— Nu redziet, jau izdomājāt. Vēlu sekmes.

Dovators izgāja uz lieveņa. Šķirnīgais skaistulis Kaz-

beks sagaidīja saimnieku ar apsveicinošu galvas mājienu. Piegājis pie tā, Ļevs Michailovičs vēlīgi noglāstīja aukstumā karstos zirga krustus un nemanot iebāza Kaz-bekam mutē cukura graudiņu. Zirgs, galvu šūpodams, sāka skraukšķināt cukuru un, norijis gardumu, grūstīdams viņu ar silto purnu, lūdza vēl.

— Cik nepateicīgs, ko! Es to mieloju, bet viņš uz košanu. Bet, ja nu man vairāk nav, ko tad? Vai ausi man nokodīsi? Un tā godīgi runājot, tu nekā pat neesi nopelnījis, Mani šodien vadāja cits kumeļš, ar tūkstoš zirgspēku. Bet, ja tu reiz neesi nekā nopelnījis, tad tev ari nekas nepienākas. Saprati, muļķīti?

Zirgs, šmakstinādams ar valgajām lūpām, sniedzās pie Dovatora sejas.

— Tu jau man šodien pavisam esi kļuvis maigs. Nu, iekod, iekod, kā pienākas, ja tev tik ļoti gribas. — Ļevs Michailovičs, ielicis kāju kāpslī, kaitināja zirgu, gaidīdams, kad tas viņu rotaļīgi sakamps aiz pleca.

Bet Kazbeks šai reizē tikai pašķielēja un, sagatavodamies uzņemt jātnieku, padevīgi saliecās. Andrejs Niko-lajevičs Karpenkovs, adjutants Kurganovs, Šapovaļenko, raitnieks Sergejs — tie visi vēroja, kā ģenerālis mīlinās ar zirgu, un smaidīja labus, sirsnīgus smaidus.

Pašā pēdējā mirklī radists atnesa radiogramu:

«Ģenerālim Dovatoram.

Augstu novērtēdams jūsu gvardu nopelnus, sirsnīgi apsveicu ar uzvaru un pateicos. Vēlu sekmes.

Armijas komandieris Dmitrijevs.»

Izlasījis telegramu, Dovators nodeva to Karpenkovam un pēc īsām pārdomām pavēlēja:

— Paziņot visam personālajam sastāvam!...

Deviņpadsmitajā decembrī Dovatora korpusa pulki, veikuši divdesmit kilometru pārgājienu, nonāca pie Ru-zas upes.

Dovators ar savu stabu jāja pulkveža Tavlijeva di-vizijas avangarda kolonā. Sūbins ar Atlanova diviziju virzījās vairāk uz dienvidiem no Palaškinas Ļichačevas virzienā. Priekšējās nodaļas priekšpostenis jau bija pārgājis Ruzu iepretim Palaškinai. No gājiena aizsardzības komandiera atauļoja uz štābu ziņnesis un pavēstīja, ka pa šoseju virzās uz rietumiem liela vāciešu kolona ar mašīnām un artilēriju.

— Lūk, kur tev, pulkvedi Tavlijev, būs īsts darbiņš, apej no ziemeļrietumiem, apsēd lielceļu — ne vienu pašu neizlaid! — pavēlēja Dovators.

Paņēmis sev līdz trīs štaba komandierus, bez tam vēl Kurganovu, Šapovaļenko un raitnieku Sergeju, Ļevs Michailovičs izjāja uz priekšu apkārtnes rekognoscēšanai.

Upes ledu klāja bieza sniega kārta, pretējā krastā pacēlās stāva krauja, tālāk turpinājās lēzena nokalne, gandrīz līdz pašam Palaškinas ciemam stiepās mežiņš.

Dovators jāja lēnā solī. Viņš jau bija sasniedzis upes vidu, kad pēkšņi atskanēja artilērijas zalve. Kazbeks, pa-lēcies sāņus, iestiga pāri ceļiem sniegā. Ļevs Michailovičs izlēca no segliem. Atvieglotais zirgs vienā rāvienā bija ārā no sniega un stingri nostājās uz ledus. Kāpšļus nošķindinādams, tas nopurinājās un sāka viegli trīsēt. Vienu no štaba komandieriem Dovators tūlīt nosūtīja pie Tavlijeva ar pavēli, lai divizija ātrāk uzveic atklāto klajumu, un dedzīgi piemetināja:

— Piekodini, lai taupa cilvēkus! Neesam vēl iesaistījušies kaujā, bet jau ciešam zaudējumus. Tas tā nedrīkst būt! Es viņu gaidīšu pie Palaškinas.

Otru komandieri Ļevs Michailovičs aizraidīja uz At-lanova diviziju ar pavēli paziņot apstākļus un palielināt virzīšanās tempu. Kurganovam pavēlēja aizvest korpusa stabu mežiņā un paslēpt pie kraujas. Priekšā jau sākās apšaudīšanās. Saltajā gaisā iedžinkstējās lodes. Priekšējā nodaļa, nokāpusi no zirgiem, uzsāka kauju uz šosejas ziemeļrietumos no Palaškinas.

— Ved žiglāk prom zirgus! — Ļevs Michailovičs pavēlēja Sergejam. — Šapovaļenko, palīdzi! Kazbekam ierīvējiet kājas ar spirtu. Neļaujiet nostāvēties, lai neaiziet bojā!

Paplakšķinājis zirgam pa krustiem, Dovators viena komandiera pavadībā sāka kāpt lēzenajā nogāzē, iedams uz mežmalu, no kurienes viņš bija nolēmis apskatīt paredzamo kaujas lauku.

Pa labi no viņiem iedegās kauja.

Ļevs Michailovičs, ieklausīdamies šāvienos un mīdams trauslo, skraukšķošo sniega garoziņu, soļoja aiz štaba komandiera baltajā kažociņā.

Karpenkovs viņus vēroja, gaidīdams, kad atvilks telefona līniju. Viņš gatavojās tiem sekot.

Mežmalā, kur nogāja Dovators, bija laba vieta novērošanas punktam. Pēkšņi^1 sānos pa kreisi salto dūmaku pāršķēla tuva ložmetēja negantā sprēgoņa. Ļevs Michailovičs sākumā neizpratnē palūkojās apkārt, bet pēc tam nogūlās sniegā. Pa priekšu ejošais komandieris nokrita un apvēlās uz muguras.

— Mani ievainoja, — viņš aizsmacis iekliedzās.

iKarpenkovs, aukstās lūpas sakniebis, redzēja, ka Dovators ar spēcīgām kustībām raušas uz priekšu. Arī fašistu ložmetējnieks redzēja, ka tumšā burka uz sniega lēnām rāpās uz baltā puskažociņa pusi, kas kustējās. Fašists atkal nospieda sviru, un ložmetējs ierējās gluži kā traks suns.

— Ģenerāli, — pavisam aizsmacis nočukstēja Šapo-vaļenko. — Biedri ģenerāli! ...

Iebrukdams līdz ceļiem sniegā, viņš metās uz nogāzi. Vējš pluinīja sirmās ūsas. Trasējošās lodes visapkārt plosīja sniegu, atstādamas kvēlošas šuves. Līdz ģenerālim bija vēl atlikuši soļi četri, kad viņš sastinga.

No izlūkošanas atgriezās Kušnarevs, Torba un Buslovs. Padzirdējis tikai vārdu «ģenerālis», Buslovs, uzmetis plecā automātu, nepieliekdamies un neguldamies, ar velteņiem sniegu jaukdams, aizskrēja līdz ģenerālim un, ložu caururbts, nogāzās tam blakus.

Tagad šāva nevis viens ložmetējs, bet jau vairāki.

Karpenkovs visā tajā nolūkojās kā pārakmeņojies. Viņš aizsūtīja pēc tankiem. Tie ar Atlanova diviziju virzījās uz kreiso flangu. Tavlijevieši, uzzinājuši par mīļotā korpusa komandiera bojā eju, neslēpdamies, visā augumā metās triecienā pret Palaškinu. Artileristi no ziemeļrietumu puses atklāja viesu]uguni.

Redzēdams, ka Buslovs pakrīt, Zachars Torba, savilcis cieši ap kaklu bašliku, nevienam ne vārda neteicis, metās klajumā.

— Leitnant Torba, atpakaļ!

Kapteiņa Kušnareva metāliski cietā balss iecirta Tor-bam tik skaudri, ka viņš uz mirkli apstājās. Atkārtoti izdzirdis valdonīgo komandu, viņš spēji pagriezās un, aizsegdams ar bašliku zodu, nāca atpakaļ.

— Karalaukā, leitnant Torba, ir disciplina! — paskatījies uz Torbu ar nikni dzirkstošām acīm, sacīja Kušnarevs. Uzģērbdams balto maskēšanās halatu, viņš pagriezās pret pulkvedi Karpcnkovu un lūdza atļauju.

Karpenkovs, redzēdams viņu halatā, klusēdams pamāja ar galvu.

Virzīdamies no pretējās puses, ar galvu sniegu ardams, Kušnarevs te sastinga, te atkal neatlaidīgi un stūrgalvīgi rāpās uz priekšu.

Pār pelēko lauku jau sadrūma vakara krēsla.

Kapteinis Kušnarevs, divreiz ložu sašauts, ietina auksto, sastingušo ģenerāļa ķermeni kopā ar smagi ievainoto Šapovaļenko platajā kaukāziešu burkā un rāpās atpakaļ. Asinīm noplūdis, viņš nogāzās jau ārpus apšaudes zonas. Palīgā piesteidzās biedri un aiznesa ģenerāli uz Tavlijeva kareivju ieņemto Palaškinu.

Ģenerāļa Atlanova divizija, apiedama no dienvidaustrumiem, atgrieza pretinieku no lielceļa un stājās pie tā iznīcināšanas.

Būdami briesmīgi savās bēdās, kubanieši ar zobeniem kapāja fašistus.

Bet ģenerālis Dovators, ietīts burkā, nekustīgi gulēja platajās krievu ragavās.

Kamanās iejūgtais kaujas kumeļš nepacietīgi košļāja dzelžus. Ar atsegtām galvām klusēdami apkārt stāvēja cīņas biedri. Klusumu iztraucēja zirgu pakavu troksnis. Pie malējās mājas stūra parādījās jātnieku grupa. Priekšējie divi, plecos sagumuši, seglos šūpodamies, pajāja garām ļaudīm, kas bija pašķīrušies, un, nolēkuši no zirgiem, lēnām noņēma papachas.

Michails Pavlovičs Šūbins, smagi likdams velteņu zābakos autās kājas, piegāja pie kamanām un uzmanīgi pacēla no Dovatora sejas burkas malu. No otras puses tuvojās ģenerālmajors Josifs Aleksandrovičs Atlanovs. Viņa mazliet līkais kaukāzieša deguns sāpīgi saraucās.

— Ardievu, mans draugs! — viņš klusu nosacīja.

— Ardievu, Ļev Michailovič! — atkārtoja Šūbins, nenovērsdams skatienu no smaidošās Dovatora sejas, uz kuras mīksti sēdās un nekusa vairs sniega pārsliņas ...

Dzīve ir īsa, bet slava ilgstoša!

Bet viņa dzīve bija kā dziesma!

Un dziesma, tāpat kā varoņdarbs, ir nemirstīga!

Mūsu tauta sacerēs daudz dziesmu, pa visu zemi tās nesīs gan jauni dziedoņi, gan «banduristi ar sirmām bārdām līdz krūtīm». Un paudīs viņi par varoņiem savu vareno teiksmu, un ilgi nākamās paaudzes komunisma gadsimtos atcerēsies, kā cīnījās par dzimteni neuzvaramā komunistiskā gvarde.

PĒCVĀRDS

Pāvels Fjodorovs, kas uzrakstījis šo interesanto un saviļņojošo grāmatu par Maskavas aizstāvi Ļevu Michailoviču Dovatoru, dzimis 1905. gada 5. novembrī kazaka ģimenē pie Uralas upes.

Rakstnieka bērnību apblāzmoja pilsoņu kara liesmas, viņu rosinājuši leģendārie čapajeva varoņdarbi Orenburgas stepēs. Viņa vecākie \brāļi cīnījušies Čapajeva divīzijā, arī tēvs tur vēlāk iestājies. Ai, kā arī viņam pašam, četrpadsmit gadus vecam puisim, gribējies tur būt, uz ugunīga kumeļa mesties triecienos pret baltgvardiem, veikt atbildīgus uzdevumus! Jau astoņu gadu vecumā Pāvels lieliski pratis turēties seglos, bet desmit gadus vecs kā putns lidojis pa stepi kumeļa mugurā.

Reiz staņicu ieņēma dutovieši. Taču nepaguva viņi ne lāgā iekārtoties uz naktsguļu, ne uzsākt eksekūcijas, kad pēkšņi vakara krēslā kā viesulis tiem uzklupa čapajevieši, satrieca, izklīdināja un, neļaudami ne elpu atvilkt, sadzina Uralas upē.

Gar Fjodorovu mājas logiem aizzibēja sarkanie čapajeviešu bašliki. Tēvs un brāļi tik vien paguva iegriezties mājās, lai padzertos. Iedeguši, ar saules izbalinātām ūsām, zobeniem pie sāniem un šautenēm aiz muguras viņi bija līdzīgi teiksmainiem varoņiem. Padzērās un — kāju kāpslī.

— Tētuk, ņem mani līdz! — lūdzās Pāvels. — Es labi protu turēties zirgā.

Tēvs redzēja gan, kā iekvēlojās dēla acis, taču, pagriezies pret sasirgušo māti, sacīja:

— Bet kas tad kops slimo māti? Vai tev viņas nemaz nav žēl? Un, Mas attiecas uz karošanu, tad neraizējies, pienāks arī tavs laiks.

Un šis laiks pienāca. Tiesa, pienāca tas krietni vēlāk, kad Pāvels Fjodorovs jau bija pašos spēka gados.

Tas notika 1941. gadā... Sarkanā Armija zem fašistisko kara-pūļu spiediena atkāpās uz Maskavas pievārti. Padomju pavēlniecība nolēma — lai notiktu kas notikdams — apturēt hitleriešu uzbrukumu un pie Maskavas satriekt tos.

Pāvels Fjodorovs tobrīd jau bija armijā, kazaku vienībā. Vairums kazaku bija kubanieši, pagadījās arī donieši un Fjodorova novadnieki — Orenburgas kazaki.

Tā nebija viegla dzīves skola, kuru Pāvels Fjodorovs bija izgājis no zēna sapņotāja līdz rūdītam karavīram. Jau piecpadsmit gadu vecumā viņš Iestājās darbā kādā Orskas uzņēmumā. Neatraudamies no darba, mācījās vidusskolā. Pēc tam viņu iesauca armijā. Dienests armijā viņam bija otrā skota. Dzimis kavalērists, Pāvels Fjodorovs ātri iemācījās lieliski rīkoties ar ieročiem, pierada pie visām zaldāta dzīves grūtībām, iepazina vīrišķību un karavīru draudzību.

Pēc dienesta Pāvels Fjodorovs strādāja par skolotāju, bet, kad partija aicināja jaunatni pievērsties rūpniecībai, — nolaidās pazemē, šachtā. Vairāk nekā septiņus gadus Pāvels Fjodorovs nostrādāja ogļu un smagajā rūpniecībā. Sachtā viņu pārsteidza arī karš.

1941. gada augustā hitleriešu vienības gatavojās izšķirošam triecienam pret Maskavu. Un, lūk, tieši šajā vēsturiski svarīgajā brīdī ienaidnieka nodomiem tika dots iznicinošs trieciens: hitleriešu grupējuma kreisajam flangam uzbruka Dovātora kavalērijas seši pulki, pārrāva fronti, ielauzās ienaidnieka aizmugurē un, graudami fašistu štābus, postīdami sakaru līnijas, dezorganizēdami transportu un sēdami paniku, saistīja pie sevis ienaidnieka rezerves, bremzēja uzbrukuma sparu Maskavai. «Simt tūkstoši kazaku ielauzušies mūsu armijas aizmugurē!» kauca hitlerieši.

Veikuši ārkārtīgi smago reidu, jātnieki atgriezās padomju karaspēka novietnē. Viņi bija iznīcinājuši vienpadsmit fašistu garnizonus, sadedzinājuši simt četrdesmit ienaidnieka automašīnas, trīsdesmit astoņus motociklus, vienpadsmit tankus un padarījuši nekaitīgus ap divarpus tūkstoši fašistu.

Par šo varonīgo reidu grūtajās Maskavas aizstāvēšanas dienās tad arī Pāvels Fjodorovs uzrakstījis romānu «Ģenerālis Dovators».

Autors pats ir šā reida dalībnieks, viņš komandēja kādu no Dovatora eskadroniem un tāpēc tik labi pazīst aprakstāmos notikumus un ļaudis.

Pie grāmatas viņš strādājis ilgi, veltījis tai veselus piecus darba gadus, sācis 1944. un beidzis 1949. gadā. Darbā gan traucējis ari ievainojums, ko guvis kaujās 1943. gadā, veicot speciālu uzdevumu.

Pāvels Fjodorovs lasītāju saista ar savu talanta īpatnibu — viņš ir ists mākslinieks batalists. Kara temats ir vadošais viņa jaunrades darbā. Par to liecina ari viņa jaunākais romāns «Augustovas mežos», ko izdevusi «Molodaja Gvardija» 1954. gadā. Tajā notēloti mūsu varonīgie robežsargi, kas 1941. gadā saņēma pirmos hitleriešu triecienus, varonīgi cinijās visās Lielā Tēvijas kara frontēs līdz pat uzvarai un pēc tās atgriezās savos robežsargu posteņos.

Pāvela Fjodorova varoņi ir iniciativas bagāti, spēcīgas gribas cilvēki, garīgi pilnvērtīgi un skaisti. Tie vienmēr gatavi pašaizliedzīgi veikt darbu un cīnīties. Trūcīgu \baltkrievu zemnieku dēls Dovators, kas tikai padomju laikā spējis izkopt savas pulkveža dotības, ne vienā kaujā vien sakauj slavenus vācu profesionāļus, Ludendorfa, Slifena, Brauchiča, Guderiana skolas «stratēģijas meistarus». Autors prasmīgi, ar īstu mākslinieka nojautu prot pasvītrot, ka tādi no darba tautas nākuši ļaudis kā ģenerālis Dovators mūsu padomju sabiedrībā nav nejaušība, izņēmums, bet likumsakarīga parādība.

Prātā paliek tā vieta grāmatā, kur ģenerālis Dovators uz gūstekņa — vācu oficiera jautājumu, kurš tad no klātesošajiem esot Dovators, ar plašu žestu norādīdams uz kareivjiem un komandieriem, atbild: «Mēs visi esam Dovatori!...»

Pāvela Fjodorova grāmata, kas uzrakstīta, bāzējoties galvenokārt uz faktisko materiālu, pēc sava apmēra ievērojami pārsniedz viena cilvēka tiešu novērojumu un atmiņu loku. Tas ir liels episks darbs, kurā notikumi ir vispārināti un parādīti visā to daudzveidībā*, bet tēli un cilvēku raksturi dziļi tipizēti.

Pats svarīgākais Pāvela Fjodorova grāmatā ir centrālā tēla ciešā vienība ar citām personām, citiem lielās kaujas dalībniekiem. Visi viņi ir vēstījuma galvenie varoņi. Ģenerālis Dovators grāmatā, tāpat kā dzīvē, vienmēr ir cieši saistīts ar viņa vadīto kaujinieku kolektivu.

Diemžēl Pāvels Fjodorovs savā grāmatā ir rādījis pārāk daudz cilvēku, tāpēc daži tēli, piemēram, apakšpulkvedis Plotvins, apakšpulkvedis Hvorostņikovs, Fēna, Annuška, Polina Markovna, Ņina, ir bāli, bet atsevišķas personas iezīmētas tik pavirši, ka tās īstenībā neko neizteic. Un tas nav patīkami. Tāpat nepatīkamu iespaidu atstāj tas, ka dažās vietās apraksts ir izplūdis.

Neraugoties uz dažiem mākslinieciskā tēlojuma trūkumiem, Pāvela Fjodorova grāmata ir laba, saviļņojoša, mūsu lasītāja ievērības cienīga.

Pāvels Fjodorovs pašreiz strādā kādā Ļeņingradas literārā žurnālā. Darbā viņš aug un pilnveidojas, iegūdams arvien vairāk sava talanta cienītāju. Cerams, ka arī latviešu lasītājs atzinīgi novērtēs viņa jaunradi.

V. Zolotovs

SATURS

Pirmā grāmata Dzijais reids.....

Otrā grāmata Maskavas pievārtē

P. Fjodorovs

ĢENERĀLIS DOVATORS

Redaktore V. Lāce

Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers Techniskais redaktors A. Mironovs Korektore V. Strazdiņa

Nodota salikšanai 1957. g. 17. janvari. Parakstīta iespiešanai 1957. g. 20. februārī. Papīra formāts 84X108‘/s2. 38 fiz. iespiedi.; 31,16 uzsk. iespiedi.; 33,83 izdevn. 1. Metiens 10000 eks. Maksā 11 rbj. 65 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 9195-D-1189. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā Nr. 137/139. Pasūt. Nr. 64.

1

B u r k a — kaukāziešu tūbas apmetnis.

2

Šeit runa par A. I. Erteļa romānu «Gardenini, viņu galminieki, piekritēji un ienaidnieki».

Content

Fjodorovs Pāvels Ģenerālis Dovators

PIRMĀ GRĀMATA. DZIĻAIS REIDS

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

OTRĀ GRĀMATA. MASKAVAS PIEVĀRTE

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PĒCVĀRDS

SATURS

1