Saltikovs Ščedrins Mihails

Golovļovu kungi

Mihails Saltikovs Ščedrins

Golovļovu kungi

.

,

ĢIMENES TIESA

Reiz tālās dzimtmuižas burmistrs Antons Vasiļjevs, beidzis ziņojumu lielmātei Arinai Petrovnai Golovļovai par savu braucienu uz Maskavu pēc obroka no tiem zemniekiem, kas ar pasēm tur dzīvoja, un jau saņēmis no viņas atļauju doties uz ļaužu istabu, apjucis, kā kaut ko slēpdams, piepeši palika stāvam, it kā viņam būtu vēl kas jādara vai jāziņo; to viņš gan gribēja, gan negribēja.

Arina Petrovna, kas ne vien smalki saprata savu tuvāko ļaužu vismazākās ķermeņu kustības, bet arī viņu slepenās domas, uzreiz kļuva nemierīga.

—   Kas vēl? — viņa noprasīja, cieši skatīdamās burmistrā.

—   Viss, — Antons Vasiļjevs jau taisījās izlocīties.

—   Nemelo! Kaut kas vēl ir! No acīm redzu!

Antons Vasiļjevs tomēr neuzdrošinājās atbildēt un tikai

mīņājās no vienas kājas uz otru.

—    Klāj vaļā — kas tev tur vēl ir? — stingrā balsī viņam uzkliedza Arina Petrovna. — Runā! Neizlaipojies . .. Nodevīgā dvēsele!

Arinai Petrovnai patika dot palamas savam administratīvajam un saimniecības personālam. Antonu Vasiļjevu viņa bija iedēvējusi par «nodevīgo dvēseli» nevis tāpēc, ka viņš jel kādreiz patiešām būtu pieķerts nodevībā, bet gan tāpēc, ka viņš nespēja turēt mēli aiz zobiem. Viņa pārvaldītās muižas centrā atradās prāvs tirdzniecības ciems, kurā bija daudz traktieru. Antonam Vasiļjevam patika traktierī iedzert tēju un palielīties ar savas lielmātes visvarenību, un šādos lielības brīžos viņš, pašam nemanot, izpļāpājās. Bet, tā kā Arinai Petrovnai vienmēr bija vedamas visvisādas tiesas prāvas, tad bieži vien atgadījās, ka uzticības personas pļāpīguma dēļ lielmātes kara viltības nāca klajā, iekām viņa tēs bija likusi lietā.

—     Patiešām ir … — beidzot nomurmināja Antons Vasiļjevs.

—   Kas ir? Kas tad? — uztraucās Arina Petrovna.

Kā jau valdonīga un turklāt vēl ar bagātu fantāziju apveltīta sieviete, viņa vienā mirklī iztēlojās visvisādas pretrunas un pretdarbības un šai domai uzreiz tā pieķērās, ka pat nobālēja un pietrūkās no atzveltņa.

—     Stepans Vladimiričs to māju Maskavā pārdevis … — pie katra vārda mazliet apstādamies, ziņoja burmistrs.

—   Nu?

—   Pārdevis.

—   Kāpēc? Kā tā? Nestomies! Klāj vaļā!

—     Par parādiem … tā jādomā! Skaidrs, no laba prāta jau neviens neies pārdot.

—   Tad iznāk, ka policija pārdevusi? Tiesa?

—     Tā iznāk. Runā, ka māja ūtrupē aizgājusi par astoņiem tūkstošiem.

Arina Petrovna smagi atslīga atzveltnī un nekustīgi raudzījās logā. Pirmajā brīdī šī ziņa, cik varēja nomanīt, atņēma viņai saprašanu. Būtu viņai pateikts, ka Stepans Vladimiričs kādu nositis, ka Golovļovas zemnieki sadumpojušies un atsakās iet klaušās vai arī ka sabrukusi dzimtbūšanas iekārta, — pat tad viņa nebūtu jutusies tik satriekta. Lūpas viņai drebēja, acis raudzījās kaut kur tālumā, bet nekā neredzēja. Viņa pat nepamanīja, ka šajā brīdī skuķe Duņaša, priekšautā kaut ko paslēpusi, gribēja mesties garām logam, bet pēkšņi, lielmāti ieraudzījusi, mirkli pagrozījās uz vietas un lēnā gaitā griezās atpakaļ (citā reizē šādai rīcībai būtu sekojusi vesela izmeklēšana). Beidzot Arina Petrovna tomēr atžirba un noteica:

—   Labs joks, nav ko teikt!

Tad atkal dažus mirkļus sekoja draudošs klusums.

—     Tātad tu saki, ka policija māju pārdevusi par astoņiem tūkstošiem? — viņa vēlreiz pārjautāja.

—   Tieši tā.

—   Vecāku doto svētību! Gatavais . . . neģēlis!

Arina Petrovna juta, ka saņemtā ziņa liek viņai nekavējoties pieņemt lēmumu, bet viņa nevarēja nekā saprātot, jo domas šaudījās pilnīgi pretējos virzienos. No vienas puses likās tā: «Policija pārdevusi! Taču ne jau nu

vienā mirkli tā varēja pārdot! Droši vien bija aprakstīšana, novērtēšana, ūtrupes izziņošana? Sie pārdevuši māju par astoņiem tūkstošiem, kur viņa par to pašu māju pirms diviem gadiem pati savām rokām bija noskaitījusi divpadsmit tūkstošus līdz pēdējai kapeikai. Bija viņai to zināt vai jaust, par astoņiem tūkstošiem viņa pati būtu varējusi to ūtrupē atgūt!» No otras puses likās atkal tā: «Policija pārdevusi par astoņiem tūkstošiem! Vecāku svētību! Neģēlis! Par astoņiem tūkstošiem aizlaidis vecāku svētību!»

—    No kā tu to dzirdēji? — viņa beidzot jautāja, kad patiešām bija aptvērusi, ka māja jau pārdota un tātad cerības par lētu naudu to atgūt zudušas uz visiem laikiem.

—   Ivans Mihailovs, traktiernieks, pastāstīja.

—   Un kāpēc viņš mani laikus nebrīdināja?

—    Baidījās laikam.

—    Ak baidījās! Es viņam gan rādīšu: «baidījās»! Atsaukt viņu no Maskavas un, līdzko ierodas, — tūlīt uz rekrūšu komisiju un zaldātos prom! Ak «baidījās»!

Lai gan dzimtbūšanas laiki gāja uz beigām, tie tomēr vēl pastāvēja. Ne vienreiz vien Antonam Vasiljevam bija jāuzklausa lielmātes visdīvainākie rīkojumi, bet šis viņas lēmums nāca tik negaidīts, ka pat viņam kļuva pavisam nelāga ap dūšu. Sai brīdī viņš neviļus atcerējās palamu «nodevīgā dvēsele». Ivans Mihailovs bija apdomīgs cilvēks, un tāda doma nemaz nebija prātā nākusi, ka viņam varētu uzbrukt kāda nelaime. Turklāt viņš vēl tam bija sirsnīgs draugs un kūms, un te uzreiz — projām zaldātos tikai tādēļ vien, ka viņš, Antons Vasiļjevs, gluži kā tāda nodevīga dvēsele neprata turēt mēli aiz zobiem!

—    Piedodiet.. . Ivanam Mihailičam! — viņš gribēja bilst kādu labu vārdu.

—   Vācies prom . . . žēlotājs! — uzkliedza Arina Petrovna, bet tādā balsī, ka viņš vairs nedomāja Ivanu Mihailovu tik neatlaidīgi aizstāvēt.

Bet, iekām savu stāstu turpinu, es lūgšu lasītāju iepazīties tuvāk ar Arinu Petrovnu Golovļovu un viņas ģimenes stāvokli.

*

Arina Petrovna — tā ir sieviete ap gadu sešdesmit, bet. vēl moža un radusi dzīvot pilnīgi pēc sava prāta. Iznešanās tai barga; plašo Golovļovas muižu viņa valda viena

pati, neviena nekontrolēta, dzīvo vientuļi, taupīgi, gandrīz skopi, ar kaimiņiem nedraudzējas, vietējām vāras iestādēm izdabā, bet no bērniem prasa, lai tie viņai būtu tik paklausīgi, ka ik uz soļa jautātu sev: nez ko par to teiks māmiņa? Vispār raksturs viņai ir patstāvīgs, stingrs un tāds kā iespītīgs, ko krietni vien veicina arī tas, ka visā Golovļovu ģimenē nav neviena cilvēka, no kura tā varētu gaidīt pretestību. Viņas vīrs ir paviegls cilvēciņš un vienmēr pilnā (Arina Petrovna labprāt par sevi stāsta, ka viņa neesot ne atraitne, ne sieva); daži no bērniem dien Pēterburgā, daži atsitušies tēvā, un tiem, kā jau «nejaucēniem», netiek ļauts jaukties nekādās ģimenes lietās. Šādos apstākļos Arina Petrovna jau agri sākusi justies vientuļa, tā ka viņa, taisnību sakot, pat no ģimenes dzīves pavisam atradusi, lai gan vārds «ģimene» tai vienmēr uz mēles, un, no malas skatoties, katru viņas soli nosaka vienīgi nemitīgas rūpes par ģimenes lietām.

Ģimenes galva Vladimirs Mihailovičs Golovļovs jau kopš jaunības dienām bija pazīstams ar savu ākstīgo un trakulīgo dabu, un vienmēr nopietnā un lietišķā Arina Petrovna nekad viņā neko simpātisku nebija saskatījusi. Viņš dzīvoja slaista un dīkdieņa dzīvi, ļoti bieži ieslēdzās savā kabinetā, kur atdarināja strazda svilpošanu, gaiļa dziedāšanu un tā tālāk un nodevās tā saucamo «frivolo pantu» sacerēšanai. Vaļsirdības uzplūdu brīžos viņš dižojās, ka bijis draugos ar Barkovu un ka tas, uz nāves cisām gulēdams, viņu esot it kā pat svētījis. Arina Petrovna tūlīt jau pašā sākumā izjuta nepatiku pret sava vīra dzejošanu un dēvēja to par neķītrību un ākstīšanos, bet, tā kā Vladimirs Mihailičs, jāsaka, tāpēc vien bija precējies, lai viņam vienmēr būtu pie rokas kāds, kas klausītos viņa dzejoļus, tad var saprast, ka drīz vien sākās nesaskaņas. Šīs nesaskaņas, kas pamazītēm auga augumā un kļuva niknākas, no sievas puses izbeidzās ar pilnīgu un nicīgu vienaldzību pret ākstīgo vīru, bet no vīra puses — ar neliekuļotu naidu pret sievu, kurā tomēr bija laba tiesa gļēvulības. Vīrs saukāja sievu par «raganu» un «sātanu», bet sieva vīru — par «vējdzirnavām» un «tarkšķi». Šādas attiecības viņu kopdzīvē ilga jau vairāk nekā četrdesmit gadu, bet nekad ne vienam, ne otram nebija ienācis ne prātā, ka šādai dzīvei piemīt kaut kas nedabisks. Ar laiku Vladimira Mihailiča trakulība ne tikai neatslāba, bet kļuva pat vēl negantāka. Bez tam vēl, mēģinādamies dzejot Barkova

stilā, viņš sāka arī dzert un gaitenī labprāt tvarstīja istabenes. Sākumā Arina Petrovna šo sava vira jauno nodarbību vēroja ar riebumu un pat ar uztraukumu (tam par iemeslu tomēr vairāk bija viņas ierastais valdonīgums nekā īsta greizsirdība), bet tad atmeta ar roku un raudzījās tikai uz to, lai šīs izlaidīgās meičas nepiegādātu kungam «jerofejiču». Kopš tā brīža, kad viņa reiz par visām reizēm bija atzinusi, ka vīrs viņai nav nekāds palīgs, viņa visu savu uzmanību pievērsa tikai vienai lietai — Golovļovas muižas paplašināšanai, un tiešām — četrdesmit gadu laulības dzīves laikā viņa bija pratusi savu bagātību pavairot desmitkārt. Ar apbrīnojamu pacietību un vērību viņa uzmanīja tālās un tuvās sādžas, slepus izdibināja īpašnieku saistības ar Bāriņtiesu un vienmēr pavisam pēkšņi, kā lietus no skaidrām debesīm ieradās ūtrupēs. Nemitīgi un fanātiski dzenoties pēc mantas, Vladimirs Mihailičs arvien vairāk un vairāk tika pamests novārtā, kamēr viņš pēdīgi nolaidās pavisam. Tobrīd, kad sākās šis stāsts, viņš jau bija nevarīgs vecis, kas tikpat kā necēlās no gultas, bet, ja retumis, arī izgāja no guļamistabas, tad vienīgi tāpēc, lai, pabāzis galvu pa sievas istabas puspievērtajām durvīm, uzkliegtu: «Sātans!» — un atkal pazustu.

Necik vairāk laimes Arinai Petrovnai nebija arī ar bērniem. Viņai bija pārāk neatkarīga, tā sakot, vientuļnieka daba, lai viņa bērnos saskatītu kaut ko citu kā vien lieku nastu. Brīvi uzelpot viņa varēja tikai tad, kad palika viena ar saviem rēķiniem un saimnieciskiem pasākumiem, kad neviens viņu netraucēja lietišķajās sarunās ar burmistriem, stārastiem, saimniecības vadītājām un tā tālāk. Viņas acīs bērni bija viens no tiem fatālajiem dzīves iekārtojumiem, pret kuriem kopumā protestēt, pēc viņas ieskātiem, pašai nebija tiesību, bet kuri tomēr neskāra nevienu stīgu viņas dvēselē, kas bija pilnīgi nodevusies sadzīves neskaitāmajiem sīkumiem. Bērnu bija četri: trīs dēli un viena meita. Par vecāko dēlu un meitu viņai pat runāt nepatika; pret jaunāko dēlu viņa bija diezgan vienaldzīga un tikai vidējo, Porfiriju, nevar teikt, ka mīlēja, bet tā kā baidījās no viņa.

Stepans Vladimiričs, vecākais dēls, par kuru šai stāstā galvenokārt būs runa, ģimenē tika saukāts par Stjopku dulburi un Stjopku palaidni. Viņš ļoti agri iekļuva nejaucēnu skaitā, un kopš mazām dienām mājās to uzskatīja par kaut ko līdzīgu pārijam vai ākstam. Kā par nelaimi, viņš bija apdāvināts zēns, kas pārāk kāri un strauji uzņēma apkārtējās vides iespaidus. No tēva viņš bija mantojis bezgalīgu delverību, no mātes — spēju ātri uztvert cilvēku vājības. Pirmās īpašības dēļ viņš drīz vien kļuva par tēva mīluli, ar to vēl vairāk pastiprinādams mātes nepatiku pret sevi. Bieži vien, kad Arina Petrovna bija kaut kur izbraukusi saimniecības darīšanās, tēvs un pusaudzis dēls nozuda kabinetā, ko greznoja Barkova ģīmetne, lasīja tur frivola satura pantus un tenkoja, pie tam sevišķi tika sadots «raganai», tas ir, Arinai Petrovnai. Bet «ragana», gluži kā nojauzdama viņu nodarbības, klusām piebrauca pie lieveņa, uz pirkstgaliem piegāja pie kabineta durvīm un noklausījās jautrās valodas. Pēc tam dulburis Stjopka tūlīt tika briesmīgi piekauts. Bet Stjopka nerimās; viņš bija nejutīgs pret kāvieniem un kurls pret pamācībām un pēc pusstundas laida atkal vaļā savus stiķus. Te viņš vai nu skuķei Aņutkai lakatiņu sagraizīja gabalos, vai snaudošajai Vasjutkai salaida mušas mutē, vai atkal ielavījās virtuvē un pakampa pīrāgu (aiz taupības Arina Petrovna bērnus turēja pusbadā), kuru, tas gan jāsaka, turpat uz vietas sadalīja ar brāļiem.

—   Nosist tevi vajadzētu! — vienmēr viņam skandināja Arina Petrovna. — Nositīšu, bet par vainīgu neatzīs. Pats ķeizars mani par to nesodīs.

Sāda pastāvīgā pazemošana, skardama mīkstu dabu, kas ātri aizmirst, nepalika bez pēdām. Sekas bija tādas — nevis niknums, nevis protesta gars, bet verdzisks raksturs ar tieksmi uz muļķīgiem jokiem, kam trūka jebkādas mēra sajūtas un nebija ne mazākās apdomības. Šādi cilvēki viegli pakļaujas katrai ietekmei, un no tiem var iznākt viss kas: plītnieki, diedelnieki, āksti un pat noziedznieki . . .

Divdesmit gadu vecumā Stepans Golovļovs beidza kādu Maskavas ģimnāziju un iestājās universitātē. Taču viņa studiju laiks bija rūgtuma pilns. Pirmkārt, naudu māte viņam deva taisni tik daudz, cik vajadzēja, lai nenomirtu badā; otrkārt, viņam nebija ne mazākās patikas strādāt, bet tās vietā ieperinājās nolādēts talants, kas visvairāk izpaudās atdarināšanas spējās; treškārt, viņš vienmēr alka sabiedrības un ne uz mirkli nespēja palikt viens ar sevi. Tāpēc viņš arī izvēlējās piedzīvotāja un pique assiette' vieglo lomu un, būdams aizvien gatavs uz visādiem jo-

: Bļodlaiža (/r.).

kiem, drīz vien kļuva par bagāto studentu mīluli. Taču bagātnieku dēliņi, viņu savā vidū uzņemdami, tomēr saprata, ka viņš nav tiem līdzīgs, ka viņš ir tikai āksts, un tieši tādu reputāciju viņš arī ieguva. Uz šāda ceļa reiz nostājies, viņš, dabiski, slīdēja arvien zemāk un zemāk, tā ka ceturtā kursa beigās bija galīgi kļuvis par ākstu. Tomēr, pateicoties savai spējai ātri uztvert un atcerēties dzirdēto, viņš eksāmenu izturēja sekmīgi un ieguva kandidāta grādu.

Kad viņš ar diplomu kabatā ieradās pie mātes, Arina Petrovna tikai paraustīja plecus un noteica: «Brīnums!» Tad, paturējusi viņu kādu mēnesi uz laukiem, aizsūtīja uz Pēterburgu, piešķirot iztikai mēnesī simt rubļu asignācijās. Sākās staigāšana pa departamentiem un kancelejām; protekciju viņam nebija, patikas izlauzt sev ceļu ar paša darbu — nekādas. Jaunā cilvēka laiskais prāts tik ļoti bija atradinājies koncentrēties, ka pat birokrātiski pārbaudījumi, ziņojumu rakstīšana un kopsavilkumi no aktīm, nebija viņam pa spēkam. Četrus gadus Golovļovs sitās pa Pēterburgu, un beidzot vajadzēja atzīties, ka viņam nav nekādu cerību jebkad tikt augstāk par kancelejas ierēdni. Atbildot uz viņa sūrošanos, Arina Petrovna uzrakstīja bargu vēstuli, kas sākās ar vārdiem: «Es par to jau iepriekš biju pārliecināta,» — un beidzās ar pavēli ierasties Maskavā. Tur, apspriežoties ar cienījamākiem zemniekiem, tika nolemts: dulburi Stjopku nodot dienestā muižnieku tiesā, uzdodot viņu uzraudzīt tiesas skrīverim, kas jau kopš senseniem laikiem kārtoja Golovļovu lietas. Ko īsti darīja un kā uzvedās Stepans Vladimiričs muižnieku tiesā — nav zināms, bet pēc trim gadiem viņa tur jau vairs nebija. Tad Arina Petrovna izšķīrās par kaut ko ārkārtēju: viņa «izdalīja dēlam viņa daļu», kas, jāsaka, bija domāta arī kā «vecāku svētība». Sī «daļa» bija māja Maskavā, un par to Arina Petrovna bija samaksājusi divpadsmit tūkstošus rubļu.

Pirmo reizi mūžā Stepans Golovļovs uzelpoja brīvi. Māja solīja gadā ienest tūkstoš rubļu sudrabā, un salīdzinājumā ar to, ko bija saņēmis iepriekš, šī summa viņam likās vesela bagātība. Sajūsmināts viņš noskūpstīja māmiņas roku («Pielūko, dulburi! Vairāk no manis nekā negaidi!» Arina Petrovna turklāt vēl noteica) un solījās attaisnot viņam parādīto žēlastību. Bet ak vai! Viņš gandrīz nemaz nebija pieradis rīkoties ar naudu, tik aplami izprata reālās dzīves prasību apmērus, ka ar pasakainiem tūkstoš rubļiem gadā pietika tikai neilgam laikam. Kādos četros piecos gados viņš izputēja galīgi un jutās pavisam priecīgs, ka varēja par vietnieku iestāties zemessargu pulkā, ko toreiz formēja. Bet zemessargu pulks aizgāja tikai līdz Harkovai, jo tika noslēgts miers, un Golovļovs atkal atgriezās Maskavā. Viņa māja pa to laiku jau bija pārdota. Mugurā viņam bija zemessarga mundieris, taču diezgan jau nobružāts, kājās — zābaki, kuros sabāztas bikšu staras, un kabatā simt rubļu naudas. Ar šo kapitālu viņš bija nodomājis spekulēt, tas ir, sāka spēlēt kārtis un īsā laikā nospēlēja visu. Tad viņš sāka apstaigāt turīgos mātes zemniekus, kam Maskavā bija sava iedzīve: pie viena viņš paēda pusdienas, no otra izlūdzās ceturtdaļmārciņas tabakas, no trešā aizņēmās kādu nieku. Taču beidzot pienāca bridis, kad viņš, tā sakot, atdūrās kā ar pieri pret sienu. Viņam jau bija tuvu četrdesmitiem, un viņš bija spiests atzīties, ka tādu klaidoņa dzīvi turpināt nav vairs pa spēkam. Atlika tikai viens ceļš — uz Golovļovu …

Nākamā pēc Stepana Vladimiriča Golovļovu dzimtā bija meita Anna Vladimirovna, par kuru Arinai Petrovnai arī nepatika runāt.

Arī ar Annu Arinai Petrovnai bija bijuši savi nodomi, bet Anna ne tikvien nebija attaisnojusi viņas cerības, bet taisni otrādi — sagādājusi viņai kaunu pa visu apriņķi. Kad meita bija beigusi institūtu, Arina Petrovna to nometināja uz laukiem, cerēdama no viņas iztaisīt bezalgas mājas sekretāri un grāmatvedi, bet Anna vienā jauka naktī aizbēga no Golovļovas ar komētu Ulanovu un ar to salaulājās.

—   Tā kā suņi, bez vecāku svētības ņem un salaulājas! —• pukojās par šo notikumu Arina Petrovna. — Labi vēl, ka šis pieveda pie altāra! Cits būtu tik tāpat pamīlējis — un aiziet! Ķer nu vēju laukā!

Arī ar meitu Arina Petrovna rīkojās tikpat noteikti kā ar nejauko dēlu: ņēma un «izdalīja tai viņas daļu». Viņa tai iedeva piecus tūkstošus rubļu naudā un sādželi ar trīsdesmit dvēselēm un nolaistu kungu māju, kurā pa visiem logiem svilpoja vējš un grīdā nebija neviena vesela dēļa. Pēc gadiem diviem jaunais pāris naudu bija nodzīvojis un kornets aizlaidās nezin kur, pamezdams Annu Vladimirovnu vienu ar divām meitenītēm, dvīņu māsiņām, Anņinku un Ļubiņku. Tad pēc trim mēnešiem nomira arī pati Anna Vladimirovna, un Arinai Petrovnai gribot negribot apaļās bārenītes bija jāpieņem pie sevis, ko viņa arī izdarīja, novietodama mazās flīģelī un nododama viņas kumpās vecenes Palaškas kopšanā.

—        Dieva žēlastība ir liela, — viņa pie tam noteica,

—    diez cik tās maizes jau bārenītes neapēdīs, bet man vecumdienās būs prieks! Vienu meitiņu dievs pieņēma — divas piešķīra!

Tai pašā laikā viņa rakstīja dēlam Porfirijam Vladimiričam: «Kā Tava māsiņa negodā dzīvoja, tā arī nomira, atstājot man uz kakla savus divus kucēnus…»

Tomēr, lai cik ciniska liekas šī piezīme, taisnības labad jāatzīst, ka abi šie gadījumi, kad tika izdalītas dēla un meitas daļas, ne tikai nelika ciest Arinas Petrovnas finansēm, bet, samazinot paju dalībnieku skaitu, netieši pat veicināja Golovļovas muižas paplašināšanos. Arina Petrovna taču bija sieviete ar stingriem nosacījumiem un, reiz tiem kādu nieku atmetusi, uzskatīja, ka visi pienākumi pret nejaukajiem bērniem ir izpildīti. Pat domājot par bārenītēm mazmeitām, viņai nekad neienāca ne prātā, ka savā laikā vajadzēs arī tām nodot viņu daļu. Viņa centās cik vien varēdama vairāk izspiest no nelaiķei Annai Vladimirovnai piešķirtās muižiņas un izspiesto nodot Bāriņtiesai. Pie tam viņa mēdza sacīt:

—   Tā, rau, es arī bāriņiem pamazītēm naudiņu iekrāšu, bet to, ko maksā viņu kopšana un barošana, — par to es no viņām neņemu nekā! Gan manu mīlestības darbu dievs man atmaksās!

Beidzot — jaunākie bērni, Porfirijs un Pāvels Vladimiričs, dienēja Pēterburgā: pirmais civilā, otrais — kara resorā. Porfirijs bija precējies, Pāvels — puiša cilvēks.

Ģimenē Porfirijs Vladimiričs bija iesaukāts trejādi: par Jūdāsiņu, par Asinssūcēju un Vaļsirdīgo zēnu, un šīs palamas viņam jau bērnībā bija devis dulburis Stjopka. Kopš mazām dienām viņam patika pieglausties mīļajam draugam māmiņai, zagšus noskūpstīt viņas plecu, bet šad tad arī drusciņ patenkot. Reizēm viņš klusītēm paver māmiņas istabas durvis, klusītēm iezogas kaktiņā, nosēžas tur un kā apburts nenolaiž acu no māmiņas, kamēr tā raksta vai ņemas ar rēķiniem. Bet jau toreiz Arina Petrovna raudzījās uz šādu sava dēla pielabināšanos ar tādām kā aizdomām. Jau toreiz šis cieši uz māti vērstais skatiens tai likās mīklains, jau toreiz viņa nevarēja sev pateikt, ko īsti šīs acis pauž: dzēlību vai dēla bijību.

«Nevaru pati saprast, kas tās viņam par acīm,» viņa dažkārt pie sevis prātoja. «Kā paskatās, tā tikpat kā cilpu uzmet. Tā vien lej savu ģifti, tā vien vilina!»

Un šādās reizēs tai nāca prātā daudznozīmīgi sīkumi no tā laika, kad viņa bija «grūta» ar Porfiriju. Tolaik viņu mājā bija piemitis kāds dievbijīgs un gaišredzīgs sirmgalvis, kuru sauca par Porfiriju Svētlaimīgo un pie kura viņa vienmēr griezās, kad gribēja kaut ko uzzināt par nākotni. Sis pats sirmgalvis, kad viņa tam bija jautājusi, vai dzemdības būs drīz un ko dievs viņai došot — dēlu vai meitu, nekā tieša nebija atbildējis, tikai trīs reizes nodziedājis kā gailis un pēc tam nomurminājis:

—   Gailītis, gailītis! Nadziņš tam ass! Gailītis baras, perenei draudot; perene kladzina, bet jau par vēlu!

Tas bija viss. Bet pēc trim dienām (tad redz, kāpēc viņš trīs reizes nodziedāja!) viņai piedzima dēls (tad redz, kāpēc viņš teica gailītis — gailītis!), kuram deva vārdu Porfirijs par godu vecajam gaišreģim.

Pareģojuma pirmā puse bija piepildījusies; bet ko varēja nozīmēt noslēpumainie vārdi: «perene kladzina, bet jau par vēlu»? Par to, lūk, Arina Petrovna prātoja, aizdomīgi raudzīdamās uz Porfiriju, kad tas sēdēja savā kaktā un skatījās viņā ar savu mīklaino skatienu.

Bet Porfirijs joprojām sēdēja kluss un pazemīgs un skatījās viņā, skatījās tik cieši, ka viņa plaši ieplestajās, stingajās acīs sasprāga asaras. Viņš it kā saredzēja šaubas, kas urdīja mātes dvēseli, un izturējās ar tādu aprēķinu, lai pat vissīkumainākās aizdomas — pat tās lai justos viņa pazemības atbruņotas. Pat riskēdams mātei apnikt, viņš pastāvīgi grozījās viņas acu priekšā, it kā gribēdams sacīt: «Nu paskaties uz mani! Es nekā neslēpju! Esmu pati paklausība un padevība un nevis tikai aiz bailēm, bet arī no sirds.» Un, lai cik stipra bija viņas pārliecība, ka šis nelietis Porfirijs tikai luncinās, bet ar acīm tomēr met cilpu ap kaklu, redzot tādu pašaizliedzību, arī viņas sirds neizturēja. Un roka neviļus sniedzās bļodā pēc kāda labāka kumosiņa, lai iedotu to mīlīgajam dēlam, kaut gan šā dēla skatiens vien jau modināja viņas sirdī neskaidras bažas par kaut ko mīklainu, nelabu.

Pilnīgs pretstats Porfirijam Vladimiričam bija viņa brālis Pāvels Vladimiričs. Tas sevī pilnīgi iemiesoja tādu cilvēku, kam trūkst jebkādas vēlēšanās kaut ko darīt. Jau zēna gados viņš neizrādīja ne mazāko tieksmju ne mācīties, ne rotaļāties, ne draudzēties ar citiem, bet mīlēja dzīvoties viens, savrup no ļaudīm. Tādās reizēs viņš nolien kaktā, sabožas un sāk fantazēt. Viņam liekas, ka viņš saēdies pārāk daudz grūdeņa, ka tādēļ kājas kļuvušas tieviņas. Nemācās. Vai atkal, ka viņš nav Pāvels — muižnieka dēls, bet avju ganiņš Dāvids, ka uz pieres tam uzaudzis puns tāpat kā ganiņam Dāvidam, ka viņš pliukšķina pātagu un nemācās. Tādās reizēs Arina Petrovna skatās, skatās, līdz viņā iekvēlojas mātes sirds.

—    Ko tu spuras sacēlis gaisā! — viņa nevar nociesties un uzkliedz. — Vai tevī kopš tā laika kas nelabs iekšā! Nevari pienākt pie mātes un pateikt: «Sak, māmiņ, pamīļojiet mani, mīļā!»

Tad Pavluša iznāca ārā no sava kakta un gausiem soļiem, gluži kā to kāds stumtu, tuvojās mātei.

—    Sak, māmiņ, — viņš atkārtoja bērnam nedabiski dobjā balsī, — pamīļojiet mani, mīļā!

—    Prom no manām acīm.. . glūniķi tāds! Tu domā, ja nolīdīsi kaktā, es nekā nesapratīšu? Es tev redzu cauri, draudziņ! Visi tavi plāni un prožekti — man kā uz delnas!

Un Pāvels tādiem pašiem gausiem soļiem devās atpakaļ un atkal nolīda savā kaktā.

Gadi gāja, un no Pāvela Vladimiriča pamazām izveidojās tā apātiskā un drūmi noslēpumainā būtne, no kuras galu galā top cilvēks, kam trūkst jebkādas vēlēšanās kaut ko darīt. Var jau būt, ka pēc dabas viņš bija labs, bet nevienam nekā laba netika izdarījis; var jau būt, ka viņš nebija arī muļķis, bet visu savu mūžu it nekā gudra netika paveicis. Viņš bija viesmīlīgs, bet viņa viesmīlības neviens nekāroja; viņš labprāt tērēja naudu, bet no šās tērēšanas nevienam nekad nekas labs, ne patīkams netika; viņš nekad nevienam nedarīja pāri, bet neviens to nepiedēvēja par nopelnu; viņš bija godīgs, bet netika dzirdēts, ka jel kāds būtu teicis: «Cik godīgi toreiz rīkojās Pāvels Golovļovs!» Visbeidzot — viņš bieži vien grieza zobus pret māti un tai pašā laikā baidījās no tās kā no uguns. Es atkārtoju: tas bija drūms cilvēks, bet aiz šā drūmuma slēpās pilnīga nevēlēšanās kaut ko darīt — un nekas vairāk.

Brieduma gados abu brāļu raksturu atšķirības visspilgtāk izpaudās attieksmēs pret māti. Jūdāsiņš katru nedēļu kārtīgi nosūtīja māmiņai garu jo garu vēstuli, kurā plaši ziņoja par visiem Pēterburgas dzīves sīkumiem un ar

visizmeklētākiem vārdiem apliecināja savu nesavtīgo dēla mīlestību. Pāvels rakstīja reti un īsi, un reizēm pat mīklaini, it kā ar knaiblēm vilkdams laukā katru vārdu no sevis. «Tik un tik naudas tik un tik ilgam laikam, mana neizsakāmi dārgā māmip, no Jūsu uzticamā zemnieka Jerofejeva saņēmu,» ziņoja, piemēram, Porfirijs Vladimiričs, «un par šo naudu, kas, pēc Jūsu norādījuma, domāta manai iztikai, mīļā māmiņ, izsaku Jums visizjustāko pateicību un ar neliekuļotu dēla mīlestību skūpstu Jūsu rociņas. Bēdājos tikai par vienu un mokos šaubās, vai Jūs pārāk neapgrūtināt savu dārgo veselību, mūžīgi rūpēdamās ne tikai par mūsu vajadzību, bet ari par mūsu iegribu apmierināšanu?! Nezinu, kā brālis, bet es… » — un tā tālāk. Bet Pāvels par to pašu izsacījās tā: «Tik un tik naudas tik un tik ilgam laikam, visudārgā māte, saņēmu, un, pēc mana rēķina, man vēl pienākas sešarpus rubļi, par ko Jūs godbijīgi lūdzu mani atvainot.» Kad Arina Petrovna bērnus vēstulēs sarāja par izšķērdību (kas gadījās diezgan bieži, lai gan nopietnu iemeslu nebija), tad Porfirijs šos aizrādījumus vienmēr uzņēma ar pazemību un rakstīja: «Zinu, māmiņ, mīļais draugs, ka mūsu, savu necienīgo bērnu, labā esat sev uzvēlusi plecos nepanesamas nastas; zinu, ka ar savu uzvešanos mēs ļoti bieži neattaisnojam Jūsu mums veltītās mātes rūpes un, pats ļaunākais, mēs aiz cilvēciskas vājības to pat aizmirstam, par ko es Jums ar dēla sirsnību lūdzos piedošanu, cerēdams ar laiku no šā netikuma atbrīvoties un būt, bezgala dārgais draugs māmiņ, piesardzīgāks, tērējot uzturam un citiem izdevumiem piesūtīto naudu.» Pāvels atbildēja tā: «Visudārgā māte! Kaut gan manus parādus Jūs vēl nekad neesat maksājusi, tomēr Jūsu rājienu, ka esmu naudas šķiedējs, bez vārda runas pieņemu, kam ticēt Jūs sirsnīgi jo sirsnīgi lūdzu.» Pat uz Arinas Petrovnas vēstuli par māsiņas Annas Vladimirovnas nāvi abi brāļi atsaucās dažādi. Porfirijs Vladimiričs rakstīja: «Ziņa par mūsu mīļās māsiņas un labās bērnības draudzenes Annas Vladimirovnas nāvi pildīja manu sirdi ar sērām, bet sēras kļūst vēl lielākas, domājot par to, ka Jums, māmiņ, mīļais draugs, ar tiem diviem bāra bērniem tiek uzkrauts vēl viens krusts. Vai tiešām vēl nepietiek ar to, ka Jūs, mūsu visu labdare, atraujat savai mutei kumosu un, savu veselību netaupīdama, visus savus spēkus atdodat vienīgi tam, lai sagādātu savai ģimenei ne tikai vajadzīgo, bet arī kaut ko vairāk. Patiesi, kaut ari tas ir grēks, bet reizēm negribot jāpakurn. Un vienīgais, kā, mana mīļā, manuprāt, šajā gadījumā varat remdēties, ir — cik iespējams biežāk atcerēties, ko izcietis Kristus.» Bet Pāvels rakstīja: «Ziņu, ka mirusi māsa, šis nelaimīgais upuris, saņēmu. Tomēr es ceru, ka visuaugstais dos viņai mieru savos mājokļos, kaut arī tas mums paliek nezināms.»

Arina Petrovna vairākkārt pārlasīja šīs dēlu vēstules, cenšoties uzminēt, kurš no tiem būs viņai ļaundaris. Izlasa viņa Porfirija Vladimiriča vēstuli, un šķiet, šis pats te ir tas ļaundaris!

—   Vai tu re, kā viņš raksta! Vai tu re, kā loka mēli! — viņa iesaucās. — Ne jau par velti dulburis Stjopka to iesaucis par Jūdāsiņu! Te jau nav neviena patiesa vārda! Viņš taču melo vienā melošanā! Ir par «māmiņu, mīļo draugu», ir par manām nastām, ir par manu krustu … just viņš nejūt nekā!

Tad viņa ņemas lasīt Pāvela Vladimiriča vēstuli, un nu atkal rādās, ka taisni šis būs tas ļaundaris viņai.

—   Muļķis kas muļķis, bet paskat, kādu trumpi izspēlē! «Kam ticēt es jūs sirsnīgi jo sirsnīgi lūdzu . ..» Labi, labi! Gan es tev parādīšu, ko nozīmē «sirsnīgi jo sirsnīgi lūdzu». Izdalīšu tavu daļu tāpat kā dulburim Stjopkam, — tad tu zināsi, kā es saprotu tavas «ticēšanas»!

Un beigu beigās no mātes krūtīm izlauzās patiesi traģiskas nopūtas:

—   Kam gan es visu to mantas lērumu krāju! Kam es to visu vācu kopā! Naktīs miegu negulēdama, kumosu sev atraudama … kam tad?!

Tāds bija Golovļovu ģimenes stāvoklis tobrīd, kad burmistrs Antons Vasiļjevs Arinai Petrovnai paziņoja, ka dulburis Stjopka notriecis viņas «izdalīto daļu», kas, tik lēti pārdota, tagad ieguva tikai «vecāku svētības» nozīmi.

*

Arina Petrovna sēdēja guļamistabā un nevarēja attapties. Kaut kas viņai iekšā bija sakustējies, par ko viņa pati nebija skaidrībā. Vai te bija vainīgs dīvainā kārtā uzradies žēlums pret «nejaucēnu», kas tomēr bija viņas dēls, vai vienkārši sacēlies tikai kailais, aizskartais valdonīgums — to nebūtu varējis pateikt ne vislabākais psihologs: tik ļoti viņā jaucās un mainījās visādas jūtas un sajūtas. Beidzot no visas sastrēgušo priekšstatu

gūzmas visspilgtāk izcēlās bažas, ka «nejaucēns» varētu atkal tai uzsēsties uz kakla.

«Aņutka man uzgrūda savus kucēnus, un tad vēl tas dulburis . . .» viņa sevī prātoja.

Ilgi viņa tā nosēdēja, ne vārda nebilzdama un vienā punktā logā raudzīdamās. Tika atnestas pusdienas, kuram viņa tikpat kā nepieskārās; kāds atnāca pateikt: «Kungam, lūdzu, vajagot šņabja!» Viņa nepaskatīdamās pasvieda pieliekamā atslēgas. Pēc pusdienām viņa devās uz lūgšanu kambari, lika aizdegt visas lampiņas un ieslēdzās tur, pirms tam pavēlējusi izkurināt pirti. Tās visas bija tādas zīmes, kas neapšaubāmi liecināja, ka lielmāte nikna, un tāpēc mājā piepeši viss apklusa, gluži kā izmira. Istabenes staigāja uz pirkstgaliem; saimniecības vadītāja Akuļina šaudījās kā negudra: bija norunāts, ka pēc pusdienām vārīs ievārījumu, noteiktais laiks bija pienācis, ogas notīrītas, sagatavotas, bet lielmāte nesaka ne jā, ne nē; dārznieks Matvejs bija atnācis pajautāt, vai nebūtu laiks noņemt firziķus, bet meitu istabā viņam tā uzbrēca, ka viņš tūlīt aizlasījās prom.

Pielūgusi dievu un pirtiņā nomazgājusies, Arina Petrovna jutās mazliet nomierinājusies un sauca Antonu Vasiļjevu atkal uz nopratināšanu.

—   Nu ko tad tas dulburis dara? — viņa vaicāja.

—   Maskava ir liela — to ir pa gadu neizstaigāsi.

—    Bet ēst un dzert taču vajag?

—    Apstaigā savus zemnieciņus, un tie viņu uztur. Pie viena paēd pusdienas, no otra palūdz grasīti tabakai.

—    Kas viņiem atļāvis dot?

—    Apžēlojieties, cienmāt! Vai tad zemnieciņi to ņem ļaunā! Pat svešam nabagam iedos, kur nu vēl savam kungam atteiks.

—    Gan es viņiem. . . devēji tādi! Aizsūtīšu dulburi pie tevis uz dzimtmuižu — tad jūs visi kopā viņu varat uzturēt uz sava rēķina.

—   Viss jūsu varā, cienmāt!

—    Kas? Ko tu sacīji?

—    Viss, tā sakot, jūsu varā, cienmāt. Ja jūs pavēlēsiet, tad ar uzturēsim!

—   Ak tā … uzturēsim! Tu man saki skaidri, nemuldi!

Klusums. Bet ne jau velti lielmāte Antonu Vasiļjevu

bija iesaukusi par nodevīgo dvēseli. Viņš vairs nevar ciesties un sāk atkal mīņāties uz vietas, it kā degdams aiz vēlēšanās ko pastāstīt.

—    Un cik izmanīgs! — viņš beidzot izgrūž. — Stāsta, ka, no kara pārnākot, viņam bijis simt rubļu naudas. Nav simt rubļu nekāda lielā nauda, bet kaut drusku iztikt ar tiem jau var. ..

—   Nu?

—   Gribējis, redz, tikt uz zaļa zara, ielaidies afērā…

—   Stāsti un nepinies!

—    Bijis iekūlies, eku, vācu klubā. Domājis atrast kādu muļķi un uz kārtīm apspēlēt, bet, ače, pats uzrāvies uz gudrāka. Gribējis jau laisties lapās, bet priekšnamā, kā stāsta, aizturēts. Cik tās naudas bijis, tik visa aptīrīta!

—   Laikam jau pa ribām arī dabūjis?

—    Visādi gājis. Otrā dienā ieradies pie Ivana Mihailiča un pats visu izstāstījis. Un, dīvainākais, — tas esot smējies… bijis jautrs! It kā šim galviņu būtu noglaudījuši!

—    Ko meklēja, to dabūja; ka tik manās acīs nerādītos!

—   Jādomā, ka tā tomēr notiks.

—   Vai tev prāts! Es viņu pār savu slieksni nelaidīšu!

—    Citādi nebūs, tā tomēr notiks! — atkārtoja Antons Vasiļjevs. — Arī Ivans Mihailičs zināja sacīt, ka viņš esot izrunājies. «Diezgan!» sacījis. «Braukšu pie vecās sausu maizi ēst!» Un viņam, cienmāt, ja taisnību teiktu, nav jau arī citur kur likties kā vien uz šopusi. Cik ilgi tad tā pie saviem zemnieciņiem Maskavā staigās. Drēbju ari vajag, miera …

Taisni no tā Arina Petrovna baidījās, tas jau tieši bija tas galvenais viņas neskaidrajā priekšstatā, kas viņu neapzināti satrauca. «Jā, viņš brauks šurp, nav viņam cita ceļa — tas nav novēršams! Viņš būs šeit, mūžīgi viņai acu priekšā, nolādētais, aizmirstais, nejaukais! Kāpēc gan viņa toreiz izdalīja dēlam viņa daļu? Viņa iedomājās, ka, dabūjis to, «kas nākas», viņš nogrims mūžībā, bet šis ceļas augšā! Viņš nāks, prasīs savu, visiem līdīs acīs ar savu ubaga izskatu. Un viņa prasības vajadzēs apmierināt, jo viņš ir nekaunīgs cilvēks, gatavs uz visādiem trakumiem. «To» aiz atslēgas nenoturēsi; «tas» ir spējīgs rādīties skrandās, ari, ja sveši klāt, spējīgs sacelt traci, skriet uz kaimiņiem un izstāstīt tiem visus Golovļovu noslēpumus. Vai neaizsūtīt viņu uz Suzdaļas klosteri? Bet kas gan to zina, vai tāds Suzdaļas klosteris vispār vēl ir un vai tas tiešām pastāv, lai sarūgtinātiem vecākiem vaigā nebūtu jāskata nepaklausīgie bērni? Stāsta vēl, ka

esot tāda trakomāja … jā, trakomāja gan — nu, bet kā tu viņu dabūsi turp, šo četrdesmit gadus veco ērzeli?» Vārdu sakot, Arina Petrovna pavisam apjuka, tik iedomājoties vien tās ķibeles, kas, dulburim Stjopkam ierodoties, draudēja apgriezt ar kājām gaisā viņas mierīgo dzīvi.

—    Es viņu aizsūtīšu pie tevis uz dzimtmuižu! Baro tu viņu uz sava rēķina! — viņa piedraudēja burmistram.

•— Nevis uz muižas rēķina, bet uz sava paša!

—   Kāpēc tā, cienmāt?

—    Nu tāpēc, lai tu neķērc. Krā! Krā! «Jādomā, ka tā tomēr notiks . ..» Prom no manām acīm … vārna!

Antons Vasiļjevs jau gribēja pagriezties pa kreisi un iet projām, bet Arina Petrovna viņu atkal aizturēja.

—   Neej! Pagaidi! Un tad tiešām tiesa, ka viņš jau aun kājas ceļam uz Golovļovu? — viņa noprasīja.

—   Vai nu es, cienmāt, iešu melot! Patiešām sacījis: braukšu pie vecās sausu maizi ēst!

—   Gan es viņam parādīšu, kādu maizi vecā tam paglabājusi!

—   Ko nu, cienmāt, ilgi jau viņš pie jums nedzīvos.

—   Kāpēc tā?

—   Viņš briesmīgi stipri klepo . . . Vienmēr tik pieķer kreisajā pusē. Nebūs jau dzīvotājs!

—   Tādi, mīļais, dzīvo vēl ilgāk! Viņš vēl mūs visus pārdzīvos! Klepo ta klepo — kas šim, garajam ērzelim, vainas! Nu, bet gan jau redzēsim. Tagad ej: man jānodod rīkojumi.

Arina Petrovna domāja visu vakaru un galu galā izdomāja: jāsasauc ģimenes apspriede, lai izlemj dulbura likteni. Šādi konstitucionāla rakstura paņēmieni gan nebija viņas dabā, bet šoreiz viņa nosprieda atkāpties no patvaldības paražām, lai visas ģimenes lēmums viņu pasargātu no krietnu ļaužu pārmetumiem. Kā beigsies gaidāmā apspriede, viņai, taisnību sakot, bija skaidrs un tāpēc ar vieglu sirdi sēdās rakstīt vēstules, ar kurām Porfirijam un Pāvelam Vladimiričam tika pavēlēts nekavējoties ierasties Golovļovā.

*

Kamēr las viss risinājās, šās jezgas sacēlējs dulburis Stjopka jau bija ceļā no Maskavas uz Golovļovu. Maskavā pie Rogožas vārtiem viņš iesēdās vienā no tā dē

vētajiem «deležaniem», ar kuriem viņos laikos braukāja un arī tagad šur tur vēl brauc no tirgus mājā sīktirgotāji un zemnieki, kas paši pārdod savus produktus. «Deležans» devās Vladimiras virzienā, un tas pats žēlsirdīgais traktiernieks Ivans Mihailičs veda Stepanu Vladimiriču, samaksādams no savas kabatas viņam ceļu un uzturu pa visu brauciena laiku.

—   Tad nu jūs, Stepan Vladimirič, tā arī izdariet: ceļa līkumā kāpiet ārā un ejiet kājām, un tādā pašā apģērbā, kā esat, tā arī atrādieties māmiņai! — viņam ieteica Ivans Mihailičs.

—        Labi, labi! — Stepans Vladimiričs bija ar mieru.

—   Kas tur nu liels ko nenoiet — no ceļa likuma piecpadsmit verstis! Tas būs viens un divi! Vienos putekļos, vienos mēslos — tāds es ieradīšos!

—   Ja māmiņa ieraudzīs šādā apģērbā — rasi pažēlos!

—    Pažēlos! Kā nu nepažēlos! Māte — viņa taču ir lāga vecene.

Stepanam Golovļovam vēl nav četrdesmit gadu, bet pēc izskata viņam nekādā ziņā nevar dot mazāk par piecdesmit. Dzīve to tik stipri novazājusi, ka nav atstājusi nekā no muižnieka dēla, ne miņas no tā, ka arī viņš reiz bijis universitātē, ka arī viņam reiz sludināts zinātnes audzinošais vārds. Viņš ir ārkārtīgi gara auguma, nesukājies, gandrīz nemazgājies vīrs, nepietiekama uztura dēļ novājējis, iekritušām krūtīm, garām rokām, kas izskatās pēc lāpstām. Seja uztūkusi, bārda un mati izpūruši un jau stipri nosirmojuši, balss skaļa, bet aizsmakusi, it kā viņš būtu sasaldējies, acis izvelbtas un iekaisušas pa daļai no pārmērīgas degvīna lietošanas, pa daļai no pastāvīgas uzturēšanās vējā. Mugurā tam ļoti veci, pavisam novalkāti, pelēki zemessarga formas svārki bez tresēm, kas norautas un pārdotas pārkausēšanai; kājās — nošķiebti, norudējuši un salāpīti zābaki, kuros sabāztas bikšu staras; zem neaizpogātajiem formas svārkiem redzams krekls, gandrīz melns, gluži kā ar sodrējiem notašķīts, — krekls, ko viņš pats ar īstu zemessarga cinismu sauc par «bluseni». Raugās viņš caur pieri drūmi, taču šis drūmums nepauž iekšēju neapmierinātību, bet to izraisa kāds tumšs nemiers, ka vēl tik īss, īss mirklītis — un viņš nobeigsies badā kā tārps.

Runā viņš bez aprimas, bez kāda sakara pāriedams no viena temata uz otru; viņš runā ir tad, kad Ivans Mihailičs klausās, ir tad, kad viņa valodas mūzika to iemidzi

nājusi. Viņam šausmīgi neērta sēdēšana. «Deležanā» ievietojušies četri cilvēki, un tāpēc jāsēž saliektām kājām, bet tā jau pēc trim četrām nobrauktām verstīm ceļgalos iemetas neciešamas sāpes. Tomēr, par spīti sāpēm, viņš pastāvīgi runā. Putekļu mākoņi veļas pa ratu sānu spraugām iekšā; reizēm iezogas arī noejošās saules stari un tad pēkšņi gluži kā liesma pārņem visu «deležana» iekšieni, bet viņš tik runā un runā.

—   Jā, draugs, daudz bēdu esmu savā mūžā izbaudījis, — viņš stāsta. — Laiks likties slīpi! Tukšu jau es viņu neizēdīšu, vai nu gabals maizes tīri neatradīsies! Ko tu, Ivan Mihailič, par to domā?

—   Jūsu māmiņai visādu gabalu daudz!

—    Tikai tie nav domāti man — vai tā tu gribēji sacīt? Jā, draudziņ, naudiņas viņai vesels lērums, bet man iedot kapara pieckapeiku žēl! Mūžam jau viņa, ragana tāda, mani ir nīdusi! Un par ko? Bet tagad, brāl, lai nejoko! No manis neko nevar dabūt, es viņu varu paņemt aiz dziesmas! Ja sadomās mani dzīt ārā — neiešu! Ja nedos ēst — ņemšu pats! Es, brāl, tēvzemei esmu kalpojis, tagad katra pienākums man palīdzēt! Tikai viena bēda: tabakas viņa man nedos — tā gan ķeza!

—   Jā, no tabaciņas laikam būs jāatsakās!

—   Tad es burmistru saņemšu stingrāk! Tas, velna plikpauris, jau nu varētu kungam iedot!

—    Iedos ar, kāpēc gan lai nedotu! Bet ja nu viņa, tā jūsu māmiņa, neļauj burmistram to darīt?

—    Nu tad man gals klāt! Tik jau vien man tā prieka atlicis no agrākās godības kā tabaka! Kad man, brāl, turējās nauda, es pa dienu izpīpēju ceturtdaļmārciņu 2ukova tabakas!

—    Un no šņabīša ar vajadzēs atvadīties!

—   Arī ķeza. Bet man šņabis veselībai pat derīgs — krūtis iztīra. Kad mēs, brāl, kara gaitās uz Sevastopoli gājām, netikām ne līdz Serpuhovai aizgājuši, kad uz katras galviņas pa spainim jau bija cauri!

—   Tad gan laikam bijāt pilnā?

—   Neatceros. Liekas, tā jau bija gan. Es, brāl, līdz pašai Harkovai biju aizgājis, bet — sit vai nost — nekā neatceros. Tik vien atceros, ka gājām caur sādžām un g.ij.un emu pilsētām, un vēl to, ka Tulā kāds atpircējs mums teica runu. Vēl apraudājās, nelietis tāds! Jā, bēdu laiki bija toreiz mūsu māmuļai pareizticīgajai Krievzemei!

Atpircēji, uzņēmēji, pieņēmēji — brīnums, kā dievs vēl paglāba!

—   Bet jūsu māmiņai, rau, arī te savs rubulītis atlēca. No mūsu dzimtmuižas vairāk par pusi zemessargu vairs nepārnāca, un tagad, kā stāsta, par katru pavēlēts izdot rekrūša kvīti. Bet šī, tā kvīts, kroņa bankā maksājot vairāk nekā četri simti.

—   Jā, brāl, mūsu māte ir gudra! Viņai vajadzētu būt par ministru, nevis Golovļovā smalstīt putas no ievārījuma! Zini ko! Netaisnīga viņa bijusi pret. mani, viņa man pāri darījusi, bet es viņu cienu! Gudra kā velns, un tas ir galvenais! Ja viņas nebūtu, kas mēs tagad būtu? Mums būtu tikai viena pati Golovļovā — ar simt un pusotrām dvēselēm! Bet viņa — paskaties, kādus elles gabalus sapirkusi!

—   Jūsu brāļiem naudiņas netrūks!

—    Netrūks. Bet es palikšu tukšā — tas ir droši! Jā, brāl, man sagāja dēlī! Bet brāļi būs bagāti, īpaši Asinssūcējs. Tas bez ziepēm prot ielīst sirdī. Bet, jāsaka, ar laiku viņš to veco raganu nobungās; viņš tai izvilks ir muižu, ir naudu — tādas lietas es protu pareģot! Rau, brālis Pāvels — tas ir sirdscilvēks! Viņš man paklusām atsūtīs tabaciņu — gan tu redzēsi! Tiklīdz nokļūšu Golovļovā, tūlīt nosūtīšu cedelīti: tā un tā, mīļo brālīt, mierini mani! Ak vai, ak vai! Būtu es bagāts!

—   Ko tad jūs darītu?

—   Vispirms uz vietas tevi apzeltītu …

—   Kāpēc tad mani? Domājiet vien par sevi, man tāpat no jūsu māmiņas žēlastības pietiek.

—    Nē jau — tas, brāl, ir tikai attande] \ Es tevi ieceltu par visu muižu virspavēlnieku! Jā, draugs, tu zaldāta cilvēkam devi maizi un siltumu — paldies par to! Nebūtu tevis, es tagad kājup spolētu uz savu senču mājokli! Es tev tūlīt brīvgrāmatu iegrūstu un atvērtu visas savas mantas krātuves — ēd, dzer un priecājies! Un ko tu par mani domāji, draudziņ?

—    Lai nu par mani, kungs, paliek. Ko jūs vēl darītu, ja būtu bagāti?

—   Otrkārt, tūdaļ pagādātu sev kādu skuķīti. Kurskā es reiz biju aizgājis dievmāti pielūgt, tad vienu tur redzēju … ai, kas par skuķi! Tici vai netici, bet nevienu mirklīti viņa nevarēja nostāvēt mierīga.

1 Pietiek, lieciet mieru (fr.).

—    Bet, kas zin, vai viņa maz gribētu ar tevi ielaisties?

—    Kam tad cilvēkam ir nauda? Kam šis nicināmais metāls? Simttūkstoš par maz — ņem divsimt! Ja tik man, brāl, būtu nauda, nekā nežēlotu, lai tik varētu pats sev par prieku padzīvot! Es, jāatzīstas, toreiz liku savam jefreitoram, lai piesola viņai trīs rubļus sudrabā, bet šī, bestija, uzprasīja piecus!

—    Bet to piecu laikam nebija?

—    Nezinu, brāl, ko teikt. Es tev saku: viss notika kā pa sapņiem. Var jau būt, ka viņa pat bija pie manis, bet esmu aizmirsis. No visa ceļa — veselus divus mēnešus — nekā neatceros! Tev gan acīmredzot nekas tāds nav gadījies?

Bet Ivans Mihailičs klusē. Stepans Vladimiričs skatās un redz, ka viņa ceļabiedrs ritmiski klana galvu un reizēm, kad deguns gandrīz pieskaras ceļgaliem, kaut kā neveikli uztrūkstas un atkal vienmērīgi kūko tālāk.

—   Ak vai! — viņš nosaka. — Beigts ir! Jau nolaidies garšļaukus! Ar traktiera labumiem esi notaucējies, brāl! Bet es ne acis nevaru aizvērt! Miegs nenāk — un beigas! Kādu stiķi vēl varētu sadomāt? Varbūt nobaudīt kaut ko stiprāku . . .

Golovļovs aplaiž acis visapkārt un pārliecinās, ka arī pārējie pasažieri guļ. Tirgonim, kas sēž viņam blakus, galva sitas pret šķērskoku, bet šis tik guļ. Seja spīd kā nolakota, un ap muti aplipušas mušas.

«Kas būtu, ja viņam visas tās mušas sadzītu rīklē — tad nu gan tam zils vien gar acīm nošķīstu!» Golovļovam uzrodas laimīga doma, un viņš, roku izstiepis, sāk jau zagties tirgonim klāt, lai izpildītu savu nodomu, bet pusceļā kaut ko atceras un apstājas.

Nē, pietiek blēņoties, diezgan! Guliet, draugi, atdusieties! Es tikmēr… nu kur viņš nobāzis to pusstopu? A! Tur jau ir tas dārgumiņš! Nāc nu, nāc šurp! Kungs, apžē-ē-lojies par ļaudīm saviem! — viņš iedziedas pusbalsī, izņemdams pusstopu no audekla somas, kas karājas pie kulbas sāniem, un, celdams to pie mutes, saka: — Nu tā, nu ir labi! Uzreiz siltums kaulos! Varbūt vēl? Nē, pietiks. . . līdz stacijai būs vēl verstis divdesmit, gan jau piesūkšos . . . bet varbūt tomēr? Ak tu velna šņabis, kad tu izputējis! Kā tik ieraudzīsi pusstopu — tā jau velk! Dzert nav labi, bet nedzert arī nevar, citādi nenāk miegs! Velns parāvis, kaut vai miegs būtu piemācis!

Iekampis vēl dažus malkus, viņš iegrūž pusstopu atpakaļ vietā un sāk bāzt pīpi.

—   Vareni! — viņš saka. — Vispirms iedzērām un tagad ņemsim pīpīti! Nedos tabakas tā ragana, nedos — tur viņam taisnība. Bet vai ēst dos? Droši vien kādas paliekas no galda liks atnest! Ak vai! Bija jau arī mums tā naudiņa, bet nu vairs nav! Tāpat kā cilvēks — te viņš ir, un te viņa vairs nav! Un tā ir ar visu šajā pasaulē! Šodien tu esi paēdis un padzēris, dzīvo, kā pašam tīk, kūpini savu pīpīti. ..

Bet rīt — kur, cilvēks, esi tu?

Vajadzētu tomēr kaut ko iekost. Tā tik lej un lej iekšā kā caurā mucā, bet uzkosts pa visu ceļu netiek nemaz. Dakteri stāsta, ka dzeršana tik tad ejot labumā, kad esot kas labs, ko piekost, kā teica visusvētais tēvs Smaragds, kad gājām caur Obojaņu. Vai caur Obojaņu? Velns viņu zina, bet varbūt caur Kromiem! Neba tas galvenais, bet gan, kā tikt pie uzkožamā. Nāk prātā, ka viņš kulītē ielika desu un trīs frančmaizes! Ikriņiem laikam būs žēlojis naudu! Edz, kā viņš guļ, kādas dziesmas caur degunu velk! Laikam jau to ēdamo būs parausis sev apakšā!

Viņš tausta visapkārt, bet nevar nekā sataustīt.

—   Ivan Mihailič! Ivan Mihailič! — viņš sauc.

Ivans Mihailičs pamostas un kādu brītiņu netiek gudrs, kā viņš nokļuvis vis-d-vis' ar to kungu.

—   Bet man nupat gandrīz vai uznāca snaudiens! — viņš beidzot saka.

—   Nekas, draugs, guli vien! Gribēju tikai pajautāt, kur mums tas maiss ar proviantu paslēpts?

—   Vai ēst sagribējās? Vispirms gan vajadzētu iedzert!

—   Tas nebūtu slikti! Kur tev tas pusstops, ko?

Iemetis malciņu, Stepans Vladimiričs ķeras pie desas,

kas izrādās tik cieta kā akmens, tik sāļa kā pati sāls, un tai apkārt tik sīksta āda, ka tikai ar naža aso galu to var dabūt pušu.

—   Derētu jau nu gan lasītis, — viņš nosaka.

—   Neņemiet ļaunā, kungs, tas man pavisam no prāta bija izgājis. Visu rītu par to domāju, pat sievai piekodināju: katrā ziņā atgādini man lasīti — un redz nu, taisni kā par nelaimi!

1 Iepretim, aci pret aci (/r.).

—   Nekas, uzkodīsim desu. Kad karā bijām, ne to vien likām ēduši! Reiz tētiņš stāstīja: kāds anglis ar otru angli saderējis, ka apēdīšot sprāgušu kaķi, un apēdis ar!

—   Kuš… un apēdis?

—   Apēdis. Pēc tam gan bijis nelabi. Izārstējies ar rumu. Divas pudeles izdzēris vienā rāvienā, un nelabums kā ar roku atņemts. Un vēl viens anglis esot saderējis, ka veselu gadu iztikšot ar cukuru vien.

—   Un vinnējis?

—    Nē, tikai divas dienas no gada pietrūkušas, kad nolicis karoti. Un ko tad tu pats? Sņabīti neiemetīsi?

—   To es savu mūžu neesmu dzēris.

—   Vai tu tikai tēju lej iekšā? Nav labi, brāl, no tā tev tas vēders izlaižas. Arī ar tēju jābūt uzmanīgam: krūzīti iedzer, virsū uzlej glāzīti. No tējas krūtis kļūst smagas, bet šņabis tās atmiekšķē. Vai tā nav?

—   Nezinu; jūs esat skolots cilvēks — jums jāzina labāk.

—    Tā ir. Toreiz, kad karā bijām, — tad ar tējām un kafijām nemaz nebija laika noņemties. Bet šņabis — par to nav ko runāt: atskrūvē blašķīti, ielej, izdzer — un gatavs. Mūs toreiz briesmīgi ātri dzina, tik ātri, ka es gandrīz desmit dienas netiku mazgājies!

—   Jūs gan, kungs, esat daudz grūtuma pārcietis!

—   Daudz vai maz, bet pamēģini tik spolēt pa lielceļu! Nu, turp ejot, jau nebija nekas: cilvēki deva, cienāja ar pusdienām, vīna bija, cik gribas. Bet, kad nācām atpakaļ, tad vairs negodināja.

Golovļovs ar pūlēm grauž desu un beidzot norij vienu kumosu.

—   Sāļa gan, brāl, tā desa! — viņš saka. — Bet es jau neesmu izlepis! Māte jau ar nemielos ar nez kādiem kārumiem: kāpostu šķīvis un putras bļoda — tas būs viss!

—   Dievs ir žēlīgs! Varbūt svētku dienās pacienās ar kādu pīrādziņu!

—    Nebūs ne tējas, ne tabakas, ne šņabja — tur tev taisnība. Stāsta, ka viņai pēdējā laikā iepaticies spēlēt uz durakiem — vai tiesa? Tad nu gan viņa var pasaukt spēlēt un dot padzerties tēju. Bet attiecībā uz visu citu — lika pagaidīt, brāl!

Stacijā viņi uzkavējās stundas četras, lai pabarotu zirgus. Golovļovs bija paspējis izdzert pusstopu, un viņu sāka mocīt stiprs izsalkums. Pasažieri iegāja stacijas telpā un apsēdās kur kurais ieturēt pusdienas.

Paklaiņojis pa sētu, iemetis aci laidarā un zirgu silēs, pabaidījis baložus un pat izmēģinājies iemigt, Stepans Vladimiričs beidzot nāk pie pārliecības, ka vislabākais būtu — sekot pārējiem braucējiem un doties uz istabu. Tur galdā jau kūp kāposti un blakām koka muldiņā atrodas liels gabals vērša gaļas, ko Ivans Mihailičs griež smalkos gabaliņos. Golovļovs atsēžas mazliet patālāk, uztaisa pīpi un labu laiku nezina, kā rīkoties, lai tiktu pie ēdamā.

—   Labu apetīti, kungi! — viņš pēdīgi saka. — Kāposti, kā šķiet, trekni?

—        Kāposti — tā nekas! — atsaucas Ivans Mihailičs.

—   Jūs jau, kungs, varējāt paprasīt arī sev!

—   Nē, es tik tāpat vien, es esmu paēdis!

—   Kur nu paēdis! Gabaliņu desas jūs noēdāt, bet no tās, nolādētās, vēders tikai vēl trakāk piepūšas. Ieēdiet gan! Es likšu, lai jums tur maliņā uzklāj galdiņu, un ēdiet vesels! Saimniecīt! Uzklāj kungam tur maliņā galdu — tā te!

Braucēji klusēdami sāk ēst un tikai noslēpumaini saskatās. Golovļovs noskārst, ka tie «uzoduši», kas viņš tāds ir, lai gan tas visu ceļu diezgan nekautrīgā kārtā tēloja kungu un Ivanu Mihailiču dēvēja par savu mantzini! Uzacis viņam sarauktas, tabakas dūmi mutuļiem vien veļas no mutes. Viņš ir ar mieru atteikties no ēšanas, bet izsalkums ir tik uzmācīgs, ka viņš tīri kā zvērs metas virsū priekšā noliktajai kāpostu bļodiņai un vienā mirklī to ir iztukšojis. Viņš ir paēdis, un līdz ar to viņā atkal pamostas pašapziņa, un viņš, it kā nekas nebūtu noticis, griežas pie Ivana Mihailiča:

—   Nu, mīļais mantzini, samaksā pie viena arī par mani, bet es iešu uz sienaugšas nokrākties.

Gāzelēdamies viņš aiziet uz sienaugšu un, tā kā vēders pilns, tad šoreiz iekrīt ciešā miegā. Pulksten piecos viņš atkal ir kājās. Redzēdams, ka zirgi stāv pie tukšām silēm un berzē gar tām purnus, viņš sāk modināt kučieri.

—   Krāc, bendesmaiss! — viņš kliedz. — Mums jāsteidzas, bet šis vēl skatās jaukus sapņus.

Tā tas turpinās līdz stacijai, no kurienes ceļš nogriežas uz Golovļovu. Tikai šeit Stepans Vladimiričs mazliet atjēdzas. Dūša saskrien papēžos, un pats kļūst pavisam mazrunīgs. Šoreiz viņu uzmundrina Ivans Mihailičs un par visu vairāk cenšas pierunāt mest projām pīpi.

—   Kad jūs, kungs, būsiet pienācis muižai tuvāk, iemetiet pīpi nātrēs! Gan vēlāk atradīsiet!

Beidzot zirgi, kam jāved Ivans Mihailičs tālāk, ir iejūgti. Tuvojas šķiršanās brīdis.

—   Ardievu, brāl! — saka Golovļovs drebošā balsī, skūpstīdams Ivanu Mihailiču. — Viņa mani noēdīs!

—    Dievs ir žēlīgs! Jums nevajag no viņas tik Joti baidīties!

—   Noēdīs! — atkārto Stepans Vladimiričs tik noteikti, ka Ivans Mihailičs neviļus nodur acis.

To pateicis, Golovļovs strauji nogriežas uz lauku ceļa pusi un sāk soļot uz priekšu, balstīdamies uz zarainas nūjas, ko pirms tam nogriezis no kāda koka.

Kādu brītiņu Ivans Mihailičs viņu ar acīm pavada, tad metas pakaļ.

—        Pagaidiet, kungs! — viņš saka, Golovļovu panācis.

—    Viendien, tīrot jūsu zemessarga mundieri, sānkabatā manīju trīs sudraba rublīšus, neaizmetiet vien tos netīšām!

Stepans Vladimiričs acīmredzot šaubās un nezina, kā viņam šoreiz rīkoties. Beidzot viņš sniedz Ivanam Mihailičam roku un asarainā balsī saka:

—   Es saprotu … tas zaldāta cilvēkam — tabakai… Pateicos! Bet, kas attiecas uz to . . . tad viņa mani noēdīs, mīļais draugs! Piemini manus vārdus — viņa mani noēdīs!

Golovļovs galu galā nogriežas pa lauku ceļu, un pēc piecām minūtēm viņa pelēkā zemessarga cepure vīd jau krietni patālu, brīžiem pazuzdama jaunaudzes biezoknī, brīžiem no tās atkal iznirdama. Vēl ir agrs rīts: tikko pāri pieciem; virs ceļa slīgst zeltaina rīta migla, tik tikko ļaudama izlauzties cauri nupat uzlēkušās saules stariem; zāle mirdz; gaiss pilns egļu, sēņu un ogu smaržas; ceļš līčloču aizvijas pa zemieni, kur mudžēt mudž neskaitāmi putnu bari. Bet Stepans Vladimiričs nekā neredz; visa vieglprātība piepeši pametusi viņu, un viņš iet kā uz pastaro tiesu. Visu viņa būtni pārpārēm pārņēmusi viena vienīga doma: vēl trīs četras stundas, un — tad vairs nav kurp iet. Viņš atceras savu agrāko dzīvi Golovļovā, un viņam šķiet, ka priekšā atdarās drēgna pagraba durvis, un, tiklīdz viņš būs pārkāpis slieksni, tās tūlīt aizkritīs — un tad visam gals. Ataust atmiņā arī citi sīkumi, kas gan viņu tieši neskar, bet neapšaubāmi raksturo Golovļovu

tikumus. Nāk prātā mātes brālis Mihails Petrovičs (vai vienkārši «dauzonlgais Miška»), kurš arī piederēja pie nejaucēniem un kuru vectētiņš Pjotrs Ivaničs bija atsūtījis šurp pie meitas uz Golovļovu, kur viņš mita laužu istabā un ēda no vienas bļodas ar suni Trezoru. Nāk prātā tēva māsa Vera Mihailovna, kas ēda žēlastības maizi Golovļovā pie brāļa Vladimira Mihailiča un mira «aiz mērenības», jo Arina Petrovna skaitīja katru kumosu, ko viņa pusdienās tika apēdusi, un katru pagali, ko izlietoja viņas istabas apkurināšanai. Apmēram tas pats, jādomā, būs jāpārdzīvo arī viņam. Viņa iztēlē pavīd bezgalīga virkne tumšu dienu, kas iegrimst kaut kādā pelēkā bezdibenī, un viņš neviļus aizver acis. Tagad viņš būs viens, gluži viens kopā ar ļaunu veceni un pat ne ar ļaunu, bet tikai sastingušu savā bezjūtīgajā valdonībā. Šī vecene viņu noēdīs, noēdīs, nevis mokot, bet nododot aizmirstībai. Nebūs neviena, ar ko vārdu pārmīt, ne arī kur aizbēgt, — visur būs viņa, valdošā, stindzinošā, nicinošā. Domājot par šo nenovēršamo nākotni, viņu pārņēma tik lielas skumjas, ka viņš piestājās pie kāda koka un brītiņu dauzīja pret to galvu. Visa viņa dzīve, kas bijusi viena vienīga slaistīšanās, ākstīšanās, māžošanās, pēkšņi parādījās viņa gara acu priekšā. Tagad viņš iet uz Golovļovu, viņš zina, kas tur sagaida, un viņš tomēr iet un nevar neiet. Nav viņam cita ceļa, nav! Pats pēdīgais cilvēks spēj kaut ko darīt savā labā, spēj sagādāt sev maizi — vienīgi viņš nespēj nekā. Sāda doma viņam, šķiet, atausa pirmo reizi. Arī agrāk viņam bija gadījies domāt par nākotni un iztēloties dažādas perspektīvas, bet tās vienmēr bija bijušas paša nepelnītas pārticības perspektīvas un nekad — darba perspektīvas. Un nu viņu gaida atmaksa par to tvanu, kurā bez miņas nogrimusi viņa pagātne. Rūgta atmaksa, ko var izsacīt vienā briesmīgā vārdā — noēdīs!

Bija ap desmitiem no rīta, kad viņpus meža parādījās baltais Golovļovas baznīcas tornis.

Stepana Vladimiriča seja nobālēja, rokas sāka trīcēt: viņš noņēma cepuri un pārmeta krustu. Prātā nāca evaņģēlija līdzība par pazudušo dēlu, kas atgriežas mājās, bet tūlīt pat viņš atskārta, ka tamlīdzīgu atmiņu attiecināšana uz sevi ir tikai pašapmāns. Beidzot viņš ar acīm sameklēja ceļa tuvumā iemieto robežstabu un nu atradās uz Golovļovas zemes, uz šās nožēlojamās zemes, kas viņu nožēlojamu bija dzemdējusi, nemīlamu izaudzinā

jusi, nemīlamu palaidusi pasaulē uz visām četrām debess pusēm un tagad nemīlamu atkal uzņēma savā klēpī. Saule jau bija pacēlusies augstu un nežēlīgi dedzināja bezgalīgos Golovļovas tīrumus. Bet Stepans Vladimiričs kļuva arvien bālāks un bālāks un juta, ka viņu sāk kratīt drudzis.

Beidzot viņš nonāca līdz ciema kapsētai, un te viņa mundrums izgaisa pavisam. Kungu māja lūkojās caur kokiem tik mierīgi, it kā tajā nekas sevišķs nenotiktu; bet viņu tās izskats stindzināja kā medūzas galva. Viņam tā šķita kā Zārks. «Zārks! Zārks! Zārks!» viņš neapzināti sevī atkārtoja. Un tā viņš neuzdrošinājās doties tieši uz kungu māju, bet vispirms iegriezās pie priestera un aizsūtīja viņu, lai paziņo, ka Stepans ieradies, un uzzina, vai māmiņa to pieņemšot.

Priestera sieva, viņu ieraudzījusi, saskuma un sāka gatavot olu kulteni; sādžas puišeļi sanāca apkārt un izbrīna pilnām acīm raudzījās uz kungu; zemnieki, garām ejot, klusēdami noņēma cepures un tā savādi uz viņu noskatījās; kāds vecs muižas kalps pat pieskrēja klāt un palūdza, lai kungs atļaujot noskūpstīt roku. Visi noprata, ka viņu priekšā stāv nejaucēns, kas atnācis uz šo nejauko vietu, atnācis uz visiem laikiem, un ka no šejienes tam nav vairs kurp iet kā vienīgi pēdējā gaitā uz kapsētu. Un visiem tai pašā laikā bija ir žēl, ir baigi.

Beidzot pops pārnāca un sacīja, ka «māmiņa esot ar mieru pieņemt» Stepanu Vladimiriču. Pēc desmit minūtēm viņš jau bija tur. Arina Petrovna sagaidīja viņu svinīgi stingri un ar ledainu skatienu nopētīja no galvas līdz kājām, bet nekādus liekus pārmetumus neizteica. Istabās viņa to nelaida, bet sastapās un šķīrās tāpat uz kalpoņu lieveņa, pavēlējusi jauno kungu ielaist pie tētiņa no otra lieveņa. Vecais snauda ar baltu segu pārklātā gultā, baltu naktsmici galvā, tik balts kā līķis. Atnācēju pamanījis, tas pamodās un idiotiski iesmējās.

—   Ko, draudziņ! Iekriti gan raganai nagos! — viņš iesaucās, kamēr Stepans Vladimiričs viņam skūpstīja roku. Tad viņš iedziedājās kā gailis, atkal iesmējās un vairāk reižu no vietas noteica: — Noēdīs! Noēdīs! Noēdīs!

«Noēdīs!» it kā atbalss atsaucās arī viņa dvēselē.

Stepana Vladimiriča pareģojumi piepildījās. Viņu iemitināja atsevišķā istabā tai flīģelī, kurā atradās arī kanto

ris. Uz turieni viņam aiznesa pašausta audekla veļu un tētiņa vecos rītasvārkus, kuros viņš arī tūliņ ietērpās. Kapu velves durvis atvērās, ļāva viņam ieiet un — aizcirtās.

*

Sākās gurdas, vienmuļas dienas, cita pēc citas nogrimdamas pelēkajā laika bezdibenī. Arina Petrovna viņu nepieņēma; arī pie tēva to nelaida klāt. Pēc kādām trim dienām burmistrs Finogejs Ipatičs māmiņas vārdā viņam paziņoja «noteikumus», pēc kuriem tas saņemšot ēdienu un drēbes, un turklāt vēl ik mēnesi pa mārciņai Falera1 tabakas. Viņš uzklausīja māmiņas gribu un tikai domās piemetināja:

«Ak tu, vecā, ko domājies! Izošņājusi, ka 2ukovs maksā divus rubļus, bet Falers rubli deviņdesmit — arī te ierāvusi desmit kapeiciņas mēnesī! Droši vien uz mana rēķina taisās dot ubagam!»

Morāliska atskurbuma pazīmes, kas it kā parādījās tajās stundās, kad viņš pa lauku ceļu tuvojās Golovļovai, atkal izgaisa. Vieglprātība atkal atguva savas tiesības, bet līdz tai sekoja samierināšanās ar «māmiņas noteikumiem». Nākotne bez cerībām un bez izejas, kādreiz pamirdzējusi viņa apziņā un likusi viņam iedrebēties, kļuva jo dienas jo miglaināka un beidzot pārstāja eksistēt pavisam. Virsroku guva ikdiena ar savu cinisko kailumu — un uzmācās tik uzmācīgi un nekaunīgi, ka pilnīgi pārņēma visus viņa prātus, visu būtni. Un kāda gan nozīme varēja būt domām par nākotni, ja visas dzīves plūdums līdz pēdējam sīkumam jau galīgi bija izlemts Arinas Petrovnas galvā?

Caurām dienām viņš staigāja šurpu un turpu pa viņam ierādīto istabu, pīpi no zobiem neizlaizdams un kaut kādus dziesmu motīvus dungodams, pie kam garīga dziesma piepeši varēja mīties ar bezbēdīgu un otrādi. Kad kantorī atradās vecākais muižas skrīveris, viņš gāja pie tā un skaitīja Arinas Petrovnas ienākumus.

—   Kur viņa šitādu te milzumu naudas var likt! — viņš brīnījās, kad bija saskaitījis pāri astoņdesmit tūkstošiem asignācijās. — Brāļiem, es zinu, viņa diez ko daudz vis

1 Tolaik pazīstams tabakas fabrikants, Zukova konkurents. (Autora piezīme.)

nesūta, pati dzīvo skopi, tēvu baro ar sālītām zivīm … Varbūt lombardā? Tā vien būs, ka liek lombardā!

Reizēm uz kantori atnāca ari pats Finogejs Ipatičs ar obroku, un tad uz kantora galda paciņās tika izlikta tā pati nauda, kuru ieraugot Stepanam Vladimiričam tā iekvēlojās acis.

—    Edz, kas par lērumu naudas! — viņš izsaucās. — Un tas viss tiks iegrūsts viņai rīklē! Ne prātā nenāk atmest kādu paciņu arī dēlam! Sak, še, mans dēls, tev liktenis sūrs! Še tev šņabim un tabakai!

Un tad sākās bezgalīgās, cinisma pilnās sarunas ar muižas vecāko skrīveri Jakovu par to, kā padarīt mātes sirdi tik mīkstu, ka tā bez jēgas viņu mīlētu.

—   Maskavā es pazinu kādu sīkpilsoni, — stāstīja Golovļovs, — tam bija «vārdi» … Ja māte kādreiz negribēja dot naudu, viņš tik noskaitīja «vārdus» … Un tūlīt šo sāka raustīt krampji, iemetās lauzējs rokās, kājās, vārdu sakot, visās malās.

—   Laikam jau bija ko nelabu piebūris! — prātoja muižas skrīveris Jakovs.

—   Nu, domā, kā gribi, bet tā ir svēta patiesība, ka tādi «vārdi» ir. Un tad vēl man viens pastāstīja tādu lietu: ņem, viņš saka, dzīvu vardi un pašā pusnaktī iemet skudru pūznī; pret rītu skudras to būs noēdušas, tikai kauliņš palicis; šo kauliņu tad paturi un, kamēr tas būs kabatā, prasi jebkuram sievišķim, ko vien gribi, nekā neatteiks.

—   Kas tur liels, to var izdarīt tūlīt uz vietas!

—    Nē, brāl, papriekš jāuzņemas uz sevi lāsts! Ja tā nebūtu. . . tad gan tā ragana man dancotu kā mazais velniņš!

Šādās sarunās pagāja stundas, bet līdzekļi kā neradās, tā neradās. Vajadzēja vai nu apkrauties lāstiem, vai pārdot velnam dvēseli. Galu galā neatlika nekas cits kā dzīvot pēc «māmiņas noteikumiem», papildinot tos ar dažām patvarīgām nodevām no ciemu vecākajiem, no kuriem Stepans Vladimiričs pieprasīja sev meslus tabakas, tējas vai cukura veidā. Viņu baroja ārkārtīgi slikti. Parasti tam atnesa māmiņas pusdienu atliekas, bet, tā ka Arina Petrovna bija taupīga līdz skopumam, tad pats par sevi saprotams, ka viņa tiesai daudz vis netika. Tās bija īpaši lielas mokas, jo kopš tā laika, kad degvīns tam bija kļuvis par aizliegtu augli, viņa ēstgriba auga auguma. Viņš juta izsalkumu no rīta līdz vakaram un par to vien

domāja, kā dabūt pieēsties. Viņš nolāgoja māmiņas atdusas stundas, steidzās tad uz virtuvi, iemeta aci pat ļaužu istabā un katrā vietā šo to sagramstīja. Laikiem viņš sēdēja pie vaļēja loga un gaidīja, vai kāds nebrauks garām. Ja garāmbraucējs bija pašu zemnieks, viņš to apturēja un pieprasīja meslus: olas, biezpiena raušus utt.

Jau pirmoreiz tiekoties, Arina Petrovna īsos vārdos bija paskaidrojusi viņa dienišķās dzīves programmu.

—    Pagaidām dzīvo! — viņa bija teikusi. — Tur kantorī tev būs kakts, ēst un dzert tu dabūsi no mana galda, bet par pārējo — nepukojies, mīļais! Smalku ēdienu man savu mūžu nav bijis, un tev tādus taisīt jau nu nepavisam nedomāju. Drīz atbrauks brāļi: kādu kārtību viņi savā starpā tev noteiks, tā es pret tevi izturēšos. Viena pati to grēku uzņemties negribu, bet, kā brāļi nolems, tā arī būs!

Tagad nu Stepans Vladimirovičs nepacietīgi gaidīja atbraucam brāļus. Pie kam viņš nemaz nedomāja par to, kā šī atbraukšana ietekmēs viņa turpmāko likteni (acīmredzot bija tais ieskatos, ka par to nav nemaz ko domāt), viņš tikai zīlēja, vai brālis Pāvels viņam atvedīs tabaku un cik daudz.

«Kas zina, rasi atmetīs arī naudu!» viņš domās piemetināja. «Asinssūcējs Poriirijs jau nu gan nedos, bet Pāvels … sacīšu viņam: iedod, brāl, zaldāta cilvēkam, ko nopirkt degvīnu . .. Viņš iedos! Kā nu var nedot!»

Laiks ritēja, bet viņš to nemanīja. Tā bija pilnīga bezdarbība, kas viņu tomēr gandrīz nemaz nenomāca. Vienīgi vakaros bija garlaicīgi, jo skrīveris gāja uz mājām ap astoņiem, bet sveces Arina Petrovna viņam nedeva aiz tā iemesla, ka soļot pa istabu šurpu un turpu varot arī bez svecēm. Bet viņš drīz aprada arī ar to, un tumsa viņam pat iepatikās, jo tumsā spēcīgāk darbojās fantāzija, aiznesdama viņu tālu prom no neciešamās Golovļovas. Tikai viena lieta izraisīja bažas: sirds krūtīs nebija mierīga un tā savādi drebēja, it īpaši, kad viņš devās gulēt. Reizēm viņš gluži kā neprātīgs trūkās augšā no gultas un skraidīja pa istabu, ar roku kreisajā pusē pie krūtīm pieķēries.

«Ak, kaut varētu nosprāgt!» viņš tādās reizēs domāja. «Nē, tomēr nesprāgšu! Bet varbūt…»

Bet, kad skrīveris kādu rītu pačukstēja, ka nakti atbraukuši brāļi, Stepans neviļus nodrebēja, un viņa seja

pārvērtās. Viņā pēkšņi pamodās kaut kas bērnišķīgs; gribējās ātrāk skriet uz kungu māju, paskatīties, kā viņi ģerbušies, kādas gultas tiem uzklātas un vai viņiem ir tādi paši neseseri, kādus viņš bija redzējis vienam zemessargu kapteinim: gribējās paklausīties, kā tie runās ar māmiņu, paskatīties, ko viņiem liks galdā. Vārdu sakot, gribējās vēlreiz iesaistīties tajā dzīvē, kas viņu tik neatlaidīgi stūma no sevis projām, gribējās krist mātei pie kājām, lūgt piedošanu un tad galu galā aiz priekiem apēst vai veselu nobarotu teļu. Mājā viss vēl bija kluss, bet viņš jau bija aizskrējis uz virtuvi pie pavāra un uzzinājis, kas pusdienām pasūtīts: pirmajā ēdienā — svaigu kāpostu zupa, neliels katliņš, bez tam vēl likta uzsildīt vakardienas zupa; aukstajiem uzkožamajiem — sālīta zivs un pāris kotletīšu, otrajā — jēra gala un turklāt četras slokas, saldajā — aveņu pīrāgs ar saldu krējumu.

—   Vakardienas zupa, sālītā zivs un jēra gala — tas, brāl, būs nejaucēnam! — viņš sacīja pavāram. — Ari pīrāgu, liekas, man nedos!

—   Tas, kungs, būs tā, kā labpatiks māmiņai.

—   Ak vai! Bet bija laiks, kad ari es ēdu ķikutus! Edu, brāl! Reiz ar poručiku Gremikinu pat saderēju, ka apēdīšu piecpadsmit ķikutus uzreiz, un vinnēju! Tikai pēc tam gan veselu mēnesi uz tiem pat paskatīties riebās!

—   Bet tagad droši vien atkal ēstu?

—   Nedos jau! Bet kas tur būtu, tā liekas, ko žēlot. Ķikuts — tas taču meža putns: ne barojams, ne kopjams — dzīvo pats uz sava rēķina! Ne par ķikutu nauda dota, ne par jēru — bet ej tu iestāsti! Zina ragana, ka ķikuts gardāks nekā jēra gaJa, — nu un nedos! Lai sapūst, bet nedos! Un kas brokastīm pasūtīts?

—   Akniņas, sēnes krējumā, rauši…

—   Tu nu gan varēji man kaut rausīti atsūtīt… palūko, brāl!

—   Būs jāpalūko. Bet jūs, kungs, izdariet tā. Līdzko brāli būs sasēdušies pie brokastgalda, atsūtiet skrīveii, viņš jums pāra rausīšus azotē aiznesīs.

Visu rītu Stepans Vladimiričs izgaidījās, vai brāli tiešām neatnāks, bet brāli nenāca. Beidzot ap pulksten vienpadsmitiem skrīveris atnesa divus apsolītos raušus un paziņoja, ka brāli nupat paēduši brokastis un ieslēgušies ar māmiņu guļamistabā.

Arina Petrovna dēlus sagaidīja svinīgi, bēdu nomākta. Divas kalpones viņu turēja zem rokām; sirmo matu šķipsnas bija izlīdušas no baltās aubes, galva nodurta un drebēja, kājas tikko cilājās. Vispār viņai patika bērnu acīs tēlot cienījamu un bēdu nomāktu māti, un tādā!? reizēs lā ar mokām vilka kājas un lika, lai kalpones viņu turētu zem rokām. Dulburis Stjopka šādus svinīgus paņēmienus dēvēja par bīskapa dievkalpojumu, māti — par biskapieni, bet kalpones Polku un Jujku — par bīskapienes zižļa nesējām. Bet, tā kā bija jau pāri vieniem naktī, tad satikšanās notika bez vārdiem. Klusēdama viņa sniedza bērniem skūpstīšanai roku, klusēdama noskūpstīja un svētīja tos ar krusta zīmi, un, kad Porfirijs Vladimiričs izteica gatavību vai visu atlikušo nakti notērzēt ar mīļo draugu māmiņu, viņa, ar roku pamājusi, sacīja:

—   Ejiet! Atpūtieties no ceļa! Lai tagad paliek runas, parunāsimies rīt.

Otrā rītā abi dēli devās pie tētiņa noskūpstīt roku, bet tētiņš savu roku nesniedza. Viņš gulēja gultā aizvērtām acīm un, kad dēli ienāca, uzkliedza:

—   Vai esat atbraukuši tiesāt muitnieku? … Arā, jūs farizeji… ārā!

Tāpēc Porfirijs Vladimiričs no tētiņa istabas iznāca uztraukts un noraudājies, bet Pāvels Vladimiričs kā «nejūtīgs koka dievs» tikai urbināja ar pirkstu degunu.

—   Ar viņu nav labi, mijā māmiņ! Ai, pavisam nav labi! — izsaucās Porfirijs Vladimiričs, mezdamies mātei pie krūtīm.

—   Vai tiešām viņš šodien tik vārgs?

—   Vai, cik vārgs! Cik vārgs! Tas vairs nebūs dzīvotājs!

—   Gan jau vēl pačīkstēs!

—   Nē, māmuliņ, nē! Un, kaut arī jums dzīve nekad nav bijusi sevišķi jauka, bet, jādomā, ka tik daudz triecienu viena reizē… tad tiešām jābrīnās, kur jūs rodat spēku panest visus šos pārbaudījumus?

—   Ko lai dara, mans draugs, jāpanes vien ir, ja dievam tam kungam tā tīk! Zini, kā svētos rakstos sacīts: nesiet cits cita nastas — nu un viņš, debesu tēvs, izredzējis mani, lai es nestu savas ģimenes nastas!

Arina Petrovna pat acis piemiedza: tik jauki viņa to iztēlojās, ka visi dzīvo bez rūpēm, ka visiem viss tiek

sagādāts, bet viņa vienīgā cauru dienu noņemas un nes citu nastas.

—   Jā, mans draugs! — viņa sacīja, brītiņu klusējusi.

—    Grūti man iet vecuma galā! Savu tiesu bērniem esmu sarūpējusi — laiks būtu atpūsties. Viegli pateikt — četri tūkstoši dvēseļu! Valdīt šito te baru manos gados! Ikviens jāpierauga, ikvienam jāskatās pakaļ! Ej un skrien vienā skriešanā! Kaut vai tie paši mūsu burmistri un pārvaldnieki: tu tak nevari ticēt, jebšu viņš tev ir acīs skatās! Ar vienu aci viņš uz tevi, ar otru — glūn uz mežu! Visi šie ļautiņi,.. pagalam mazticīgi! Nu, bet ko tad tu? — viņa pēkšņi apstājās, pievērsdamās Pāvelam. — Degunu urbini?

—   Kas man! — atcirta Pāvels Vladimiričs, iztraucēts pašā svarīgākajā brīdī.

—   Kā — kas man? Viņš tomēr ir tavs tēvs — varēji gan pažēlot!

—   Tēvs — un kas par to! Tēvs kā jau tēvs .., tāds pats kā vienmēr! Tāds viņš jau desmit gadu! Jūs man arvien darāt pāri!

—   Kāpēc lai es tev darītu pāri, mans draugs, es taču esmu tava māte! Redz, kā Porl'irijs: ir apmīļoja mani, ir pažēloja — kā jau krietnam dēlam pieklājas, bet tu pat negribi uz savu māti ne godīgi paskatīties, caur pieri un no sāniem vien lūri, it kā tā nemaz nebūtu tava māte, bet kāda ļaundare! Esi nu tik labs un nedzel.

—   Ko tad es …

—   Rimsties! Ciet klusu kaut mirklīti! Ļauj mātei ar kādu vārdu teikt! Vai atceries, kas baušļos sacīts: tev būs savu tēvu un savu māti godā turēt, lai tev labi klātos… Vai tad tu nemaz negribi, lai tev «labi klātos»?

Pāvels Vladimiričs klusēja un skatījās uz māti izbrīna pilnām acīm.

•— Redzi nu, tu klusē, — turpināja Arina Petrovna,

—   tātad pats jūti, ka tev stiķi un niķi aiz ādas. Nu, bet lai dievs ar tevi! Izbeigsim šo sarunu, lai tikšanās būtu priecīga. Dievs, mans draugs, redz visu, bet es… ak, cik sen es jau tev redzu cauri! Ak, bērniņi, bērniņi! Gan jūs pieminēsiet māti, kad tā gulēs zem velēnām, pieminēsiet, bet būs par vēlu!

—   Māmiņ! — iebilda Porfirijs Vladimiričs. — Prom šīs tumšās domas!

—   Mirt, mans draugs, jāmirst reiz visiem! — dziļdomīgi noteica Arina Petrovna. — Tās nav tumšas domas,

bet var sacīt… pašas dievbijīgākās! Sirgstu es, bērniņi, ai, kā sirgstu! Nekas no agrākā nav pāri palicis — tikai vājums un vārgums! Pat meitas, nekrietneles, to ir nomanījušas — nekādas bijāšanas vairs! Es pasaku vārdu — viņas divus pretim! Es pasaku vienu vārdu — viņas desmit! Vienīgais, ar ko varu draudēt, solos, tā sakot, sūdzēties jaunajiem kungiem! Dažreiz tad apklust!

Tika pasniegta lēja, tad brokastis, bet Arina Petrovna visu laiku tik sūrojās un sūdzējās par savu dzīvi. Pēc brokastīm viņa aicināja dēlus savā guļamistabā.

Kad durvis bija aizslēgtas, Arina Petrovna ķērās pie lietas, kuras dēļ bija tikusi sasaukta ģimenes padome.

—   Dulburis taču ir pārradies! — viņa iesāka.

—   Mēs dzirdējām, māmiņ, mēs dzirdējām! — atsaucās Porfirijs Vladimiričs ne nu gluži ironiski, ne arī labsirdīgi, kā jau cilvēks, kas tikko labi paēdis.

—    Pārnāca, gluži kā varenu darbu padarījis, it kā arī pienāktos: sak, lai kā esmu plostojis, dulls palikdams, pie vecās mātes savu gabalu maizes vienmēr atradīšu! Cik daudz savā mūžā naida no viņa neesmu piedzīvojusi! Cik daudz viņa ākstību un ģeķību dēļ pārcietusī! Cik toreiz pūju pieliku, lai viņu kādā vietā iedabūtu! Bet viņam tas viss — kā pīlei ūdens! Ņēmos, ņēmos, beidzot nodomāju: ak kungs! Ja jau viņš pats par sevi bēdu turēt negrib, vai nu man šā garā dulbura dēļ savu dzīvi būs sapostīt? Paga, domāju, izdalīšu viņam savu daļu, kas zina, tiks rokā pašam savs grasītis, prātā pieņemsiesJ Un tā arī izdarīju. Pati viņam māju izraudzījos, pati ar savām rokām izliku divpadsmit tūkstošus sudrabā — līdz pēdējai kapeikai! Un kas tur iznāca? Nepagāja ne trīs gadi — un viņš man atkal uz kakla! Cik ilgi man ciest šo apkaunojumu?

Porfirijs pacēla acis pret griestiem un skumji pakratīja galvu, it kā gribēdams sacīt: «Ak! Ak! Tad tādas tās lietiņas! Sitā satraukt māmiņu, mīļo draugu! Sēdētu mēs te rāmi, mierā un saticībā, nekas nebūtu noticis, un māmiņa nedusmotos… ak! ak! tad tādas tās lietiņas!» Bet Arinai Petrovnai, kā jau sievietei, kas necieš, ka viņas domu gaita tiek kaut kādā veidā pārtraukta, Porfirija žests nebija pa prātam.

—   Nē, tu vēl to galvu negrozi, — viņa sacīja, — vispirms noklausies! Kā es varēju zināt, ka viņš vecāku svētību izmetīs mēslainē kā apgrauztu kaulu? Ko gan es visu nepārdzīvoju, lai atļauts teikt, naktis negulēju, kumosu sev atrāvu, bet viņš — še tev! Taisni kā būtu ņēmis un tirgū nopircis kādu nieku, pēc kura nekādas vajadzības nav bijis, un tad izsviež pa logu ārā! Vecāku svētību!

—   Ak, māmiņ! Tā izdarīties! Tā izdarīties! — atsāka Porfirijs Vladimiričs, bet Arina Petrovna viņu atkal pārtrauca.

—   Stāvi mierā! Pagaidi! Kad likšu, tad tu varēsi izteikt savas domas! Un kaut viņš, nelietis, mani būtu brīdinājis! Sak, esmu vainīgs, māmiņ, tā un tā — nemācēju noturēt! Es taču pati, ja vien laikus zinājusi, būtu pratusi par smiekla naudu māju atpirkt! Ja viens dēls nav tās cienīgs un neprata dzīvot — lai dzīvo tur tie bērni, kas to pelnījuši! Māja taču pa smieklam vien savus piecpadsmit procentus gadā ienesa! Varbūt es viņam par to vēl kādu tūkstoti pat būtu piemetusi klāt — nabagu tiesai! Bet nu — še tev! Es te sēžu, man ne sapnī tas nenāca prātā, bet viņam jau viss cauri! Divpadsmit tūkstošus pati savām rokām par māju noskaitīju, bet viņš to ūtrupē aizlaidis par astoņiem!

—   Bet galvenais taču, māmiņ, ka viņš tik zemiski izdarījies ar vecāku svētību! — steidzās piemetināt Porfirijs Vladimiričs, it kā baidīdamies, ka tik māmiņa viņu atkal nepārtrauc.

—    Ir šis, mans draugs, ir tas. Man, mīlīt, nauda apkārt nemētājas; tā man nav nākusi dancojot un līksmojot, bet muguru liecot un sviedriem vaigā pūloties. Kā tad es liku pie bagātības? Kad es izgāju pie tētiņa, viņam tik vien bija kā Golovļova, simt un viena dvēsele un tad vēl nomalēs — vienā vietā divdesmit, otrā — trīsdesmit, savas pusotra simta dvēseles salasījās! Bet man pašai — vispār nekā nebija! Bet paskat nu. pie kādas milzu bagātības ar tādiem vien līdzekļiem esmu tikusi! Četri tūkstoši dvēseļu, tās vis nav vienā maisā sabāžamas! Gribētos jau gan paņemt to visu kapā līdz, bet nevar! Kā tu domā, vai šīs četrtūkstoš dvēseles man viegli nācās iegūt? Nē, mans mīļais draugs, tik grūti, tik grūti, ka reizēm naktīs miegs nenāca — visu laiku acu priekšā tas vien rēgojās, kaut jel pirkumiņu tik gudri nodarītu, lai neviens bez laika it nekā pat nesaostītu! Lai tikai neviens nepārsolītu, lai tikai lieku kapeiciņu neiztērētu! Un ko es visu neesmu izbaudījusi? Gan slapjdraņķi, gan šķīdoni, gan pliksalu — visu esmu pārcietusi! Tikai pēdējā laikā esmu sākusi dižoties ar to tarantasu, bet pirmajā laikā

ar tiem pašiem zemnieku rateļiem — uzsien tiem virsū kaut kāda kulbiņu, aizjūdz pāra zirģeļu priekšā — un sīkiem riksīšiem uz Maskavul Kratos un visu laiku domāju: ka tik kāds man to muižu nenoceļ no deguna gala! Un, kad nu Maskavā apmetos, Rogožas mājvietā, tad tā smirdoņa un netīrība — visu to, mani draugi, es esmu izcietusi! Reizēm pat to desmit kapeiku žēl ormanim — un tad vicoju no Rogožas uz Sojanku pati savām kājām! Pat sētnieki — ir tie brīnās: lielmātiņ, viņi saka, tu esi jauna un bagāta, bet tādas pūles uzņemies! Bet es nesaku nekā un tikai paciešu. Arī naudas pirmajā laikā man bija tikai trīsdesmit tūkstoši asignācijās; tētiņa tālos stūrīšus, tā ap simt dvēseļu, pārdevu un ar šādu te summu, tas nav nekāds joks, sadūšojos pirkt tūkstoš dvēseles! Noskaitīju Iveras dievmātes priekšā lūgšanu un devos uz Soļanku izmēģināt laimi. Un kā tad bija! Tīri it kā dievmāte būtu redzējusi manas rūgtās asaras — piešķīra tomēr man muižu! Un kas par brīnumiem: kā es pasolīju trīsdesmit tūkstošus, kroņa parādu neskaitot, tā visa ūtrupe tikpat kā pajuka! Sākumā gan bļaustījās, gan strīdējās, bet tad pārstāja solīt, un visapkārt uzreiz iestājās klusums. Viens no klātesošajiem pieceļas un apsveic mani, bet es nekā nesaprotu! Arī pilnvarotais Ivans Nikolajičs tur bija, pienāca klāt. «Apsveicu ar pirkumu, cienījamā!» viņš saka, bet es stāvu kā koka stabs. Cik liela tomēr ir dieva žēlastība! Padomājiet tikai: ja nu tad, kad es biju tik satraukta, kāds pēkšņi niekodamies būtu iesaucies: «Es solu trīsdesmit piecus tūkstošus!» — es taču laikam savā neprātā būtu devusi visus četrdesmit! Bet kur es tos būtu ņēmusi?!

Arina Petrovna bērniem jau vairākkārt bija stāstījusi šo epopeju par saviem pirmajiem soļiem, mantu raušot, bet acīmredzot tā viņu acīs vēl šobaltdien nebija zaudējusi pirmreizējo interesi. Porfirijs Vladimiričs klausījās māmiņā te pasmaidīdams, te nopūzdamies, te acis ieplezdams, te atkal tās nolaizdams — atkarībā no viņas stāstījuma peripetiju rakstura. Bet Pāvels Vladimiričs skatījās platām acīm kā bērns, kam stāsta jau zināmu, bet nekad neapnīkstošu pasaku.

—   Bet jūs laikam domājat, ka mātei manta nākusi par velti! —• turpināja Arina Petrovna. — Nē, mani draugi! Par velti pat suņanagla nemetas uz deguna: pēc šā pirmā pirkuma es sešas nedēļas nogulēju karsonī! Tad nu spriediet paši: kā lai es noskatos, kad mana, tā sacīt, ar tādām

mokām sūri, grūti iegūtā naudiņa ne par šo, ne par to tiek izmesta mēslainē!

Uz dažiem mirkļiem iestājās klusums. Porfirijs Vladimiričs bija gatavs saplēst savas drēbes vai gabalos, bet baidījās, ka te uz laukiem laikam nebūs neviena, kas salāpa; Pāvels Vladimiričs, līdzko «teiksma» par tikšanu pie mantas godīgā ceļā bija beigusies, atkal pierima, un viņa seja kļuva tikpat apātiska kā pirmāk.

—   Nu tad redzat, kāpēc esmu jūs atsaukusi, — atkal iesāka Arina Petrovna, — tiesājiet līdz ar viņu, šo nelieti, arī mani! Kā jūs teiksiet, tā būs. Ja jūs notiesāsiet viņu, tad vainīgais būs viņš; ja notiesāsiet mani, tad vainīga būšu es. Tikai sev pāri darīt es tam nelietim gan neļaušu! — viņa piebilda pilnīgi negaidot.

Porfirijs Vladimiričs juta, ka nu ir pienākusi viņa reize, un sāka runāt lakstīgalas mēlē. Bet, kā jau īsts asinssūcējs, viņš neķērās pie lietas tieši, bet sāka ar aplinkiem.

—   Ja jūs, māmiņ, mīļais draugs, atļautu man izteikt savas domas, — viņš sacīja, — tad tās pāris vārdos būtu: bērniem jāklausa vecāki, bez vārda runas jāizpilda viņu norādījumi, jādod vecuma galā maize — tas ir viss. Kas tad ir bērni, mīļā māmiņ? Bērni — tās ir mīlošas būtnes, no kurām itin viss, sākot ar viņiem pašiem un beidzot ar pēdējo skrandu, kas mugurā, viss pieder vecākiem. Tāpēc vecāki bērnus var tiesāt, bet bērni vecākus — nekad. Bērnu pienākums — cienīt un godāt, nevis tiesāt. Jūs sakāt: tiesājiet līdz ar viņu arī mani! Tas ir augstsirdīgi, mīļā māmiņ, tas ir liell-liss-ki! Bet vai mēs bez bailēm drīkstam par to pat domāt, mēs, kuriem jūs kopš mūsu pasaulē nākšanas esat darījusi labu, apgādādama no galvas līdz kājām? Tas ir jūsu prāts, bet tā būtu svētuma zaimošana, nevis tiesāšana! Tā būtu tāda zaimošana, tāda zaimošana …

—   Rimsties! Pagaidi! Ja tu domā, ka nedrīksti mani tiesāt, tad attaisno mani un tiesā viņu! — runātāju pārtrauca Arina Petrovna, kas bija uzmanīgi klausījusies, bet nekādi nevarēja uzminēt, kādus ļaunus plānus asinssūcējs Porfirijs ieņēmies galvā.

—   Nē, mīļā māmuliņ, arī to es nevaru! Vai, labāk sakot, neuzdrīkstos, un nav man tiesību to darīt. Ne es varu attaisnot, ne nosodīt — vispār nedrīkstu spriest tiesu. Jūs esat māte — vienīgi jūs zināt, kā ar mums, saviem bērniem, rīkoties. Ja būsim pelnījuši — jūs mūs apbalvosiet; ja būsim noziegušies — jūs mūs sodīsiet.

Mums atliek viens — paklausīt, nevis kritizēt. Pat ja jums savās mātes dusmās gaditos pārkāpt taisnības mēru, arī tad mēs nedrīkstētu kurnēt, jo tā kunga ceļi ir neizdibināmi. Kas to zina? Varbūt tam tā jābūt! Tāpat arī šajā gadījumā: brālis Stepans ir rīkojies zemiski, jāsaka, pat nelietīgi, bet noteikt atmaksas mēru, ko tas būtu pelnījis par savu rīcību, varat vienīgi jūs!

—   Tātad tu atsakies? Sak, tieciet galā, kā pati zināt, mīļā māmiņ!

—   Ak, māmiņ, māmiņ! Grēks tā runāt! Ai, ai, ai! Es teicu: kā jums labpatīk izlemt brāļa Stepana likteni, tā lai notiek, bet jūs… Kādas nelabas domas jūs par mani perināt!

—   Nu, un ko tu? — Arina Petrovna uzrunāja Pāvelu Vladimiriču.

—   Kas tad man! Vai nu jūs uz mani klausīsieties? — iesāka Pāvels Vladimiričs kā pa miegiem, bet tad pēkšņi sadūšojās un turpināja: — Skaidrs, ka vainīgs… gibalos saraustīt… piestā sastampāt… viss uz priekšu zināms … kas tad man.

Sos nesakarīgos vārdus nomurminājis, viņš apklusa un atplestu muti skatījās mātē, it kā pats savām ausīm neticēdams.

—    Nu, draudziņ, ar tevi — vēlāk! — viņu salti pārtrauca Arina Petrovna. — Tu, kā es redzu, gribi iet Stjopkas pēdās… ka tik tev neviļas, mans draugs! Ka pēcāk nav žēl, bet tad būs par vēlu!

—   Ko tad es! Es jau neko! … Es saku: kā gribat! Vai tad te… kāda necienība? — padevās Pāvels Vladitniričs.

—    Vēlāk, mans draugs, vēlāk ar tevi parunāsim! Tu domā, ja esi oficieris, tad neviens tev nevar tikt klāt! Tiks, mīļais, ai, un kā vēl tiks! Tātad paliek tā, ka jūs abi no tiesāšanas atsakāties?

—    Es, mīļā māmiņ …

—    Es arī. Kas ta man! Manis dēļ kaut vai gabalos…

—   Ciet klusu, dieva dēļ… tu, nekrietnais dēls! (Arina Petrovna zināja, ka viņai bija tiesības sacīt «nelietīgais», bet priecīgās tikšanās dēļ palika to nepateikusi.) Nu, ja jau jūs atsakāties, tad man viņš būs jātiesā pašai. Un mans spriedums būs tāds: es pamēģināšu vēlreiz ar labu — atdošu viņam tētiņa Vologdas sādželi, likšu tur uzcelt nelielu mājiņu, un lai tad viņš dzīvo kā nabags zemnieku maizē

Lai gan Porfirijs Vladimiričs bija atteicies brāli tiesāt, māmiņas augstsirdība viņu tomēr tā pārsteidza, ka viņš nekādā ziņā neuzdrošinājās tai noslēpt bīstamās sekas, kādas varētu būt šādam viņas solim.

—   Māmiņ! — viņš izsaucās. — Jūs esat vairāk nekā augstsirdīgai Jūs redzat savā priekšā rīcību … Nu, viszemiskāko, visnelietīgāko rīcību… un pēkšņi viss aizmirsts, viss piedots! Liell-liss-ki! Bet atvainojiet mani… es baidos par jums, mīlā! Nosodiet mani, kā gribat, bet es jūsu vietā… tā nebūtu darījusi!

—   Kāpēc ne?

—   Nezinu … Varbūt man nav tādas augstsirdības … nav šo, kā teikt, mātes jūtu … Bet man tomēr stāv prātā: ja nu brālis Stepans savas samaitātās dabas dēl ari ai vecāku otro svētību izdarās gluži tāpat kā ar pirmo?

Tomēr izrādījās, ka par to pašu bija domājusi arī Anna Petrovna, bet tai pašā laikā viņai bija bijusi galvā ari vēl cita slepena doma, kuru nu tagad vajadzēja izteikt.

—   Vologdas muiža taču pieder tētiņam, tā ir dzimtmuiža, — viņa novilka caur zobiem, — agri vai vēlu no tētiņa daļas kaut ko piešķirt viņam tomēr vajadzēs.

—   Es to saprotu, māmiņ, mīļais draugs.

—   Ja tu to saproti, tad tu sapratīsi arī to, ka, piešķirot Vologdas sādžu, varēs no viņa pieprasīt parakstu, ka viņš no tētiņa daļas savu tiesu saņēmis un ir ar visu mierā.

—   Es saprotu ari to, mīļā māmiņ. Savā labsirdībā jūs toreiz esat izdarījusi lielu kļūdu! Jau toreiz, kad jūs pirkāt māju, tad vajadzēja paņemt no viņa parakstu, ka tam no tētiņa muižas nekas nenākas.

—   Ko lai dara! Neienāca prātā!

—   Toreiz viņš uz tiem priekiem būtu parakstījis jebkuru papīru! Bet jūs savā labsirdibā… ak, kas tā bija par kļūdu! Kas par kļūdu! Kas par kļūdu!

—   «Ak» un «ak», kam tu toreiz, kad vēl nebija par vēlu, neskandināji tos «ak» un «ak». Tagad tu esi gatavs uzkraut visu mātei, bet, tiklīdz kaut kas jādara, tad tevis navl Bet nav jau runa par papīru: to papīru es laikam mācēšu no viņa dabūt ari tagad. Tētiņš jau nu tūlīt droši vien vēl nemirs, bet līdz tam laikam dulbuiim ēst un dzert tikpat vajadzēs. Ja viņš nedos papīru — var viņam parādīt durvis: gaidi, kamēr tētiņš nomirs! Nē, es tomēr vēlos zināt, kāpēc tev nepatīk, ka es gribu viņam atdot Vologdas sādželi?

—    Viņš to notrieks, mīļā! Kā notrieca māju — tā notrieks ari sādžu!

—   Ja notrieks, tad lai vaino pats sevi!

—    Bet tad taču viņš atkal nāks pie juras!

—    Nekā nebija, tas nu nenotiks! Pār savu slieksni viņu nelaidīšu! Ne tikai maizi — pat ūdeni viņam, nejaucēnam, nelikšu pasniegt. Un ne cilvēki mani par to tiesās, ne dievs sodīs! Tā tas būs! Māju notriecis, muižu notriecis — vai tad es esmu viņa vergs, ka man visu mūžu par viņu vien jāgādā? Man taču ir arī citi bērni!

—    Un tomēr viņš nāks pie jums. Viņš taču ir bezkaunīgs, mījā māmiņ.

—    Es tev saku: pār slieksni es viņu nelaidīšu! Ko tu te žadzini kā žagata: «nāks» un «nāks» — es viņam neļaušu nākt!

Arina Petrovna apklusa un sāka stīvi raudzīties logā. Arī viņa pati neskaidri nojauta, ka ar Vologdas sādželi viņa no nejaucēna tiks vaļā tikai uz laiku, ka tas galu galā tomēr notrieks ari to un nāks atkal pie viņas un ka viņa, māte, nevar nedot tam kaktu, bet doma, ka viņas nīdējs paliks pie viņas uz visiem laikiem, ka viņš, pat kantorī iespundēts, tai arvien sekos kā rēgs, ši doma viņu tā nomāca, ka viņa neviļus pie visām miesām nodrebēja.

—    Neparko! — viņa iekliedzās un, uzsitusi dūri uz galda, pietrūkās no atzveltņa.

Bet Porfirijs Vladimiričs raudzījās uz mīļo draugu māmiņu un skumji rakstā kratīja galvu.

—    Bet jūs taču, māmiņ, dusmojaties! — viņš beidzot noteica tik mīlīgā balsī, it kā nupat, nupat būtu gribējis māmiņai pakutināt puncīti.

—    Un kas tad man, pēc tavām domām, būtu jādara — vai jāsāk dancot?

—    Ai, ai, ai! Bet kas svētajos rakstos teikts par pacietību? Remdējiet, teikts, savas sirdis lēnprātībā. Lēnprātībā — un tikai tā! Vai tad dievs, jūs domājat, neredz? Nē, viņš visu redz, māmiņ, mīļais draugs! Mēs varbūt neko nejaušam, sēžam tepat, gudrojam un prātojam gan šā, gan tā, bet viņš tur augšā jau visu izlēmis: sak, es uzlikšu viņai pārbaudījumu! Ai, ai, ai! Un es, māmiņ, domāju, ka jūs esat labiņa!

Bet Arina Petrovna ļoti labi saprata, ka asinssūcējs Porfirijs tikai izmet cilpu, un tāpēc saskaitās pavisam.

—    Vai tu mani par nerru gribi pataisīt? — viņa uzkliedza. — Māte runā par lietu, bet viņš ākstās! Nem^z nepūlies man zobus apv rdot! Klāj va]ā, ko tu domā! Vai tu viņu te Golovļovā mātei uz kakla gribi atstāt?

—   Taisni tā, māmiņ, ja tāda būtu jūsu žēlastība. Atstāt viņu tepat tai pašā stāvoklī kā pašlaik un izdabūt no viņa to mantošanas papīru.

—   Tā… Tā… es jau domāju, ka tu man tādu padomu dosi. Nu, labi. Pieņemsim, ka notiks pēc tava prāta. Lai arī cik nepanesami man būtu pašas nīdēju vienmēr redzēt sev blakām, — redzams jau, ka nav neviena, kas mani žēlotu. Jauna biju — nesu krustu, bet vecenei no tā atteikties jo vairāk neklājas. Lai nu tas tā, bet tagad runāsim par ko citu. Kamēr mēs ar tētiņu esam dzīvi, nu, lai arī viņš dzīvo Golovļovā, badā nenomirs. Bet kā būs pēc tam?

—   Māmiņ! Mans draugs! Kādēļ tik tumšas domas?

—   Tumšas vai gaišas — jāpadomā tomēr ir. Nekādi jaunie mēs vairs neesam. Nomirsim abi — kas tad ar viņu notiks?

—   Māmiņ! Vai tad jūs nemaz nepaļaujaties uz mums, saviem bērniem? Vai tad jūs mūs tādos tikumos esat audzinājusi?

Un Porfirijs Vladimiričs uzmeta viņai vienu no tiem noslēpumainajiem skatieniem, kas viņu vienmēr bija mulsinājuši.

«Jau uzknābj!» ieskanējās viņai sirdī.

—   Es, māmiņ, nabagam palīdzēšu ar vēl jo lielāku prieku! Kas tad bagātam par bēdu! Dievs ar viņu! Bagātam jau sava labuma diezgan! Bet nabagais — vai zināt, ko Kristus par nabadziņu saka?

Porfirijs Vladimiričs piecēlās un noskūpstīja mamiņai roku.

—   Māmiņ! Atļaujiet man uzdāvināt brālim divas mārciņās tabakas! — viņš lūdzās.

Arina Petrovna neatbildēja. Viņa skatījās uz dēlu un domāja: vai viņš tiešām ir tāds asinssūcējs, ka pats savu brāli izdzīs no mājas?

—   Nu, dari, kā zini! Ja jau viņam Golovļovā jādzīvo, tad jādzīvo! — viņa pēdīgi noteica. — Tu man te pavisam sajauci galvu! Sapini kā tīklā! Iesāki ar to: kā jums, māmiņ, patīk, bet beigās piespiedi dancot pēc savas stabules! Nu, bet paklausies! Es viņu nevaru ieredzēt, visu mūžu viņš man bijis par kaunu un par sodu un

beigu beigās pat apgānījis manu svētību, bet. ar visu to — ja tu viņu izdzīsi pa durvīm vai liksi iet ubagot, tad tev nebūs manas svētības! Nebūs, nebūs un nebūsi Un tagad ejiet abi pie viņa! Viņš blenžamos būs izskatījis, pēc jums raugoties!

Dēli aizgāja, bet Arina Petrovna nostājās pie Toga un skatījas, kā viņi, viens otram ne vārda neteikdami, gāja par tīro pagalmu uz kantori. Porfirijs visu laiku ņēma nost cepuri un meta krustus: gan pret balto baznīcu tālumā, gan pret lūgšanu namiņu, gan pret koka stabu, pie kura bija piestiprināta krūzīte žēlastības dāvanām. Pavluša acīmredzot nevarēja atraut acis no saviem jaunajiem zābakiem, uz kuru purngaliem laistīties laistījās saules stari.

—   Kam gan es visu to gādāju! Naktis miegu negulēju, kumosu sev atrāvu … un kam tas viss? — Un no viņas krūtīm izlauzās žēlabaina nopūta.

*

Brāli aizbrauca; Golovlovas muiža palika tukša. Ar vēl sparīgāku rosību Arina Petrovna ķērās pie pārtrauktajiem saimniecības darbiem; virtuvē apklusa pavāru nažu šķindoņa, toties divkārt lielāka kļuva rosība kantorī, klētis, pieliekamajos, pagrabos un citur. Gādniece vasara gāja uz beigām; tika vārīts, sālīts un ietaisīts priekšdienām; no malu malām plūda krājumi ziemai, no visām dzimtmuižām veseliem vezumiem veda sieviešu sagādātās nodevas graudā: kaltētas sēnes, ogas, olas, dārzeņus un citas mantas. Tas viss tika mērīts, pieņemts un pievienots agrāko gadu krājumiem. Ne jau velti Golovļovu lielmātei bija izbūvēta vesela rinda pagrabu, pieliekamo un klēšu; tie visi bija stāvgrūdām pilni, un tajos bija ne mazums bojātu mantu, kurām nevarēja ķerties klāt stiprās puvuma smakas dēļ. Uz vasaras beigām visas šīs mantas tika šķirotas, un to daļu, kas izrādījās apšaubāma, atdeva ļaužu galdam.

—   Gurķīši jau vēl labi, tikai no virsas tā kā drusku apglumējuši, apsmakuši, bet lai jau saimes ļaudis pamielojas, — runāja Arina Petrovna, pavēlēdama atlikt sāņus te vienu, te otru toverīti.

Stepans Vladimiričs apbrīnojami ātri iedzīvojās savā jaunajā stāvoklī. Sad un tad viņam traki gribējās «iekampt», «iemest čarku», «uzmest garu» un vispār «pa-

plostot» (viņam, kā redzēsim tālāk, šim nolūkam bija pat nauda), bet viņš pašaizliedzīgi turējās, it kā domādams, ka «īstais laiks» vēl nav pienācis. Tagad viņš katru mirkli bija aizņemts, jo dzīvi un rosīgi piedalījās gādāšanas darbā, nesavtīgi priecādamies un skumdams par Golovlovas veiksmēm un neveiksmēm mantas raušanā. Būdams tādā kā azartā, viņš zagās no kantora uz pagrabiem vienos rītasvārkos, bez cepures, slēpdamies no mātes aiz kokiem un visādām klētiņām, ar kādām bija pilns viss pagalms (Arina Petrovna, jāsaka, ne vienreiz vien viņu bija pamanījusi šādā izskatā, un viņas mātes sirds aizsvilās vēlmē dulburi Stjopku labi sadrāzt, bet pārdomājusi viņa atmeta ar roku), un no turienes ar drudžainu nepacietību vēroja, kā izkrāva vezumus, kā no kungu mājas nesa visādas burkas, muciņas un toverīšus, kā tas viss tika šķirots, līdz beidzot pazuda pagrabu un pieliekamo plašajos bezdibeņos. Lielākoties viņš bija apmierināts.

—   Šodien no Dubrovinas atveda divus vezumus rudmiešu — tās tik, brāl, bija rudmieses! — viņš sajūsmā stāstīja muižas skrīverim. — Bet mēs jau domājām, ka šoziem paliksim bez rudmiesēm! Paldies, paldies dubroviniešiem! Dūšīgi gan tie dubrovinieši! Izlīdzēja šoreiz!

Vai arī:

—   Šodien māte likusi ķert dīķī karūsas — ir gan milzenes! Garumā pāri pusaršinai! Nu jau droši vien visu šo nedēļu karūsas vien ēdīsim!

Bet bija arī reizes, kad viņš bēdājās.

—   Gurķīši, brāl, šogad nav padevušies! Grubuļaini un ar raibumiem, neviena kārtīga gurķa — tā gan! Laikam jau vajadzēs iztikt ar pērnajiem, bet šogadējos — ļaužu galdam, nekur citur!

Bet vispār viņš ar Arinas Petrovnas saimniekošanas sistēmu nebija apmierināts.

—   Taisni briesmas, brāl, cik daudz labu mantu viņa sapūdējusi! Šodien stiepa vienā stiepšanā: gan sālītu gaļu, gan zivis, gan gurķus — to visu vēlējusi atdot ļaužu galdam! Vai tad tā nu kāds dara? Vai tad tā saimnieko! Jaunu krājumu kā jūra, bet viņa tiem pat nepieskarsies, kamēr vecie puvekļi nebūs apēsti!

Arinas Petrovnas pārliecība, ka no dulbura Stjopkas bez pūlēm varēs dabūt jebkādu papīru, pilnīgi attaisnojās. Viņš ne tikai bez iebildumiem parakstīja visus matēs

atsūtītos papīrus, bet to pašu vakaru pat lielījās muižas skrīverim:

—   Šodien, brāl, visu dienu papīrus vien parakstīju. Atteikšanās papīrus vien — nu es esmu tīrs! Nav man vairs ne sētas mieta — itin nekā man vairs nav, un nav ari paredzams, ka uz priekšu kas būs! Vecā var būt mierā!

No brāļiem viņš atvadījās miermīlīgi un bija sajūsmināts, ka tabakas tagad, cik uziet. Protams, viņš nevarēja nociesties, nenosaucis Porfiriju par asinssūcēju un Jūdāsiņu, bet šie apzīmējumi pilnīgi neievēroti pazuda vārdu plūdos, kuros nevarēja notvert nevienu sakarīgu domu. Atvadoties brāli mazliet pašķērdējās un iedeva viņam pat naudu, pie kam Porfirijs Vladimiričs savu dāvanu pavadīja ar šādiem vārdiem:

—   Ja lampiņai eļļiņas ievajagas vai svecīti dievam par godu gribas iedegt — tad te būs naudiņa! Tā, brāli Tagad nu dzīvo, brāl, klusi un mierīgi — tad māmiņa būs ar tevi apmierināta, tev pašam būs miers, un mums visiem būs jauki un patīkami. Māte taču ir laba, mans draugs!

—        Laba jau, laba, — piekrita arī Stepans Vladimiričs,-

—   tikai ar sasmakušu gaļu gan baro!

—    Un kas vainīgs? Kas apsmēja vecāku svētību? Pats esi vainīgs, pats to muižiņu aizlaidi! Un kas tā bija par mājiņu! Tik jauka, tik ienesīga, tik brīnišķīga! Ja tu būtu dzīvojis klusi un godīgi, tad tu tagad ēstu ir vērša, ir teļa gaļu un mērcīti vēl piedevām klāt. Un visa kā tev būtu papilnam: gan kartupelīšu, gan kāpostiņu, gan zirnīšu … Vai tā nav, brāl, kā es saku?

Ja Arina Petrovna būtu dzirdējusi šo dialogu, viņa droši vien nenociestos, neteikusi: «Nu jau atkal tarkšķ!» Bet dulburis Stjopka taisni tādā ziņā bija laimīgs, ka viņa ausim, tā sakot, nevajadzīgas runas gāja garām. Jūdāsiņš varēja runāt, cik grib, un būt pilnīgi drošs, ka neviens viņa vārds netrāpīs mērķī.

Vārdu sakot, Stepans Vladimiričs brāļus aizvadīja draudzīgi un pat pašapmierināts parādīja skrīverim Jakovam divus papīra divdesmitpiecniekus, kas pēc atvadīšanās bija viņam rokās.

—    Tagad, brāl, man pietiks ilgam laikam! — viņš sacīja. — Tabaka mums ir, ar tēju un cukuru esam nodrošināti, trūkst tikai vēl degvīna, bet, ja gribēsim, būs ari degvīns! Pagaidām vēl iztikšu — tagad nav laika,

jāskrien uz pagrabu! Nepieskatīsi katru nieciņu, aiz vazās viens un divi! Bet redzēja viņa, brāi, mani, redzēja, ragana tāda, ka es viendien gar ļaužu gala sienmalu līdu. Stāv pie loga, skalās, droši vien domā: tad tāpēc man to gurķu trūkst — ak tad tāpēc!

Beidzot arī oktobris bija klāt: lija lieti, ceļi izmirka un kļuva neizbrienami. Stepans Vladimiričs nevarēja nekur iziet, jo kājās tam bija novalkātās tētiņa kurpes un mugurā tētiņa vecie rītasvārki. No mājām neizkustēdamies, viņš sēdēja savā istabā pie loga un caur abiem stikliem vēroja dubļos mirkstošo zemnieku ciematu. Tur pelēkajā rudens miglā kā melni punkti veicīgi kustējās cilvēki, kurus vasaras karstais darba laiks nebija salauzis. Darba steiga nebija rimusi, tā tikai bija ieguvusi citādu veidu; vasaras līksmo krāsu vietā bija stājusies rāma rudenīgā krēsla. Rijas kūpēja pāri pusnaktij, spriguļi vienmuļā rakstā klaudzēja visā apkārtnē. Kūla arī muižas piedarbā, un kantorī sprieda, ka diez vai ātrāk par meteņiem tikšot galā ar visu kungu labību. Viss šķita drūms, miegains, viss vieda nomāktību. Kantora durvis vairs nestāvēja līdz galam vaļā kā vasarā, un pašās telpās gaiss bija zilgans no slapjo puskažociņu izgarojumiem.

Grūti pateikt, kādu iespaidu uz Stepanu Vladimiriču atstāja darba steigas pilnā rudenīgā lauku ainava un vai līdz viņa apziņai maz aizgāja doma, ka tas ir milzīgs darbs, kas jāveic pa šo dubļu jūkli nemitīgās lietavās, taču nevarēja būt šaubu, ka pelēkā, mūžīgi raudošā rudens debess viņu nomāca. Likās, ka tā karājas taisni virs galvas un draud viņu noslīcināt zemes bezdibeņos, kas tagad atvērušies. Viņam nebija cita darba kā skatīties pa logu un vērot smagās mākoņu grēdas. Jau no paša rīta, kad tikko svīda gaisma, viss apvārsnis no vienas vietas ar tām bija noklāts; mākoņi stāvēja kā sastinguši, kā apburti; pagāja viena stunda, otra, trešā, bet tie aizvien stāvēja tai pašā vietā, un nevarēja manīt ne mazākās pārmaiņas ne mākoņu krāsā, ne apveidā. Lūk, tur tas mākonis, kas stāv zemāk un ir tumšāks nekā citi: jau pirmīt tas izskatījās tāds kā saplosīts (gluži kā pops amattērpā ar izplestām rokām), skaidri izceldamies pret augšējo mākoņu bālgano fonu, un arī tagad, dienas vidū, paturējis to pašu veidu. Tiesa gan, labā roka kļuvusi īsāka, toties kreisā ķēmīgi izstiepusies, un no tās gāž lietus, gāž tā, ka pat pret tumšo debess fonu iezīmējusies vēl tumšāka, gandrīz melna svēdra. Un tur tālāk vēl viens mākonis:

jau pirmīt tas kā milzīgs, pinkains blāķis bija pārkāries pār kaimiņu sādžu Naglovku un, kā likās, dzīrās to nožņaugt — arī tagad tas karājās tai pašā vietā, tāds pats pinkains blāķis, bet ķetnas pastieptas lejup, it kā tas kuru katru mirkli taisītos lēkt zemē. Mākoņi, mākoņi un mākoņi — un tā cauru dienu. Ap pulksten pieciem pēc pusdienas notiek metamorfoze: apkārtne pamazām aizmiglojas, aizmiglojas un beidzot pazūd pavisam. Vispirms izgaist mākoņi, un viss ietērpjas tumšā, necaurredzamā plīvurā; tad kaut kur pazūd mežs un Naglovka; pēc tās nogrimst baznīca, lūgšanu namiņš, tuvējais zemnieku ciemats, augļu dārzs, un tikai acs, kas uzmanīgi vērojusi šo noslēpumaino zušanas procesu, vēl spēj saskatīt dažu asu attālumā esošo kungu māju. Istabā jau pavisam tumšs; kantorī vēl svētī krēslas stundu, uguni nededzina; atliek tik staigāt, staigāt, staigāt bez gala. Slimīgs gurdenums stindzina smadzenes; kaut gan nīkts bezdarbībā, kaut nebūtu iemesla nogurumam, tas tomēr jūtams visā organismā; tikai viena doma plosās, grauž un māc, un tā ir doma: zārks! Zārks! Zārks! Rau, kur tie punkti, kas pirmīt neskaidri vīdēja pret dubļu tumšo fonu gar sādžas piedarbiem, — tos šī doma nemāc, un tie zem gurdenuma un skumju nastas nesabruks, kaut arī tie ar debesīm tieši necīnās, tomēr vismaz ķepurojas, kaut ko ceļ, sargā, glabā. Vai ir vērts sargāt un ļglabāt to, ko ceļot tie dienu un nakti sitas vai nost, — tas viņam neienāca prātā, bet viņš apzinājās, ka pat šie bezvārda punkti stāv daudz augstāk par viņu, ka viņš nespēj pat ķepuroties, ka viņam nav ne ko sargāt, ne glabāt.

Vakarus viņš pavadīja kantorī, jo Arina Petrovna tāpat kā agrāk nedeva tam sveces. Ar burmistra starpniecību viņš vairākas reizes lūdza, lai atsūta zābakus un kažociņu, bet saņēma atbildi, ka zābaki viņam neesot iegādāti, ka drīz uznākšot salnas un tad izsniegšot velteņus. Acīmredzot Arina Petrovna bija nodomājusi savu programmu izpildīt burtiski: dot nejaucēnam tikai tik daudz, lai tas nenomirtu badā. Sākumā viņš māti lamāja, bet vēlāk to it kā pavisam aizmirsa; sākumā viņš šo to atcerējās, vēlāk arī vairs neatcerējās. Pat kantorī iedegto sveču gaisma tam kļuva nejauka, un viņš ieslēdzās savā istabā, lai būtu gluži viens ar tumsu. Turpmāk viņam atlika tikai viena iespēja, no kuras tas pagaidām baidījās, bet kura viņu pievilka ar neatturamu spēku. Šī iespēja — piedzerties un aizmirsties. Aizmirsties pavisam, uz laiku laikiem,

ienirt aizmirstības ūdeņos tik dziļi, lai vairs nevarētu no tiem izķepuroties. Viss vilka uz to pusi; gan pagātnes trakulīgie ieradumi, gan tagadnes uzspiestā bezdarbība, °an slimais organisms ar smacējošo klepu, ar nepanesamo, neizskaidrojamo aizdusu, ar aizvien stiprākiem dūrējiem sirdī. Beidzot viņš vairs neizturēja.

—    Šodien, brāl, vajadzētu pagādāt pusstopu, — viņš reiz sacīja skrīverim tādā balsī, kas nesolīja nekā laba.

Šāsdienas pusstopam sekoja nepārtraukta rinda jaunu pusstopu, un kopš tā laika viņš katru nakti kārtīgi piedzērās. Pulksten deviņos, kad kantorī nodzēsa gaismu un ļaudis izklīda pa savam migām, viņš lika galdā pagādāto pusstopu un gabalu rupjmaizes, apkaisītu ar biezu kārtu sāls. Degvīnam viņš neķērās klāt uzreiz, bet it kā piezagās. Visapkārt visi gulēja kā nāves miegā; tikai peles skrubinājās gar sienām atlupušajām tapetēm un kantori uzbāzīgi tikšķēja pulkstenis. Ritasvārkus novilcis, vienos kreklos viņš skraidīja šurp un turp pa karsti sakurināto istabu, brīžiem apstājās, piegāja pie galda, pagramstījās tumsā pēc pusstopa un ņēmās atkal soļot. Pirmās glāzītes viņš izdzēra ar pieteicieniem, kāri iesūkdams dedzinošo valgumu; bet pamazām sirds puksti kļuva biežāki, galva karstāka, un mēle sāka šļupstēt nesakarīgus vārdus. Notrulinātā iztēle pūlējās radīt kaut kādus priekšstatus, sastingusī atmiņa mēģināja ielauzties pagātnē, taču priekšstati iznāca saraustīti, bezjēdzīgi, un pagātne neatbalsoja nekādas atmiņas, ne rūgtas, ne gaišas, it kā starp to un šo mirkli uz visiem laikiem būtu uzcelta bieza siena. Viņa acu priekšā bija tikai tagadne, gluži kā cieši aizslēgts cietums, tajā pilnīgi nogrima ir telpa, ir laiks. Istaba, krāsns, trīs logi ārsienā, čīkstošā koka gulta ar plānu, sagulētu matraci, galds un pusstops uz tā — līdz kaut kādiem citiem apvāršņiem domas nespēja sniegties. Bet, jo vairāk kritās pudeles saturs, jo vairāk sila galva, un pat šī nabadzīgā tagadnes izjūta vairs nebija pa spēkam. Šļupstēšana, kam sākumā bija vēl kaut kāda jēga, kļuva pavisam juceklīga; acu zīlītes, pūloties saskatīt tumsas kontūras, briesmīgi izpletās; pati tumsa beidzot izgaisa, un tās vietā parādījās izplatījums, fosforiska spīduma pieliets. Tas bija bezgalīgs tukšums, nedzīvs, spocīgi mirdzošs, kurā neatbalsojās neviena dzīves skaņa. Tas viņam sekoja pa pēdām, sekoja katram viņa soļa pagriezienam. Nebija ne sienu, ne logu — nebija vairs nekā; bija tikai bezgalīgs, mirdzošs tukšums. Viņam

kļuva baigi; viņam vajadzēja nobendēt īstenības izjūtu tiktāl, lai nebūtu arī šā tukšuma. Vēl mazliet papūlējās — un viņš bija sasniedzis mērķi. Kājas streipuļu streipuļiem nesa ļengano ķermeni, krūtis vairs neizdvesa šļupstus, bet gārdza, pats dzīvības pavediens likās it kā pārtrūkstam. Viņu pārņēma tas savādais stingums, kurš, lai gan tam piemita visas pazīmes, kas liecināja par apzinātas dzīves trūkumu, tomēr līdz ar to neapšaubāmi rādīja, ka ir kāda īpaša dzīve, kas atlīstās neatkarīgi no jebkādiem apstākļiem. Vaids pēc vaida lauzās no krūtīm, nemaz netraucējot miegu, organisma kaite turpināja savu postošo darbu, acīmredzot nemaz nesagādājot fiziskas sāpes.

No rītiem viņš modās līdz ar gaismu, un līdz ar viņu modās skumjas, riebums, naids. Naids bez protesta, ne ar ko nepamatots, naids pret kaut ko nenoteiktu, netveramu. Iekaisušās acis tukšiem skatieniem kavējas te pie viena, te pie otra priekšmeta un raugās ilgi un cieši; rokas un kājas trīc; sirds brīžiem pamirst, it kā noslīd kaut kur lejup, tad sāk dauzīties ar tādu spēku, ka roka neviļus ķeras pie krūtīm. Nav nekādu domu, nav nekādu vēlēšanos. Acu priekšā krāsns — un šis priekšmets tā pārņem domas, ka tās nekādus citus iespaidus neņem pretim. Tad — krāsns vietā stājas logs, logs, logs… Nekā nevajag, nekā, nekā nevajag. Pīpīte tiek piebāzta un aizkūpināta mehāniski un neizpīpēta atkal izkrīt no rokām; mēle kaut ko šļupst, bet acīmredzot tikai aiz ieraduma. Vislabākais būtu sēdēt un klusēt, klusēt un skatīties vienā punktā. Sādā reizē derētu palāpīt paģiras; derētu organisma temperatūru pacelt tik augstu, lai kaut uz brīdi sajustu, ka esi dzīvs, bet dienā degvīnu nevar dabūt ne par kādu naudu. Jāgaida nakts, lai atkal gūtu tos svētlaimes mirkļus, kad zeme izzūd zem kājām un četru neciešamo sienu vietā acu priekšā atveras bezgalīgais mirdzošais tukšums.

Arinai Petrovnai nebija ne mazākā priekšstata par to, kā «dulburis» kantorī pavada laiku. Nejaušais jūtu uzliesmojums, kas sarunā ar asinssūcēju Porfiriju it kā bija pazibējis, pašai nemanot, tūlīt atkal bija nodzisis. No viņas puses nebija pat nekādas sistemātiskas rīcības, bet vienkārša aizmiršana. Viņai pavisam izkrita no prāta, ka blakus, kantorī, dzīvo būtne, kas asins saitēm saistīta ar viņu, būtne, kas varbūt slāpst dzīves alkās. Kā viņa pati, reiz iegājusi dzīves sliedēs, gandrīz mehāniski pildīja dzīvi ar vienu un to pašu saturu, tā, pēc viņas domām, vajadzēja rīkoties arī citiem. Viņai nenāca ne prātā, ka pats dzīves satura raksturs mainās saskaņā ar daudziem apstākļiem, kuri kaut kādi veidojušies, un ka galu galā vieniem (to skaitā arī viņai) šis saturs šķiet kaut kas mīļš, labprātīgi izraudzīts, bet citiem — kaut kas nejauks un uzspiests. Tāpēc, lai gan burmistrs viņai vairākkārt ziņoja, ka ar Stepanu Vladimiriču «nav labi», šie ziņojumi aizslīdēja gar ausīm, neatstādami uz viņas smadzenēm nekādu iespaidu. Daudz, ja viņa uz ziņojumiem atbildēja ar stereotipo frāzi:

—   Gan dabūs atžirgt, pārdzīvos mūs abus! Kas šim, garajam ērzelim, vainas? Klepo! Cits klepo trīsdesmit gadu no vietas, un tas viņam bijis nebijis.

Bet tad, kad tai kādu rītu paziņoja, ka Stepans Vladimiričs naktī no Golovļovas pazudis, viņa uzreiz atjēdzas. Tūlīt izsūtīja visu māju viņu meklēt rokā un arī pati ķērās pie meklēšanas, sākdama ar tās istabas apskati, kurā bija mitis nejaucēns. Pirmais, kas viņu pārsteidza, bija tas, ka uz galda atradās pusstopa pudele, kuras dibenā laistījās šķidruma lāsīte un kuru steigā neviens nebija attapies aizvākt.

—   Kas tad tas? — viņa jautāja it kā nesaprazdama.

—   Laikam jau… būs iemetuši, — apjucis atbildēja burmistrs.

—   Kas piegādāja? — viņa jau gribēja iesākt, bet tad attapās un, savas dusmas apvaldījusi, turpināja apskati.

Istaba bija netīra, tumša un tā piezaņķēta, ka kļuva neērti pat viņai, kas nekādas prasības pēc komforta ne pazina, ne atzina. Griesti bija nokvēpuši, tapetes pie sienām atplīsušas un daudzās vietās karājās veseliem lēveriem, palodzes melnas no tabakas pelnu biezās kārtas, spilveni izmētāti pa grīdu, kas bija pienesta lipīgiem dubļiem, gultā atradās saņurcīts palags, no nemazgāšanas gluži pelēks. Viens dubultloga rāmis bija izņemts vai, pareizāk sakot, izrauts, un pats logs atstāts pusviru: pa to acīmredzot nejaucēns tad arī bija aizmucis. Arina Petrovna instinktīvi paskatījās laukā un nobijās vēl vairāk. Bija jau novembra sākums, bet rudens togad bija sevišķi ieildzis un sals vēl nebija uznācis. Ir ceļi, ir lauki — viss bija melns, izmircis, neizbrienams. Kā viņš bija varējis aiziet? Uz kurieni? Un turklāt viņa arī atcerējās, ka viņam mugurā nevarēja būt nekas cits kā vien rītasvārki un kurpes, no kurām viena tika atrasta zem loga, un

ka visu pagajušo nakti, kā par nelaimi, bez apstājas bija lijis.

—   Es gan ilgi, ilgi te pie jums, mīļie, neesmu bijusi! — viņa teica, ieelpodama nevis gaisu, bet kādu riebīgu fūzeļa, lētas tabakas un aitādas skābo smaku.

Visu dienu, kamēr Jaudis pārmeklēja mežu, viņa nostāvēja pie loga, ar trulu uzmanību raudzīdamās kailajā tālē. Tāda jezga šā dulbura dēļ! Viņai likās, ka tas viss ir kāds nejēdzīgs sapnis. Viņa taču toreiz bija sacījusi, ka tas jāsūta uz Vologdas guberņu, bet nē, nolādētais Jūdāsiņš tikai luncinās: atstājiet, māmiņ, Golovļovā! Ņemies nu tagad te ar viņu! Lai viņš tur nost no acīm būtu dzīvojis, kā grib, — dievs ar viņu! Savu es būtu padarījusi: vienu daju notrieca, iedevu otru. Ja arī otru būtu notriecis, — nu tad neņem Jaunā, brālīt! Dievs — ir tas tādu caurbiru maisu nepiepildīs! Un viss būtu mierīgi un labi, bet tagad — paskat, ko pastrādājis! Ķer nu vēju laukā! Labi vēl, ja pārved dzīvu mājā — piedzērušam jau daudz nevajag, lai cilpā ieskrietu! Tāds paķer valgu, pakar zarā, aptin ap kaklu — un darīts! Māte naktis nav gulējusi, kumosu sev no mutes atrāvusi, bet viņš, še tev, ko izdomājis, — pakārties sadomājis! Un, ja nu vēl kas ļauns būtu nodarīts, ja ēst un dzert nebūtu dots vai ar darbiem nomocīts, — bet viņš taču kā ķerts caurām dienām slaistījās pa istabu, ēda un dzēra, ēda un dzēra! Cits nezinātu, kā mātei pateikties, bet šis karas nost, te tev nu bija — mīļais dēliņš!

Taču šoreiz Arinas Petrovnas bažām par dulbura nelabo galu nebija pamata. Pievakarē Golovjovas tuvumā parādījās kulba ar diviem zemnieku zirgiem priekšā un pieveda bēgli pie kantora… Viņš bija pusnesamaņā, viscaur sadauzīts un sagraizīts, ar zilu un uztūkušu seju. Izrādījās, ka tas pa nakti bija aizgājis līdz Dubrovinas muižai, kas atradās divdesmit verstis no Golovlovas.

Viņš nogulēja veselu diennakti un pamodās tikai otrā vakarā. Pa vecam ieradumam tas sāka staigāt pa istabu šurpu un turpu, bet pie pīpes neķērās, it kā būtu to aizmirsis, un ne uz vienu jautājumu ne vārda neatbildēja. Arina Petrovna no savas puses rādījās tik līdzjūtīga, ka gandrīz jau vai lika viņu pārvest no kantora uz kungu māju, bet tad nomierinājās un atstāja dulburi atkal kantorī, pavēlējusi izmazgāt un iztīrīt viņa istabu, uzklāt tīru gultasveļu, pielikt logiem aizkarus un tā tālāk.

Nākamās dienas vakarā, kad tai paziņoja, ka Stepans Vladimiričs pamodies, viņa lika to atsaukt uz kungu māju padzert tēju un izskaidrojoties atrada pat laipnu toni.

—        Kur tad tu no mātes biji aizbēdzis? — viņa iesāka.

—   Vai tu ari zini, kā tu māti nobiedēji? Labi vēl, ka tētiņš nekā nedabūja zināt, — kas tikai viss ar viņu nevarēja notikt viņa pašreizējā stāvoklī?

Bet Stepans Vladimiričs, cik varēja nomanīt, palika vienaldzīgs pret mātes laipnību un stingām, stiklainām acīm skatījās uz tauku sveci, it kā vērodams melno apdegumu, kas pamazām veidojas uz dakts.

—   Ak tu, muļķīti, muļķīti! — turpināja Arina Petrovna arvien laipnāk un laipnāk. — Būtu kaut padomājis, kādas valodas izies par māti tevis dēļ! Skauģu jau viņai, paldies dievam, netrūkst! Sapļāpās vēl nezin ko! Teiks, ka neesmu tev ne ēst devusi, ne tevi ģērbusi… Ak tu, muļķīti, muļķīti!

Tāds pats klusums un tāds pats stings, tukšs, uz vienu vietu vērsts skatiens.

—   Vai tev pie mātes kā trūka? Tu esi apģērbts un paēdis — paldies dievam! Tev ir labi un silti… Kā tev vēl vajag! Ja tev ir garlaicīgi, nu, neņem ļaunā, mans draugs, — mēs taču dzīvojam uz laukiem. Izpriecas un balles — to te nav — visi tāpat sēžam pa kaktiem un garlaikojamies! Es pati arī labprāt padancotu un padziedātu, bet paskaties tik ārā — pat uz dieva namu braukt tādos dubļos nav patikas!

Arina Petrovna apklusa, gaidīdama, ka dulburis kaut ko norūks, bet dulburis sēdēja kā pārakmeņojies. Pamazām viņai sirdī sāka celties dusmas, bet viņa arvien vēl valdījās.

—   Un, ja tu ar kaut ko biji nemierā — varbūt ēdamā nepietika vai kaut kā no veļas, — vai tad nevarēji mātei atklāti pasacīt? Sak, māmiņ mīļā, lieciet, lai pacep akniņas vai arī biezpiena raušus, — vai nu māte tev kumosu būtu liegusi? Vai tāpat to šņabīti — nu, kad jau tā iegribējās, dievs ar tevi! Glāzīti, divas glāzītes — vai nu mātei žēl? Bet še tev: no kalpa lūgt tev nav kauns, bet mātei bilst vārdu grūti!

Visi glaimīgie vārdi tomēr bija veltīgi: Stepans Vladimiričs ne tikai neatmaiga (Arina Petrovna cerēja, ka viņš tai noskūpstīs roku) un neizrādīja nekādas nožēlas, bet likās, ka pat nebūtu nekā dzirdējis.

Kopš tās reizes viņš apklusa pavisam. Caurām dienām staigāja pa istabu, pieri drūmi saraucis, lūpas kustinādams un nejuzdams nogurumu. Brīžiem apstājās, it kā gribēdams kaut ko teikt, bet neatrada vārdus. Cik varēja vērot, spēju domāt viņš nebija zaudējis; taču iespaidi turējās smadzenēs tik vāji, ka viņš tos tūlīt aizmirsa. TādēJ viņš nekļuva pat nepacietīgs, kad neizdevās atrast vajadzīgo vārdu. Arina Petrovna savukārt domāja, ka viņš katrā ziņā aizdedzināšot muižu.

—   Cauru dienu klusē! — viņa teica. — Kaut ko viņš, dulburis, taču domā, kad cieš klusu. Pieminiet manus vārdus, ka tik viņš nenosvilina muižu!

Bet dulburis tīri vienkārši nedomāja nekā. Viņš, kā šķiet, bija iegrimis mūžīgā miglā, kurā nebija vietas ne tikai īstenībai, bet ari fantāzijai. Viņa smadzenes bija ar kaut ko nodarbinātas, bet šim kaut kam nebija nekāda sakara ne ar pagātni, ne ar tagadni, ne ar nākotni. Viņš bija gluži kā melnā mākonī tīts no galvas līdz kājām un lūkojās tajā, vienīgi tajā, sekoja tā iztēlotajām svārstībām un reizēm nodrebēja, un it kā no tā aizsargājās. Šai dīvainajā mākonī nogrima visa viņa ārējā un iekšējā pasaule.

Tā paša gada decembrī Porfirijs Vladimiričs saņēma no Arinas Petrovnas šāda satura vēstuli:

«Vakarrīt mūs piemeklēja jauns tā kunga sūtīts pārbaudījums: nomira Stepans, man dēls, bet Tev brālis. Vēl iepriekšējā vakarā viņš bija pavisam vesels un pat paēda vakariņas, bet no rīta viņu atrada gultā mirušu — dzīves stundas ātri skrien. Un mātes sirdi visvairāk skumdina tas, ka tāpat bez svētā vakarēdiena viņš šķīrās no šās iznīcīgās pasaules, lai dotos projām uz mums nezināmu malu.

Tas lai mums būtu visiem par mācību: kas ģimenes saites netur godā — tas vienmēr var sagaidīt tādu galu. Gan neveiksmes šajā dzīvē, gan pāragra nāve, gan mūžīgas mokas nākamajā dzīvē — viss nāk no tam. Lai cik augstu mēs paši turam savu prātu vai pat slavu, bet, ja savus vecākus necienām, tad viņi mūsu augsto prātu un slavu kā dūmus izklīdinās. Tāds ir tas likums, kas jāiekaļ galvā katram, kas dzīvo šajā pasaulē, bet kalpiem bez tam vēl būs cienīt kungus.

Tomēr, kaut apstākļi šādi, mūžībā aizgājušajam tika parādīts īsts gods, kā jau dēlam. Līķautu izrakstījām no

Maskavas, bet pēdējo izvadīšanas ceremoniju izdarīja Tev pazīstamais arhimandrita tēvs kopā ar citiem priesteriem. Tagad notiek četrdesmit dienu dvēseles aizlūgumi, kā jau tas pēc kristīgo paražas pieklājas. 2ēl dēla, bet kurnēt nedrīkstu un to neieteicu darīt ari jums, mani bērni. Jo — kas to var zināt? — mēs gan te kurnam, bet viņa dvēsele varbūt līksmo debesu mājokļos!»

KK JAU RADIEM PIEKLĀJAS

Karsts jūlija dienvidus. Dubrovinas muižā viss kā izmiris. Ne tikai dīkie ļaudis, bet arī strādnieki izklīduši kur kurais un atgūlušies ēnā. Suņi izstiepušies pagalma vidū milzīga vītola pavēnī, un var dzirdēt, kā tie, pusmiegā mušas ķerot, noklabina zobus.

Pat koki stāv skumīgi un nekustīgi, gluži kā nomocīti. Visi logi kā kungu namā, tā arī ļaužu istabā līdz galam vaļā. No augšas veļas svelmaina karstuma vilnis; ar īsu, izdegušu zāli klātā zeme kaist; neizturams gaišums it kā zeltaina dūmaka aizplīvurojis visu apkārtni, tā ka tikai ar grūtībām var samanīt priekšmetus. Un kādreiz pelēki krāsotā, bet nu jau palsā kungu māja un mazais puķu dārziņš mājas priekšā, un bērzu birztala, kuru no muižas šķir braucamais ceļš, un dīķis, un zemnieku ciemats, un rudzu lauks, kas sākas tūlīt aiz aploka, — viss iegrimis spožajā dūmakā. Gaiss pilns visādu smaržu, sākot ar ziedošu liepu jauko aromātu un beidzot ar laidara izgarojumiem. Ir pilnīgs klusums. Tikai no virtuves nepārtraukti skan pavāru nažu klaudzināšana, vēstīdama, ka pusdienās būs mūžīgā okroška un sitenis.

Kungu māju pārņēmis kluss satraukums. Vecā lielmāte un divas jaunas meitenes sēž ēdamistabā, un, uz galda nomestajam adīklim nepieskardamās, it kā sastingušas kaut ko gaida. Kalpoņu istabā divas sievas gatavo sinepju plāksterus un kompreses, un tikai karošu vienmērīgā šķinda kā circeņu čirksti pārtrauc vispārējo stingumu. Pa gaiteni basām kājām klusu slīd meitenes, steigdamās pa kāpnēm no augšstāva uz kalpoņu istabu un atpakaļ. Lāgu lāgiem no augšistabas atskan sauciens:

'Kas ir ar plāksteriem! Vai aizmigušas esat, vai?» — un pēc tam tūdaļ no kalpoņu istabas kā bulta izšaujas meitene. Beidzot uz kāpnēm dzirdami smagi soļi un ēdamistabā ienāk kara ārsts. Ārsts ir gara auguma cilvēks platiem pleciem, tvirtiem, sārtiem vaigiem, kas aiz veselības vai plīst. Balss viņam skaņa, gaita stingra, acīs gaišas un jautras, lūpas biezas, pilnīgas, skatiens atklāts. Kaut gan uz pleciem jau piecdesmit gadu, viņš patiešām ir dzīves baudītājs, kas nekad nav atteicies un vēl ilgi neatteiksies ne no vienas iedzeršanas, ne ieēšanas. Viņš ģērbies vasarīgi, švītīgi, neparasti baltos pike svārciņos ar spožām formas tērpa pogām. Viņš ienāk, lūpas šmakstinādams un mēli klakšķinādams.

—        Paklau, dūjiņ, atnes mums drusku šņabīša un kaut ko uzkodām, — viņš nodod rīkojumu, apstājies durvīs, kas ved uz gaiteni.

—   Nu? Kā ir? — jautā vecā lielmāte, nemiera pilna.

—        Dieva žēlastībā ir bezgalīga, Anna Petrovna! — atbild ārsts.

—   Ko tas nozīmē? Vai tad …

—        Tā ir, kā ir. Divas trīs dieniņas pavilks — un tad beigas! — Ārsts izdara ar roku zīmīgu žestu un pusbalsī dungo:

—   Aizlidos kūleņiem, kūleņiem, kū-le-ņiem vien!

—   Kā tad tā? Dakteri ārstēja, ārstēja — un nu uzreiz!

—   Kādi dakteri?

—   Mūsējais no apriņķa un vēl viens no pilsētas.

—        Dakteri!! Ja viņam pirms mēneša būtu iegrūsta pamatīga strutu adata, tas būtu sveiks un vesels!

—   Vai tiešām nekā nevar darīt?

—        Es jau sacīju: dieva žēlastība ir liela, un vairāk tur nekā nevaru piebilst.

—   Bet varbūt līdzēs?

—   Kas līdzēs?

—   Nu tie, ko nupat… nu tie plāksteri…

—   Var jau būt.

Sieviete melnā kleitā un melnu lakatiņu ap galvu ienes paplāti ar degvīna karafi un divus šķīvjus — uz viena desa, uz otra kaviārs. Viņai parādoties, saruna apklust. Ārsts pielej glāzīti, aplūko to pret gaismu un klakšķina ar mēli.

—        Uz jūsu veselību, māmiņ! — viņš saka, pavēršoties pret veco lielmāti, un izdzer degvīnu.

—   Uz veselību, cienījamais!

—        No šitā paša jau Pāvels Vladimiričs arī aiziet bojā — pašā plaukumā — no šitā paša šņabīša! — saka ārsts, tīksmi vaibstīdamies un ar dakšiņu durdams desas ripiņā.

—   Jā, daudzi no tā aiziet postā.

—        Ne jau katrs šo šķidrumu var panest — tur tā vaina! Bet, tā kā mēs varam, tad lai iet uz otras kājas! Uz jūsu veselību, cienītā kundze!

—   Dzeriet, lūdzu, dzeriet! Jums jau — nekas!

—        Man — tas nav nekas! Plaušas, nieres, aknas, liesa — viss ir kārtībā. Ak jā! Sakiet! — viņš uzrunā melni ģērbto sievieti, kas palikusi stāvam pie durvīm, it kā klausīdamās kungu sarunā. — Kas jums šodien būs pusdienās?

—        Okroška, sitenis un cepti cāli, — paskābi smaidīdama, atbild sieviete.

—   Vai sālītu zivju jums nav?

—        Kā tad nu, cienītais kungs, zivis var nebūt! Ir store, ir sevrjuga … Zivs būs — atliku likām!

—        Tad tu izrīko, lai mums pusdienās pasniedz aukstu biešu zupu ar gabaliņu stores .. . bet zini, tādu treknāku! Kā tevi sauc — Uļituška, vai?

—   Par Uļitu mani, kungs, ļaudis sauc.

—   Nu tad veicīgi, Uļituška, veicīgi!

Uļituška aiziet; uz mirkli iestājas smags klusums. Arin-a Petrovna pieceļas no savas vietas un palūkojas pa durvīm, vai Uļituška tiešām aizgājusi.

—        Vai jūs, Andrej Osipič, runājāt ar viņu par bārenītēm? — viņa jautā ārstam.

—   Runāju.

—   Nu, un ko viņš?

—        Vienu un to pašu. Līdzko izveseļošos, saka, tā tūliņ uzrakstīšu ir testamentu, ir vekseļus.

Klusums istabā kļūst vēl smagāks. Jaunavas paņem no galda krustdūrienu darbus un ar manāmi drebošām rokām dur dūrienu pēc dūriena; Arina Petrovna tā kā bezcerīgi nopūšas; ārsts staigā pa istabu un svilpo:

—   Aizlidos kūleņiem, kū-Ie-ņiem!

—   Jums tā stingri vajadzēja viņam pateikt!

—        Vai nu stingrāk vairs var: nelietis tu būsi, es viņam saku, ja tu bārenes nenodrošināsi. Jā, māmucīt, jūs esat izdarījusi muļķību! Ja jūs mani būtu atsaukusi vēl pirms mēneša, es viņam ne tikai strutu adatu būtu iegrūdis, bet

būtu varējis līdzēt arī testamenta lietā… Bet tagad viss paliks Jūdāsiņam, likumīgajam mantiniekam … noteikti!

—   Vecmāmiņ, kas tagau notiks! — gandrīz vai asarām acīs žēlojās vecākā no jaunavām. — Ko tas tēvocis ar mums dara!

—    Nezinu, mīļā, nezinu. Pat par sevi nekā nezinu. Šodien esmu šeit, bet rīt — vai es zinu, kur… Varbūt dievs būs lēmis pārlaist naktis kaut kādā šķūnītī, bet varbūt arī istabā pie kāda zemnieciņa!

—   Ak kungs! Cik tas tēvocis dumjš! — izsaucas jaunākā.

—   Jūs, jaunā dāma, būtu labāk to savu mēlīti pievaldījusi! — aizrāda ārsts un, griezdamies pie Arinas Petrovnas, piebilst: — Bet ko tad jūs pati, māmiņ! Būtu jel pamēģinājusi pati viņu pierunāt!

—    Nē, nē, nē! Viņš negrib! Viņš negrib mani ne redzēt! Viendien es jau gandrīz pie viņa ielīdu. «Vai pēdējo svaidīšanu izdarīt atnācāt?» šis jautā.

—   Es domāju, ka te visvairāk vainas ir Uļituškai… viņa to kūda pret jums.

—    Viņa gan! Tikai viņa! Un visu atstāsta asinssūcējam Porfiškam! Runā, ka tam pat zirgi visu dienu stāvot ar sakām kaklā gadījumam, ja brālim pienāktu pēdējā stundiņa! Un iedomājieties, viendien viņa pat mēbeles, mantas, traukus — visu sarakstīja, lai, tā sakot, kaut kas nepazustu! Viņa mūs grib pataisīt par zaglēm!

—   Jums viņu vajadzēja tā kā karadienestā… kūleņiem, zināt, kūleņiem . ..

Bet ārsts vēl nebija paguvis visu pateikt, kad istabā aizelsusies ieskrēja meitene un baiļu pilnā balsī iekliedzās:

—   Pie kunga! Kungs sauc pēc ārsta!

*

Ģimeni, kas tēlota šajā stāstā, mēs jau pazīstam. Vecā lielmāte ir tā pati Arina Petrovna Golovļova; mirstošais Dubrovinas muižas īpašnieks — viņas dēls Pāvels Vladimiričs; beidzot, abas meitenes, Anņiņka un Ļubiņka, ir nelaiķes Annas Vladimirovnas Ulanovas meitas, tās pašas Ulanovas, kurai Arina Petrovna kādreiz «izdalīja viņas daļu». Nav pagājis ne desmit gadu, kopš mēs ar tām redzējāmies, bet tēloto personu stāvoklis tā mainījies, ka nav vairs ne miņas no tām mākslīgajām saitēm, kuru dēļ

Golovļovu dzimta likās kā kaut kāds neieņemams cietoksnis. Arinas Petrovnas nenogurstošo roku celtais dzimtas cietoksnis sagruva un sagruva tik nemanot, ka viņa, pati nesaprazdama, kā tas varēja nolikt, bija kļuvusi par līdzdalībnieci un pat zināmā mērā par veicinātāju šajā sagraušanā, kuras īstā dvēsele, protams, bija asinssūcējs Porfirijs.

No pilnīgi neatkarīgas un bargas Golovļovas muižas īpašnieces Arina Petrovna bija kļuvusi par pazemīgu piedzīvotāju jaunākā dēla mājās, par dīku piedzīvotāju, kam saimniecībā nav nekādas teikšanas. Galva tai bija noslīgusi, mugura salīkusi, acis izdzisušas, soļi kļuvuši gurdi, straujums kustībās zudis. Aiz gara laika viņa vecumdienās bija iemācījusies adīt, bet neveicās viņai arī tas, jo domas arvien klīda kaut kur prom — bet kur? Arī viņa pati ne vienmēr to atskārta, bet katrā ziņā ne jau ap adāmadatām. Pasēž, paada kādu brīdi — un piepeši rokas pašas no sevis nolaižas, galva atslīgst pret krēsla atzveltni, un viņa sāk kavēties atmiņās.. . Kavējas, kavējas, līdz vecuma miegainība pārņem visu nevarīgo ķermeni. Vai arī viņa ceļas kājās un sāk klīst pa istabām, un visu laiku kaut ko meklē, kaut kur iemet savas acis, kā jau sieviete, kas visu mūžu bijusi atslēgu glabātāja un nu nevar saprast, kur un kā tās pazaudējusi.

Pirmo triecienu Arinas Petrovnas valdonībai deva ne tik daudz pati dzimtbūšanas atcelšana kā pirms šīs atcelšanas veiktie priekšdarbi. Sākumā vienkārši baumas, tad muižnieku sapulces ar savām adresēm, tad guberņas komitejas, tad redakcijas komisijas — tas viss nogurdināja, radīja nemieru. Arinas Petrovnas jau tā bagātajā fantāzijā pavīd visvisādi nieki. Pēkšņi viņai uzrodas jautājums: kā tad es Agašku turpmāk saukšu? Varbūt par Agafjušku … bet varbūt vajadzēs godāt par Agafju Fjodorovnu! Vai atkal iedomājas tā: viņa staigā pa tukšu māju, bet kalpi sagājuši ļaužu istabā un rij! Kad tie pieēdušies līdz kaklam — sviež zem galda! Vai atkal viņai rādās, ka paskatījusies pagrabā, bet tur Juļka ar Fešku tik stūķē un stūķē pilnas mutes! Viņa gandrīz jau gribēja izteikt meitām rājienu, bet aprāvās. «Kā tu viņām sacīsi! Nu jau tās ir brīvas, nemaz i nedomā tiesāt!»

Lai cik bezjēdzīgi bija šādi nieki, taču pamazām no tiem veidojas vesela fantastiska īstenība, kas pamazām ievelk sevī visu cilvēku un pilnīgi paralizē viņa darbību. Arina Petrovna kaut kā piepeši izlaida no rokām grožus

un divus gadus nekā cita nedarīja kā tikai no rita līdz vakaram žēlojās:

—      Kaut jel būtu vai nu šā, vai tā — vai nu uz vienu pusi, vai — otru! Bet šitā: te viens izsaukums, te otrs izsaukums! Vai nu vīrā, vai pavisam tīrā!

Tai pašā laikā, kad bruka kopā visas komitejas, nomira arī Vladimirs Mihailičs; nomira samierinājies un izlīdzis, atteicies no Barkova un visiem viņa darbiem. Viņa pēdējie vārdi bija:

—      Pateicos dievam, ka viņš neliek man nostāties sava vaiga priekšā kopā ar maniem kalpiem!

Šie vārdi dziļi iespiedās Arinas Petrovnas atsaucīgajā dvēselē, un vīra nāve līdz ar fantastiskajām nākotnes ainām visai Golovļovu dzīvei piešķīra tādu kā bezcerīguma kolorītu. It kā ir vecā Golovļovu māja, ir visi tās iemītnieki būtu sataisījušies izmirt.

Pēc nedaudzajām Arinas Petrovnas vēstulēs izteiktajām žēlabām Porfirijs Vladimiričs apbrīnojami smalki nojauta to jucekli, kāds valdīja viņas domāšanā. Arina Petrovna savās vēstulēs vairs nerājās un nepamācīja, bet vairāk par visu paļāvās uz dieva žēlastību, «kas šajos neticīgajos laikos pat kalpus neatstāj un kur nu vēl tos, kuri ar savu pārticību bijuši baznīcas stiprais balsts un krāšņums». Jūdāsiņš instinktīvi nojauta: ja jau māmiņa sāk paļauties uz dievu, tad tas nozīmē, ka viņas dvēselē radusies kāda vāja vieta. Un viņš šo vājo vietu izmantoja ar viņam raksturīgo viltīgo izmanību.

Pirms pašām reformas beigām viņš pavisam nogaidot ieradās Golovjovā un atrada Arinu Petrovnu noskumušu, gandrīz nomocītu.

—      Kas ir? Ko runā Pēterburgā? — bija viņas pirmie jautājumi pēc apsveicināšanās.

Porfiša nolaida acis un sēdēja, neteikdams ne vārda.

—      Nu iedomājies taču manu stāvokli! — turpināja Arina Petrovna, pēc dēla klusēšanas spriezdama, ka nekas labs nav gaidāms. — Man kalpoņu istabā to nešķīsteņu vien sēž trīsdesmit gabalu — ko ar tām lai iesāk? Ja tās paliek manā maizē — ar ko lai tās baroju? Tagad man ir kāpostiņi, ir kartupelīši, ir maizīte — visa kā diezgan, var teikt, sava iztikšana ir! Ja nav kartupelīšu, lai izvāra kāpostiņus; ja nav kāpostiņu — pietiek ar gurķīšiem! Bet tad es pali dabūšu pēc visa kā skriet uz tirgu, maksāt par visu naudiņu, pērc tik un baro — kur tādai varzai lai piepērk!

Porfiša skatījās mīļajam draugam māmiņai acis un rūgti smaidīja, rādīdams, ka jūt līdzi.

—     Ja nu tās palaiž uz visām četrām debess pusēm: sak, skrieniet nu, mīļās, acis pārgriezušas! — Nu, tad es nezinu! Nezinu! Nezinu! Nezinu, kas tur var iznākt!

Porfirijs pasmīnēja, it kā arī viņam pašam liktos ļoti smieklīgs šis «kas tur var iznākt».

—      Tu tikai nesmejies, mans draugs! Šī lieta ir tik nopietna, tik nopietna, ka vienīgi, ja nu pats dievs tas kungs tiem dod vairāk prāta, — vienīgi tad… Es teikšu kaut vai par sevi: es taču arī neesmu nekāds kāju pamesls; šā vai tā, bet vajag taču arī mani kaut kā iekārtot. Ko te lai dara? Kā tad mūs audzināja? Padejot, padziedāt, viesus uzņemt — ko es bez savām nešķīstenēm iesākšu? Ne es protu ēdienu pasniegt, ne viesus uzņemt, ne sev ko izvārīt — es taču, draugs, nekā nemāku!

—      Dievs ir žēlīgs, māmiņ!

—      Kādreiz bija, mans draugs, bet tagad, kā redzams, — vairs nekā! Žēlīgs, žēlīgs, bet tāpat ar savu aprēķinu: ja mēs bijām krietni — arī debesu valdnieks mūs žēloja; ja kļuvām grēcīgi — nu, neturiet ļaunu prātu! Es domāju tā: vai man visu nepamest no laba prāta? Nudien! Uzcelšu sev mājiņu pie tētiņa kapa un dzīvošu bez, bēdām!

Portirijs Vladimiričs sāka ausīties; uz viņa lūpām parādījās siekalas.

—      Un kas tad valdīs muižas? — viņš piesardzīgi piebilda, it kā makšķeri izmezdams.

—      Neņemiet ļaunā — gan jau paši tiksiet galā! Paldies dievam — es diezgan esmu sagādājusi! Ne jau mūždien man vienai jānes tā nasta . . .

Arina Petrovna piepeši it kā sastomījās un pacēla galvu. Viņai dūrās acīs Jūdāsiņa smīnošā, siekalainā, kā ar taukiem noziestā seja, kas laistījās kaut kādā iekšējā kārībā.

—      Tu jau laikam taisies mani vest 117 kapiem! — viņa sausi noteica. — Vai nav par agru, mīļais? Nepārsteidzies!

Tādā kārtā pirmoreiz nekas netika izrunāts. Bet ir tādas valodas, kas, reiz uzsāktas, vairs nerimst. Pēc dažām stundām Arina Petrovna atkal atsāka pārtraukto sarunu.

—             Braukšu uz svētā Sergija klosteri, — viņa prātoja,

—       izdalīšu muižu, nopirkšu pilsētā mājiņu un dzīvošu!

Bet Porfirijs Vladimiričs, nupat kā no pieredzes mācījies, šoreiz klusēja.

—      Pērn, kad vēl nelaiķa tētiņš bija dzīvs, — joprojām prātoja Arina Petrovna, — sēža reiz viena pati savā guļamistabā un piepeši dzirdu, it kā kāds man čukstētu: brauc pie brīnumdarītāja! Brauc pie brīnumdarītāja! Brauc pie brīnumdarītāja! … un veselas trīs reizes! Es, zini, pagriežos — nav neviena! Tomēr domāju: tā bija — parādība! Nu, ko tad, saku, ja mana ticība dievam tīkama, — es ar mieru! Bet, līdzko es to esmu pateikusi, tā visa istaba uzreiz pilna tik jaukas smaržas, tik jaukas smaržas! Protams, es tūlīt liku posties un pret vakaru jau biju ceļā!

Arinai Petrovnai pat asaras iezagās acīs. Jūdāsiņš izmantoja šo brīdi, lai noskūpstītu māmiņai roku, pie tam pat atļāvās viņu apņemt ap viduci.

—            Nu redzat, nu jūs esat labiņa! — viņš sacīja.

—     Ak, mīļā, cik jauki dzīvot saderībā ar dievu! Kas griežas pie dieva ar lūgšanām, pie tā nāk dievs ar palīdzību. Tā ir, māmiņ, mans mīļais draugs!

—      Pagaidi, es vēl visu neesmu izteikusi! Otrās dienas vakarā iebraucu pilsētā un dodos taisnā ceļā pie dieva kalpa. Bet tur patlaban nakts dievkalpojums; dzied, deg sveces, smaržo vīraks; nemaz nevaru saprast, kur atrodos, vai šai pasaulē vai tur debesīs! No nakts dievkalpojuma dodos pie priestera mūka Jonas un saku: «Šodien, jūsu augstcienība, jūsu dievnams tik gaužām skaists.» Bet viņš atbild man tā: «Kā lai nebūtu, cienījamā! Šodien taču ir tā diena, kad baznīctēvam Avakumam nakts dievkalpojumā svētais gars parādījās! Tiklīdz viņš taisījās pacelt rokas lūgšanai, tā redz, ka pašā tornī gaišums un uz viņu noraugās balodis!» Kopš tās reizes tad es apņēmos: lai arī tas laiks nav zināms, bet dzīves vakaru nodzīvošu pie svētā Sergija!

—     Un kas tad par mums gādās? Kas rūpēsies par jūsu bērniem? Ak, māmiņ, māmiņ!

—     Jūs neesat vairs mazi, paši varēsiet gādāt par sevi! Bet es, es ar Annuškas bārenītēm aiziešu pie brīnumdarītāja un viņa paspārnē sākšu jaunu dzīvi! Varbūt ari kādai no viņām iepatīkas kalpot dievam — tad jau Hotjkova klosteris turpat vai ar roku aizsniedzams! Nopirkšu sev mājiņu, uzrakšu dārziņu; būs man kāpostiņi, kartupelīši — visa kā būs gana!

Šādas tukšas valodas tika runātas vairākas dienas no vietas; vairākas reizes Arina Petrovna izsacīja vispārdrošākos nodomus, ņēma tos atkal atpakaļ un izsacīja

atkal, beidzot tomēr viņa šo lietu noveda tik tālu, ka atkāpties vairs nevarēja. Nebija pagājis ne pusgads pēc Jūdasiņa ciemošanās, kad stāvoklis bija šāds: Arina Petrovna nebija ne pie svētā Sergija aizbraukusi, ne arī pie vīra kapa mājiņu uzcēlusi, bet sadalījusi muižu, paturot savā rīcībā tikai kapitālu. Pie tam Porfirijam Vladimiričam bija piešķirta labākā daļa, bet Pāvelam Vladimiričam — sliktākā.

*

Arina Petrovna tāpat pa vecam palika Golovļovā, pie tam, protams, neiztika arī bez ģimenes komēdijas. Jūdāsiņš lēja asaras un lūgtin lūdza labo draugu māmiņu bez kādas norēķināšanās pārvaldīt viņa muižu, saņemt ienākumus un izlietot tos pēc saviem ieskatiem, «bet ar visu, pat ar mazumiņu, ko jūs man, mīļā, no ienākumiem neliegsiet, būšu apmierināts». Pāvels turpretim mātei pateicās salti («taisni it kā gribētu iekost»), tūlīt atstāja dienestu («tāpat bez mātes svētības kā negudrs izspērās uz vaļu!») un apmetās uz dzīvi Dubrovinā.

Kopš tā laika Arinai Petrovnai sāka aptumšoties prāts. Asinssūcēja Porfirija iekšējā būtība, kuru viņa kādreiz tik skaidri bija saskatījusi, pēkšņi kā miglā ietinās. Likās, ka tā nekā cita vairs neapjēdzi, tikai to, ka viņa, kaut gan muiža sadalīta un notikusi zemnieku brīvlaišana, joprojām dzīvo Golovļovā un viņai joprojām nevienam nav jādod norēķini. Tepat blakām dzīvo otrs dēls, — bet kāda starpība! Kur Porfirijs ir sevi, ir savu ģimeni — itin visu nodevis māmiņas rokās, tur Pāvels ne tikvien nekad viņai neprasa padoma, bet satiekoties pat runā it kā caur zobiem!

Jo vairāk aptumsa viņas prāts, jo vairāk iesila viņas sirds pret laipnīgo dēlu. Porfirijam Vladimiričam no tās nekas nebija jālūdz — viņa pati steidzās apmierināt viņa vēlēšanās. Mazpamazām viņa sāka atrast trūkumus zemes gabalu konfigurācijā. Tur vienā vietā kaimiņu zeme bija iespiedusies kā ķīlis Golovļovas tiesā — labi būtu šo zemi piepirkt klāt; citā vietā varētu ierīkot atsevišķu saimniecību, bet pļavu par maz, un te uz pašas robežas pārdodama pļava, un kas par labu pļavu! Arina Petrovna aizrāvās ir kā māte, ir kā saimniece, vēlēdamās parādīt laipnīgajam dēlam savas spējas visā spožumā. Bet Porfirijs Vladimiričs bija ievilcies gluži kā biezā čaulā. Velti

*

Arina Petrovna to vilināja izdarīt pirkumus — uz visiem viņas priekšlikumiem iegūt kādu mežiņu vai kādu pļaviņu viņš aizvien atbildēja: «Es, māmiņ, mans labais draugs, esmu mierā arī ar to, ko jūs man no savas žēlastības esat piešķīrusi.»

Šādas atbildes Arinu Petrovnu cēla gluži vai spārnos. Aizraujoties, pirmkārt, ar saimnieciskiem uzdevumiem, otrkārt, ar polemiska rakstura apsvērumiem attiecībā uz «nelieti Pavlušku», kas dzīvoja tepat līdzās un negribēja viņu ne pazīt, tai bija pilnīgi zudis priekšstats par savām patiesajām attieksmēm pret Golovļovu. Agrākais pirkšanas drudzis pārņēma visu viņas būtni ar jaunu spēku, tikai tagad viņa centās iegūt ne vairs personiski sev, bet mīļotajam dēlam. Golovlovas muiža auga, paplašinājās un zēla.

Un, lūk, tajā brīdī, kad Arinas Petrovnas kapitāls bija tā sarucis, ka no tā procentiem patstāvīgi dzīvot kļuva gandrīz vai neiespējami, Jūdāsiņš līdz ar ļoti godbijīgu vēstuli atsūtīja tai veselu žūksni rēķinvedības formulāru, pēc kuriem viņai vajadzēja rīkoties, rakstot turpmāk gada pārskatus. Līdzās galvenajiem saimniecības priekšmetiem bija minētas arī avenes, ērkšķogas, sēnes un tā tālāk. Katram punktam bija pievienots īpašs apmēram šāda satura uzskaitījums:

Uz 18** gadu avenāju bija … 00 No jauna piedēstlts klāt …. 00

No esošiem krūmiem nolasīts ogu ……… 00 pudu 00 mārciņu 00 zolotņiku

No uzrādītā daudzuma Jūs, mīļals draugs māmiņ, esat izlietojusi………………………………………… 00 pudu 00 mārciņu 00 zolotņiku

Izlietots Viņa ekselences Porfiriļa Vladimiriča Golovļova nama ievārījumiem 00 pudu 00 mārciņu 00 zolotņiku Zēnam N par labu uzvešanos

dāvināta………………………………………………. 1 mārciņa

Pārdots zemniekiem kāruma tiesai…………………………………………………. 00 pudu C0 mārciņu 00 zolotņiku

Pircēju trūkuma dēj, kā ari aiz citiem iemesliem sapuvis . , o . , 00 pudu 00 mārciņu 00 zolotņiku

Utt., utt.

Piezīme: Gadījumā, ja pārskata gadā raža ir mazāka nekā iepriekšējā gadā, tad šeit jāpaskaidro iemesli, piemēram: sausums, lietus, krusa un tā joprojām.

Arinai Petrovnai no brīnumiem mute palika vaļā. Pirmkārt, viņu pārsteidza Jūdasiņa skopums: viņa nekad ne bija dzirdējusi, ka ērkšķogas Golovļovā varētu būt pārskata priekšmets, bet viņš, kā redzams, par to uzstāja visvairāk; otrkārt, viņa ļoti labi saprata, ka visi šie formulāri nav nekas cits kā likums, kas viņai saistīja rokas un kājas.

Beidzās ar to, ka Arina Petrovna pēc ilgākas polemiska rakstura sarakstīšanās ar dēlu apvainota un sašutusi pārcēlās uz Dubrovinu, bet tūliņ pēc tam arī Porfirijs Vladimiričs atstāja dienestu un apmetās uz dzīvi Golovjovā.

Ar to vecajai sākās nebaltas dienas, kas pagāja uzspiestā bezdarbībā. Pāvels Vladimiričs, kā jau cilvēks, kam trūka jebkādas vēlēšanās kaut ko darīt, pret māti bija sevišķi neiecietīgs. Viņš to saņēma diezgan ciešami, tas ir, solījās uzturēt viņu un māsasmeitas bārenes, bet ar diviem noteikumiem: pirmkārt, tā nedrīkstēja kāpt pie viņa augšstāvā, un, otrkārt, viņai nebija atļauts jaukties saimniecībā. Pēdējais noteikums Arinu Petrovnu uztrauca visvairāk. Pāvela Vladimiriča mājās visu rīkoja vispirms saimniecības vadītāja Uļituška, viltīga sieviete, kas bija pieķerta slepenā sarakstē ar asinssūcēju Porfiriju, un, otrkārt, tētiņa bijušais kambarsulainis Kiruška, kas laukkopībā nekā nejēdza, tomēr uzmācās Pāvelam Vladimiričam ar, tukšām pamācībām. Abi viņi zaga, kauna neprazdami. Cik reižu Annai Petrovnai nenosāpējās sirds, redzot, kā mājā tika šķiests un putināts! Cik reižu viņa netaisījās dēlu brīdināt, atvērt viņam acis par tēju, cukuru, sviestu! Šīs mantas izgāja milzīgos daudzumos, un bieži vien Uļituška, no vecās lielmātes nemaz nekautrēdamās, pat viņas acu priekšā bāza kabatā cukuru veselām saujām. Arina Petrovna visu to redzēja, un viņai bija mēmi jānoskatās saimniecības putināšanā, jo, tiklīdz viņa vēra vaļā muti, lai kaut ko teiktu, Pāvels Vladimiričs tūdaļ apsauca.

—     Māmiņ! — viņš aizrādīja. — Jābūt tā, lai mājā rīkotu tikai viens! To es neesmu izgudrojis pats, tā dara visi. Es zinu, ka mani rīkojumi ir muļķīgi — nu, bet lai jau ir muļķīgi. *Jūsu rīkojumi ir gudri — nu, lai jau ir gudri! Jūs esat gudra, pat ļoti gudra, bet Jūdāsiņš jūs tomēr atstāja bez sava kakta!

Pie visa tā Arinai Petrovnai vēl gadījās atklāt kaut ko šausmīgu: Pāvels Vladimiričs dzēra. Lauku dzīves vientulībā šī kaislība viņu pārņēma nemanot un beidzot guva tik briesmīgu veidu, ka bija jānāk nenovēršamam galam. Pirmajā laikā, kad māte tikko bija atbraukusi, viņš vēl

tā kā kaunējās, diezgan bieži nonāca no augšstāva lejā parunāties ar māti. Ievērojusi, ka dēlam mēle mežģās, Arina Petrovna ilgu laiku domāja, ka tas notiek aiz muļķības. Viņai nepatika, ka dēls nāca «parunāties», un uzskatīja šis sarunas sev par lielu apgrūtinājumu. Patiešām, viņš pastāvīgi un tādā muļķīgā veidā par kaut ko žēlojās. Te vai nu lietus veselam nedēļām nelīstot, vai atkal tā gāžot, ka nemaz vairs negribot rimties; te apstājušas mnijvaboles un dārzā visus kokus apgrauzušas; te uzradies kurmis un izrakņājis visas pļavas. Tas viss bija neizsīkstošs avots visādām žēlabām. Nokāpj reizēm lejā, nosēžas mātei pretim un sāk:

—      Visapkārt staigā mākoņi. Cik tad tālu Golovļova? Vakar Asinssūcējam bijusi tāda lietusgāze, bet pie mums kā nav, tā nav! Mākonīši riņķī apkārt staigā gan, bet mums — ne piles!

Vai atkal tā:

—      Nu, redz, nu, līst un līst. Rudzi tikko saziedējuši, bet šis tik līst. Siens jau pa pusei sapuvis, bet šis tik uzslaka un uzslaka! Cik tad tālu Golovļova? Asinssūcējs savus laukus jau sen nokopis, bet mēs tik sēžam un gaidāmi Būs lopi ziemā jābaro ar sapuvušu sienu!

Arina Petrovna mēģina klusēt, klausīdamās muļķīgajās valodās, bet reizēm nenociešas un saka:

—      Sēdi vien, rokas klēpī saņēmis!

Bet viņa nav to vēl paguvusi izteikt, kad Pāvels Vladimiričs jau lec gaisā.

—     Un ko jūs man liksiet darīt? Aizpūst lietu uz Golovļovu, vai?

—     Ne jau lietu, bet vispār…

—      Nē, pasakiet — kas man, pēc jūsu domām, būtu jādara? Ne «vispār», bet skaidri un gaiši… Vai man jūsu dēļ cits klimats jārada? Kā tad ir Golovļovā: vajag lietus — lietus ir; nevajag lietus — un nav tā! Nu, un viss aug griezdamies… bet pie mums — taisni otrādi! Redzēsim, kādu valodu tad jūs runāsiet, kad nebūs ko uz zoba likt!

—     Ja nebūs, tad tas laikam būs dieva prāts …

—     Tad tā arī sakiet, ka tas dieva prāts! Bet ne «vispār» — atradusi gan skaidrojumu!

Dažreiz nonāca tik tālu, ka viņam pat manta likās par nastu.

—      Un kādēļ gan man tā Dubrovina kritusi? — viņš žēlojās. — Kas man no tās tiek?

—     Kas tad Dubrovinai vainas! Zeme laba, visa kā pietiek … Kas tev uzreiz iešāvies prātā?

—     Tikai tas, ka šajos laikos īpašums nepavisam nav vajadzīgs! Nauda — to nu vēl var! Naudu paņem, iebāz kabatā un laidies lapās! Bet tāds nekustamais…

—      Un kas tad tie par sevišķiem laikiem, ka pat īpašums nedrīkst būt?

—      Nu tādi laiki, ka jūs avīzes nelasāt, bet es lasu. Tagad visuf darās advokāti — saprotat? Lai tik nāk advokātam ausīs, ka tev ir īpašums, tad tevi dancinās!

—      Ko šis tevi var dancināt, ja tev dokumenti kārtībā?

—      Dancinās gan un kā vēl dancinās. Tas pats asinssūcējs Porfiška: sarunās advokātu, un tas tad tev sūtīs pavēsti pēc pavēstes!

—     Ko nu mels! Vai tad zemes lietās nav tiesas un taisnības?

—      Tāpēc jau sūtīs pavēstes, ka ir tiesa un taisnība. Ja nebūtu tiesas un taisnības, atņemtu bez visām pavēstēm, bet nu to dara ar pavēstēm. Rau, manam draugam Gorlopjatovam nomira krusttēvs, un viņš savā muļķa prātā pieņēma mantojumu! Mantojums izrādījās graša vērts, bet parādi simts tūkstošu: ir vekseļi — un tie paši viltoti. Tagad viņu tiesā jau trešo gadu: vispirms atņēma krusttēva muižu, tad ūtrupē pārdeva arī viņa paša! Te nu ir tā manta!

—      Kazi, tiešām ir tāds likums?

—      Ja nebūtu likuma, tad jau nepārdotu. Tātad likumi ir visādi. Kam sirdsapziņas nav, tam likumi vienmēr skaidri, bet, kam sirdsapziņa, tam likumi nav skaidri. Ej nu meklējies pa grāmatu! 4

Šādos strīdos Arina Petrovna vienmēr piekāpās. Ne vienu reizi vien viņai gribējās uzkliegt: «Prom no manām acīm, nelieti!» Bet tad viņa padomā, padomā un nesaka nekā. Vienīgi pie sevis norūc:

«Ak dievs! Kas tie par briesmoņiem, ko es esmu pasaulē laidusi! Viens ir asinssūcējs, otrs — tāds kā pamuļķis! Kam es visu to gādāju! Naktīs miegu negulēju, kumosu sev atrāvu… un kam tas viss?!»

Jo vairāk Pāvels Vladimiričs nodevās dzeršanai, jo fantastiskākas«, un, tā sakot, negaidītākas kļuva viņa valodas. Beidzot Arina Petrovna sāka vērot, ka te notiek kaut kas nelabs. Piemēram, no rīta ēdamistabas skapītī tiek ielikta pilna karafe degvīna, bet pusdienas laikā tajā nav vairs ne lāsītes. Vai atkal, sēžot viesistabā, viņa dzird, ka ēdamistabā pie dārgā skapīša kaut kas tā dīvaini čīkst; viņa iesaucas: «Kas tur ir?» — un dzird: kāds ātriem, bet klusiem soļiem dodas uz augšstāva pusi.

—       Ak dievs! Vai tik viņš nedzer? — viņa reiz ieprasījās Uļituškai.

—      Iemet gan, — tā atbildēja, ļauni smīnēdama.

Pārliecinājies, ka māte viņu pieķērusi, Pāvels Vladi-

miričs nemaz vairs nemēģināja izlikties. Kādā jaukā rītā skapītis no ēdamistabas bija pazudis pavisam, un uz Arinas Petrovnas jautājumu, kur tas palicis, Uļituška atbildēja:

—      Lika uznest augšā; tur viņam būšot ērtāk paņemt.

Tiešām, augšstāvā karafītes tukšojās citas pēc citas ar

apbrīnojamu ātrumu. Vientulībā ierāvies, Pāvels Vladimiričs sāka ienīst dzīvu cilvēku sabiedrību un radīja pats sev īpašu fantastisku īstenību. Tas bija vesels muļķīgs dēku romāns — ar pārvēršanos, pazušanu, pēkšņu iedzīvošanos bagātībā, — tas bija romāns, kura galvenie varoņi bija viņš pats un asinssūcējs Porfiška. Viņš pats nemaz neapzinājās, cik dziļi viņā bija iegūlies naids pret Porfišku. Viņš to nīda ar visiem dvēseles spēkiem, ar visu savu būtni, nīda pastāvīgi, ik mirkli. Šis riebīgais tēls rēgojās viņa priekšā kā dzīvs, bet ausīs skanēja Jūdāsiņa raudulīgi liekulīgā pļāpāšana, pļāpāšana, kurā varēja saklausīt tādu kā saltu, gandrīz abstraktu ļaunumu pret visu dzīvo, kas nepakļaujas kodeksam, kuru radījusi liekulības tradīcija. Pāvels Vladimiričs dzēra un kavējās atmiņās. Viņš atcerējās visus apvainojumus un pazemojumus, kurus tam bija nācies paciest, sakarā ar Jūdāsiņa tieksmi iegūt mājās noteicošo vārdu. It īpaši viņš atcerējās muižas dalīšanu, pārrēķināja katru kapeiku, apsvēra katru zemes gabaliņu un — nīstin nīda. Degvīna sakarsētajā fantāzijā radās veselas drāmas, kurās tika izgāzti apvainojumi un kurās apvainotājs bija viņš, nevis Jūdāsiņš. Brīžiem viņš fantazē, ka laimējis divsimt tūkstošus un brauc to paziņot Porfiškam (vesela aina ar sarunām), kam aiz skaudības pat seja sašķiebusies. Vai atkal, ka nomiris vectētiņš (atkal aina ar sarunām, lai gan tāda vectētiņa nekad nav bijis), kas viņam atstājis miljonu, bet asinssūcējam Porfiškam — pigu. Vai atkal, ka viņš izgudrojis līdzekli, kā palikt neredzamam, un ar to guvis iespēju sagādāt Porfiškam tādas nejaucības, ka tas tikai sten vien. Šādu delverību izgudrošanā viņš bija nepārspējams, un augšstāvā ilgi skanēja nejēdzīgi smiekli par prieku Uļituškai, kas par visu steidzās palaist ziņu brālim Porfirijam Vladimiričam.

Viņš nīda Jūdāsiņu, bet vienlaikus no tā arī baidījās. Viņš zināja, ka Jūdāsiņa acis vieš burvju indi, ka viņa balss ielien dvēselē kā čūska un paralizē cilvēka gribu. Tāpēc viņš noteikti atsacījās ar viņu satikties. Sad un tad Dubrovinā ieradās Asinssūcējs, lai noskūpstītu roku mīļajam draugam māmiņai (pret kuru viņš, kaut to bija padzinis no mājām, joprojām izturējās godbijīgi), — tad Pāvels Vladimiričs noslēdza augšstāvu un sēdēja visu laiku ieslēdzies, kamēr Jūdāsiņš tērzēja ar māmiņu.

Tā pagāja diena pēc dienas, līdz Pāvels Vladimiričs beidzot nolikās uz nāves gultas.

*

Formas pēc ārsts palika pa nakti un otrā dienā agri no rīta aizbrauca uz pilsētu. Atstājot Dubrovinu, viņš skaidri pateica, ka slimais nedzīvošot ilgāk par divām dienām un ka tagad esot par vēlu domāt par kādiem «testamentiem», jo savu uzvārdu uzrakstīt slimais vairs lāgā nespējot.

—      Viņš jums uzrakstīs «iemērcē», un tad ar tiesām vien netiksiet galā, — viņš piemetināja. — Jo, kaut gan Jūdāsiņš māmiņu ļoti ciena, par dokumentu viltojumu viņš tomēr prāvosies, un, ja māmulīti pēc likuma aizsūtīs uz kādu tālāku vietu, tad viņš darīs tikai tik daudz, ka aizlūgs par tiem, kam ceļš zem kājām!

Arina Petrovna visu ritu staigāja kā apmāta. Viņa mēģināja skaitīt lūgšanu — vai dievs viņu neapskaidros? — bet lūgšana nenāca prātā, un pat mēle negribēja klausīt. Viņa uzsāk: «Dievs, apžēlojies ar savu lielo žēlastību,» — bet uzreiz, pati nezinādama, kā, aizklīst uz: «Kas pāri par to, tas ir no jauna.» — «Atpestī! Atpestī!» it kā pati no sevis murmina mute, bet domas skrien uz visām pusēm: te tās iemet skatienu augšstāvā, te atkal iegriežas pagrabā («kas te rudenī bija mantu — viss izvazāts!») vai atkal tās skar kaut ko tālu, tālu. Visur tā kā krēsla, un šai krēslā cilvēki, daudz cilvēku, un viņi visi kustas, rosās. «Svētīgs tas vīrs… svētīgs tas vīrs… ja kas tinas ar meliem … māci man, kungs… māci man, kungs…» Bet pamazām mēle kļūst mīksta, acis raugās uz svētbildi un to neredz; mute plaši atvērusies, rokas saliktas uz t vēdera, un tā viņa stāv nepakustēdamās, it kā sastingusi.

Beidzot viņa apsēdās un sāka raudāt. Asaras plūda aumaļām no izdzisušajām acīm pa vecīgi izdēdējušiem vaigiem, aizķerdamās grumbās un pilēdamas uz sanēsātās katūna blūzes apkaklītes. Visā šai skatā bija kaut kas bēdīgs, bezcerīgs, bet līdz ar to arī nevarīgi spītīgs. Ir vecums, ir nespēks, ir neglābjamais stāvoklis — viss likās it kā mudinātu domāt par nāvi kā vienīgo izlīdzinātāju, bet tai pašā laikā aizvien vēl jaucās starpā arī pagātne ar savu valdonīgumu, bagātību un plašumu, un šīs pagātnes atmiņas bija viņā tā iezīdušās, tā saistīja viņu pie šās zemes dzīves. «Kaut varētu nomirt!» pazibēja prātā, bet pēc mirkļa šo vārdu vietā stājās citi: «Kaut varētu vēl padzīvot!» Viņa vairs neatcerējās ne Jūdāsiņu, ne mirstošo dēlu — abi tie it kā bija beiguši eksistēt. Ne par ko viņa vairs nedomāja, ne uz vienu viņa vairs nedusmojās, nevienu neapsūdzēja; viņa pat bija aizmirsusi, vai viņai ir kapitāls un vai tas ir pietiekami liels, lai vecumdienas būtu nodrošinātas. Skumjas, briesmīgas skumjas pārņēma visu viņas būtni. Smagi! Bēdīgi — bija vienīgais, ar ko viņa būtu varējusi izskaidrot savas asaras. Sīs asaras bija glabātas jau sen; pilīti pa pilītei tās bija krājušās kopš tā brīža, kad viņa bija aizbraukusi no Golovļovas un apmetusies uz dzīvi Dubrovinā. Uz visu, kas tagad bija gaidāms, viņa bija sagatavojusies, visu tā bija gaidījusi un paredzējusi, bet nekad viņai nebija bijis tik skaidrs, ka šim gaidītajam un paredzētajam reiz pienāks gals. Un nu šis gals bija pienācis, pilns skumju un bezcerīgas vientulības. Visu mūžu viņa bija kaut ko cēlusi, par kaut ko cīnījusies, bet izrādās, ka viņa bija cīnījusies par rēgiem. Visu mūžu viņai katra vārda galā bija «ģimene»; ģimenes dēļ viņa vienus bija sodījusi, citus apbalvojusi; ģimenes dēļ daudz ko piecietusi, sevi mocījusi, izkropļojusi visu savu dzīvi, un piepeši izrādījās, ka tieši ģimenes viņai nemaz nebija!

«Ak dievs! Vai tiešām tā ir visiem?» viņai jaucās pa galvu.

Viņa sēdēja, galvu rokā atspiedusi un asaraino seju pret lecošo sauli pagriezusi, it kā sacīdama: «Skaties!» Viņa nevaidēja un nesodījās, tikai klusām šņukstēja, kā asaras rīdama. Bet tai pašā laikā viņas dvēselē degtin dega: «Nav neviena! Nav neviena! Nav! Nav! Nav!»

Bet tad izsīka arī asaras. Seju nomazgājusi, vina bez vajadzības aizvilkās uz ēdamistabu, bet te meitenes to

apstāja ar jaunām sūdzībām, kas šoreiz likās sevišķi nekaunīgas.

—     Kas tad būs, vecmāmiņ? Vai tiešām mēs tā ir paliksim tukšā? — kurnēja Anņiņka.

—      Kāds tas krusltētiņš ir muļķis! — viņai piebalsoja Ļubiņka.

Ap pusdienas laiku Arina Petrovna sadomāja tikt iekšā pie mirstošā dēla. Klusītiņām, uz pirkstgaliem viņa uzkāpa augšā un pustumsā sataustīja durvis, kas veda istabā. Augšstāvā valdīja krēsla; logi bija aizklāti ar zaļiem aizkariem, caur kuriem tik tikko iespīdēja gaisma; ilgi nevēdināto istabu gaiss bija smags — tur bija ogu, plāksteru un svētbilžu lampiņas eļļas smaku riebīgs sajaukums un vēl tie īpašie izgarojumi, kas vēstī par slimības un nāves tuvumu. Augšstāvā pavisam bija divas istabas: pirmajā sēdēja Uļituška, tīrīja ogas un nikni dzenāja mušas, kas te tā kā tāds dūcošs spiets griezās virs ērkšķogu kaudzēm un nekaunīgi metās viņai uz deguna un lūpām. No blakusistabas aiz puspievērtajām durvīm nemitīgi skanēja sauss un aprauts klepus, kas laiku palaikam nobeidzās ar smagu krēpošanu. Arina Petrovna, nejuzdamās droša, apstājās, lūkodamās pustumsā un it kā nogaidīdama, ko darīs Uļituška, ieraugot viņu nākam. Bet Uļituška pat nepakustējās, laikam būdama pārāk droša, ka katrs mēģinājums ietekmēt slimnieku būs nesekmīgs. Tikai lūpas viņai dusmīgi noraustījās, un Arina Petrovna dzirdēja nočukstam vārdu: «Velns.»

—     Tu gan, mīļā, varētu nokāpt lejā! — sacīja Arina Petrovna Uļituškai.

—      Kas vēl nebūs! — atcirta Uļituška.

—      Man jāparunā ar Pāvelu Vladimiriču. Ej!

—      Apžēlojieties, lielmāt! Kā lai es viņu atstāju? Ja nu uzreiz kas notiek — nebūs neviena, kas ko padod vai paņem.

—      Kas tur ir? — dobji atskanēja no guļamistabas.

—      Saki, mans draugs, lai Uļita aiziet. Man ar tevi jāparunā.

Šoreiz Arina Petrovna bija tik uzstājīga, ka palika uzvarētāja. Viņa pārmeta krustu un iegāja istabā. Pie iekšsienas patālāk no logiem atradās slimnieka gulta. Viņš gulēja uz muguras, ar baltu segu apsegts, un tikpat kā nemaņā kūpināja papirosu. Neraugoties uz tabakas dūmiem, mušas ar tādu niknumu līda virsū, ka viņš visu laiku vai nu at' vienu, vai otru roku vilka gar seju. Šīs

rokas bija tik nespēcīgas, pilnīgi bez muskuļiem, ka skaidri varēja saskatīt kaula apveidu, kauls no delnas līdz pleciem bija vienādā šaurumā. Galva kaut kā bezcerīgi bija iegrimusi spilvenā, seja un visa miesa dega kā ugunī. Lielās, apaļās acis bija iekritušas, skatiens šaudījās, it kā ko meklētu; deguns bija kļuvis smails, mute stāvēja pusviru. Viņš neklepoja, bet elpoja tik spēcīgi, it kā visa viņa dzīvības enerģija būtu sakrājusies krūtīs.

—             Nu, kā ir? Kā tu šodien jūties? — apjautājās Arina Petrovna, atsēzdamās atzveltnī pie gultas kājgaļa.

—: Nekas… rīt… nē, šodien… kad bija dakteris?

—      Dakteris bija šodien.

—      Nu tad rit…

Slimnieks sāka svaidīties, it kā pūlēdamies atcerēties kādu vārdu.

—      Varēs celties, — pateica priekšā Arina Petrovna.

—      Lai dievs dotu, mans draugs, lai dievs dotul

Abi uz brītiņu apklusa. Arina Petrovna gribēja kaut ko sacīt, bet, lai to pasacītu, vajadzēja uzsākt valodu. Un taisni šo valodu viņa nekad neprata uzsākt, būdama divatā ar Pāvelu Vladimiriču.

—             Kā Jūdāsiņš… dzīvo? — beidzot vaicāja pats slimnieks.

—      Kas šim! Dzīvo tik nost.

—             Droši vien domā tā: kad brālis Pāvels nomirs, man no dieva žēlastības tiks vēl viena muižiņa!

—            Reiz mums visiem jāmirst un visiem jāatstāj muižas … likumīgajiem mantiniekiem …

—             Tikai ne Asinssūcējam. Es labāk pametīšu suņiem, tikai ne viņam!

Izdevība bija lieliska: pats Pāvels Vladiiniričs iesāka runāt. Arina Petrovna nekavējās to izmantot.

—             Par to, mans draugs, vajadzētu padomāt! — viņa teica kā garāmejot, uz dēlu nepaskatīdamās un pētīdama pret gaismu savas rokas, it kā tās šajā brīdī butu viņas uzmanības galvenais priekšmets.

—      Ko tas nozīmē «par to»?

—            Nu kaut par to, lai brālim nepaliktu tava muiža, ja tu tā nevēlies …

Slimais klusēja. Tikai viņa acis nedabiski iepletās un seja kļuva arvien sārtāka un sārtāka.

—            Varbūt ari to paturēt prātā, ka tev ir māsasmeitas — bārenītes, kāds viņām ir kapitāls? Nu, un tev ir ari māte… — turpināja Arina Petrovna.

—      Vai jūs jau visu esat paguvusi aizlaist Jūdāsiņam?

—            Kas bijis, bijis… Es zinu, ka pati esmu vainīga… Un nav jau arī nekāds liels grēks … Domāju, ka dēls jau vien ir… Un tu varēji to mātei ari neatgādināt.

Klusums.

—     Nu, ko tu klusē? Saki taču kaut ko!

—      Kad tad jūs taisāties mani apbedīt?

—            Kāpēc apbedīt, tomēr… Kā visi kristīgie… Vai nu visiem tūlīt jāmirst, bet vispār…

—            Atkal «vispār»! Jūs vienmēr tik «vispār». Vai jūs domājat, ka es neredzu!

—      Ko tad tu redzi, mans draugs?

—            Redzu to, ka jūs mani turat par muļķi! Nu, pieņemsim, ka esmu muļķis, un lai jau palieku muļķis! Bet kāpēc jūs nākat pie muļķa? Nenāciet! Un neuztraucieties!

—            Es jau nemaz neuztraucos; es tikai tā vispār… katram cilvēkam reiz pienāk gals …

—      Nu, tad gaidiet!

Arina Petrovna nodūra galvu un iegrima pārdomās. Viņa ļoti labi redzēja, ka nekas neiznāks, bet bezcerīgā nākotne viņu tā mocīja, ka pat rokām taustāmā patiesība viņu nespēja pārliecināt par turpmāko mēģinājumu nesekmīgumu.

—             Es nevaru saprast, kāpēc tu mani neieredzi! — viņa beidzot pateica.

—            Nepavisam … es jūs… nepavisam! Es pat ļoti… Apžēlojietiesl Jūs mūs tā vadījāt dzīvē… nemaz nešķirojot …

Viņš pateica to saraustīti, aizvilkdamies; balsī varēja sadzirdēt tādus kā nervozus un tai pašā laikā triumfējošus smieklus; acis iespīdējās; pleci un kājas nemierīgi nodrebēja.

—            Ja nu tiešām kaut kādā ziņā būtu vainīga, tad piedod, dieva dēļ!

Arina Petrovna piecēlās un palocījās, pieskardamās ar roku grīdai. Pāvels Vladimiričs aizvēra acis un nekā neatbildēja.

—             Pieņemsim, ka attiecībā uz nekustamo mantu … Tas ir skaidrs, ka tavS pašreizējā stāvoklī par kādiem rīkojumiem nav ko domāt… Porfirijs ir likumīgais mantinieks; un lai viņam tā nekustamā manta tiek … Bet kā būs ar kustamo, ar kapitālu? — Arina Petrovna nolēma iunāt skaidru valodu.

Pāvels Vladimiričs nodrebēja, bet klusēja. Ļoti iespējams, ka, dzirdot vārdu «kapitāls», viņš nemaz nedomāja par Arinas Petrovnas insinuācijām, bet viņam tikai ienāca prātā: «Re, septembris jau klāt, laiks saņemt procentus … ja sešdesmit septiņus tūkstošus sešus simtus pareizina ar pieci un dala ar divi, cik tad iznāk?»

—      Tu varbūt domā, ka es gaidu tavu nāvi, bet tādas domas met pie malas, mans draugs! Dzīvo vion, tad ari man, vecenei, būs mazāka bēda. Kas tad man! Pie tevis es esmu ir siltumā, ir paēdusi, pat ja sirds iekāro kādu saldumiņu, — nekā man netrūkst! Es tikai runāju par to, ka kristīgajiem ir tāda paraža: taisoties atstāt šo pasauli …

Arina Petrovna apklusa, it kā meklēdama vajadzīgo vārdu.

—      Nodrošināt savus pakaļpalicējus, — viņa pabeidza, skatīdamās pa logu ārā.

Pāvels Vladimiričs gulēja nekustīgi un klusu ieklepojās, ne ar vienu kustību neparādīdams, vai viņš klausās vai ne. Mātes sūrošanās viņam acīmredzot bija apnikusi.

—      Kapitālu jau varētu vēl, dzīvam esot, nodot no rokas rokā, — Arina Petrovna kā starp citu pieminēja šo iespēju un sāka atkal skatīties uz savām rokām pret gaismu.

Slimais viegli nodrebēja, bet Arina Petrovna to nepamanīja un turpināja:

—      Kapitālu, mans draugs, arī likums atļauj nodot no rokas rokā, tādēļ ka tas ir iegūstama lieta: vakar tas bija, bet šodien jau vairs nav. Un neviens par to nevar prasīt norēķinu — kam es gribu, tam dodu.

Pāvels Vladimiričs piepeši kaut kā ļauni iesmējās.

—     Jūs laikam atceraties notikumu ar Paločkinu! — viņš iešņācās. — Tas arī nodeva savu kapitālu no rokas rokā — sievai, bet tā aizbēga ar mīļāko!

—      Man, draugs, mīļāko nav!

—      Jūs aizbēgsiet tāpat bez mīļākā — ar kapitālu!

—      Ak tā tu mani saproti!

—      Es jūs nekā nesaprotu… Jūs esat mani pa visu pasauli izskandinājusi par muļķi — nu, lai es esmu muļķis! Lai jau es palieku muļķis! Skaties, kādus visādus jokus izdomājusi — lai kapitālu nododot no rokas rokā! Un ko tad es pats? Varbūt ieteiksiet meklēt glābiņu klosterī un no turienes noskatīties, kā jūs rīkosieties ar manu kapitālu?

To visu viņš izteica vienā elpas vilcienā, skaišoties un uztraucoties un pēc tam sabruka pavisam. Tad vismaz stundas ceturksni briesmīgi klepoja, un bija pat jābrīnās, kā šajā nožēlojamā cilvēka ģindeni vēl tik daudz spēka. Beidzot viņš atguva elpu un aizvēra acis.

Arina Petrovna apjukusi raudzījās visapkārt. Līdz šim viņa vēl arvien negribēja ticēt, bet tagad galīgi pārliecinājās, ka ikviens jauns mēģinājums pārliecināt mirstošo var tikai tuvināt Jūdāsiņa uzvaras dienu. Jūdāsiņš acu priekšā vien stāvēja. Gan viņš iet aiz zārka, gan sniedz brālim pēdējo Jūdāsa skūpstu, un divas riebīgas asariņas tam izveļas no acim. Tad zārku ielaiž kapā. «Ardievu, brāl!» iesaucas Jūdāsiņš, lūpas raustīdams, acis paceldams un nolaizdams un pūlēdamies piešķirt savai balsij bēdīgu pieskaņu, bet tūliņ pēc tam pagriežas mazliet pret Uļitušku un saka: «Bēru biezputru, bēru biezputru neaizmirstiet paņemt līdz! Un uzlieciet uz tīra galdautiņa… mājā ar vajadzēs brāli pieminēt!» Tad beidzas arī bēru mielasts, kurā Jūdāsiņš nenoguris stāsta priesterim par nelaiķa tikumiem, un priesteris šiem slavinājumiem pilnīgi pievienojas. «Ak, brāli, brāli! Tu negribēji vairs pie mums padzīvot!» viņš iesaucas, no galda pieceldamies un sniegdams priesterim roku ar pavērstu delnu svētīšanai. Tad beidzot visi, paldies dievam, paēduši un pēc pusdienām pat izgulējušies; Jņdāsiņš staigā pa istabām kā saimnieks, pārņem mantas, reģistrē tās sarakstā un reizēm, ja par kaut ko rodas šaubas, aizdomīgi paskatās uz māti.

Visas šīs nenovēršamās nākotnes ainas virmoja Arinas Petrovnas acu priekšā. Un gluži kā īstenībā ausīs skanēja Jūdāsiņa lišķīgā un reizē griezīgā balss:

—      Vai atceraties, māmiņ, ka brālim bija zelta aproču podziņas… loti jaukiņas, viņš tās pa svētkiem valkāja … kur tās podziņas varēja palikt — nevaru tikt gudrs!

*

Arina Petrovna vēl nebija paguvusi nokāpt lejā, kad Dubrovinas baznīcas kalnā parādījās četrjūgs. Ratos goda vietā sēdēja Porfirijs Golovlovs kailu galvu un krustījās pret baznīcu; viņam iepretim sēdēja abi viņa dēli: Petjeņka un Volodjeņķa. Arinai Petrovnai sirds vai pamira. «Saodis lapsa kūmiņš, kur maita!» viņa nodomāja; meitenes arī satrūkās un bailīgi spiedās klāt vecmāmiņai. Litu šim klusajā māja pēkšņi aacciās trauksme: klau-

dzēja durvis, skraidīja ļaudis, skanēja saucieni: «Kungs brauci Kungs brauc!» — un visi mājas iemītnieki reizē izdrāzās uz lieveņa. Vieni meta krustus, citi tāpat stāvēja un nogaidīja, bet visi acīmredzot apzinājās, ka līdzšinējā dzīve Dubrovinā bija bijusi tikai pagaidu stāvoklis, ka tikai tagad nāks īstā dzīve ar īsto saimnieku priekšgalā. Daudziem no vecajiem kārtīgajiem muižas ļaudīm «agrākais» kungs bija izsniedzis mēneša devu, daudzi baroja govis ar kunga sienu, tiem bija sakņu dārzi, un viņi vispār dzīvoja «brīvi» — visus, dabiski, interesēja jautājums, vai «jaunais» kungs atstās veco kārtību vai nālcs ar jaunu, ar Golovlovas kārtību.

Pa to laiku Jūdāsiņš bija piebraucis, un pēc tā, kā viņu saņēma, jau sprieda, ka Dubrovinā beigas nav tālu. Viņš nesteigdamies izkāpa no ratiem, pamāja muižas ļaudīm, kas krita kungam pie rokas, tad, svētbijīgi rokas salicis, lēnām devās pa kāpnēm uz augšu, lūgšanu čukstēdams. Viņa seja pauda ir sēras, ir bezgalīgu padevību. Kā cilvēks viņš sēroja, kā kristīgais — nedrīkstēja kurnēt. Viņš izlūdzās «žēlastību», bet vairāk paļāvās un padevās visuvarenā prātam. Aiz viņa pārī nāca dēli. Volodjeņka atdarināja tēvu, tas ir, rokas salicis, bolīja acis un kustināja lūpas; Petjeņka priecājās par brāļa taisītajiem jokiem. Aiz viņiem barā klusēdami un svinīgā gaitā sekoja muižas ļaudis.

Jūdāsiņš noskūpstīja māmiņai roku, tad lūpas, tad vēlreiz roku; pēc tam apņēma mīļo draugu ap vidu un, skumji pakratījis galvu, sacīja:

—      Un jūs arvien skumstat! Tas nav labi, mans draugs! Tas pavisam nav labi! Kaut jūs pati sev pajautātu: ko par to visu sacīs dievs? Viņš sacīs: es savā visgudrajā prātā griežu visu par labu, bet viņa kurn! Ak, māmiņ, māmiņ!

Tad viņš noskūpstīja abas māsasmeitas un ar tādu pašu apburošu familiaritāti balsī teica:

—     Un arī jūs, draiskules, vienās asarās! Lai man tas vairāk nebūtu jāredz! Palūgšu jūs tūliņ pasmaidīt — un gana!

Un viņš piecirta kāju uz meiteņu pusi vai, labāk sakot, izlikās, it kā to darītu, bet īstenībā tikai vēligi jokoja.

—     Paskatieties uz mani! — viņš turpināja. — Kā brālis es sēroju! Ne vienreiz vien esmu apraudājies. 2ēl brāļa, ļoti žēl, pat līdz asarām… Tu sāc raudāt, taču tad atto

pies: bet kam tad dievs! Vai nu tiešām dievs nezina, ko dara? Tu tā pārdomā visu un jūties atkal stiprs. Tāpat tas jādara visiem! Ir jums, ināmiņ, ir jums, meitenītes, ir jums… itin visiem! — viņš pagriezās pret kalpotājiem.

—     Paskatieties uz mani, cik braši es turos!

Un viņš tikpat apburoši notēloja sevi kā «brašu vīru», tas ir, izslējās taisns, paspēra vienu kāju uz priekšu, izgaza krūtis un atmeta galvu. Visi pasmaidīja, bet kaut kā paskābi, it kā katrs sevī nodomātu: nu tik zirneklis sāks aust tīklu!

Pabeidzis savu «izrādi» zālē, Jūdāsiņš devās uz viesistabu un atkal noskūpstīja māmiņai roku.

—      Tā nu ir, mīļais draugs, māmiņa! — viņš sacīja, atsēzdamies uz dīvāna. — Rau, arī brālis Pāvels…

—      Jā, arī Pāvels… — klusi piebalsoja Arina Petrovna.

—      Jā, jā, jā… par agru! Par agru! Es taču arī, māmiņ, kaut gan turos, tomēr sirdī tāpat… ļoti, ļoti skumstu par brāli! Mīlēt jau viņš mani nemīlēja, nepavisam nemīlēja, •— varbūt, kas zina, dievs viņam tāpēc to visu uzsūtīja!

—      Šādā brīdī tu varēji to arī nepieminēt! Vecas ķildas jāaizmirst…

—      Es, māmiņ, tās jau sen esmu aizmirsis! Es tik to tāpat saku: brālis mani nemīlēja, bet, kāpēc, — to nezinu! Es taču, kā liekas… gan šā, gan tā, gan tieši, gan aplinkus, gan «mīļais», gan «brālīt», bet viņš tik no manis novēršas — un beigas! Bet, redz, kā dievs klusītiņām paņēma un saposa savai valstībai.

—      Es jau tev reiz sacīju: to nav ko pieminēt! Cilvēks jau uz nāves cisām!

—      Jā, māmiņ, nāve — tas ir liels noslēpums! Neviens nezina to dienu, to stundu — tik liels ir tas noslēpums! Viņš vienmēr kaut ko plānoja, domāja, ka ir pacēlies tik augstu, tik augstu, ka nav ar roku aizsniedzams, taču pēkšņi dievs vienā mirklī izjauc visus viņa sapņojumus. Tagad viņš varbūt priecīgs būtu, ja savus grēciņus varētu izdzēst, — bet tie jau ierakstīti mūžības grāmata. Un no tās grāmatas, māmiņ, ierakstīto nevar vis tik viegli izskrāpēt!

—      Nu, kas nožēlo, tam tiek piedots!

—      To novēlu! No sirds to brālim novēlu! Viņš mani nemīlēja, bet es — novēlu! Es visiem vēlu labu! Ir tiem, kas mani nīst, ir tiem, kas pāri dara, — itin visiem!

Netaisnīgs viņš bija pret mani — nu, un dievs viņam uzsūtīja slimību, ne jau es, bet dievs! Vai viņš, māmiņ, ļoti cieš?

—      Nu, tā… Nekas. Bija ārsts, teica, ka esot pat cerības, — meloja Arina Petrovna.

—      Nu, redz, cik labi! Nekas, mans draugs! Nebēdājies! Varbūt viņš vēl izveseļosies! Mēs te gremžamies viņa dēļ un kurnam uz radītāju, bet viņš varbūt sēž klusiņš savā gultiņā un pateicas dievam par izdziedināšanu!

Sī doma Jūdāsiņarn tā iepatikās, ka viņš pat iesmējās klusu smiekliņu,

—      Es taču, māmiņ, atbraucu pie jums paciemoties, — viņš turpināja, it kā sagādādams māmiņai ar to patīkamu pārsteigumu. — Nevar, mīļā, citādi… tā jau radiem pieklājas! Kas zina, kā viss vēl… esmu tomēr brālis… varbūt jāmierina vai jādod padoms, vai kas jānokārto … jūs taču atļausiet?

—      Ko nu es te varu atļaut! Es pati esmu viešņa!

—      Bet zināt ko, mīļā. Tā kā mums šodien ir piektdiena, tad — ja jūs būtu tik žēlīga — lieciet man pusdienā pagatavot gavēņēdienu. Varbūt sālītu zivtiņu, sēnītes, kāpostiņus — vai nu man daudz vajag! Bet es tikmēr — kā jau radiem pieklājas — uzčāpošu augšstāvā pie brāļa, varbūt vēl paspēju. Ja ne miesas, tad dvēseles labā ko izdarīšu. Viņa stāvoklī gan laikam svarīgāka ir dvēsele. Miesu mēs, māmiņ, varam ārstēt ar mikstūrām un karstām kompresēm, bet dvēselei vajag pamatīgākas zāles.

Arina Petrovna neko neiebilda. Doma par nenovēršamo «galu» tā bija pārņēmusi visu viņas būtni, ka viņa tādā kā sastingumā redzēja un dzirdēja visu, kas notika apkārt. Viņa redzēja, kā Jūdāsiņš nokrekšķēdamies piecēlās no dīvāna, kā salīka, vilka kājas pa grīdu (viņam šad tad patika izlikties nevarīgam: šķita, ka izskatās cienīgāk); viņa saprata, ka Asinssūcēja pēkšņā parādīšanās augšstāvā slimnieku dziļi satrauks un varbūt pat paātrinās viņa galu; bet pēc šās dienas uztraukumiem bija uznācis tāds nogurums, ka viņa jutās kā sapņos.

Tolaik, kad tas viss risinājās, Pāvelu Vladimiriču bija pārņēmis neaprakstāms nemiers. Viņš gulēja augšstāvā gluži viens un tomēr juta, ka mājā ir kāda neparasta trauksme. Katrs durvju aizcirtiens, katrs solis gaitenī viņam likās noslēpumains. Vienu laiku viņš sauca un kliedza, cik jaudas, bet, pārliecinājies, ka tas neko nelīdz,

viņš saņēma visus spēkus, piecēlās gultā sēdus un sāka klausīties. Pēc lielus skraidīšanas, pēc skaļajām valodam pēkšņi bija iestājies kapa klusums. Kaut kas nezināms, baigs apņēma viņu no visām pusēm. Dienas gaisma caur nolaistajiem aizkariem iespīdēja vāji, un, tā kā kaktā svētbildes priekšā dega lampiņa, tad krēsla istabā likās vēl tumšāka un biezāka. Uz šo noslēpumaino kaktu tad viņš ari stīvi vērsa savas acis, it kā pirmo reizi būtu kaut ko ieraudzījis šai dziļumā. Svētbilde zeltītajā ietvarā, pret kuru tieši krita lampiņas gaisma, spīdēja tumsā tik apbrīnojami spoži, it kā tā būtu kaut kas dzīvs; pie griestiem šūpojās spīdošs ripulis, te pamirdzēdams, te atkal pagaisdams atkarībā no tā, cik spoži vai vāji tajā brīdī dega lampiņas liesma. Zemāk bija puskrēsla, uz kuras vispārējā fona trīcēja ēnas. Pie tās pašas sienas, apgaismotā kakta tuvumā, karājās rītasvārki, uz tiem arī šūpojās gaismas un ēnas svītras, tāpēc šķita, ka rītasvārki kustas. Pāvels Vladimiričs skatījās, skatījās, un piepeši viņam sāka likties, ka tur, tai kaktā, viss sācis kustēties. Vientulība, bezspēcība, nāves klusums — un tajā ēnas, vesels bars ēnu. Viņam šķita, ka šīs ēnas nāk virsū, nāk un nāk… Neaprakstāmās šausmās, acis un muti atpletis, viņš raudzījās noslēpumainajā kaktā un nevis kliedza, bet vaidēja. Vaidi bija dobji, aprauti, kā rējieni. Viņš nebija dzirdējis tie kāpnes čīkstam, ne klusos soļus priekšistabā; te pēkšņi pie viņa gultas izauga nīstamā Jūdāsiņa stāvs. Viņam šķita, ka tas iznācis tur no tās tumsas, kas nupat viņa acīs tik noslēpumaini bija kustējusies; ka tur ir vēl un vēl… ēnas, ēnas, ēnas bez sava gala! Nāk un nāk …

—     Kāpēc? No kurienes? Kas ielaidis? — viņš instinktīvi iekliedzās un bezspēkā noslīga uz spilvena.

Jūdāsiņš stāvēja pie gultas, skatījās slimniekā un skumji šūpoja galvu.

—     Vai sāp? — viņš jautāja, piešķirdams savai balsij, cik vien iespējams, vairāk saldenuma.

Pāvels Vladimiričs klusēja un tukšu skatienu raudzījās viņā, it kā pūlēdamies kaut ko saprast. Bet Jūdāsiņš tikmēr piegāja pie svētbildes, nometās cejos, rādīja aizkustinātu vaigu, trīs reizes zemu paklanijās, piecēlās un atkal pienāca pie gultas.

—     Celies, brāl, dievs tev sūta žēlastību! — viņš sacīja, sēzdamies atzveltnī, to tik priecīgā balsī, it kā tiešām «žēlastība» viņam būtu kabatā.

Pāvels Vladimiričs beidzot atskārta, ka viņa acu priekšā nav vis ēna, bet Asinssūcējs pats. Viņš piepeši sarāvās, it kā viņu būtu sācis kratīt drudzis. Jūdasiņa acis raudzījās, kā jau radiniekam pieklājas, gaiši, bet slimais ļoti labi redzēja, ka šajās acīs slēpjas «cilpa», kas kuru katru mirkli var tikt izmesta, aizžņaudzot tam rīkli.

_— Ai, brāli, brāli! Nu tu man esi — pavisam «pē»! — kā jau radiniekam pieklājas, turpināja jokot Jūdāsiņš.

—     Bet tu parādi, ka vari saņemties! Augšā, augšā, laidies tik skriešus! Tipu-tapu — sak, lai māmiņa papriecājas, ka mēs tik braši! Ai-ai-jā!

—      Ārā, Asinssūcēj, ārā! — izmisis iekliedzās slimnieks.

—      Ai, ai, ai, brāli, brāli! Es nāku pie tevis ar mīlestību un gādību, bet tu… kādus vārdus tu man saki! Ai, ai, ai, tavu grēku! Un kā tev, draudziņ, mēle ļauj teikt miesīgam brālim tādus vārdus! Kauns, mīļais, liels kauns. Pa, pa, es tev spilventiņu pačubināšu.

Jūdāsiņš piecēlās un piegrūda pirkstu pie spilvena.

—      Nu, tā! — viņš turpināja. — Nu ir labi! Guli bez bēdām — nevajadzēs čubināt kaut vai līdz pašam rītam!

—      Projām… tu!

—      Ai, kā tā slimība tevi tomēr samaitājusi! Pat raksturu — arī tas tāds spītīgs kļuvis! Ej tik un ej — kā tad tā var aiziet! Tev dzert var iegribēties — es pasniegšu ūdentiņu; tur lampiņai pie svētbildes kaut kas gadīsies — es sakārtošu, pieliešu eļļiņu. Tu pagulēsi, es pasēdēšu; klusi un rāmi — i nemanīsi, kā laiks paies!

—      Projām… Asinssūcēj!

—      Nu, redzi nu, tu mani lamā, bet es par tevi dievu lūgšu. Vai nu es nezinu, ka tas nenāk no tevis paša, bet ka tā ir slimība, kas runā ar tavu muti. Es, brāl, esmu radis piedot — es visiem piedodu. Kā šodien pat — braucu pie tevis un ceļā satiku zemnieciņu, un tas man kaut ko pasacīja. Nu, kas tur liels! Dievs ar viņu! Viņš taču tikai pats savu mēli apgānīja! Bet es… es ne tikai neapskaitos, bet pat vēl krusta zīmi tam pārmetu —patiesi!

—      Vai aplaupīji… to zemnieku?

—      Kas? Vai es! Nē, mans draugs, es nelaupu; tie ir lielceļu laupītāji, kas laupa, bet es rīkojos pēc likuma. Ja viņa zirgu savā pļavā noķeršu — tad gan, mīļais, nāc vien uz miertiesu! Ja miertiesa sacīs, ka citu pļavas noganīt drīkst, tad dievs ar viņu! Bet, ja sacīs, ka nedrīkst,

tad neko darīt! Maksā sodu! Es, mīļais, pēc likuma, tikai pēc likuma!

—     Jūdass! Nodevējs, māti izdzini ubagot!

—      Un atkal es tev sacīšu: gribi, dusmojies, gribi, nedusmojies, bet aplamas valodas tu runā! Ja. es nebūtu kristīgs cilvēks, es ari… varētu par to celt pretenziju pret tevi!

—      Izdzini, izdzini, izdzini… māti ubagot!

—     Rimsties jel, rimsties! Pielūgšu dievu, varbūt tu kļūsi mierīgāks …

Lai kā Jūdāsiņš valdījās, tomēr mirēja lamāšanās viņu tā aizskāra, ka viņam pat lūpas sašķobījās un kļuva baltas. Taču liekuļošana viņa dabai bija kļuvusi tik nepieciešama, ka viņš nekādi nespēja pārtraukt reiz uzsākto komēdiju. Pie pēdējiem vārdiem viņš tiešām nometās ceļos un tad paceltām rokām savu stundas ceturksni čukstēja. To padarījis, viņš atgriezās pie mirēja gultas ar mierīgu, gandrīz apskaidrotu seju.

—     Es jau, brāl, atbraucu pie tevis parunāties par lietu, — viņš sacīja, sēzdamies atzveltnī. — Tu, redz, mani gāni, bet es domāju par tavu dvēseli. Saki, lūdzams, kad tu pēdējo reizi biji pie dievgalda?

—     Ak dievs! Kas vēl nebūs… vediet viņu projām! Uļitka! Agaška! Vai te kāds ir? — ievaidējās slimais.

—      Nu, nu, nu! Apmieriniet, mīļais! Es jau zinu, ka tev nepatīk,par to runāt! Jā, brāl, tu vienmēr biji slikts kristietis, un tāds tu paliec arī tagad. Bet kā tev derētu, ak, kā derētu tādā brīdī padomāt par dvēseli! Mūsu dvēsele … ak, cik uzmanīgi pret to jāizturas, mans draugs! Ko tad baznīca mums māca? Nāciet, sak, ar lūgšanām, ar pateikšanu… Un vēl: kristīgā cilvēka mūža ceļa galam nav jābūt sāpju šaustītam un kaunā liktam, bet miera pilnam — tā gan, mans draugs! Tev tagad vajadzētu aizsūtīt pēc tētiņa — un tā no sirds, ar grēku nožēlošanu … Nu, nu! Lai paliek, lai paliek! Bet tiešām vajadzētu…

Pāvels Vladimiričs gulēja tumši sasarcis, gluži vai bez elpas. Ja viņš šai brīdī būtu spējis sadauzīt sev galvu, viņš to, bez šaubām, būtu darījis.

—     Jā, un par to muižu — varbūt tu jau esi testamentu sastādījis? — turpināja Jūdāsiņš. — Muižiņa tev ir jauka, ļoti jauka, nav vārdam vietas. Zeme pat labāka nekā Golovļovā; māls ar smiltiņām! Nu, un kapitāls arī iev… es taču, brāl, nekā nezinu. Zinu tikai to, ka tu zemniekiem esi ļāvis izpirkties, bet, kas un kā,— par to nekad

neesmu interesējies. Šodien pat: braucu pie tevis un sevi domāju — kapitāls brālim Pāvelam laikam ir! Bet ta.j es domāju tālāk: ja jau viņam ir kapitāls, tad jau viņ:* droši vien savu pēdējo vēlēšanos būs izteicis!

Slimais aizgriezās projām un smagi elpoja.

—      Vai neesi vēl savu pēdējo vēlēšanos izteicis? Nu, tad jo labāk, mans draugs! Pēc likuma — tā ir pat taisnīgāk. Nepaliks svešiem, bet savējiem. Es pats ari, lai cik vārgs — ar vienu kāju stāvu jau kapā! — bet tomēr prātoju tā: kas man te ko testamentu taisīt, ja drīz likums to izdarīs manā vietā. Un cik tas, mīļais, ir jauki! Nav ne ķildu, ne skaudības, ne visādu intrigu… likums taču!

Tas bija šausmīgi. Pāvelam Vladimiričam likās, ka viņš dzīvs ielikts zārkā, ka viņš guļ gluži kā važās iekalts, kā letarģiskā miegā, nevar pakustināt nevienu locekli un klausās, kā Asinssūcējs apsmej viņa miesas.

—      Ej projām … dieva dēļ… ej projām, — viņš beidzot sāka lūgt savu mocītāju.

—      Nu, nu, nu! Apmierinies! Iešu jau, iešu! Es jau zinu, ka tu mani nemīli… Kauns gan, mans draugs, liels kauns savu miesīgo brāli nemīlēt! Un es tevi tā mīlu! Pat bērniem vienmēr saku: kaut brālis Pāvels ir vainīgs manā priekšā, es viņu tomēr mīlu! Tātad tu neko neesi izlēmis — nu, tad ir lieliski, mans draugs! Notiek jau ari kādreiz tā, ka izvazā kapitālu, vēl dzīvam esot, it īpaši, ja kādam nav ģimenes, ja ir viens… nu, bet gan jau es pieskatīšu… Ko? Kas? Vai esmu tev apnicis? Nu, tad jau man arī jāiet! Ļauj tik lūgšanu noskaitīt!

Viņš piecēlās, salika rokas un ātri kaut ko nočukstēja.

—      Ardievu, draugs! Un neraizējies! Atdusies labi krietni — varbūt dievs dod! Bet mēs ar māmiņu ņaspriedīsim, parunāsim' — varbūt kaut ko izdomājam! Es, brāl, lūdzu, lai man pusdienās padod gavēņēdienu.. . sālītu zivtiņu, sēnītes, kāpostiņus — tad nu neņem ļaunā! Ko? Vai es tev esmu apnicis? Ak, brāli, brāli! … Nu, nu, es jau eju, eju! Galvenais, mans draugs, neuzbudinies, neuztraucies — guli un atdusies! Krr … krr … — viņš beigās pa jokam ķircināja, kad pēdīgi bija nolēmis aiziet.

—     Asinssūcējs! — nopakaļ noskanēja tik griezīgs kliedziens, kas viņu gluži kā apsvilināja.

Kamēr Porfirijs Vladimiričs tērgā pa augšstāvu, vecmāmiņa Arina Petrovna apakšstāvā sapulcējusi ap sevi jaunos (ne jau bez nolūka no tiem kaut ko izzināt) un tērzē.

—            Nu, ko tu dari? — viņa uzrunā vecāko mazdēlu Petju.

—      Vēl neko, vecmāmiņ, nākamgad taisos uz oficieriem.

—            Bet vai tu tiksi? Jau kuro gadu solies! Vai eksāmeni jums tik grūti — dievs tevi zina!

—             Viņš, vecmāmiņ, beidzamajos eksāmenos uzrāvās uz «Pasaules radīšanas stāstiem». Svētais tētiņš šim jautā: kas ir dievs? Bet viņš: dievs ir gars … svētā gara gars…

—            Ak tu, nabadziņ, nabudziņ! Kā tad tu tā? Palūk, viņas ir bārenes, ir tad, liekas, zina!

—            Kas tur ko nezināt! Dievs ir gars, neredzams… — steidzās ar savām zināšanām paspīdēt Anņiņka.

—             Neviens viņu vēl nekur nav redzējis, — piebilst Ļubiņka.

—             Viņš ir visu valdītājs, visužēlotājs, visuvarēlājs, kas ir it visur, — turpināja Anņiņka.

—            Kur man būs aiziet no tava gara, un kur man būs bēgt no tava vaiga? Ja es uzkāptu debesīs — tu esi tur; ja es nokāptu ellē, tur arīdzan esi…

—             Tā arī tev vajadzēja atbildēt, tad arī tev tagad būtu jau uzpleči. Un tu, Volodja, ko tu domā darīt?

Volodja stipri nosarkst un klusē.

—             Laikam tas pats: «svētā gara gars»! Ak, bērniņi, bērniņi! No skata jūs tādi ņipri, bet zinības pievārēt nevarat. Ja nu vēl jūsu tēvs būtu kāds delveris bijis … nu, kā viņš tagad pret jums?

—      Tāds pats, vecmāmiņ.

—      Vai sit? Es dzirdēju, ka viņš vairs nekaujoties?

—            Mazāk gan, bet tomēr… Galvenais, ka viņš mums apnicis.

—      To nu gan es nesaprotu. Kā tad tēvs var apnikt?

—             Var gan, vecmāmiņ, pat ļoti. Bez prasīšanās nedrīkst nedz kur iet, nedz ko ņemt… taisni neciešami!

—      Vai tad nevar palūgt? Mēle jau nenotrūktu!

—             Nepavisam. Sāc tik ar viņu runāt, tad vairs netiksi vaļā. «Paga, paga» un «pamazītiņām, palēnītiņām»… kaut jūs zinātu, vecmāmiņ, cik viņam garlaicīga valoda.

—             Viņš, vecmāmiņ, klausās aiz durvīm, ko mēs runājam. Nupat viendien Petjeņka viņu pieķēra …

—      Ak jūs, resgaļi! Ko tad šis?

—            Neko. Es viņam saku: tā nu neiet, tētiņ, klausīties aiz durvīm; cik tur vajag, lai jums degunu sašķaidītu! Bet šis: nu, nu! Nekas, nekas! Es, brāl, kā zaglis naktī!

—            Viņš, vecmāmiņ, viendien bija pacēlis dārzā ābolu un ielicis savā skapītī, bet es to izņēmu un apēdu. Vēlāk viņš to meklēja, meklēja, visus ļaudis sauca uz pratināšanu …

—      Kā tad tā! Vai tad tik traki skops kļuvis?

—             Nē, ne skops, bet viņš kaut kā.., visu laiku ņemas ar niekiem. Glabā papīriņus, meklē kritušus augļus…

—             Katru rītu viņš savā kabinetā skaita lūgšanu un pēc tam dod mums pa gabaliņam dievmaizītes, pavisam, pavisam sakaltušas! Bet vienreiz gan mēs viņu izjokojām: noskatījāmies, kur viņš glabā dievmaizītes, izgriezām tām apakšā caurumu, izņēmām mīkstumu un tā vietā ielikām sviestu.

—      Jūs nu gan ar esat… palaidņi!

—            Nē, bet iedomājieties viņa izbrīnu otrā dienā! Dievmaizītes — un vēl ar sviestu!

—      Tad nu gan laikam krietni dabūjāt!

—            Nekā… Viņš tikai augu dienu spļaudījās un visu laiku pie sevis murmināja: blēži tādi! Nu, mēs, protams, nelikāmies ne zinis. Bet no jums, vecmāmiņ, viņš tomēr baidās!

—            Kas tad no manis ko baidīties… vai tad es kāds biedēklis, vai!

—            Baidās gan — tas tiesa; viņš domā, ka jūs viņu varot nolādēt. No lāstiem viņš baidās kā traks!

Arina Petrovna iegrimst domās. Vispirms viņai ienāk prātā tāda doma: ja nu es viņu tiešām… nolādētu? Ņemšu un nolādēšu … nnollādēššu! Pēc tam šīs domas vietā uzrodas kāds cits, svarīgāks jautājums: kādus tumšus darbus tas Jūdāsiņš tur augšā strādā? Laikam jau visādi lokās un grozās! Beidzot viņai uzaust laimīga doma.

—            Volodja! — viņa saka. — Tev, draudziņ, vieglākas kājas! Vai tu nevarētu klusītiņām uziet un paklausīties, ko viņi tur dara?

—      Labprāt, vecmāmiņ.

Volodjeņka uz pirkstgaliem dodas uz durvju pusi un pazūd aiz tām.

—             Kā tad jūs tā sadomājāt šodien pie mums atbraukt? — Arina Petrovna sāk izklaušināt Fetjeņķu.

—      Mēs, vecmāmiņ, taisījāmies jau sen, bet šodien UJituška atlaida ziņu, ka bijis ārsts un ka tēvocis ja ne šodien, tad rit katrā ziņā miršot.

—      Nu, bet par mantojumu… vai bija kādreiz runa?

—     Mēs, vecmāmiņ, caurām dienām par mantojumu vien runājam. Viņš vienmēr stāsta, kā senāk, vectētiņa laikā, viss bijis … ari par Gorjuškinu, vecmāmiņ, atceras. Redzi, viņš saka, ja krustmāmiņai Varvarai Mihailovnai nebūtu bijis bērnu — Gorjuškina piederētu mums! Un bērni, viņš saka, esot dievs zina no kā, — bet ne jau mums citi esot jātiesā! Paši mēs sava tuvākā acī skabargu redzot, bet savā — baļķi neredzot… Tā, mīļie!

—      Tad paskat kāds! Krustmāmiņa taču bija precējusies; ja tur kas ari bija — ar precēšanos viss tika izlīdzināts!

—     Tā ir, vecmāmiņ. Un katru reizi, kad mēs braucam garām Gorjuškinai, katru reizi viņš šo notikumu cel augšā. Ari vecmāmiņa Natalija Vladimirovna, viņš saka, esot precēta no Gorjuškinas — un tāpēc muižiņai pēc visiem likumiem būtu jāpieder Golovlovu dzimtai; bet nelaiķis tētiņš to esot atdevis māsai pūrā! Un kādas melones, viņš saka, esot augušas Gorjuškinā! Divdesmit mārciņu katra — re, kas par melonēm!

—      Divdesmit mārciņu! Par tādām gan neesmu dzirdējusi! Bet ko tad viņš domā par Dubrovinu?

—      Apmēram to pašu. Arbūzi un melones… tīrās blēņas! Jā, pēdējā laikā viņš aizvien jautāja: «Kā jūs, bērniņi, domājat, vai brālim Pāvelam daudz naudas?» Viņš, vecmāmiņ, sen jau visu izrēķinājis: cik liela būs izpirkšanas maksa, kad muiža ieķīlāta Bāriņtiesā, cik no parādiem jau nomaksāts … Mēs pat redzējām papīriņu, uz kura viņš visu bija rēķinājis, mēs tikai, vecmāmiņ, to pievācām… Ar šo papīriņu mēs viņu, vecmāmiņ, padarījām vai traku! Viņš to ieliek galdā, bet mēs paņemam un pārliekam skapī; viņš aizslēdz skapi ar atslēgu, bet mēs pielāgojam atslēgu un iebāžam papīriņu dievmaizītē … Reiz viņš bija aizgājis uz pirti mazgāties, — skatās, papīriņš uz lāvas!

—      Jūs gan tur dzīvojat vienos priekos!

Atnāk Volodjeņka; visu acis raugās uz viņu.

—      Nekā nevar dzirdēt, — viņš čukst, — tik vien dzirdams, ka tēvs saka: «Nav jābūt sāpju šaustītam un kaunā liktam, bet miera pilnam,» — bet krusttēvs viņam: «Ej projām, Asinssūcēj!»

—      Vai par testamentu … tu nekā nedzirdēji?

—      Liekas, ka kaut kas bija, bet es nevarēju saprast… Tēvs, vecmāmiņ, ārkārtīgi cieši aizvēris durvis. Tikai tāda dūkoņa — un vairāk nekas… Pēc tam krusttēvs pēkšņi uzkliedza: projām! Es tad arī žigli, žigli manījos šurp.

—     Kaut nu bārenēm tiktu… — pārdomās skumst Arina Petrovna.

—     Ja jau tēvam kaut kas tiks, vecmāmiņ, viņš nevienam nekā nedos, — apliecināja Petjeņka. — Es pat domāju, ka viņš arī mums neatstās mantojumu.

—      Vai nu kapā līdzi ņems?

—      Nē, bet gan jau kaut ko izdomās. Ne jau velti viņš viendien runājās ar popu: «Kā būtu, tētiņ, ja Bābeles torni celtu, — vai naudas daudz vajadzētu?»

—      Nu, to viņš tāpat vien … varbūt aiz ziņkāres…

—      Nē, vecmāmiņ, viņam ir kaut kāds projekts. Ja Bābeles torni arī necels, tad Atona klosteriem novēlēs, bet mums gan nedos!

—     Vai tā muiža, vecmāmiņ, ir liela, kas tēvam tiks, kad krusttēvs būs nomiris? — interesējās Volodjeņka.

—      To tik dievs zina, kurš pirmais mirs.

—      Nē, vecmāmiņ, tēvs ar to rēķinās pavisam droši. Viņdien bijām aizbraukuši līdz Dubrovinas lejai, viņš noņēma cepuri un pārmeta krustu: paldies dievam, saka, brauksim atkal pa savu zemi!

—      Viņš, vecmāmiņ, visu jau ir pārdomājis. Ieraudzījis mežiņu, saka: «Redz, ja nonāktu labās rokās — kas tas būtu par jauku mežiņu!» Tad paskatījās uz pļaviņu: «Ai, kas tā par pļaviņu! Paraug, paraug, cik tur kaudžu samests! Agrāk te bija zirgu audzētava.»

—      Jā, jā… ir mežiņš, ir pļaviņa — viss paliks jums, mīļie, — nopūšas Arina Petrovna. — Vai dieniņ! Vai nečīkstēja kāpnes?

—      Klusāk, vecmāmiņ, klusāk! Tas ir viņš… kā zaglis naktī… klausās aiz durvīm.

Iestājās klusums; bet izrādās, ka uztraukums veltīgs. Arina Petrovna nopūšas un čukst pie sevis: «Ak, bērniņi, ak, bērniņi!» Jaunie cilvēki cieši skatās uz bārenēm, it kā tās vai aprīt gribēdami; bārenes nesaka ne vārda un viņus klusībā apskauž.

—      Vai jūs, māsīc, Lotaras jaunkundzi esat redzējusi? — uzsāk Petjeņka.

Anņiņka un Ļubiņka paskatās viena otrā, it kā jautādamas, vai tas ir kaut kas no vēstures vai no ģeogrāfijas.

—      Teātri — «Skaistajā Helēnā» viņa tēlo Helēnu.

—        Ak, jā… Helēna … tas ir Parids? «Viņš bija skaists un jauns un aizdedzināja dievietēm sirdis…» Zinām! Zinām! — priecājās Ļubiņka.

—        Tas pats, tas pats jau ir. Un kā viņa cas-ca-ader, ca-as-ca-ader‘ taisa … brīnišķīgi!

—        Nupat viendien dakteris visu laiku par «kūleņiem» vien dziedāja.

—         «Kūleņiem» — to jau dziedāja nelaiķe Ļadova … Ak, māsīc, cik tas bija burvīgi! Kad viņa nomira, tad jaužu tūkstoši divi gāja aiz viņas zārka … domāja, ka revolūcijai

—        Vai tu par teātriem, vai, pļāpā? — iejaucās sarunā Arina Petrovna. — Viņām, mans draugs, nebūs vis pa teātriem jābraukā, bet uz klosteri…

—        Jūs, vecmāmiņ, cita nekā negribat, tikai mūs klosterī ieslodzīt! — gaužas Anņiņka.

—        Jūs, māsīc, nebrauciet vis uz klosteri, bet laidiet uz Pēterburgu! Mēs jums tur visu parādīsim!

—        Viņām, mans draugs, nav par izpriecām jādomā, bet par dievišķīgo, — pamāca Arina Petrovna.

—        Mēs viņas, vecmāmiņ, trijjūgā uz Sergija klosteri aizvizināsim, — tas tik būs dievišķīgi!

Bārenītēm pat actiņas iedzirkstījās un degungaliņi notvīka, padzirdot šādus vārdus.

—        Un cik jauki dziedot, stāsta, Sergija klosterī! — iesaucās Anņinka.

—        Kā tad, māsīc! Tā Kunga Jēzus Kristus žēlastība un dieva mīlestība, un svētā gara sadraudzība lai ir ar jums visiem — pat tēvs tā nenodziedās. Un pēc tam mēs jūs pavizinātu pa visām trim Podjačiju ielām.

—        Mēs jums, māsīc, visu ko iemācītu! Pēterburgā tādu jaunkundžu kā jūs ir ļoti daudz: cierē tik un klaudzina papēdīšus.

—        Vai nu tādas lietas jāmāca! — metas starpā Arina Petrovna. — Lieciet taču viņas mierā, dieva dēļ… skolotāji atradušies! Uzdomājuši mācīt… visādas gudrības! Tiklīdz Pāvels būs nomiris, es ar viņām braukšu uz Hotjkovu… un mēs tur sāksim jaunu dzīvi!

1 Dejas solis (/r.).

—            Bet jūs visu laiku tik nešķīstības runājatl — piepeši atskanēja durvīs.

Sarunājoties neviens nebija pat dzirdējis, ka pielavījies Jūdāsiņš — kā zaglis naktī! Vienās asarās, galva nokārta, seja bāla, rokas saliktas uz krūtīm, lūpas kaut ko čukst. Dažus mirkļus viņš ar acīm meklē svētbildi, beidzot to atrod un kādu brītiņu kavējas dievlūgšanā.

—            Vārgs! Ai, cik vārgs! — viņš pēdīgi izsaucas, apkampdams savu mīļo draugu māmiņu.

—      Vai tiešām?

—            Ļoti, ļoti slikti, mīļā… Bet atcerieties, cik viņš agrāk bija brašs!

—            Nu, kad tad viņš tik brašs bija… es gan to neatceros!

—            Ak, māmiņ, nesakiet vis! Viņš vienmēr… es vēl kā tagad šodien atceros, kad viņš bija pabeidzis Korpusu: tāds slaiks, plecīgs, piens un asinis… Jā, jā! Tā bija gan, māmiņ, mans draugs! Mēs visi esam dieva ziņā! Šodien esam spirgti un veseli, ir padzīvot vēl gribētos, ir dzīvi pabaudīt, ir labi paēst, bet rīt…

Viņš atmeta ar roku un rādīja aizkustinātu vaigu.

—      Vai viņš vismaz runāja ar ko?

—            Maz gan, mīļā; tik vien pateica kā: «Ardievu, brāli!» Bet viņš taču, māmiņ, jūt! Viņš jūt, ka labi nav!

—      Kā nu, mīļais, nejutīs, ja krūtīs viss čerkst!

—             Nē, māmiņ, par to es nerunāju. Es runāju par priekšnojautu; cilvēkam, stāsta, piemītot priekšnojauta; katrs mirējs vienmēr jau iepriekš jūtot, ka viņam jāaiziet. Vienīgi grēciniekiem, tiem šī laime esot liegta.

—      Nu, nu! Vai viņš par testamentu neko neteica?

—            Nē, māmiņ. Gribēja gan kaut ko teikt, bet es neļāvu. Nē, es sacīju, par testamentu nav ko runāt! Ko tu man, brāl, no savas žēlastības atstāsi, ar to es būšu mierā, un, ja tu man arī nekā neatstātu, es par tevi noturēšu dvēseles aizlūgumu tāpat par velti! Bet kā viņam, māmiņ, gribas dzīvot! Tā gribas! Tā gribas!

—      Katram jau gribas dzīvot!

—            Nekā, māmiņ, es runāšu par sevi. Ja dievam tam kungam patiktu mani aicināt pie sevis — es esmu gatavs kaut vai tūlīt!

—            Labi, ja nu tiec pie dieva, bet ja trāpies pie sātana?

Sādā garā saruna risinās līdz pusdienai, pusdienu laikā un arī vēl pēc tam. Arina Petrovna aiz nepacietības pat

uz krēsla nevar nosēdēt. Jo vairāk Jūdāsiņš spriedelē, jo biežāk un biežāk viņai šaujas prātā: «Un ja nu es viņu… nolādētu?» Bet Jūdāsiņam nav pat aizdomu, ka mātes dvēselē plosās vesela vētra; viņš raugās ar tik skaidru skatienu un pamazltiņām, palēnītiņām mācas virsū māmiņai, mīļajam draugam, ar pinekļiem, no kuriem nav glābiņa.

«Nolādēšu! Nolādēšu! Nolādēšu!» arvien noteiktāk un noteiktāk klusībā atkārto Arina Petrovna.

*

Istabā smaržo vīraks, visā mājā skan gari stiepta dziedāšana, durvis stāv līdz galam vaļā, nāk un iet cilvēki, kas grib atvadīties no nelaiķa. Kad Pāvels .Vladimiričs vēl bija dzīvs, neviens nepievērsa viņam uzmanību, tagad, kad tas miris, visiem kļuva žēl. Visi atcerējās, ka viņš «nevienam nedarīja pāri», «nevienam neteica rupja vārda», «ne uz vienu nepaskatījās greizi». Visas šīs īpašības, kas agrāk bija likušās negatīvas, tagad šķita kaut kas labs, un no viena otra vārda no tām tukšajām valodām, kādas mēdz runāt par mirušajiem, pamazām izveidojās «laba kunga» tēls. Daudzi šo to nožēloja, atzina, ka tie ne vienreiz vien bija izmantojuši nelaiķa vientiesību viņam par ļaunu, — jā, bet kas tad varēja zināt, ka šai vientiesībai tik drīz pienāks beigas? Dzīvoja, dzīvoja šī vientiesība, visi domāja, ka tai nekad nebūs gala, un pēkšņi tā… Bet, ja šī vientiesība būtu bijusi dzīva, arī tagad to krāptu: krāpiet, puiši! Ko tur muļķiem zobos skatīties!

Kāds zemnieciņš atnesa Jūdāsiņam trīs rubuļus un teica:

—    Tas ir mans parādiņš nelaiķim Pāvelam Vladimiričam. Raksta nekāda mums nebija — te būs!

Jūdāsiņš paņēma naudu, uzslavēja zemnieciņu un sacīja, ka viņš par šiem trim rubuļiem nopirkšot eļļu «mūžīgajai uguntiņai».

—     Ari tu, draudziņ, to redzēsi, un visi redzēs, bet nelaiķa dvēsele priecāsies. Varbūt viņš tur kaut ko izlūdzas tavā labā! Tu nemaz negaidi, un pēkšņi dievs tev uzsūta laimi!

Ļoti iespējams, ka ļaužu laicīgajam nelaiķa īpašību novērtējumam neapzināti pievienojās arī salīdzinājums. Jūdāsiņu nemīlēja. Nevis tāpēc, ka viņu nevarētu piemānīt,

bet viņš pārāk nodevās sīkumiem, mācās virsū un nedeva mieru. Daudzi pat negribēja no viņa nomāt zemes gabalus, tāpēc ka viņš, reiz izdevis zemi, par katru lieki uzarto vai nopļauto veršoku, par katru nokavēto nomaksas minūti nomnieku tūlīt sāka vazāt pa tiesām. Tā viņš bija izvazājis daudzus, ir pats nekā nepanākdams (viņa paradums apmelot bija tik plaši pazīstams, ka viņa pretenzijas tika noraidītas, sūdzības gandrīz neizskatot), ir ļaudis ar šīm tiesu lietām un liekām staigāšanām putinādams laukā. «Nepērc māju, bet pērc kaimiņu,» teic sakāmvārds, bet visiem bija zināms, kas par kaimiņu bija Golovļovas kungs. Ko tas dod, ja tiesas vīrs tevi attaisnos, bet viņš ar savu sātanisko tiesu tevi būs nomocījis. Un, tā kā ļaunprātība (pat ne ļaunprātība, bet drīzāk morālisks sastingums), paslēpta aiz liekulības, vienmēr rada kaut kādas māņticīgas bailes, tad jaunie «kaimiņi» (Jūdāsiņš ļoti laipnā kārtā dēvēja tos par saviem «sābrīšiem») bailīgi zemu klanījās, iedami garām Asinssūcējam, kas viscaur melnās drānās, saliktām rokām un augšup pavērstu skatienu stāvēja pie zārka.

Kamēr mironis atradās mājās, mājnieki staigāja uz pirkstgaliem, šad tad paskatījās ēdamistabā (kur uz ēdamgalda bija uzlikts zārks), šūpoja galvas un sarunājās čukstus. Jūdāsiņš izlikās tik tikko dzīvs, šļūkāja pa gaiteni, iegāja pie «nelaiķīša», rādīja aizkustinātu vaigu, sakārtoja līķautu un sačukstējās ar lauku policijas iecirkņa pristavu, kas reģistrēja mantas un pielika visur zīmogus. Petjeņka un Volodjeņka grozījās ap zārku, nolika un aizdedza sveces, pasniedza kvēpināmo trauku un citas lietas. Anņiņka un Ļubiņka raudāja un caur asarām smalkās balstiņās piebalsoja diakoniem, kas apstāvēja līķi. Muižas sievas, tērpušās melnās kalikona kleitās, slaucīja priekšautos no lielas raudāšanas sasarkušos degunus.

Arina Petrovna, tiklīdz Pāvels Vladimiričs bija miris, iegāja savā istabā un ieslēdzās. Asaras viņai nebija prātā, jo viņa apzinājās, ka tūlīt par kaut ko ir jāizšķiras. Viņa pat nedomāja palikt Dubrovinā … «Neparko!» Tātad bija tikai viena izeja: braukt uz Pogorelku, bārenīšu muižu, to pašu, ko kādreiz pati bija piešķīrusi necienīgajai meitai Annai Vladimirovnai kā viņas daļu. To izlēmusi, viņa jutās atvieglota, it kā Jūdāsiņš pēkšņi uz visiem laikiem būtu zaudējis jebkādu varu pār viņu. Vina mierīgi pārskaitīja piecprocentu bankas zīmes (izrādījās, ka viņai bija piecpadsmit tūkstošu pašas un tikpat daudz bā

reņu naudas, ko viņa bija,sakrājusi) un gluži mierīgi apsvēra, cik vajadzēs naudas, lai salabotu Pogorelkas dzīvojamo māju. Tad viņa tūlīt aizsūtīja pēc Pogorelkas stārasta, deva vajadzīgās pavēles salīgt namdarus un atsūtīt uz Dubrovinu pajūgus pēc viņas un bāreņu mantām, lika sarikot tarantasu (Dubrovinā atradās viņas personiskais tarantass, un viņai bija pierādījumi, ka tas tiešām ir viņas personiskais) un saka posties. Pret Jūdāsiņu viņa nejuta ne naidu, ne simpātijas: bija tikai pretīgi būt ar viņu kopā. Pat ēst viņa ēda nelabprāt un visai maz, tādēļ ka, sākot ar šo dienu, viņa nebija vairs Pāvela, bet Jūdāsiņa maizē. Porfirijs Vladimiričs vairākkārt iemeta aci viņas istabā, lai papļāpātu ar mīļo draugu māmiņu (viņš ļoti labi redzēja, ka tā taisās aizbraukt, tomēr izlikās nekā nemanām), bet Arina Petrovna nelaida viņu iekšā.

—      Ej vien projām, mans draugs, ej vien, — viņa sacīja. — Man nav laika.

Pēc trim dienām Arina Petrovna jau bija sataisījusies aizbraukšanai. Tika noturēts pusdienas dievkalpojums, dvēseles aizlūgums un Pāvels Vladimiričs apbērēts. Bērēs viss notika taisni tā, kā Arina Petrovna bija iedomājusies torīt, Jūdāsiņam ierodoties Dubrovinā. «Ardievu, brāl!» — tieši tāpat iekliedzās Jūdāsiņš, kad zārks tika laists kapā, tieši tāpat viņš tūlīt pēc tam pagriezās pret Uļitušku un ātri pateica:

—      Bēru biezputru, neaizmirstiet bēru biezputru paņemt! Un uzlieciet to ēdamistabā uz tīra galdautiņa… brālīti laikam gan vajadzēs arī mājās vēl pieminēt!

Uz pusdienām, kuras, kā jau parasts, pasniedza, tikko bērinieki pārnāca no kapsētas, bija ielūgti trīs priesteri (starp tiem arī prāvests) un diakons. Psalmotājiem bija klāts īpašs galds priekštelpā. Arina Petrovna un bārenes iznāca ceļa drēbēs, bet Jūdāsiņš arī tad vēl izlikās nekā nemanām. Piegājis pie galda, Porfirijs Vladimiričs lūdza prāvesta tēvu svētīt ēdamo un dzeramo, tad ielēja sev un garīgajiem tēviem pa glāzītei degvīna un, sataisījis aizkustinātu vaigu, sacīja:

—      Par dieva priekšā aizgājušo! Lai viņam mūžīga piemiņa! Ak, brāli, brāli! Atstāji tu mūs! Kam gan citam, šķiet, ja ne tev, bija dzīvot. Ļauns tu esi, brāl, ļauns un nelabs!

To pateicis, viņš pārmeta krustu un izdzēra. Pēc tam atkal pārmeta krustu un norija kumosu kaviāra, tad atkal pārmeta krustu un nolūkoja gabaliņu žāvētas stores.

—      Ēdiet, tētiņ! — viņš skubināja prāvesta tēvu. — Trīs viss no nelaiķa brālīša krājumiem! Nelaiķim palika labi paēst! Viņš pats labi ēda, bet vēl vairāk tam patika uzcienāt citus! Ak, brāli, brāli! Atstāji tu mūs! Nelabs tu esi, brāl, ļauns!

Vārdu sakot, viņš tā aizpjāpājās, ka piemirsa pat māmiņu. Viņš atcerējās viņu tikai tad, kad bija sev paņēmis rudmieses un jau taisījās likt karoti pie mutes.

—      Māmiņ! Mīlā! — viņš uztraucās. — Un es, pintiķis, — tik ēdu un ēdu — ak, kāds grēks! Māmiņ! Kādu kumosiņu! Varbūt rudmiesītes! Paņemiet rudmiesītes! Dubrovinas rudmiesītes! Tās taču ir slavenas!

Bet Arina Petrovna tikai mēmi pamāja ar galvu un pat nepakustējās. Likās, ka viņa ar ziņkāri kaut ko klausījās. it kā viņai būtu ataususi kāda gaisma un visa ši komēdija, pie kuras tā kopš mazām dienām bija pieradusi, kurā pati vienmēr bija piedalījusies, viņai pēkšņi šķita kas jauns, neredzēts.

Pusdienas sākās ar savstarpēju izrunāšanos, kā jau tas radiem klājas. Jūdāsiņš stāja virsū, lai māmiņa sēžoties saimnieka krēslā; Arina Petrovna atteicās.

—      Nē, saimnieks te esi tu — sēsties, kur tev patīk! — viņa dzedri noteica.

—      Saimniece esat jūs! Jūs, māmiņ, visur esat saimniece! Ir Golovjovā, ir Dubrovinā — visur! — viņu centās pārliecināt Jūdāsiņš.

—      Nē, nē! Sēdies vien pats! Kur man dievs būs lēmis par saimnieci būt, tur es pali apsēdīšos, kur man pašai iepatiksies! Bet šeit saimnieks esi tu — un saimnieka krēslā jāsēžas tev!

—      Nu tad izdarīsim tā! — sataisījis aizkustinātu vaigu, sacīja Jūdāsiņš. — Saimnieka karoti nemaz neaiztiksim! Lai būtu tā, it kā brālis garā te kopā ar mums ieturētu pusdienas… viņš lai ir saimnieks, bet mēs būsim viņa viesi!

Tā arī izdarīja; kamēr pasniedza zupu, Jūdāsiņš, izraudzījies pieklājīgu tematu, uzsāka sarunu ar garīdzniekiem, galvenokārt gan, jāpiebilst, pievērsdamies prāvestam.

—      Daudzi tagad, lūk, netic dvēseles nemirstībai… bet es ticu! — viņš saka.

—      Tie jau tikai tādi trakgalvji! — bilst prāvesta tēvs.

—      Nē, nekādi trakgalvji, bet esot tāda zitūba. It kā

cilvēks pats no sevis… Dzīvojot, saka, un tad piepeši — nomirstot!

—      Pārāk daudz tagad to zinību saradies — derētu drusku ierobežot! Zinībām tic, bet dievam netic. Pat zemnieki — ir tie dzenas k)īit par zinību vīriem.

—      Jā, tētiņ, jums taisnība. Grib, grib kļūt par zinību vīriem. Tā kā manējie Naglovkā: ko ēst nav, bet nupat viendien uzrakstījuši rakstu, lai atverot skolu… zinību vīri atradušiesl

—      Tagad pret visu ko ir sava zinātne. Pret lietu sava, pret sausumu — sava. Agrāk, tā teikt, tas viss bija vienkārši: sanāca un noturēja dievkalpojumu — un dievs deva. Ja vajadzēja skaidras dienas, tas kungs sūta skaidras dienas; ja vajadzēja lietu — dievs nelika gaidīt arī uz lietu. Dievam visa kā papilnam. Bet, līdzko sāka dzīvot pēc zinībām, viss sagriezies otrādi, nekas vairs nav savā laikā. Vajag sēt — uznāk sausums, vajag pļaut — līst lietus!

—     Jums, tētiņ, taisnība, jums taisnība bez vārda runas. Agrāk, kad biežāk lūdza dievu, arī zeme bija svētīgāka. Ražas nebija vis tādas kā tagad, ceturtais grauds, piektais grauds — zeme atdeva simtkārtīgi. Vai tā nebija, māmiņ? Jūs taču atceraties, māmiņ? — Jūdāsiņš griežas pie Arinas Petrovnas ar nolūku iesaistīt arī viņu sarunā.

—      Netiku dzirdējusi, ka mūsu pusē… To tu varbūt esi lasījis par Kanaānas zemi — tur, kā stāsta, tiešām tā esot bijis, — vienaldzīgi atbild Arina Petrovna.

—      Jā, jā, jā, — saka Jūdāsiņš, mātes piezīmi it kā nedzirdējis. — Dievam netic, dvēseles nemirstību neatzīst … bet rīt gan grib!

—      Kā tad, tik rit un dzert! — viņam piebalso piāvesta tēvs, uzrotīdams sava amattērpa piedurknes, lai uzliktu sev uz šķīvja gabalu bēru pīrāga.

Visi ņemas ēst zupu; kādu brīdi to tik dzird, kā šķind karotes pret šķīvjiem un kā priesteri šņāc, pūzdami karsto šķidrumu.

—      Kā tie paši katoli, — ēšanu pārtraucis, turpina Jūdāsiņš, — tie atkal, kaut arī dvēseles nemirstību nenoliedz, tomēr apgalvo, it kā dvēsele nenonākot vis tieši ellē vai paradīzē, bet kādu laiku kavējoties kaut kur vidū.

—      Un tam atkal nav nekāda pamata.

—      Kā lai jums to pasaka, tētiņ, — domīgi nosaka Porfirijs Vladimiričs, — ja reiz jārunā no tāda viedokļa, ka

—        Par blēņām nav ko runāt. Kā dzied svētā baznīca? Tā dzied: tur zaļās pļavās, tur ēnu lejās, kur nav nedz raižu, nedz nopūtu… Par kādu «vidu» te vēl var būt runa?

Jūdāsiņš tam tomēr pilnīgi vis nepiekrīt un grib kaut ko iebilst. Bet Arina Petrovna, kurai šīs sarunas jau kļūst derdzīgas, viņu pārtrauc.

—        Labāk ēd, ēd… bībelniek! Rau, zupa jau sen būs atdzisusi! — viņa saka un, lai novirzītu valodu uz citu pusi, griežas pie prāvesta: — Vai jūs, tētiņ, rudzus jau nokopāt?

—        Jā, nokopām, cienītā; rudzi šogad labi, bet vasarājs gan nekā nesola! Auzām graudi nebija vēl lāgā nobrieduši, kad tās jau sāka krist veldrē. Nav cerību ne uz graudiem, ne salmiem.

—        Par auzām šogad visur sūdzas! — nopūšas Arina Petrovna, vērodama, kā Jūdāsiņš ar karoti izsmalsta beidzamo zupas lāsīti.

Tad pasniedz citu ēdienu: šķiņķi ar zirnīšiem. Jūdāsiņš izmanto šo brīdi, lai atsāktu pārtraukto sarunu.

—      Zīdi, tie šādu maltīti neēdot, — viņš saka.

—       Zīdi ir ņergas, — atsaucas prāvesta tēvs, — tādēļ viņus ķircina ar cūkas ausi.

—      Bet tatāri arī… Kādam iemeslam tur taču jābūt…

—     Tatāri tādi paši ņergas — tur ir tas iemesls.

—        Mēs neēdam zirga gaļu, bet tatāriem atkal riebjas cūkas gaļa. Un Parīzē, kā stāsta, aplenkuma laikā esot ēduši žurkas.

—      Nu, tie jau ir — franči!

Tā paiet visa pusdiena. Tiek pasniegtas karūsas krējumā, un Jūdāsiņš paskaidro:

—        Ēdiet, tētiņ! Sīs karūsas ir kaut kas sevišķs: nelaiķa brālītim tās ļoti garšoja!

Kad pasniedz sparģeļus, Jūdāsiņš saka:

—       Tie tik ir sparģeļi! Pēterburgā tādi sparģeļi maksā veselu rubli sudrabā. Nelaiķis brālis pats tos kopa! Redzat, kas par dieva svētību, — cik tie resnil

Arinai Petrovnai sirds vai lec no krūtīm laukā, jau pagājusi vesela stunda, bet pusdienas tikai vēl pusē. Jūdāsiņš tās it kā tīšām velk garumā: drusku ieēd, tad noliek nazi un dakšiņu, papļāpā, ieēd atkal un pļāpā tālāk. Cik reižu Arina Petrovna viņam par to savā laikā tika uzkliegusi: «Ed taču — kungs, piedod grēkus, — sātans tāds!» Jā, cik redzams, viņš māmiņas pamācības

aizmirsis. Varbūt nav arī aizmirsis, bet visu dara tā tīšām, atriebdamies. Varbūt arī pat neatriebjas apzināti, taču viņa raksturs, jau no dabas dzēlīgs, tam liek tā darīt. Beidzot pasniedza cepeti; taisni tajā brīdī, kad visi bija piecēlušies no galda un diakons sāka vilkt «mūžīgo piemiņu», gaitenī sacēlās kņada, atskanēja kliedzieni, kas pagalam iznīcināja dvēseles aizlūguma efektu.

—      Kas tur par troksni! — iesaucās Porfirijs Vladimiričs. — Krogā, vai, esat ienākuši?

—      Nekliedz, lūdzams! Tur es… tur stiepj manas lādes, — atsaucās Arina Petrovna un ironiski piemetināja:

—     Varbūt gribēsi pārmeklēt, vai?

Visi pēkšņi apklusa, pat Jūdāsiņš nevarēja attapties un nobālēja. Bet viņš tūlīt arī atskārta, ka nepatīkamais mātes izlēciens kaut kā jāizlīdzina un, pagriezies pret prāvestu, sacīja:

—      Teteru, piemēram… Krievijā viņu ir daudz, bet citās zemēs …

—      Ēd jel, dieva dēj, mums taču divdesmit piecas verstis, ko braukt; galā jātiek ar gaismu, — viņu pārtrauca Arina Petrovna. — Petjeņka, mīļais, paskubini, lai pasniedz saldo!

Dažas minūtes ilga klusums. Porfirijs Vladimiričs ātri apēda savu tetera gabalu un sēdēja bāls, klaudzinādams ar kāju pa grīdu un lūpas raustīdams.

•— Jūs man darāt pāri, labais draugs māmiņ! Jūs man stipri darāt pāri! — viņš beidzot nosaka, uz māti tomēr neskatīdamies.

—      Kas nu tev dara pāri… Un ar ko tad es tev tā… tik stipri daru pāri?

—      Nu ļoti, ļoti darāt pāri… Tāda pārestība! Tāda pārestība! Sajā brīdī… braukt projām! … Visu laiku dzīvojāt … un … uzreiz … un beidzot tās lādes … pārmeklēšana … Tāda pārestība!

—      Ja jau tu gribi visu zināt, tad varu tev arī atbildēt. Es te dzīvoju, kamēr dēls Pāvels bija dzīvs; nu viņš ir miris — un es braucu projām. Bet, kas attiecas uz lādēm, tad Uļitka jau sen pēc tavas pavēles staigā man pakaļ. Pēc manām domām, būtu bijis labāk pateikt mātei tieši, ka viņa tiek turēta aizdomās, nekā šņākt kā čūskai aiz cita muguras.

—      Māmiņ! Mans draugs! Jūs jau… es jau… — novaidējās Jūdāsiņš.

—            Diezgan! — Arina Petrovna tam neļāva turpināt,

—     es esmu visu pateikusi.

—     Bet par ko tad, mans draugs, es varēju …

—            Es tev saku: es esmu visu pateikusi — un liecies mierā. Dieva dēļ, laid mani projām bez naida. Tarantass laikam jau sagatavots.

Tiešām, ārā skanēja zvārgulīši un varēja dzirdēt piebraucam ratus. Arina Petrovna piecēlās no galda pirmā, tad to darīja arī pārējie.

—            Bet nu uz mirklīti apsēdīsimies un tad dosimies ceļā! — viņa noteica un gāja uz viesistabu.

Klusēdami viņi kādu mirkli pasēdēja, bet Jūdāsiņš pa to laiku jau bija pilnīgi attapies.

—            Vai jūs, māmiņ, tomēr nepadzīvotu Dubrovinā. Redzat, cik te labi! — viņš sacīja, skatīdamies mātei acīs tik mīlīgi kā nogrēkojies suns.

—            Nē, mans draugs, pietiks! Man negribas uz šķiršanos sacīt tev neviena nepatīkama vārda … taču šeit palikt es nevaru! Nav pie kā! Tēvs, noskaitīsim lūgšanu!

Visi piecēlās un klusi noskaitīja lūgšanu; tad Arina Petrovna ar visiem saskūpstījās, visus svētīja, kā jau tas radiem pieklājas, un smagiem soļiem devās uz durvīm. Porfirijs Vladimiričs visu mājnieku priekšgalā pavadīja viņu līdz lievenim, bet, ieraugot tarantasu, viņu samulsināja prātniecības velns. «Bet tas tarantass taču pieder brālītim!» viņam pazibēja galvā.

—            Nu, tad uz redzēšanos, labais draugs māmiņ! — viņš sacīja, palīdzēdams mātei iesēsties un pašķielēdams uz tarantasu.

—     Ja dievs būs nolicis… kāpēc gan lai neredzamies!

—            Ak, māmiņ, māmiņ! Kāda jūs man esat nerātne — patiesi! Pavēliet tik izjūgt zirgus un palieciet ar dieva palīgu vecajā ligzdiņā… Patiesi! — luncinājās Jūdāsiņš.

Arina Petrovna nekā neatbildēja; viņa jau bija iesēdusies un krustu pārmetusi, vienīgi bārenītes nez kur vēl kavējās.

Bet Jūdāsiņš pa to laiku tik blenza un blenza uz tarantasu.

—            Bet kā tad, māmiņ, būs ar tarantasu, ko? Vai jūs pati to atgādāsiet atpakaļ vai liksiet aizsūtīt pakaļ? — viņš beidzot nenocietās.

Viss Arinas Petrovnas augums aiz sašutuma sāka drebēt.

—      Tarantass ir mans! — viņa tik sāpīgi iekliedzās, ka visiem kļuva neērti un sametās kauns. — Mans! Mans! 'las ir mans tarantass! Es to… man ir pierādījumi… liecinieki. Bet tu… bet tevi… nu, es vēl pagaidīšu… paskatīšos, kas turpmāk ar tevi notiks! Bērni! Vai vēl ilgi būs jāgaida?

—     Apžēlojieties, māmiņ! Man taču nav nekādu pretenziju… Pat ja tarantass piederētu Dubroviņai…

—     Tas ir mans tarantass, mans! Nevis Dubrovinas, bet mans! Neuzdrošinies vairāk runāt… dzirdi!

—      Klausos, māmiņ… Nu tad jūs, mīļā, neaizmirstiet mūs… pavisam vienkārši, zināt, bez kādas taisīšanās! Mēs pie jums, jūs pie mums… kā jau radiem pieklājas!

—     Vai esat iesēdušās? Brauc! — uzsauca Arina Petrovna, tik tikko valdīdamās.

Tarantass salīgojās un, zirgiem sīkos rikšos skrienot, aizripoja pa ceļu. Jūdāsiņš stāvēja uz lieveņa, vicināja lakatiņu un, kamēr vien tarantass bija saredzams, sauca tam pakaļ:

—     Kā jau radiem pieklājas! Mēs pie jums, jūs pie mums … kā jau radiem pieklājas!

ĢIMENES BILANCE

Arinai Petrovnai nekad nebija nācis prātā, ka varētu pienākt tāds brīdis, kad viņa būs «lieka mute», — tāds bridis nu nemanot bija pienācis un pienācis tieši tādā laikā, kad viņa pirmo reizi dzīvē praktiski dabūja pārliecināties, ka viņas garīgie un fiziskie spēki ir iedragāti. Tādi brīži vienmēr pienāk negaidīti; lai gan cilvēks varbūt jau sen ir aizlauzts, tomēr viņš vēl kaut kā turas uz kājām, bet tad pēkšņi kaut kur no malas nāk beidzamais trieciens. Paredzēt šo triecienu, apzināties tā tuvošanos ir ļoti grūti; var tikai klusi un mēmi tam padoties, jo tas ir tas trieciens, kas vēl nesen možo cilvēku piepeši un galīgi pārvērš nelaimes čupiņā.

Arinas Petrovnas stāvoklis bija smags, kad viņa, sanaidojusies ar Jūdāsiņu, apmetās uz dzīvi Dubrovinā, bet toreiz viņa vismaz zināja, ka Pāvels Vladimiričs, kaut arī greizi skatās uz viņas ierašanos, tomēr ir turīgs cilvēks, kam lieks kumoss neko daudz nenozīmē. Tagad — stāvoklis bija kļuvis gluži pretējs: nu viņa vadīja tādu saimniecību, kur visi «kumosi» tika skaitīti. Un viņa labi zināja, cik šādi «kumosi» vērts, jo visu savu mūžu, dzīvojot uz laukiem un starp zemniekiem, viņa bija pilnīgi piesavinājusies zemnieku uzskatus par robu, kādu «lieka mute» cērt jau tā nabadzīgai saimniecībai.

Pirmajā laikā pēc pārcelšanās uz Pogorelku viņa tomēr vēl turējās moža un, iekārtojoties jaunajā vietā, tāpat kā agrāk izrādīja rosmi un skaidru saimniecisku saprātu. Taču Pogorelkas saimniecība bija maza, tādēļ prasīja lielu noņemšanos un vienmēr un visur pašam jābūt klāt, un, lai gan Arinai Petrovnai ātrumā bija licies, ka iegūt skaidru pārskatu par tādu saimniecību, kur no ceturtdaļkapeikām sataupa grašus un no grašiem kapeikas, nav nekāda lielā māksla, tad viņai tomēr drīz vien bija jāatzīst, ka šādas domas ir aplamas. Nekāda lielā māksla tā tiešām nebija, bet nebija arī nedz kādreizējās patikas, nedz kādreizējā spēka. Pie tam vēl viss tas notika rudeni, pašā saimniecības norēķinu karstumā, un arī laiks bija lietains un gribot negribot ierobežoja Arinas Petrovnas cītību. Parādījās vecuma kaites, kas nejāva iziet no mājas, iestājās garie, skumjie rudens vakari, kas cilvēkam uzspieda fatālu bezdarbību. Sirmgalve uztraucās un nepacietībā nervozēja, bet nespēja nekā darīt.

No otras puses, viņa nevarēja nepamanīt, ka ar bārenēm arī notiek kaut kas nelabs. Viņas piepeši bija sākušas garlaikoties un nokārušas galvu. Viņas satrauca kaut kādi neskaidri nākotnes plāni, plāni, kuros domas par darbu jaucās ar domām par izpriecām, protams, ļoti nevainīgām. Tur bija gan atmiņas par institūtu, kurā viņas bija mācījušās, gan grāmatās izlasītas atsevišķas domu drumslas par darba cilvēkiem, gan bikla cerība ar institūta laiku sakaru palīdzību satvert kādu pavedienu, pie kura turoties varētu iekļūt cilvēku dzīves gaišajā valstībā. Bet pār visu šo neskaidrību tomēr valdīja viena smeldzoša un pavisam noteikta doma: projām no nejaukās Pogorelkas, lai tur vai kas. Un tā kādā jaukā rītā Anņiņka un Ļubiņka vecmāmiņai paziņoja, ka ilgāk palikt Pogorelkā viņas vairs nevarot un negribot, ka tas ne pēc kā neizskatoties, ka viņas Pogorelkā cita nekā neredzot kā tikai popu, kas pie tam vēl, ar viņām tiekoties, nez kādēļ pastāvīgi runājot par jaunavām, kuras izdzēsušas savas sveces, un ka vispār «tā nevarot». Meitenes runāja skarbi, tādēļ ka viņām no vecmāmiņas bija bail, un, jo drošāku sirdi viņas saņēma, jo vairāk dusmu un pretestības sagaidīja no vecmāmiņas puses. Bet, kā par brīnumu, Arina Petrovna viņu sūdzēšanos noklausījās ne tikai bez dusmām, bet pat neizrādīja vēlēšanos izteikt neauglīgas pamācības, ko tik labprāt dod nevarīgais vecums. Ak vai! Tā vairs nebija tā valdonīgā sieviete, kas viņās dienās tik pārliecinoši bija sacījusi: «Es braukšu, uz Hotjkovu un mazmeitas ņemšu līdz.» Un šajā pārmaiņā bija vainojams ne tikai vecuma nespēks, bet ari izpratne par kaut ko labāku, taisnīgāku. Pēdējie likteņa triecieni nebija to padarījuši tikai rāmu, bet arī apgaismojuši viņas garīgajā apvārsni dažus stūrīšus, kuros

viņas domas, cik varēja vērot, līdz šim nekad nebija ielūkojušās. Viņa bija apjēgusi, ka cilvēkā slēpjas zināmas tieksmes, kas var ilgi snaust, bet kas, reiz pamodušās, cilvēku sauc un aicina tur, kur iespīd dzīves gaismas stars, tas priecīgais stars, kura parādīšanos tagadnes bezcerības miglājā acs tik ilgi gaidījusi. Un, kad viņa reiz bija sapratusi, cik tādas tieksmes ir dabiskas, tarl viņa tām vairs nespēja pretoties. Taisnība, viņa gan atrunāja mazmeitas no viņu nodomiem, bet darīja to bez spēka, bez pārliecības; viņa bažījās par meiteņu nākotni jo vairāk tāpēc, ka pašai nebija nekādu sakaru ar tā dēvēto augstāko sabiedrību, bet vienlaikus ari juta, ka šķiršanās no viņām ir nepieciešama un neizbēgama. Kas ar viņām notiks? — Šis jautājums viņai mācās virsū ik brīdi; bet nedz šis, nedz kāds cits, pat vēl briesmīgāks jautājums nespēj aizturēt to, kas traucas uz brīvi. Un meitenes to vien skandināja, ka viņām esot jātiek projām no Pogorelkas. Un, vecmāmiņai par patikšanu mazliet šaubījušās un vilcinājušās, tās tiešām aizbrauca.

Līdz ar bāreņu aizbraukšanu Pogorelkas dzīvojamā mājā iestājās tāds kā bezcerīgs klusums. Lai cik liela vienpate Arina Petrovna bija pēc savas dabas, tačuci’vēka elpas tuvums nomierināja ari viņu. Izvadījusi mazmeitas, viņa varbūt pirmo reizi sajuta, ka no pašas būtnes kaut kas atrauts un ka tā piepeši ieguvusi kaut kādu bezgalīgu brīvību, tik bezgalīgu, ka viņa savā priekšā neko citu vairs nespēja saskatīt kā tikai tukšu telpu. I^ai šo tukšumu kaut kā noslēptu no pašas acīm, viņa lika tūlīt aiznaglot viesistabas un mezonīnu, kurā bija dzīvojušas bārenes («un malkas ar izies mazāk,» viņa pie tam nodomāja), bet savām vajadzībām atstāja tikai divas istabas, no kurām vienā tika novietots lielais skapis ar svētbildēm, bet otra bija reizē ir guļamistaba, ir kabinets, ir ēdamistaba. Aiz taupības viņa atlaida arī apkalpotājus, paturēdama vienīgi veco saimniecības vadītāju Afimjušku, kas tik tikko varēja pavilkt kājas, un zaldāta atraitni vienaci Markovnu, kas vārīja ēst un mazgāja veļu. Bet visi šie piesardzības soļi maz līdzēja: tukšuma izjūta drīz vien ielauzās arī tajās divās istabās, kurās viņa bija domājusi no tās nobēgt. Nevarīgā vientulība un skumjā bezdarbība — lūk, divi ienaidnieki, ar kuriem viņa tagad sastapās vaigu vaigā un ar kuriem kopā nu bija spiesta pavadīt savas vecumdienas. Drīz pēc tam ilgi nebija jāgaida, kad sākās ari miesas un gara sabrukums, kas ir jo briesmīgāks, jo mazāk prettriecienu tam dod dīkā dzīve.

Dienas nāca un gāja tai nomācošajā vienmuļībā, kas ir visai liela lauku dzīvē, ja tajā trūkst ērtību, ja saimniecībā trūkst darba un iespēju, kas varētu rosināt prātu. Neatkarīgi no ārējiem cēloņiem, kas atņēma iespēju nodoties darbam saimniecībā, Arinai Petrovnai ari iekšēji bija kļuvušas pretigas tās sīkās rūpes, kuras to bija piemeklējušas dzīves novakarē. Varbūt viņa šo pretīgumu būtu arī pārvarējusi, ja būtu saskatāms mērķis, kas attaisnotu viņas pūles, bet tieši šā mērķa nebija. Visiem viņa bija apriebusies, apnikusi, un arī viņai viss un visi bija apriebušies un apnikuši. Agrākās drudžainās darbības vietā pēkšņi bija stājusies miegaina bezdarbība, bet bezdarbība pamazītiņām samaitāja viņas gribasspēku un radīja tādas tieksmes, kādas Arinai Petrovnai pirms dažiem mēnešiem, protams, nebija ne sapņos rādījušās. No stiprās un savaldīgās sievietes, kuru neviens nekad nebija iedomājies pat nosaukt par veceni, bija palikusi tikai nelaimes čupiņa, kurai vairs neeksistēja ne pagātne, ne nākotne, bet tikai nupat pārdzīvojamais brīdis.

Pa dienu viņa lielāko tiesu snauda. Iesēžas atzveltni pie galda, uz kura uzliktas smirdošas kārtis, un snauž. Tad satrūkstas, pamostas, paskatās pa logu un ilgi, bez jebkādas apzinātas domas nenovērš acu no bezgalīgās tāles. Pogorelka bija bēdīga muiža. Tā atradās, kā mēdz sacīt, tikpat kā mieta galā, tur nebija nedz dārza, nedz kociņa, nedz kaut jel kādu ērtību. Nebija pat. puķu dārziņa. Mājai bija viens stāvs, tā izskatījās kā pie zemes piespiesta, laiku gaitās un negaisos nomelnējusi; aiz mājas atradās nedaudzas saimniecības ēkas, kas arī jau gruva kopā; bet visapkārt pletās lauki, bezgalīgi lauki; pat pie apvāršņa nebija saskatāms mežs. Bet, tā kā Arina Petrovna kopš bērnības gandrīz nepārtraukti bija dzīvojusi uz laukiem, tad šī kailā daba viņai ne tikai nelikās skumja, bet pat aizkustināja viņas sirdi un modināja tās jūtu paliekos, kas viņā vēl nebija mirušas. Viņas būtības labākā daļa dzīvoja šajos plikajos, plašajos laukos, un viņas skatiens tos instinktīvi meklēja ikkatru bridi. Viņa lūkojās lauku tālēs, lūkojās uz pielijušajām sādžām, kas kā melni punkti bija šur un tur izkaisītas gar apvārsni; lūkojās uz lauku kapsētu baltajām baznīciņām, lūkojās uz lāsainajiem plankumiem, kurus uz lauka līdzenuma zīmēja saules gaismā klīstošie mākoņi, lūkojās uz

nepazīstamo zemnieku, kas gāja tīrumā pa vagām, bet viņai šķita stāvam sastindzis uz vietas. Pie tam viņa nedomāja neko, vai, labāk sakot, viņas domas bija tik saraustītas, ka nespēja ne pie kā pakavēties nedz uz īsāku, nedz uz ilgāku laiku. Viņa tikai lūkojās un lūkojās, līdz vecuma snaudulība atkal piedūca ausis un aizmigloja ir laukus, ir baznīcas, ir sādžas, ir zemnieku, kas tālumā soļoja pa tīrumu.

Reizēm viņa laikam kaut ko atcerējās; bet pagātnes atmiņas atausa nesakarīgas, saraustītas. Nekas nespēja piesaistīt viņas uzmanību, tā pastāvīgi lēkāja no vienam tālām atmiņām uz otrām. Lāgu lāgiem viņu tomēr pārņēma kādas īpašas jūtas; tas nebija prieks — ai priekiem viņas pagātne bija bijusi nežēlīgi skopa, — bet atmiņas par kādu nodarītu pārestību, rūgtu un nepanesamu. Tādās reizēs viņas krūtīs kaut kas it kā iesmeldzās, sirds pielija ar skumjām un acīs sariesās asaras. Viņa sāka raudāt, raudāja žēli, sāpīgi, raudāja tā, kā raud nožēlojamais vecums, kam asaras līst kā smagos murgos. Bet, kamēr asaras lija, neapzinātā doma darīja savu un, Arinai Petrovnai pašai nemanot, virzīja viņu projām no bēdīgā garastāvokļa cēloņa, jo pēc dažām minūtēm sirmgalve brīnīdamās sev jautāja, kas ar viņu bija noticis.

Vispār viņa dzīvoja tā, it kā pati dzīvē nemaz nepiedalītos, vienīgi tādēļ, ka šinī nelaimes čupiņā vēl glabājās kādi aiztrūkuši pavedieni, kurus vajadzēja savākt kopā, r.>emt vērā un noslēgt pēdējos rēķinus. Kamēr šie pavedieni vēl nebija rokā, dzīve ritēja savu gaitu, piespiezdama nelaimes čupiņu ārēji darīt visu nepieciešamo, lai šī pussnaudas dzīve nesairtu pīšļos.

Kamēr dienas aiztecēja bezsamaņas snaudā, naktis bija uavisam mokošas. Naktī Arinai Petrovnai bija bail-, viņai bija bail no zagļiem, spokiem, velniem — vārdu sakot, no visa tā, ko viņai bija sniegusi audzināšana un dzīve. Aizsardzība pret to visu bija vāja, jo viss Pogorelkas naktssargu štats, izņemot pagalam veco kalponi, par kuru stāstīts iepriekš, iemiesojās klibā zemnieciņa Fedosejuškas personā, kas par diviem rubļiem mēnesī pa naktīm nāca no ciema apsargāt kungu māju un parasti priekšnamā snauda, iznākdams ārā tikai noteiktās stundās, lai dažas reizes padauzītu pa čuguna gabalu. Kaut gan arī pie lopu laidara dzīvoja daži lopu kopēji un kopējas, taču kūts no mājas atradās divdesmit asu attālumā, un no turienes kādu pasaukt nebija nemaz tik viegli.

Bezmiega naktīm uz laukiem piemīt kaut kas smags un nomācošs. Ap pulksten deviņiem, vēlākais ja ap desmitiem, visa dzīve it kā aprimst un iestājas baigs kiusums. Ir ko darīt nav nekā, ir sveču žēl — gribot negribot jāliekas gulēt. Tiklīdz patvāris no galda bija novākts, / fimjuška pēc paraduma, kas bija iegājies kopš dzimtbūšanas laikiem, noklāja uz grīdas pie lielmātes guļamistabas durvīm tūbas gabalu; tad pakasījās, pažāvājās un, kā likās zemē, tā gulēja kā beigta. Markovna meitu istabā ņēmās mazliet ilgāk un visu laiku kaut ko murmināja, par kaut ko rājās; pēdīgi apklusa arī viņa, un pēc brītiņa jau varēja dzirdēt, kā viņa pārmaiņus krāca un runāja pa miegam. Naktssargs piedauzīja vairākas reizes pie čuguna gabala, lai paziņotu par savu atnākšanu, un tad apklusa uz ilgāku laiku. Arina Petrovna sēž gandrīz izdegušas tauku sveces gaismā un rauga aizdzit miegu ar pasjansu; bet, tikko viņa sāk izlikt kārtis, tā snaudiens māc vai nost. «Tā vien skaties, ka aiz tava miega neizceļas ugunsgrēks!» viņa runā pati ar sevi un nolemj likties gultā. Bet vēl viņa nav lāgā paspējusi iegrimt pēļos, kad sākas jaunas bēdas: miegs, kas visu vakaru tā vilināja, tā vārdzināja, pēkšņi vairs nenāk nemaz. Istaba jau tā ir pārkurināta, pa vaļējo siltuma caurumu karstums nāk kā. ar mutuļu mutuļiem, bet, guļot pēļos, gaiss kļūst tīri nepanesams. Arina Petrovna grozās no vieniem sāniem uz otriem; viņa gribētu kācu pasaukt, bet labi zina, ka uz šo saucienu neviens nenāks. Visapkārt ir noslēpumains klusums, tāds klusums, kurā dzirdīga auss spēj saklausīt bezgala daudz skaņu. Te kaut kur kas noklaudz, te pēkšņi atskan kauciens, te kāds it kā aiziet pa gaiteni, te liekas, ka pa istabu pārlido kāda vēsma, skardama pat gulētājas seju. Svētbildes priekšā deg lampiņa, un tās gaisma priekšmetiem piešķir tādu mānīgu izskatu, it kā tie nemaz nebūtu priekšmeti, bet tikai priekšmetu apveidi. Bez šās dīvainās gaismas atspīd arī vēl cita, kas plūst pa atvērtajām durvīm no blakusistabas, kur svētbilžu skapī iedegtas četras vai piecas lampiņas. Sī gaisma kā dzeltens četrstūris krīt uz grīdas, it kā būtu ielauzusies guļamistabas tumsā, ar to nesaplūstot. Visur līgojas un klusi raustās ēnas. Kaut kur aiz tapetēm skrapšķina pele. «Cst. .. nekrietnā!» uzkliedz lai Arina Petrovna, un atkal viss apklust. Atkal raustās ēnas, atkal nez no kurienes atskan čuksti. Murgainā, caurā miegā, it kā pussnaudā paiet nakts lielākā puse, un tikai pret rītu

miegs ņem savu tiesu. Bet pulksten sešos Arina Petrovna, bezmiega nakts izmocīta, ir atkal kājās.

Visiem šiem apstākļiem, kas pietiekamā mērā raksturo Arinas Petrovnas nožēlojamo dzīvi, pievienojās vēl divi: trūcīgais uzturs un neērtās dzīvojamās telpas. Viņa ēda maz un slikti, tā laikam gribēdama aizpildīt robu, ko saimniecībai cirta nepietiekamā uzraudzība. Kas atliecas uz telpām, tad jāteic, ka Pogorelkas dzīvojamā māja bija pussagruvusi un drēgna, bet istaba, kurā bija ieslēgusies Arina Petrovna, nekad netika vēdināta un veselām nedēļām stāvēja neuzkopta. Un, lūk, tādos apstākļos viņai, nevarīgai un nekoptai, dzīvojot bez jebkādām ērtībām, tuvojās vecuma nespēks.

Bet, jo vecāka viņa kļuva, jo spēcīgāk viņā izpaudās vēlēšanās dzīvot. Vai, labāk sakot, ne tik daudz vēlēšanās dzīvot kā vēlēšanās «panašķoties», par navi absolūti nemaz nedomājot. Agrāk viņai no nāves bija bail, tagad viņa to šķita it kā pilnīgi aizmirsusi. Un, tā kā viņas dzīves ideāli neko neatšķīrās no jebkura zemnieka dzīves ideāliem, tad arī priekšstats par «labo dzīvi», ar kuru tā sevi kārdināja, nebija diezin cik augsts. Viss, ko viņa visu mūžu sev bija liegusi — gardāks kumoss, atpūta, tikšanās ar dzīviem cilvēkiem, — viss tas kļuva par visneatlaidīgāko pārdomu priekšmetu. Apbrīnojamā ātrumā pieņēmās tādas tieksmes, kas piemīt svešā namā dzīvojošām, caurcauri samaitātām nabadzīgām radiniecēm, kā pļāpība, glaimīga iztapība dāvanu dēļ, ēdeiība. Savās mājās viņa ēda tos pašus kāpostus, ko vārīja saimei, un sastāvējušu sālītu gaļu, tai pašā laikā sapņodama par Golovļcvas krājumiem, par karūsām, kas mita Dubrovinas dīķos, par sēnēm, ar kurām bija pilni Colovļovas meži, par putniem, kas tika baroti Golovļovas putnu kūtī. «Kā tagad garšotu zoss ķidu zupiņa vai rudmiesites krējumā,» viņa iedomājās un iedomājās to tik dzivi, ka pat noraustījās lūpu kaktiņi. Naktīs viņa grozījās no vieniem sāniem uz otriem, aiz bailēm vai pamirdama, tiklīdz padzirdēja kādu troksnīti, un domāja: «Rau, Golovļovā gan durvju bultas ir stipras un sargi uzticami, sit pa čuguna gabalu vienā sišanā, neapkusdami — guli kā dieva ausī!» Pa dienu viņai veselām stundām negadījās ne ar vienu pārmīt ne vārda, un šajā uzspiestajā klusumā nāca prātā pats no sevis: «Lūk, Golovļovā — tur ļaužu daudz, tur ir arī, kam sirdi izkratīt!» Vārdu sakot, katru brīdi viņa atcerējās Golovļovu, un, jo biežāk to atce

rējās, jo vairāk tā kļuva par kaut ko līdzīgu mirdzošam punktam, ar kuru saistījās jēdziens «laba dzīve».

Jo biežāk šie priekšstati par Golovļovu mulsināja viņas iztēli, jo vairāk atslāba griba un jo vairāk aizmirsās nesenie dziļie pāridarījumi. Savas audzināšanas un dzīvesveida dēļ krievu sieviete pārāk viegii samierinās ar dīkas piedzīvotājas likteni, un tāpēc ari Arinai Petrovnai nepagāja secen šis liktenis, lai gan likās, ka visa viņas pagātne būtu varējusi to paglābt un pasargāt no šāda jūga. Nebūtu viņa «tolaik» izdarījusi kļūdu, nebūtu norakstījusi dēliem viņu tiesu, nebūtu uzticējusies Jūdāsiņam — tad arī vēl tagad būtu bijusi tā pati bargā un stingrā sieva, kas mācētu turēt savus bērnus atkarībā. Bet, tā kā kļūda nebija vairs labojama, tad pāreja no bargās varmācības uz dīkas piedzīvotājas pazemību un tišķīgumu bija tikai laika jautājums. Kamēr viņai vēl nebija zudušas pēdējās izturības paliekas, pārmaiņas neizpaudās uz āru, bet, tiklīdz viņa apzinājās, ka kļūst nevarīga un pamesta vientulībai, tā tūlīt sirdī saka zagties mazdūšība un pamazītiņārn galīgi demoralizēja viņas jau tā aizlauzto gribu. Jūdāsiņš, kuru pirmajā laikā, kad tas atbrauca uz Pogorelku, uzņēma ļoti vēsi, pēkšņi vairs nebija neieredzēts. Vecie pāridarījumi kaut kā aizmirsās, un Arina Petrovna bija pirmā, kas spēra soli uz tuvināšanos.

Iesākās ar lūgumiem kaut ko atsūtīt. No Pogorelkas pie Jūdāsiņa ieradās ziņneši, sākumā reti, tad arvien biežāk un biežāk. Te rudmiesītes Pogorelkā nebija paaugušas, te gurķīši lietus dēļ padevušies plankumaini, te tītari, kā jau tagadējos brīvos laikos, nobeigušies, «un tu, mīļais draugs, varētu gan likt pazvejot Dubrovinā karūsas, kuras nelaiķis dēls Pāvels savai vecajai mātei nekad neliedza». Jūdāsiņš gan rauca pieri, bet savu neapmierinātību atklāti izrādīt tomēr neuzdrošinājās. Viņam bija žēi karūsu, bet vairāk par visu bail, ka māte viņu nenolād. Viņš atcerējās, ka tā reiz bija teikusi: «Atbraukšu uz Golovļovu, likšu atvērt baznīcu, pasaukšu popu un saukšu: es tevi nolādu!» — un šīs atmiņas viņu atturēja no daudzām nekrietnībām, uz kurām tas bija liels meistars. Taču, izpildīdams «labā drauga māmiņas» gribu, viņš saviem tuvākajiem cilvēkiem, starp citu, tomēr lika nojaust, ka ikvienam esot jānes dieva uzliktais krusts un ka tam esot sava jēga, jo bez krusta cilvēks aizmirstoties un noklīstot uz neceļiem. Mātei tomēr viņš rakstīja

tā: «Gurķīšus, labais draugs māmiņ, es Jums nosūtu, cik varu; kas attiecas uz tītariem, tad tītarienes sēž uz olām, palikuši tikai tītari, kas Jums, tā kā tie ir milzīgi lieli un Jūsu galds visai šaurs, lāgā nenoderētu. Bet vai Jums nebūtu patikas pasērst Golovļovā un kopā ar mani ieturēt niecīgu maltīti? Tad mēs vienu no šiem liekēžiem (patiesi liekēžiem, jo mans pavārs Matvejs māk tos lieliski rāmīt) liktu izcept, un mēs varētu kopā ar Jums, visudārgais draugs, saēsties pēc sirds patikas.»

Kopš tās reizes Arina Petrovna bieži iegriezās Golovļovā. Nobaudīja kopā ar Jūdāsiņu gan tītarus, gan pīles, izgulējās pēc sirds patikas gan naktīs, gan pēcpusdienās un atvieglināja sirdi bezgalīgās sarunās par visvisādiem niekiem, uz kādiem Jūdāsiņu mudināja pati viņa daba, bet viņu — vecums. Viņa nepārtrauca savus apciemojumus arī tad, kad tai nāca ausīs, ka Jūdāsiņš, ilgo atraitņa dzīvi apnicis, pieņēmis par saimniecības vadītāju kādu jaunavu no baznīcnieku kārtas, vārdā Jevprakseju. Gluži otrādi, to dabūjusi zināt, viņa tūlīt brauca uzGolovļovu un, vēl nepaspējusi izkāpt no ratiem, bērnišķīgā nepacietībā sauca Jūdāsiņam pretim: «Nu, nu, vecais pavedēj! Rādi nu šurp man savu daiļavu!» Visu to dienu viņa bija pilnīgi apmierināta, jo Jevprakseja pie pusdienu galda pati viņu apkalpoja un pati uzklāja gultu diendusai, bet vakarā Arina Petrovna ar Jūdāsiņu un viņa daiļava spēlēja uz durakiem. Arī Jūdāsiņš ar šādu atrisinājumu bija apmierināts un, apliecinādams savu dēla pateicību, pieteica, Arinai Petrovnai aizbraucot uz Pogorelku, ielikt, starp citu, viņas tarantasā mārciņu melno ikru, kas jau nu bija visaugstākās cieņas apliecinājums, jo ikri taču nebija pašu ražoti, bet pirkti. Sāda rīcība sirmgalvi tā aizkustināja, ka viņa neizturēja un sacīja:

—      Par to nu gan paldies! Arī dievs tevi, mīļo draudziņ, par to mīlēs, ka tu savu māti vecumdienās saudzē un lutini. Nu man vismaz, Pogorelkā pārbraukušai, nebūs garlaicīgi. Ikriņi man vienmēr garšojuši, — tad nu ar tagad tavas žēlsirdības dēļ varēšu panašķoties!

*

Bija pagājuši pieci gadi, kopš Arina Petrovna apmetās uz dzīvi Pogorelkā. Jūdāsiņš, kā iesēdies savā dzimtajā Golovļovā, tā ārā vairs nekust. Viņš bija krietni novecojis, noplucis un sakrities, bet blēdījās, meloja un kūla

tukšus salmus vēl vairāk nekā agrāk, jo tagad viņam gandrīz vienmēr bija pie rokas labais draugs māmiņa, kas vecumdienu gardāka kumosa dēļ bija kļuvusi par viņa tukšo valodu pastāvīgo klausītāju.

Nav jādomā, ka Jūdāsiņš bija liekulis tādā nozīmē kā, piemēram, Tartifs vai jebkurš cits mūsdienu franču buržuā, kas lakstīgalas mēlē trillina par sabiedrības pamatiem. Nē, ja viņš arī bija liekulis, tad liekuiis tīri pēc krievu vīzes, tas ir, vienkārši cilvēks, kam nav nekādas morāliskas mērauklas un kas nezina nekādu citu patiesību kā vienīgi to, kas atrodama ābeces patiesībās. Viņš bija neizglītots, tumsonīgs bez jēgas, nieku prāvinieks, melis, tukšu salmu kūlējs un bez visa tā vēl — baidījās no velna. Tās visas ir tādas nelāgas īpašības, kas nekādā ziņā nevar būt drošs materiāls īstai liekulībai.

Francijā liekulība izveidojas kā audzināšanas sekas, pieder, tā sakot, pie «labām manierēm» un tai gandrīz vienmēr ir spilgta politiska vai sociāla nokrāsa. Ir reliģijas liekuļi, sabiedriskās iekārtas, privātīpašuma, ģimenes, valstiskuma liekuļi, un pēdējā laikā saradušies pat «kārtības» liekuļi. Ja šādu liekulību arī nevar dēvēt par pārliecību, tad tā katrā ziņā ir karogs, ap kuru pulcējas cilvēki, kas savos aprēķinos atrod par izdevīgu liekuļot taisni tā un ne citādi. Šie cilvēki liekuļo apzināti — saskaņā ar sava karoga lozungu, tas ir, viņi zina, ka paši ir liekuļi un tuiklāt zina arī vēl to, ka citiem tas nav nezināms. Franču buržuā izpratnē pasaule nav nekas cits kā milzīga skatuve, uz kuras norit nepārtraukta teātra izrāde, kurā liekuļi apmainās replikām. Liekulība — tā ir aicinājums uz pieklājību, un izlikšanos, uz skaistiem ārējiem apstākļiem, un, pats svarīgākais, liekulība ir — iemaukti. Protams, ne tiem, kas liekuļo, peldēdami pa sabiedrības dienu mājokļiem, bet tiem, kas neliekuļojot čum un mudž sabiedrības katla pašā dibenā. Liekulība attur sabiedrību dot vaļu savām kaislībām un piešķir šo iespēju kā privilēģiju tikai ierobežotam mazākumam. Kamēr kaislībām dota vaļa tikai nelielas un cieši noorganizētas korporācijas robežās, tā ne tikai nav bīstama, bet pat balsta un uztur daiļuma tradīcijas. Daiļais ietu boja, ja nebūtu zināma skaita cabinets parliculiers', kuros to kultivē brīžos, kad nenododas liekulības oficiālajam kultam. Bet kaislībām dot vaļu kļūst noteikti bīstami, tiklīdz

1 Atsevišķi kabineti restorānos (//.).

to var atļauties visi un ja tai pievienojas iespēja brīvi izteikt savas prasības un pierādīt to likumību un dabiskumu. Tad rodas jauni sabiedrības noslāņojumi, kas tiecas vecos ja ne pilnīgi izskaust, tad vismaz tos lielā mērā ierobežot. Pieprasījums pēc cabinets particuliers kļūst tik liels, ka beidzot uzmācas jautājums: vai nebūtu vienkāršāk, ja turpmāk iztiktu pavisam bez tiem? No tādiem nevēlamiem jautājumiem franču sabiedrības valdošās šķiras pasargā sistemātiskā liekulība, kas, neapmierinādamās ar to, ka tās pamatos ir paradums, legalizējas un no vienkāršām morālām iezīmēm kļūst par likumu ar piespiedu raksturu.

Sis liekulības cienīšanas likums ar retiem izņēmumiem ir pamatā visam mūslaiku franču teātrim. Franču labāko dramatisko sacerējumu varoņi, tas ir, to sacerējumu, kam ir vislielākie panākumi tieši tāpēc, ka tie neparasti reāli parāda tajos tēlotās dzīves nekrietnības, pašās beigās vienmēr atradīs dažus brīvus mirkļus, lai šīs nekrietnības palabotu ar skaļām frāzēm, kurās viņi sludina tikuma svētumu un saldumu. Četros cēlienos Adele drīkst visādi apgānīt laulības gultu, bet piektajā cēlienā viņa katrā ziņā, visiem dzirdot, paziņos, ka ģimenes pavards ir vienīgais patvērums, kur franču sievieti gaida laime. Pajautājiet sev, kas notiktu ar Adeli, ja autori būtu iedomājušies savu lugu turpināt vēl piecos tādos pašos cēlienos, un jūs uz šo jautājumu varat droši atbildēt, ka nākamajos četros cēlienos Adele atkal apgānīs laulības gultu, bet piektajā cēlienā viņa atkal griezīsies pie publikas ar tādu pašu paziņojumu. Bet nav jau nekādas vajadzības zīlēt, vajag tikai no Thйвtre Franзais aiziet uz Gymnase, no turienes uz Vaudeville vai uz Variйtйs', lai pārliecinātos, ka Adele visur tāpat apgāna laulības gultu un visur tāpat beigās paziņo, ka šī gulta ir vienīgais altāris, kur godīga francūziete var upurēt augstākajiem gariem. Tas ir tā ieviesies, ka neviens pat nepamana, ka te slēpjas vismuļķīgākā pretruna, ka te līdzās dzīves patiesībai parādās liekulības patiesība, ka abas iet roku rokā, tik ļoti savīdamās, ka grūti pateikt, kurai no šīm abām patiesībām ir lielākas tiesības tikt atzītai.

Mums, krieviem, nav spilgti iezīmētu audzināšanas sistēmu, Mūs nedresē, mūs neaudzina par kādas noteiktas sabiedriskās iekārtas nākamajiem aizstāvjiem vai pro-

1 Parīzes teātri (/r.).

pagandistiem, bet mums vienkārši ļauj augt kā nātrēm sētmalē. Tāpēc starp mums ļoti maz liekuļu un ļoti daudz meļu, svētuļu un tukšu salmu kūlēju. Mums nav vajadzības liekuļot kaut kādu sabiedrisku pamatu dēļ, jo mums nekādi tādi pamati nav zināmi un neviens no tiem mūs nepasargā. Mēs eksistējam pavisam brīvi, tas ir, dzīvojam, melojam un kuļam tukšus salmus tāpat vien, bez jebkādiem pamatiem.

Vai par to jāpriecājas vai jāskumst? Nav manā ziņā par to spriest. Es tomēr domāju, ja liekulība var sacelt sašutumu un bailes, tad tukši meli var apnikt un radīt riebumu. Un tāpēc vislabākais norobežoties kā no liekuļiem, tā no meļiem, atstājot malā jautājumu par apzinātas vai neapzinātas liekulības priekšrocībām.

Tātad Jūdāsiņš nav tik daudz liekulis kā neķītrelis, melis un tukšu salmu kūlējs. Apmeties uz laukiem, viņš uzreiz jutās brīvs, jo nekur, nekādā citā apkārtnē, viņa tieksmes nebūtu varējušas sev rast tik plašu attīstības iespēju kā šeit. Golovļovā viņš ne tikai nesastapa nekādu tiešu pretestību, bet pat ne vismazākā netiešā ierobežojuma, kas spiestu padomāt: sak, būtu gan kādu nelietību izdarījis, bet kauns no cilvēkiem. Neviens spriedums viņu netraucēja, neviens nekautrīgāks skatiens neuztrauca, — tātad nebija nekāda iemesla sevi kontrolēt. Bezgalīga nevīžība kļuva par galveno īpašību viņa attieksmēs pašam pret sevi. Jau kopš sendienām viņu bija vilinājusi tāda pilnīgi brīva dzīve bez jebkādiem morāliem ierobežojumiem, un, ja viņš jau agrāk nebija apmeties uz laukiem, tad vienīgi tāpēc, ka viņu bija biedējusi bezdarbība. Pavadījis vairāk nekā trīsdesmit gadu smacīgajā departamenta atmosfērā, viņš bija piesavinājies visas iesīkstējuša ierēdņa paražas un tieksmes, kurš nepieļauj, lai kaut viens viņa dzīves mirklis būtu brīvs no tukšu salmu kulšanas. Bet, ieskatoties vērīgāk lietas būtībā, viņš viegli guva pārliecību, ka darbīgas dīkdienības pasaule ir tik kustīga, ka nav ne mazāko pūļu to pārcelt vienalga uz kurieni, vienalga uz kādu sfēru. Un tiešām, tiklīdz viņš bija apmeties Golovļovā, tā tūiit pat radīja ap sevi tik milzīgi daudz nieku un sīkumu, kurus nemitīgi varēja grozīt bez jebkādām bažām, ka tie kādreiz varētu izsīkt. No rīta viņš sēdās pie rakstāmgalda un sāka darboties; pirmkārt, viņš pārbaudīja lopu pārzines, saimniecības vadītājas un pārvaldnieka darbību — papriekš pēc viena, tad pēc otra paņēmiena; otrkārt,

sastādīja Joti sarežģītus pārskatus tiklab par naudu, kā materiāliem — katru kapeiku, katru priekšmetu viņš ierakstīja divdesmit grāmatās, taisīja kopsavilkumus, te puskapeiku pazaudēja, te atkal lieku veselu kapeiku atrada. Beidzot viņš ķērās pie spalvas un rakstīja sūczības miertiesnesim un mierstarpniekiem. Tas viss ne tikvien kā neatstāja nevienu brīvu brītiņu, bet tam pat piemita visas cītīga un grūta darba ārējās pazīmes. Jūdāsiņš nežēlojās par bezdarbību, bet par to, ka nepagūstot visu paveikt, lai gan augu dienu tupēja kabineta, rītasvārkus nenovilcis. Veselas kaudzes rūpīgi sašūlu, bet nepārbaudītu ziņojumu pastāvīgi mētājās uz viņa rakstāmgalda, starp tiem arī moderes Fjoklas pārskats par veselu gadu; šās moderes rīcība jau kopš pirmās dienas viņam bija likusies aizdomīga, un tomēr viņš nevarēja atrast nevienu brīvu mirkli, lai to pārbaudītu.

Visas saites ar ārējo pasauli tika galīgi sarautas. Viņš nesaņēma ne grāmatas, ne avīzes, pat ne vēstules. Viens viņa dēls, Volodjeņka, izdarīja pašnāvību, ar otru, Petjeņku, viņš sarakstījās īsos vārdos un vienīgi tikai tad, kad sūtīja naudu. Apkārt viņam valdīja bieza tumsonības, aizspriedumu un sīkmanīga tukšu salmu kulšanas atmosfēra, un viņš nesajuta ne mazāko vēlēšanos no tās atbrīvoties. Pat to, ka Napoleons III vairs nevalda, viņš dabūja zināt tikai gadu pēc viņa nāves no lauku policijas iecirkņa pristava, bet arī tad viņš nekādu sevišķu izbrīnu neparādīja, tikai pārmeta krustu, nočukstēja: «Miers viņa pīšļiem!» — un sacīja:

—      Un cik viņš bija lepns! Ak tu manu! Tad tas nebija labi, un tas nebija labi! Karaļi brauca pie viņa zemoties, prinči uzgaidāmās telpās dežurēja! Bet dievs kā ņēma, tā vienā mirklī satrieca visus viņa sapņus!

Taisnību sakot, Jūdāsiņš pat nezināja, kas notika viņa saimniecībā, lai gan no rīta līdz vakaram cita nekā nedarīja kā skaitīja un rēķināja. Šai ziņā viņam netrūka nevienas rūdīta departamenta ierēdņa īpašības. Iedomājieties nodaļas priekšnieku, kuram direktors labā omā pateicis tā: «Mīļais draugs! Man būtu nepieciešams zināt, cik Krievija katru gadu spēj ražot kartupeļu, tāpēc papūlieties izstrādāt sīku aprēķinu!» Vai šāds jautājums nodaļas priekšnieku būtu iedzinis strupceļā? Vai tas būtu vismaz padomājis par paņēmieniem, kādi jālieto, lai šo darbu veiktu? Nē, viņš būtu rīkojies daudz vienkāršāk: viņš būtu uzzīmējis Krievijas karti, sadalījis to pilnīgi

vienādos kvadrātiņos, izdibinājis, cik desetīnu ir katrā kvadrātiņā, pēc tam būtu iegājis kādā sīkbodītē, uzzinājis, cik kartupeļu var iestādīt vienā desetīnā un kāda ir caurmēra raža, un, visbeidzot, viņš ar dieva un pirmo četru galveno aritmētisko darbību palīdzību būtu izrēķinājis, ka labvēlīgos apstākļos Krievijā varētu izaudzēt tik un tik, bet nelabvēlīgos apstākļos — tik un tik. Un šis darbi viņa priekšnieku ne tikai apmierinātu, bet tas droši vien tiktu arī iespiests kaut kādu «Darbu» simt otrajā sējumā.

Pat saimniecības vadītāju viņš izraudzījās tieši piemērotu tiem apstākļiem, kādus pats bija radījis. Jaunava Jevpraksija bija Kapeļku Nikolas baznīcas psalmotāja meita un bija visādā ziņā tīrais zelts. Viņa nebija ne attapīga, ne atjautīga, pat ne izveicīga, toties tā bija strādīga, padevīga un neizvirzīja gandrīz nekādas prasības. Pat tad, kad viņš to jau bija «darījis sev tuvu», pat tad viņa bija tikai palūgusi: vai drīkstot, kad iegriboties, bez prasīšanas padzerties auksta kvasa, — tā ka viņas nesavtība aizkustināja pat Jūdāsiņu un viņš tūlīt uz vietas nodeva viņas rīcībā ne tikai kvasu, bet arī divus toverīšus ar skābētiem āboliem, neprasīdams par tiem nekādus norēķinus. Arī viņas āriene nevarēja būt necik pievilcīga lietpratējam, beL neizlepušu cilvēku, kas zināja savas vajadzības, tā spēja pilnīgi apmierināt. Seja viņai bija plata, balta, piere šaura, dzeltenīgu, ne visai biežu matu apņemta, acis lielas, blāvas, deguns pavisam taisns, lūpas plānas, sakniebtas tai mīklainajā, it kā vainīgajā smaidā, kādu var sastapt diletantu gleznotās ģīmetnēs. Vārdu sakot, viņai nepiemita nekas sevišķs, izņemot varbūt vienīgi muguru, kas bija tik plata un varena, ka pat visvienaldzīgākajam cilvēkam roka cēlās pati no sevis, lai, kā saka, iezveltu meičai pa lāpstiņām. Viņa to zināja un neņēma ļaunā — toreiz, kad Jūdāsiņš pirmo reizi viegli paplikšķināja viņas trekno skaustu, viņa tikai paraustīja plecus.

Sādā pelēcībā aiztecēja diena pēc dienas, tāda viena kā otra, bez jebkādām pārmaiņām, bez jebkādām cerībām uz spirgtākām vēsmām. Vienīgi Arinas Petrovnas atbraukšana šo dzīvi kaut cik atsvaidzināja, un, tiesa kas tiesa, ja Porfirijs Vladimiričs sākumā rauca pieri, tālumā ieraudzīdams māmiņas ratus, tad ar laiku viņš pie šiem apciemojumiem ne tikai pierada, bet tie viņam pat iepatikās. Tie apmierināja viņa pļāpāšanas kāri, jo, ja jau viņš spēja kult tukšus salmus pats ar sevi par visvisādiem rēķiniem un norēķiniem, tad kult tukšus salmus

ar labo draugu māmiņu bija vēl tīkamāk. Sanākuši kopā, viņi runāja no rīta līdz vakaram un nevarēja vien izrunāties. Runāts tika par visu ko: par to, kādas ražas bijušas agrāk un kādas ir tagad; par to, kā muižnieki dzīvojuši agrak un kā dzīvo tagad; par to, ka varbūt tāpēc, ka sāls agrāk bijusi labāka, sālītie gurķi vairs neesot agrākie.

Sīm valodām bija tā priekšrocība, ka tās tecēja kā ūdens un ātri aizmirsās; tātad tās varēja aizvien sākt atkal no gala un ar tādu pašu interesi, it kā tās tiktu risinātas pirmo reizi. Pie šīm sarunām bija klāt arī Jevprakseja, kuru Arina Petrovna bija tā iemīlējusi, ka nelaida no sevis ne soli. Dažreiz, kad valodas apnika, visi trīs sēdās pie kārtīm un nosēdēja līdz vēlai naktij, spēlēdami durakus. Pamēģināja Jevpraksejai iemācīt spēlēt vistu bez viena partnera, bet viņa nevarēja saprast. Milzīgā Golovļovu māja šādos vakaros it kā atdzīvojās. Visos logos spīdēja ugunis, šaudījās ēnas, tādēļ garāmbraucējs varēja nodomāt, ka te nododas nez kādiem priekiem. Patvāri, kafijkannas, uzkožamie stāvēja uz galda cauru dienu. Arinai Petrovnai sirds līksmoja un lēca aiz prieka, un viņa nodzīvoja pa ciemiem nevis vienu, bet trīs un četras dienas. Un, pat aizbraukdama uz Pogorelku, viņa jau laikus izgudroja iemeslu, kā tikai drīzāk tikt atpakaļ pie Golovļovas «labās dzīves» kārdinājumiem.

*

Novembris iet uz beigām; cik vien tālu acis sniedz, zemi klāj it kā balts līķauts. Arā ir nakts un putenis; ass, auksts vējš griež sniegu, vienā mirklī sadzīdams milzīgas kupenas, aizputinādams visu, kas gadās ceļā, un tālu dzirdami tā auri. Ciems, baznīca, tuvējais mežs — viss pazudis sniega miglā, kas virpuļo gaisā; vareni šalc vecais Golovļovas dārzs. Bet kungu mājā ir gaiši, silti un omulīgi. Ēdamistabā uz galda stāv patvāris, ap kuru sasēdušies Arina Petrovna, Porfirijs Vladimiričs un Jevprakseja. Līdzās nolikts kāršu galdiņš, uz kura uzmestas nobružātas kārtis. Ēdamistabas vienas atvērtās durvis ved uz lūgšanu telpu, kas pielijuši ar aizdegto svētbilžu lampiņu gaismu, otras — uz kunga kabinetu, kur arī pie svētbildes deg lampiņa. Karsti sakurinātajās istabās ir smacīgi, ož pēc kokeļļas un patvāra ogļu tvana. Jevprak-

seja, nosēdusies iepretim patvārim, mazgā tases un slauka L;s dvielī. Patvāris sīc savu sīcamo; reizēm vareni iedūcās, reizēm griezīgi iešņācās. Tvaika mutuļi laužas ārā no vāciņa apakšas un ietin biezā miglā tējkanniņu, kas jau kādu stundas ceturksni uzlikta uz patvāra. Sēdētāji tērzē.

—     Nu, cik reižu tu šodien paliki durakos? — jautā Arina Petrovna Jevpraksejai.

—      Es nebūtu palikusi ne reizes, ja pati nebūtu padevusies. Gribēju, lai jums tiek tas prieks, — atbild Jevprakseja.

—      Stāsti nu pasakas! Vai tad es neredzēju, kāds prieks tev bija, kad es tevi nupat situ ar trijniekiem un piecniekiem. Es jau neesmu Porfirijs Vladimiričs: tas tevi lutina, visu laiku pa vienai kārtij, pa vienai tik dod, bet kādēļ, tad, mīļā, man tā darīt!

—      Bet jūs taču blēdījāties!

—      Tāda grēka nu gan man nav!

—      Bet ko tad es pirmīt noķēru? Kas tad krusta septiņnieku gribēja aizlaist ar ercena astoņnieku? To taču es pati redzēju, pati jūs pieķēru!

To teikdama, Jevpralcseja pieceļas, lai noņemtu no patvāra tējkanniņu, un pagriežas ar muguru pret Aiinu Petrovnu.

—      Ek, ir gan tev mugura … Lai dievs pasarg! — neviļus pasprūk Arinai Petrovnai.

—     Jā, mugura viņai ir… — nekā nedomādams, atsaucas Jūdāsiņš.

—     Mugura un mugura… bezkauņas! Ko tā mana mugura jums nodarījusi!

Jevprakseja skatās pa labi un pa kreisi un smaida. Mugura — tā ir viņas lepnums. Pirmīt pat vecais pavārs Saveļjičs, pat tas, nevarēdams vien noskatīties, bija pateicis: «Nu ir gan mugura! Kā lāva!» Un viņa Porfirijam Vladimiričam par to nemaz nebija sūdzējusies.

Krūzītes pēc kārtas tiek pielietas ar tēju, un patvāris norimst. Bet putenis plosās arvien niknāk un niknāk; te tas triecas logā veselām sniega vērpetēm, te atkal vaidēdams nokauc gar skursteni.

—     Nu gan putenis trako ka trako! — ierunājas Arina Petrovna. — Kauc tavu kaucamo!

—      Lai jau kauc! Ārā kauc, bet mēs te dzeram tējiņu — tā gan, māmiņ, mans draugs! — atbild Porfirijs Vladimiričs.

—      Ak, ārā gan nav labi, ja kādu piemeklē šada dieva žēlastība!

—      Lai kuram slikti, bet mums bēda maza. Lai kam ir tumšs un auksts, bet mums ir gaiši un silti. Sēžam un iedzeram tējiņu. Vai nu ar cukuriņu, vai ar krējumiņu, vai ar citroniņu. Iegribēsies ar rumu, dzersim arī ar rumu.

—      Jā, ja tagadiņ …

—      Atvainojiet, māmiņ. Es saku: ārā tagadiņ pavisam nejauki. Nav ne ceļa, ne taciņas — viss aizputināts. Un tad vēl vilki. Bet mums te iekšā gaiši un mājīgi, un ne no kā mums nav jābaidās. Sēžam te vienā mierā, saticībā un saderībā. Iegribas saspēlēt kārtis — spēlējam kārtis; iegribas padzert tējiņu — dzeram tējiņu. Pāri mēram jau nedzeram, bet, cik vajag, tik arī dzeram. Un no kam tas tā? No tam, mīļais draugs māmiņ, ka dieva žēlastība mūs nav atstājusi. Ja nebūtu viņa, debesu valdnieka, varbūt arī mēs tagad klimstu kaut kur pa āru un arī mēs būtu tumsā un salā … Mugurā šādi tādi paltraciņi, i lāgā jostiņas nebūtu, kājās vīzītes…

—      Kas par vīzītēm! Lai nu šā vai tā, bet muižnieku kārtā taču esam dzimuši? Lai nu kādus, taču zābaciņus tomēr valkājam!

—      Bet vai jūs, māmiņ, zināt, no kam tas nāk, ka mēs esam dzimuši muižnieku kārtā? Viss no tam, ka dieva žēlastība bijusi ar mums. Ja tās nebūtu, arī mēs tagad sēdētu kādā būdelē un nedegtu vis mums svecīte, bet skaliņš, un par tēju un kafiju — par tādām lietām pat i domāt nedrīkstētu! Sēdētu tik un vairāk nekā: es knibinātos ap vīzītēm, jūs raudzītu vakariņām kādus liesus kāpostiņus, Jevprakseja austu kādu aužamo … Un, nedod dievs, varbūt desmitnieks mūs jau būtu izdzinis šķūtīs …

—      Nu, desmitnieks arī šķūtīs tādā te laikā nenorīkos!

—      Kā to var zināt, mīļais draugs māmiņ! Un ja uzreiz nāk pulki! Izceļas karš jebšu kāds dumpis — tad katram pulkam jābūt savā laikā vietā! Kā tepat viņdien man lauku policijas iecirkņa pristavs stāstīja, esot miris Napoleons III — droši vien franči tagad taisīs visādus pekstiņus! Skaidrs, ka mūsējie tūdaļ soļos — marš, nu un tad jau, zemnieciņ, dod tik šurp braucamo! Kaut vai sals, kaut vai putenis, kaut vai ceļi slikti — alga viena: brauc tik, zemnieciņ, ja priekšniecība pavēl! Bet mūs abus pagaidām žēlos, šķūtīs nedzīs.

—      Ko nu par to runāt! Dievs mums parāda lielu žēlastību!

—     Nu, un ko tad es saku? Dievs, māmiņ, — tas visu dod. Viņš dod malciņu siltumam un maizīti iztikai — tikai viņš. Mēs gan domājam, ka visu paši, ka visu iegādājam par savu naudu, bet, ja tā paskatās un paraugās, un padomā, tad visu gan dievs. Ja viņš negribēs, mums nebūs nekā. Kā tagad pat, man gribētos apelsīniņu, ir pats būtu kādu ēdis, ir mīļo draugu māmiņu pacienājis, ir katram būtu iedevis pa apelsīniņam, neba man naudas trūkst, ko apelsīnus nopirkt, tik izņemtu no kabatas — un dod šurp! Bet dievs saka: tpru! un tā es sēžu kā filozofs bez gurķiem.1

Visi smejas.

—      Ko nu stāstiet! — atsaucās Jevprakseja. — Āre, mans tēvocis bija Marijas Debessbraukšanas baznīcā Pesočnajā par psalmotāju; viņš nu gan, likās, bija dievam no visas sirds pieķēries — varēja jau gan dievs viņa labā ko darīt! Bet uzbruka viņam laukā putenis — tik un tā nosala! ?

—      Es jau to pašu runāju. Ja dievs gribēs, cilvēks nosals, ja negribēs, paliks dzīvs. Tas pats jāsaka arī par lūgšanām: ir dievam tīkamas lūgšanas un ir dievam netīkamas. Tīkamās viņš uzklausa, bet netīkamās — vienalga, vai nu skaiti, vai ne. Kas zi', tava krusttētiņa lūgšana nebija dievam tīkama un tāpēc arīdzan netika uzklausīta.

—      Nāk prātā, kā divdesmit ceturtajā gadā braucu uz Maskavu, — toreiz es vēl staigāju ar Pāvelu, — un tā es decembrī braucu uz Maskavu …

—      Atļaujiet, māmiņ! Es par to lūgšanu pabeigšu. Cilvēks lūdz dievam visu ko, tāpēc ka viņam visa kā vajag. I sviestiņa vajag, i kāpostiņu vajag, i gurķīšu — vārdu sakot, visa kā. Dažreiz nevajag nekā, bet viņš savā cilvēciskajā vājībā tomēr lūdz. Taču dievs no augstumiem visu labāk redz. Tu lūdz viņam sviestiņu, bet viņš tev iedod vai nu kāpostiņus, vai sīpoliņus; tu lūdzies sausumiņa un silta laiciņa, bet viņš liek lietum līt un krusai birt. Un tev tas jāsaprot, un tu nedrīksti kurnēt. Are,

1 «…filozofs bez gurķiem…» — pēdējie vārdi no A. Krilova fabulas «Dārznieks un filozofs». [Red. piezīme.)

kā mēs paši pērnajā septembrī lūdzām dievam salu, lai ziemāji neizsustu, bet dievs salu nedeva vis, — nu, un tā mūsu ziemāji izsuta.

—      Un kā vēl izsuta! — jūt līdz Arina Petrovna. — Novinkas zemniekiem visi ziemāji tādi, ka nekur likt. Pavasarī vajadzēs uzart un apsēt ar vasarāju.

—      Tā jau ir tā lieta. Mēs te prātojam un gudri spriežam, pielāgojam un pielaikojam gan šā, gan tā, bet dievs uzreiz vienā mirklī visus mūsu plānus un prātojumus satriec pīšjos. Jūs, māmiņ, gribējāt kaut ko stāstīt, kas jums divdesmit ceturtajā gadā atgadījies?

—      Par ko tad tur bija! Nav vairs prātā! Laikam jau par to pašu dieva žēlastību vien bija. Neatceros vairs, mans draugs, neatceros.

—      Nu, ja dievs dos, atcerēsieties citu reizi. Bet, kamēr tur ārā zeme ar debesi griežas kopā, iebaudiet, mīļais draugs, ievārījumu! Tie ir Golovļovas ķirši! Jevprakseja pati ievārījusi.

—      Es jau ēdu ar. Ķirsīši man tagad, taisnību sakot, reta manta. Agrāk gan es bieži vien ar tiem mielojos, bet tagad… Tev te Golovļovā gan ir labi ķirši, lieli, sulīgi; rau, Dubrovinā — lai kā tos pūlējās ieaudzēt, bet saldi nekad nepadevās. Vai tu, Jevprakseja, pie ievārījuma franču brandavu arī pielēji?

—      Kā nu ne! Kā jau jūs mācījāt, tā darīju. Bet ko es jums gribēju jautāt: kā jūs gurķus skābējat, vai kardamonu ari liekat klāt?

Arina Petrovna uz brīdi iegrimst domās un pat noplāta rokas.

—      Neatceros vairs, mans draugs; tā šķiet, ka agrāk būtu likusi. Bet tagad — vairs nelieku: kas nu man tagad vairs ko skābēt! Bet agrāk liku gan.. . pat ļoti labi atceros, ka liku! Tiklīdz pārbraukšu mājās, parakņāšos pa receptēm, varbūt atradīšu. Es jau, kad, spēka gados vēl biju, visu atzīmēju un pierakstīju. Līdzko kaut kas iepatikās, tūliņ visu izprašņāju, pierakstīju uz papīra un mājās izmēģināju. Reiz manās rokās nonāca tāds noslēpums, tāds noslēpums, ka tūkstošu rubļu tika sasolījuši, bet tas cilvēks savu noslēpumu neatklāj neparko! Bet es iegrūdu saimniecei kvartiņu — un viņa man izstāstīja visu līdz beidzamam.

—      Jā, māmiņ, savā laikā jūs tiešām bijāt… ministrs!

—     Ministrs, ne ministrs, bet dievam pateikties varu: šķiest nešķiedu, tikai klāt vien gādāju, Un tagad jau arī es baudu sava darba taisnīgos augļus: ķiršus Golovļovā taču ieaudzēju es!

—      Un lai jums, māmiņ, paldies par to, liels paldies! Mūžīga pateicibd kā no manis, tā no pēcnācējiem — tā gan!

Jūdasiņš piece]as, pieiet pie māmiņas un noskūpsta viņai roku.

—     Arī tev paldies, ka tu savu māti tā lutini! Jā, krājumi tev ir labi, ļoti labi!

—     Kas nu mums par krājumiem! Jums gan bija krājumi, tas nu viens kas tiesa. Cik pagrabu vien nebija, un nekur nevienas tukšas vietiņas!

—      Bija jau gan man krājumi — negribu liegties, tukšiniece nekad neesmu bijusi. Bet, ja to pagrabu bija daudz, tad toreiz jau saimniecība arī bija liela, ēdāju bija desmitreiz vairāk nekā tagad. Muižas laužu vien cik nebija — katrs jāapgādā, un katrs jāpabaro. Te vienam gurķītis, te otram kvass — katram pa malkam, katram pa kumosam —, un paskaties vien, cik daudz izgājis.

—     Jā, tie bija labi laiki. Tad visa kā bija daudz. Gan maizes, gan augļu — visa papilnam!

—     Toreiz vairāk deva mēslus, tādēļ arī paaugās.

—     Nē, māmiņ, nevis tādēļ. Toreiz bija dieva svētība — tad redz, kādēļ. Es atceros, ka tētiņš reiz atnesa no dārza aporta šķirnes ābolu un kā tad visi brīnījās: tas bija tik liels, uz šķīvja nebija vietas.

—     To es neatceros. Vispār zinu, ka āboli bija labi, bet, ka tādi būtu bijuši, šķīvja lielumā, — to neatceros. Divdesmit mārciņu smagu karūsu gan reiz izvilka no Dubrovinas dīķa, toreiz, kad bija kronēšanas svētki, — kas tiesa, tas tiesa.

—     Karūsas un augļi — toreiz viss bija liels. Atceros, dārznieks Ivans izaudzēja arbūzus — lūk, tādus te!

Judāsiņš vispirms izpleta rokas, tad salieca tās, pie kam izlikās, it kā viņš nekādi nevarētu aptvert.

—      Bija arī arbūzi. Arbūzi, es tev teikšu, mans draugs, padodas kā nu kuro gadu. Vienu gadu to ir daudz un tie ir labi, otru gadu to nav daudz un tie nav gardi, bet trešo gadu nav nemaz. Nu, un jāsaka vēl tas: kas nu kurā vietā paaug. Kā tam pašam Grigorijam Aleksandričam Hļebņikovā itin nekas nepadevās — nedz ogas, nedz

augļi, itin nekas. Vienīgi melones. Toties — tās tik bija melones!

—      Tātad viņam dievs parādīja žēlastību ar melonēm!

—       Jā, protams. Bez dieva žēlastības nekur netiksi un nekur no tās ari neaizbēgsi!

Arina Petrovna jau izdzērusi divas tases un sāk skatīties uz kāršu galdiņu. Arī Jevprakseja degtin deg aiz nepacietības iet spēkoties uz durakiem. Bet šie plāni sabrūk Arinas Petrovnas pašas vainas dēļ, jo viņai pēkšņi kaut kas iešaujas prātā.

—      Bet man taču ir jaunas ziņas, — viņa saka, — vakar no bārenēm vēstuli saņēmu.

—      Klusēja, klusēja, līdz beidzot tad nu reiz atrakstījušas. Grūti laikam klājas, vai neprasa naudu?

—      Nē, neprasa vis. Še, ņem un papriecājies!

Arina Petrovna izvelk no kabatas vēstuli un pasniedz to Jūdāsiņam; tas lasa:

«Jūs, vecmāmiņ, turpmāk mums vairs ne tītarus, ne vistiņas nesūtiet. Naudu arī nesūtiet, bet nolieciet uz procentiem. Mēs esam nevis Maskavā, bet Harkovā, iestājāmies teātrī, bet vasaru braukāsim pa gadatirgiem. Es, Anņiņka, debitēju «Perikolā», bet Ļubiņka «Atraitnītēs». Es tiku vairākas reizes izsaukta, sevišķi pēc tā cēliena, kur Perikola iznāk un jautri dzied: «Ar mie-iu, ar mieru, ar mie-ru esmu es/» Arī Ļubiņka ļoti patika. Algu direktors man noteica simt rubļu mēnesī un benefici Harkovā, bet Ļubiņkai septiņdesmit piecus rubļus mēnesī un benefici vasarā — gadatirgū. Bez tam mēs saņemam arī dāvanas no oficieriem un advokātiem. Advokāti gan dažreiz iedod viltotu naudu, tā ka jābūt uzmanīgām. Jūs, mīļā vecmāmiņ, ņemiet un lietojiet visu, kas Pogorelkā ir, mēs uz turieni nekad vairs nebrauksim un pat nevaram saprast, kā tur var dzīvot. Vakar uznāca pirmais sniegs, un mēs ar šejienes advokātiem vizinājāmies trijjūgā; viens atgādina Pļevako — nu brīnumjauks! Viņš uzlika sev uz galvas glāzi ar šampanieti un dejoja trepaku — pasakaini jautri! Otrs — ne visai glīts, atgādina Pēterburgas Jazikovu. Iedomājieties, viņš sabojājis sev nervus, lasīdams «Labāko krievu dziesmu un romanču krājumu», un kļuvis tik vājš, ka pat tiesā krīt ģībonī. Tā mēs gandrīz katru dienu pavadām vai nu ar oficieriem, vai ar advokātiem. Mēs vizināmies, ēdam pusdienas un vakariņas vislabākajos restorānos un nekā nemaksājam. Bet Jūs, vecmāmiņ, Pogorelkā neko nežēlojiet, un visu, kas tur pa-

aug: maizi, cāļus, sēnes, — visu ēdiet nost. Mēs arī kapitālu lab…

Ardievu, atbraukuši mūsu kavalieri — aicina atkal vizināties trijjūgā. Mīļā! Dievišķā! Ardievu!

Anņiņka.

Un es arī — Ļubiņka.»

—            Fui! — nospļaujas Jūdāsiņš, atdodams vēstuli atpakaļ.

Arina Petrovna sēž, domās iegrimusi, un kādu brīdi nesaka nekā.

—     Vai jūs, māmiņ, viņām vēl nekā neesat atbildējusi?

—            Vēl ne, vakar tikai vēstuli saņēmu, tāpēc tad arī braucu pie jums, lai parādītu, bet, te par šo, te par to runādama, būtu gandrīz vai aizmirsusi.

—     Neatbildiet. Tas būtu labāk.

—            Kā tad lai es neatbildu? Man taču viņām jādod norēķins. Pogorelka taču pieder viņām.

Arī Jūdāsiņš iegrimst pārdomās: viņam galvā briest ļauns nodoms.

—            Es tik visu laiku par to vien domāju, kā viņas sevi saglabās šai netiklības perēklī? — pa to laiku turpina Arina Petrovna. — Šai ziņā jau nu tā ir: ja vienreiz paslīd kāja, tad meitas gods pagalam! Ej tad nu ķer vēju laukā!

—      Dikti nu šīm tas gods vajadzīgs! — atcērt Jūdāsiņš.

—            Lai nu kā… Jaunavai tas, var teikt, ir dzīvē tā dārgākā manta … Kas tad vēlāk vairs tādu ņems?

—            Tagad, māmiņ, bez vīra dzīvo tāpat kā ar vīru. Tagad jau par reliģijas priekšrakstiem smejas. Aiziet līdz krūmam, krūms salaulā — un darīts. To viņi sauc par civillaulību.

Jūdāsiņš pēkšņi attopas, ka arī viņš dzīvo grēcīgā kopdzīvē ar baznīcnieku aprindu meiču.

—            Protams, reizēm ir vajadzība… — viņš palabo teikto. — Ja cilvēks ir vēl spēka gados un pie tam atraitnis … Vajadzības dēļ groza pat likumus!

—            Ko nu par to runāt! Kad vajadzība, tad pat sloka dzied kā lakstīgala. Aiz vajadzības grēkojuši pat svētie, ne tikai mēs, grēcīgie!

—     Tā jau ir. Vai zināt, ko es jūsu vietā darītu?

—      Dod man padomu, draugs, pasaki!

—      Es no viņām pieprasītu pilnvaru uz Pogorelku.

Arina Petrovna izbijusies uz viņu paskatās.

—            Bet man taču pilnvara pārvaldīt Pogorelku ir rokā, — viņa nosaka.

—            Ne tikai pārvaldīšanas pilnvaru, bet arī tādu, kas dod tiesības pārdot un ieķīlāt, vārdu sakot, rīkoties ar visu pēc saviem ieskatiem .. .

Arina Petrovna nodur acis un cieš klusu.

—            Protams, tā ir tāda lieta, kas jāpadomā. Padomājiet gan, māmiņ! — neatlaižas Jūdāsiņš.

Bet Arina Petrovna joprojām cieš klusu. Lai gan viņas prāts aiz vecuma stipri notrulis, tomēr Jūdāsiņa insinuāciju dēj nav visai labi ap dūšu. Un arī bail viņai ir no Jūdāsiņa: žēl viņa siltuma un plašās dzīves, un pārpilnības, kas valda Gclovļovā, un vienlaikus šķiet, ka ne jau par velti viņš ierunājies par pilnvaru, ka viņš atkal izmet jaunu cilpu. Viņas stāvoklis kļūst lik sarežģīts, ka viņa savā sirdī jau sāk sevi bārt, kāpēc vispār vajadzēja vēstuli rādīt. Par laimi, Jevprakseja izglābj.

—            Kā tad būs! Vai spēlēsim kārtis vai ne? — viņa vaicā.

—            Spēlēsim! Spēlēsim! — pasteidzas atbildēt Arina Petrovna un ātri pieceļas no tējas galda. Bet ceļā uz kāršu galdiņu viņai ienāk prātā jauna doma.

—            Vai tu arī zini, kas šodien par dienu? — viņa griežas pie Porfirija Vladimiriča.

—            Divdesmit trešais novembris, māmiņ, — izbrīnījies atbild Jūdāsiņš.

—            Divdesmit trešais, divdesmit trešais, bet vai tu atceries, kas divdesmit trešajā novembrī notika? Tu laikam esi aizmirsis dvēseles aizlūgumu?

Porfirijs Vladimiričs nobāl un pārmet krustu.

—            Ak kungs! Tavu nelaimi! — viņš izsaucas. — Vai tiešām? Vai patiesi? Atļaujiet, es paskatīšos kalendārā.

Pēc kāda brītiņa viņš atnes kalendāru un sameklē tajā ielikto lapiņu, uz kuras rakstīts:

«23. novembris. Mīļā dēla Vladimira nāves piemiņas diena.»

«Dusi, mīļā dvēsele, līdz jaunam rītam! Un lūdz ciievu par savu tētiņu, kas šajā dienā aizvien noturēs piemiņas dievkalpojumu ar liturģiju.»

—             Te tev nu bija! — nosaka Porfirijs Vladimiričs.

—      Ak, Volodja, Voiodja, tu neesi labs dēls! Slikts dēls tu esi! Var redzēt, ka tu nelūdz dievu par savu tētiņu, ja viņš tam atņēmis pat atmiņu! Ko nu lai dara, māmiņ?

—      Nekas sevišķs jau nav noticis — piemiņas dievkalpojumu var noturēt arī rīt. Dievkalpojumu un aizlūgumu — to visu vēl var izdarīt. Es jau vien, vecā aizmārša, esmu vainīga. Tāpēc jau braucu, lai tev to atgādinātu, bet pa ceļam viss izkūpēja.

—     Ak tavu grēku! Labi vēl, ka lūgšanu kambarī lampiņas iedegtas. It kā mani kāds no augšienes būtu apskaidrojis. Ne nu šodien kādi svētki, nekas — tikai sakarā ar svētās jaunavas ieņemšanas dienu aizdegtas lampiņas; pienāk pirmīt pie manis Jevprakseja un jautā: vai nevajagot izdzēst sānu lampiņas? Bet man uzreiz viens tā kā iesit pa galvu, es brītiņu padomāju un saku: «Neaiztiec! Ar dieva palīgu — lai deg!» Un skaties, kādēļ tas tā!

—    Ir jau labi, kaut vai lampiņas dabūja padegt! Arī tas jau ir atvieglojums dvēselei! Kur tad tu sēdēsi? Vai piespēlēsi man vai izdabāsi atkal savai daiļavai?

—      Es nemaz nezinu, māmiņ, vai drīkst…

—      Kāpēc tad nedrīkst! Sēdies! Dievs piedos! Tu taču to nedarīji tīšām, ar nodomu, bet aiz aizmāršības. Tādas lietas gadās arī praviešiem! Rīt līdz ar gaismiņu piecelsimies, noturēsim dievkalpojumu, noklausīsimies aizlūgumu — izdarīsim visu, kā nākas. īr viņa dvēsele būs līksma, ka vecāki un labi cilvēki to atcerējušies, ir mēs būsim mierīgi, ka savu pienākumu esam izpildījuši. Tā, mans draugs. Bet bēdāties nevajag — to es vienmēr sacīšu, pirmkārt, bēdājoties dēlu atpakaļ nedabūsi, un, otrkārt, tas ir grēks dieva priekšā!

Jūdāsiņš šiem vārdiem pievienojas un noskūpsta māmiņai roku, sacīdams:

—      Ak, māmiņ, māmiņ! Jums ir zelta sirds — nudien! Ja nebūtu jūsu, ko es tagad darītu! Es vienkārši būtu pazudis! Tiešām, es būtu samulsis un pazudis!

Porfirijs Vladimiričs nodod rīkojumu attiecībā uz rītdienas ceremoniju, un visi sēžas pie kārtīm. Izdala vienu reizi, izdala otru reizi. A.rina Petrovna iekaist un skaišas uz Jūdāsiņu, ka viņš izspēlē .Jevņraksejai visu laiku pa vienai kārtij. Kamēr izdala kārtis no jauna, Jūdāsiņš nododas atmiņām par mirušo dēlu.

—      Un cik viņš bija mīlīgs! — viņš saka. — Neko, kā dažkārt padās, bez atļaujas neņems. Ja vajag papīra: vai drīkst, tētiņ, paņemt papīru? — Ņem, mans draugs! Vai atkal: vai jūs, tētiņ, nebūtu tik lairms un neliktu brokjstīrn pagatavot karūsiņas krējumā? — Labprāt, mans

draugs! Ak, Volodja! Volodja! Visādā ziņā tu biji paipusltis, tikai ne tai ziņā, ka pameti savu tētiņu!

Tiek izspēlētas vēl dažas partijas; atkal jaunas atmiņas.

—      Kas gan viņam pēkšņi notika, pats nesaprotu! Dzīvoja labi un mierīgi, dzīvoja bez bēdām, tēvam par prieku — ko vēl labāku var vēlēties! Bet pēkšņi — še tev! Iedomājieties, kas tas par grēku! Padomājiet tikai, māmiņ, pret ko cilvēks paceļ roku! Pret savu dzīvibu, pret debesu tēva dāvanu! Un kādēļ? Kāpēc? Kā viņam trūka? Naudas, vai? Mēneša naudu, šķiet, es nekad neesmu aizturējis; to par mani neteiks pat mani ienaidnieki. Ja nu tā varbūt likās maza — tur nu nebija ko skaisties, draugs! Tētiņam arī nauda no gaisa nekrīt! Ja naudas par maz, mācies pats iztikt. Ne jau vienmēr var saldu dzert, ne jau vienmēr ar cukuriņu, kādreiz jāpietiek ar kvasu vien! Tā ir, brālīt! Kā nupat gadījās tavam tētiņam, viņš cerēja saņemt naudu, bet atnāk pārvaldnieks un saka: «Terpenkovas zemnieki nemaksā obroku!» Nu, neko darīt, uzrakstīju sūdzību miertiesnesim! Ak, Volodja, Volodja! Nē, tu neesi paipuisītis: pameti savu tētiņu! Atstāji viņu kā bāreņos.

Jo dzīvāk rit spēle, jo bagātākas un izjustākas top atmiņas.

—      Un cik viņš bija gudrs! Es atceros tādu gadījumu. Viņš gulēja ar masalām — gadi septiņi viņam bija, ne vairāk, — tikko pieiet pie viņa nelaiķe Saša, tā viņš tai saka: «Māmiņ, māmiņ! Tas taču tiesa, ka spārniņi ir tikai eņģeļiem?» Nu, viņa atbild: «Jā, tikai eņģeļiem.» — «Bet kāpēc gan, viņš saka, tētiņam bija spārniņi, kad viņš te nupat bija ienācis?»

Beidzot iedegas īsti homēriska spēle. Jūdāsiņš paliek durakos ar veselām astoņām kārtīm rokās, starp kurām ir trumpja dūzis, kungs un dāma. Saceļas skaļi smiekli, zobošanās, un pats Jūdāsiņš tikai vēlīgi piebalso. Bet, kad jautrība vislielākā, Arina Petrovna pēkšņi apklust un sāk klausīties.

—      Klusu! Netrokšņojiet! Tur kāds brauc! — viņa saka.

Klausās arī Jūdāsiņš ar Jevprakseju, bet nekā nedzird.

—      Es jums saku: brauc! Vai dzirdat… Cst! Vējš atnes tā kā zvārguļu skaņas… Cst! Brauc! Un ir pat jau tuvu!

Atkal viņi klausās, un, tiešām, kļūst sadzirdami zvārguļi, kuru skaņas vējš gan atnes tuvāk, gan aiznes tālāk.

Paiet minūtes piecas, un ilkss zvaniņš sadzirdams jau pavisam skaidri un līdz ar to arī balsis pagalmā.

—      Jaunais kungs! Pjotrs Porfirjičs atbraucis! — atskan no priekšnama.

Jūdāsiņš pieceļas un sastindzis paliek stāvam — bals kā drēbe.

Petjeņka ienāca tāds kā gurdens, noskūpstīja tēvam roku, tad izdarīja tādu pašu ceremoniju ar vecmāmiņu, paklanījās Jevpraksejai un apsēdās. Viņš bija gadus divdesmit piecus vecs jauneklis, diezgan glītu ārieni, terpies oliciera ceļa mundierī. Tas bija viss, ko par viņu varēja teikt, un nez vai pats Jūdāsiņš zināja diez ko vairāk. Tēva un dēla attiecības bija tādas, ka tās nevareja saukt pat par saspīlētām: bija tā, it kā starp viņiem attiecību nemaz nebūtu. Jūdāsiņš zināja, ka ir tāds cilvēks, kas pēc dokumentiem ir viņa dēls, kuram tam zināmos termiņos jānosūta attiecīga, tas ir, viņa paša nosacīta naudas summa un no kura viņam par to ir tiesības prasīt godbijību un paklausību. Petjeņka savukārt zināja, ka viņam ir tēvs, kas to katru brīdi varēja visādi tirdīt. Viņš diezgan labprāt brauca uz Golovļovu, it īpaši kopš tā laika, kad bija kļuvis par ofjcieri, — un nevis tāpēc, ka viņam būtu bijusi diez kāda patika parunāties ar tevu, bet vienkārši tāpēc, ka ikvienu cilvēku, kas nav gluži skaidrībā par savas dzīves mērķiem, kaut kā instinktīvi velk uz dzimto vietu. Tagad viņš acīmredzot bija atbraucis vajadzības dēļ, nepieciešamības spiests, tāpēc viņš arī neizrādīja ne mazāko priecīgā mulsuma zīmi, kas parasti ir raksturīga ikvienam pazudušam muižnieka dēlam, pārnākot tēva mājās.

Petjeņka bija mazrunīgs. Uz visiem tēva izsaucieniem: «Tas tik ir pārsteigums!» — «Nu, brālīt, tas ir prieks!» — «Es sēžu un domāju: dievs piedod grēku, kas te nakts laikā dauzās?» — «Bet skaties, tas ir viņš!» un tā tālāk, — viņš atbildēja vai nu ar klusēšanu, vai ar piespiestu smaidu. Bet uz jautājumu: «Un kā tad tu tā pēkšņi sadomāji atbraukt?» — atbildēja pat rupji: «Nu tā, sadomāju un atbraucu.»

—     Nu paldies tev! Paldies! Iedomāji gan tēvu! Sagādāji prieku! Laikam arī par savu sirmo vecmāmiņu iedomāji?

:— Jā, es iedomāju ari par vecmāmiņu.

—      Pagaidi! Varbūt tu atcerējies, ka šodien ir brāļa Volodjas nāves diena?

—     Ja, arī to es atcerējos.

Tādā garā saruna ritēja kādu pusstundu, tā ka nevarēja izprast, vai Petjeņka atbild nopietni vai izvairīgi. Tāpēc, lai ari cik Jūdāsiņš bija pieradis pie savu bērnu vienaldzības, šoreiz tomēr ari viņš nevarēja izturēt un noteica:

—      Jā, brālīt, laipns gan tu neesi! Nevar vis teikt, ka tu būtu laipns dēls!

Ja Petjeņka šoreiz būtu klusējis, pazemīgi uzklausīdams tētiņa piezīmi, vai vēl labāk, ja viņš tētiņam būtu noskūpstījis roku un pateicis: «Piedodiet man, labais tētiņ! Es taču esmu noguris no ce]a!» — tad viss būtu bijis labi. Bet Petjeņka izturējās pavisam nepateicīgi.

—      Tāds nu es esmu! — viņš atteica tik rupji, it kā būtu gribējis sacīt: esi tik labs un liec mani mierā!

Porfirijam Vladimiričam tas bija tik sāpīgi, ka arī viņš vairs neatrada par iespējamu klusēt.

—      Es taču par jums tā kā būtu rūpējies! — viņš rūgti noteica. — Pat šeit sēdi un visu laiku domā: kā tik varētu labāk, kā tik varētu ērtāk, lai visiem būtu jauki un patīkami, lai nevienam nebūtu trūkuma un raižu… Bet jūs no manis tik tālāk un tālāk!

—      Kas ir tie … /ūs?

—     Nu, tu… un arī nelaiķis — lai miers viņa pīšJiem — bija gluži tāds pats…

—      Kā tad tā! Es esmu jums pateicīgs!

—      Nekādas pateicības neredzu! Ne pateicības, ne laipnības, itin nekā!

—      Paskarba daba — un tas arī viss. Bet kāpēc jūs visu laiku runājat daudzskaitlī? Viens taču ir miris…

—     Jā, miris, dievs viņu sodījis. Dievs soda nepaklausīgus bērnus. Un tomēr es viņu pieminu. Viņš bija nepaklausīgs, bet es viņu pieminu. Rau, rīt noturēsim dievkalpojumu un aizlūgsim par viņa dvēseli. Viņš man darīja pāri, bet es tomēr savu pienākumu neesmu aizmirsis. Ak dievs un kungs! Kas gan šajos laikos nenotiek! Dēls atbrauc pie tēva un, tikko muti ver vaļā, izrāda neapmierinātību. Vai mēs savā laikā tā darījām! Dažkārt gadījās, braucām uz Golovļovu un pēdējās trīsdesmit verstis to vien atkārtojām: piešķir jel, kungs, tādu pazemību kā ķēniņam Dāvidam! Jā, te, rau, māmiņa vel

dzīva — lai viņa pasaka! Bet kā šajos laikos… nesaprotu! nesaprotu!

—      Es arī nesaprotu. Atbraucu mierīgi, ar jums sasveicinājos, noskūpstīju jums roku un tagad sēžu, jūs neaizskaru, dzeru tēju, bet, ja dosiet vakariņas, ēdīšu ari vakariņas. Kāpēc jūs atkal tam visam pieskārāties?

Arina Petrovna sēž savā atzveltnī un klausās. Un viņai šķiet, it kā viņa dzirdētu to pašu veco stāstu, kas jau tik sen — viņa pat nevar atcerēties, kad, — kamēr sācies. Likās, ka šis stāsts jau bija aizmirsts, bet te atkal — nekā, šķiras vaļā tai pašā lappusē. Viņa tomēr saprot, ka šāda sastapšanās tēvam un dēlam nesola neko labu, un tāpēc ieskata par savu pienākumu iejaukties ķildā un teikt kādu izlīdzinošu vārdu.

—      Nu, nu, tītari tādi! — viņa saka un cenšas izteikt savu pamācību it kā jokodama. — Nupat kā tikušies un jau saplēsušies! Lec tik viens otram virsū, lec tik virsū! Skaties vien, tūlīt spalvas vien putēs! Ak, ak, ak! tavu bēdu! Jūs, dēlieši, pasēdiet mierā un parunājieties mierīgi, bet es, vecene, paklausīšos jūsos un papriecāšos par jums! Tu, Petjeņka, — piekāpies! Tēvam, mans draugs, vienmēr jāpiekāpjas, tāpēc ka viņš ir — tēvs! Kaut arī kādreiz liekas sūrs, ko viņš saka, tev tomēr tas jāpieņem — paklausīgi, pazemīgi un godbijīgi, tāpēc ka esi dēls! Var jau būt, ka no sūruma pēkšņi iznāk saldums, tad tu būsi ieguvējs! Bet tu, Porfirij Vladimirič, — esi žēlīgs! Viņš — taču tavs dēls, jauns cilvēks, vēl puisī. Viņš nobraucis septiņdesmit piecas verstis pa grambāen un kupenām: viņš ir noguris, un viņam nāk miegs! Tēju mēs esam padzēruši, liec tagad pasniegt vakariņas — un tad pie miera! Tā, mani mīļie. Izklīdīsim pa savām vietām, noskaitīsim lūgšanu, un norimsies lielā sirds. Dievs miegā aizdzīs visas mūsu nelabās domas, lai tās kādas! Bet rīt no paša rītiņa piecelsimies un aizlūgsim dievu par nelaiķi. Noturēsim dievkalpojumu, noklausīsimies aizlūgumu un tad, mājās pārnākuši, arī parunāsimies. Un katrs pēc kārtas, labi atpūties, izstāstīs visu, kā nākas. Tu, Petjeņka, pastāstīsi par Pēterburgu un tu, Porfirij, par savu lauku dzīvi. Un tagad ieturēsim vakariņas un ar dieva palīgu liksimies uz auss!

Sis paskubinājums atstāja iespaidu nevis tāpēc, ka tas tiešām spētu pārliecināt, bet tāpēc, ka Jūdāsiņš arī pats redz, ka ir pāršāvis pār strīpu, ka dienu labāk vajadzētu nobeigt ar labu. Tāpēc viņš pieceļas no savas vietas,

noskūpsta māmiņai roku, pateicas «par pamācību» un liek pasniegt vakariņas. Vakariņas tie paēd, drūmi klusējot.

Ēdamistaba ir tukša, visi izklīduši pa savām istabam. Mājā pamazītiņām norimst visi trokšņi, un kapa klusums pārņem istabu pēc istabas, kamēr aizkļūst līdz pēdējam patvērumam, kur ilgāk nekā citos kaktiņos turējusies reliģiskā rituāla kārtība, tas ir, līdz Golovļovas kunga kabinetam. Ilgi, ilgi Jūdāsiņš ir klanījies svētbilžu priekšā, nu viņš beidzot met mieru un ari liekas gultā.

Porfirijs Vladimiričs guļ gultā, bet nevar aizdarīt acis. Viņš nojauš, ka dēla atbraukšana nozīmē kaut ko pavisam neparastu, un viņa galvā jau aizlaikus dzimst visvisādas tukšas pamācības. Šīm pamācībām ir tā priekšrocība, ka tās noder katram gadījumam un ka tajās nav pat nekādas loģiskas, sakarīgas domas. Tām nevajag arī ne gramatiska, ne sintaktiska veidojuma, jo galvā tās uzkrājas kā atsevišķi aforismi un nāk šajā dieva pasaulē tad, kad tās pagadās uz mēles. Bet tomēr, ja dzīvē notiek kaut k s tāds, kas atšķiras no parastā, tad galvā aiz atorismu uzplūdiem saceļas tāds juceklis, ka savaldīt to nespej pat miegs.

Jūdāsiņš nevar iemigt: visvisādi nieki vālu vāliem apstājuši viņa pagalvi un spiež viņu nost. Taisnību sakot, Petjeņkas noslēpumainā ierašanās viņu ne visai uztrauc, jo, lai notiktu kas notikdams, Jūdāsiņš uz visu ir sagatavojies jau iepriekš. Viņš zina, ka nekas viņu nevar pārsteigt un nekas viņu nepiespiedīs atkāpties no savu tukšo un viscaur satrunējušo aforismu tīkla, kurā tas ietinies no galvas līdz kājām. Viņš nepazīst ne bēdas, ne prieku, ne naidu, ne mīlestību. Visa pasaule viņa acīs ir kaps, kas var noderēt tikai par ieganstu bezgalīgai tukšu salmu kulšanai. Vai tad varēja būt vēl lielākas bēdas nekā toreiz, kad Volodja padarīja sev galu, bet viņš noturējās ari tad. Tas bija ļoti bēdīgs stāsts, kas ilga veselus divus gadus. Veselus divus gadus Volodja mocījās; sākumā viņš turējās lepns un stingri apņēmās neprasīt no tēva palīdzību; vēlāk viņam zuda spēki, viņš sāka lūgt, pierādīt, draudēt… Un vienmēr viņš par atbildi saņēma gatavu aforismu, kas bija kā akmens, kas tiek pasniegts izsalkušam cilvēkam. Vai Jūdāsiņš apzinājās, ka tas ir akmens un nevis maize, vai neapzinājās — par to var strīdēties; bet katrā ziņā viņam nekā cita nebija, un viņš sniedza savu akmeni kā vienīgo, ko viņš varēja dot. Kad Volodja bija nošāvies, viņš lika noturēt dvēseles aizlūgumu, ierakstīja kalendārā viņa nāves dienu un apsolījās arī turpmāk katru gadu 23. novembrī likt noturēt dvēseles aizlūgumu, turklāt vēl «ar liturģiju». Bet, kad lāgu lāgiem pat viņā pacēlās kāda vāja balss un čukstēja, ka ģimenes strīda atrisinājums pašnāvības veidā ir vismaz aizdomīgs, tad viņš iaida darbā veselu virkni gatavu aforismu, kā, piemēram, «nepaklausīgus bērnus dievs pārmāca», «dievs neieredz lepnos» un tamlīdzīgus, un apmierinājās.

Tā bija arī tagad. Nav šaubu, ka ar Petjeņku noticis kas nelabs, bet, lai būtu kas būdams, viņam, Poriirijam Golovļovam, jāpaceļas pāri šīm nejaušībām. Pats esi ķezā iekūlies — patīs arī kulies ārā; ja mācēji putru ievārīt — nuiki to arī izstrēbt; ja patīk vizināties, mācies vilkt arī ragutiņas. Taisni tā; taisni to viņš rīt arī pateiks, lai ko arī dēls viņam paziņotu. Bet ja nu arī Petjeņka, tāpat kā Volodja, atsakās pieņemt akmeni maizes vietā? Ja nu arī viņš . . . Jūdāsiņš nospļaujas, šo domu neizdomājis, jo uzskata to par sātana kārdinājumu. Viņš griežas no vieniem sāniem uz otriem, pūlas iemigt, bet nevar. Tikko viņš sāk laisties miegā — te piepeši: gribētos līdz debesīm aizsniegties, bet rokas par īsām! Vai arī: sedzies tā, kā sega sniedz … kā es .. . kā tu. . . jūs esat varen nadzīgi, bet vai esi dzirdējis sakāmvārdu: nadzīgi tikai blusas ķer? Viņu apstājuši viļsādi nieki, kas rāpo un lien, un spiež viņu nost. Un Jūdāsiņš nevar gulēt aiz tukšo vārdu smaguma, ar kuriem viņš rīt cer noremdināt savu sirdi.

Arī Petjeņkam nenāk miegs, lai gan ceļš to pamatīgi nogurdinājis. Viņam atgadījies kaut kas tāds, ko var atrisināt tikai šeit, Golovļovā, bet tas ir kaut kas tāds, ka nevar izprast, kā pie tā lai ķeras. Taisnību sakot, Petjeņka ļoti labi saprot, ka viņam nav nekādu cerību, ka brauciens uz Golovjovu sagādās tikai liekas nepatikšanas, bet tas jau ir tas joks, ka cilvēkā mīt kaut kads tumšs pašsaglabāšanās instinkts, kas nomāc katru apzinīgumu un tikai biksta un biksta: izmēģini visu līdz pēdējam! Lūk, tādēļ viņš arī atbraucis, taču viņš ir nevis norūdījis sevi un sagatavojies paciest visu, bet tūlīt līdz ar pirmajiem soļiem gandrīz sarāvies ar tēvu. Ko dos šis brauciens?! Vai notiks tāds brīnums, ka akmens pārvērtīsies par maizi, vai arī nenotiks?

Vai nebūtu vienkāršāk paņemt revolveri un pielikt to pie deniņiem: «Kungi! Es neesmu cienīgs valkāt jūsu mundieri! Esmu iztērējis kroņa naudu un tāpēc pats sev piespriežu taisnīgu un bargu sodu!» Bliukš — un visam beigas! No sarakstiem tiek svītrots mirušais poručiks Golovļovs! Jā, tas būtu bijis drosmīgi un … skaisti, biedri teiktu: «Tu biji nelaimīgs, tu aizrāvies, bet… tu biji krietns cilvēks!» Tā viņam vajadzēja rīkoties tūlīt, bet viņš visu bija aizlaidis tiktāl, kamēr viņa solis kļuva zināms visiem — un nu viņš bija atstāts līdz noteiktam termiņam, lai tas izšķērdēto naudu līdz tam laikam atmaksātu atpakaļ. Bet pēc tam — no pulka ārā. Un, lai katrā ziņā sasniegtu šo mērķi, kura galapunkts bija tikko kā sāktās karjeras kauna pilnais nobeigums, viņš bija braucis uz Golovļovu, braucis ar noteiktu pārliecību maizes vietā saņemt akmeni!

Bet ja nu varbūt kaut kas tomēr notiek?! Var taču gadīties … Ja nu pēkšņi pašreizējā Golovļova izgaist un tās vietā uzrodas jauna Golovļova ar jauniem apstākļiem, kuros viņš… ne jau nu tā, ka tēvam būtu jāmirst… kāpēc tā? Bet tā … vispār būs jauni «apstākļi» . . . Bet var jau būt, ka vecmāmiņa… viņai taču ir nauda! Viņa dabūs zināt, ka draud tāda nelaime, — uzreiz iedos! «Še,» viņa teiks, «brauc drīzāk, kamēr vēl termiņš nav notecējis!» Un viņš brauc, skubina pasta puišus, tik tikko vēl nonāk stacijā un ierodas pulkā tieši divas stundas pirms termiņa! «Lieliski, Golovļov!» saka biedri. «Sniedz roku, krietnais jaunekli! Un no šā brīža lai viss ir aizmirsts!» Un viņš ne tikai kā paliek pulkā, bet viņu paaugstina — vispirms par štāba kapteini, tad par kapteini, tad ieceļ par pulka adjutantu (par kasieri viņš jau ir bijis) un beidzot pulka jubilejas dienā . . .

Ak! Kaut jel drīzāk paietu šī nakts! Rīt. . . nu, rit lai notiek kas notikdams! Bet kas viss viņam rīt būs jānoklausās . . . Ak, ko tik viņš dzirdēs! Rīt. . . bet kāpēc rīt? Priekšā vēl vesela diena . . . Viņš taču ir izprasījies uz divām dienam, taisnību sakot, tālab, lai būtu vairak laika pārliecināt vai iežēlināt. .. Velns parāvis! Vai tad te kādu var pārliecināt vai iežēlināt! Nebūs nekā .. .

Te viņa domas galīgi sajūk un pamazām cita aiz citas ieslīgst neskaidrā miglā. Pēc stundas ceturkšņa visa Golovļovas muiža iegrimst smagā miegā.

Otrā dienā agri no rīta visa māja jau bija kājās. Visi aizbrauca uz baznīcu, tikai Petjeņka palika mājās ar ieganstu, ka bija noguris no ceļa. Beidzot dievkalpojums un aizlūgums bija noturēts un dievlūdzēji pārbrauca mā

jas. Petjeņka pēc paraduma piegāja pie tēva rokas, bet Jūdāsiņš roku sniedza novērsies, un visi ievēroja, ka viņš dēlam pat nepārmeta krustu. Tika padzerta tēja un apēsta bēru biezputra. Jūdāsiņš staigāja drūms, šļūkāja kājas, vairījās no sarunām, bieži nopūtās, allaž salika rokas, it kā skaitītu pie sevis lūgšanu, un uz dēlu nemaz neskatījās. Arī Petjeņka savukārt bozās un klusēdams smēķēja papirosu pēc papirosa. Vakardienas saspīlētās attiecības pa nakti ne tikai nebija uzlabojušās, bet pat tā saasinājušās, ka Arina Petrovna nopietni uztraucās un nolēma no Jevpraksejas izdibināt, vai nav kas atgadījies.

—      Kas tad noticis? — viņa jautāja. — Kāpēc viņi no paša rīta viens uz otru skatās kā tādi naidnieki?

—      Kā lai es to zinu? Vai man viņu darīšanās jājaucas! — atcirta Jevprakseja.

—      Vai tik tu neesi vainīga? Varbūt arī mazdēliņš līp tev klāt?

—     Kas šim tur ko lipt! Tikai pirmīt gaitenī gan uzglūnēja, bet Porlirijs Vladimiričs to pamanīja!

—      Ak tad tādas tās lietiņas!

Un tiešām, lai gan stāvoklis bija pavisam sarežģīts, Petjeņka nepavisam nebija atmetis savu vieglprātību. Arī viņš bija ieskatījies Jevpraksejas varenajā mugurā un nolēmis viņai to pateikt. Taisnību sakot, aiz šā iemesla viņš pat nebija braucis uz baznīcu, cerēdams, ka ari Jevprakseja kā saimniecības vadītāja paliks mājā. Un ta nu viņš, kad mājā viss bija apklusis, uzmeta uz pleciem šineli un noslēpās gaitenī. Pagāja viena minūte, pagāja otra, noklaudzēja durvis no priekšnama uz meitu istabu, un gaiteņa viņā galā parādījās Jevprakseja, turot rokās paplāti, uz kuras atradās silts smalkmaizes mīklas tējas kliņģeris. Bet Petjeņka vēl nebija paguvis viņai uzsist pa muguru, vēl nebija paguvis pateikt: «Tad ta mugura!» — kad atvērās ēdamistabas durvis un tajās parādījās tēvs.

—      Ja tu, nekrietnais, esi atbraucis še darīt nelietības, tad es likšu tevi nomest lejā pa kāpnēm! — pateica Judāsiņš ārkārtīgi niknā balsī.

Petjeņka, protams, uz vietas nozuda.

Viņš tomēr nevarēja nesaprast, ka šā rīta notikums nebija tāds, kas labvēlīgi ietekmētu viņa izredzes. Tāpēc viņš nolēma klusēt un izskaidrošanos atlikt uz rītdienu. Bet līdz ar to viņš ne tikvien nekā nedarīja, lai remdinātu tēva dusmas, bet — taisni otrādi — pat izturējās

pavisam neuzmanīgi un muļķīgi. Viņš nemitīgi smēķēja papirosus, nemaz nevērodams, ka tēvs uzsvērti vainjas no dūmu mākoņiem, ar kuriem viņš bija pielaidis pilnu istabu. Turklāt viņš ik mirkli meta muļķīgi mīlīgus skatienus uz Jevprakseju, kas šo skatienu iespaidā kaut kā greizi smaidīja; to arī manīja Jūdāsiņš.

Diena pagāja gurdi. Arina Petrovna mēģināja ar J'evprakseju saspēlēt durakus, bet no tā nekas neiznāca. Nevedās ne spēle, ne valodas, pat nenāca prātā nieki, lai gan šādas mantas visiem bija krājumā atliku likām. Ar mokām sagaidīja pusdienas, bet arī pie pusdienu galda visi klusēja. Pēc pusdienām Arina Petrovna jau taisījās braukt uz Pogorelku, bet šāds māmiņas, labā drauga, nodoms Jūdāsiņu pat nobiedēja.

—             Dievs lai stāv jums klāt, miļā! — viņš iesaucas.

—      Vai tad jūs mani vienu, vai, gribat pamest — aci pret aci ar šo… nekrietno dēlu? Nē, nē! Ir nedomājiet! Es jūs nelaidīšu!

—      Kas tad nu? Vai starp jums kas noticis, vai? Klāj vaļā! — viņa tam jautāja.

—     Nē, pagaidām vēl nekas nav noticis, bet jūs redzēsiet . . . Nē, neatstājiet vis mani! Lai tad jūsu klātbūtnē . . . Ne jau tāpat vien! Ne jau tāpat vien viņš šurpu atšāvies … Ja kas notiks — esiet lieciniece!

Arina Petrovna pašūpoja galvu un nolēma palikt.

Pēc pusdienām Porfirijs Vladimiričs aizgāja atdusēties, Jevprakseju iepriekš aizsūtījis uz ciemu pie popa. Anna Petrovna, atlikusi aizbraukšanu uz Pogorelku, iegāja savā istabā un, atsēdusies atzveltnī, snauda. Petjeņka šo brīdi uzskatīja par visizdevīgāko, lai izmēģinātu laimi pie vecmāmiņas, un tāpēc devās pie viņas.

—     Ko tad tu? Vai atnāci ar veceni saspēlēt durakus? — viņu saņēma Arina Petrovna.

—      Nē, vecmāmiņ, atnācu pie jums darīšanās.

—      Nu, klāj vaļā, runā!

Petjeņka kādu brītiņu pamīņājās un tad pēkšņi spēra laukā:

—      Es, vecmāmiņ, esmu nospēlējis kroņa naudu.

Arinai Petrovnai aiz pārsteiguma pat tumšs sametas

gar acīm.

—     Un vai daudz? — viņa jautāja baiļu pilnā balsī, ar stīvu skatienu viņā cieši raudzīdamās.

—      Trīs tūkstošus.

Kādu mirkli sekoja klusums; Arina Petrovna nemierīgi skatījās gan uz vienu, gan otru pusi, it kā gaidīdama, vai nenāks no kaut kurienes palīdzība.

—     Vai tu arī zini, ka par to viegli var nokjūt Sibīrijā? — viņa beidzot izdabūja pār lūpām.

—      Es zinu.

—      Ak tu nelaimīgais, nelaimīgais!

—      Es, vecmāmiņ, gribēju no jums palūgt aizņēmumu … Es maksāšu labus procentus.

Arina Petrovna galīgi pārbijās.

—             Ko tu, ko tu! — viņa sāka nemierīgi grozīties.

—      Naudas man atlicis labi ja zārkam un bērēm! Un paēdusi esmu vienīgi no mazmeitu žēlastības un no tā, ko to pie dēla panašķojos! Nē, nē, nē! Mani gan liec miera! Esi tik labs, mani liec mierā! Vai zini ko: tu no tētiņa varētu palūgt!

—      Nē, nav ko domāt! Tad jau drīzāk no velna dievmaizīti izspiedīsi! Es, vecmāmiņ, cerēju uz jums!

—      Ko tu! Ko tu! Es jau ar prieku, bet cik tad man tās naudas var būt! Man taču nav tādas naudas! Bet tu griezies pie tētiņa ar laipnību un ar godbijībul Saki, tā un tā, tētiņ: esmu vainīgs, tā teikt, aiz jaunības pārgalvības kritis grēkā… Ar jociņiem un smaidiņiem, rociņu noskūpsti, uz celīšiem nometies, vēl paraudi — tas viņam patīk, — nu, un gan tad tētiņš vērs vaļā mīļajam dēlam naudas zuteni.

—      Ko jūs sakāt! Varbūt tiešām? Pagaidiet! Pagaidiet! Bet ja nu jūs, vecmāmiņ, viņam pateiktu: ja naudas nedosi — nolādēšu tevi! No jūsu lāstiem viņš taču baidās jau sen!

—      Ej nu ej, kālab tad nolādēt! Palūdz tāpat. Palūdz, draudziņ! Neba tev tādēļ galva nokritīs, ja tu savu tēvu lieku reizīti palūgsies: viņš taču ir tavs tēvs! Un viņš ari savukārt redzēs … Dari gan tā! Nudien!

Petjeņka staigā šurp un turp, rokas sānos iespriedis, it kā ko pārdomādams; beidzot apstājas un saka:

—      Nē. Tik un tā nedos. Lai es darītu ko darīdams, kaut vai pieri sev sadauzītu, viņam klanīdamies, — tik un tā viņš nedos. Cita lieta, ja jūs viņam piedraudētu ar nolādēšanu … Nu ko lai es daru, vecmāmiņ?

—      Nudien, nezinu. Pamēģini — varbūt tev izdodas viņu iežēlināt. Bet kā tad tu sev palaidi tādu vaļu? Neba tas kāds nieks — nospēlēt kroņa naudu. Vai tevi kāds samācīja, vai?

—      Nu tā, ņēmu un nospēlēju. Bet, ja jums nav savas naudas, iedodiet man no bāreņu naudas!

—      Ko tu runā! Atjēdzies! Kā es drīkstu dot bāreņu naudu? Nē, esi tik labs, liec mani mierā! Nerunā ar mani par to, dieva dēļ!

—     Tātad jūs negribat? 2ēl. Es būtu maksājis labus procentus. Piecus procentus mēnesi — vai negribat? Nē? Pēc gada būtu otrs kapitāls!

—    nekārdini mani! — viņa gainījās ar rokām.

—     Atkāpies no manis, dieva dēļ! Padzirdēs vēl tētiņš, nedod dievs, teiks, ka es tevi esmu sakūdījusi! Ak tu kungs un dievs! Es, vecene, gribēju atpūsties, biju pat jau iesnaudusies, bet skaties, kas viņam par darīšanu!

—      Nu labi. Es iešu projām. Tātad nevar? Lieliski. Kā jau radiem pieklājas. Trīstūkstoš rubļu dēļ mazdēlam jābrauc uz Sibīriju. Tik neaizmirstiet noturēt aizlūgumu ceļam!

Petjeņka aizcirta durvis un aizgāja. Viena no viņa vieglprātīgajām cerībām bija izputējusi — ko tagad iesākt? Atlika tikai viens: atzīties visā tēvam. Bet varbūt … varbūt kaut kas …

«Iešu tūlīt pat un izdarīšu visu vienā rāvienā!» viņš sacīja pats sev. «Vai arī ne! Nē, kāpēc tad šodien… Varbūt kaut kas … Jā, bet kas tad varētu notikt? Nē, labāk rīt… Kaut vai šodiena vēl priekšā… Jā, labāk rit! Pateikšu un aizbraukšu.»

Tā arī bija viņa pēdējā doma, ka rit visam būs beigas…

Pēc sarunas ar vecmāmiņu vakars vilkās vēl gurdāk. Pat Arina Petrovna, uzzinājusi Petjeņkas atbraukšanas īsto iemeslu, bija norimusi. Jūdāsiņš mēģināja ar māmiņu pajokot, bet, redzēdams, ka viņa iegrimusi pārdomās, apklusa. Arī Petjeņka nekā nedarīja, tikai smēķēja. Vakariņas ēdot, Porfirijs Vladimiričs viņam jautāja:

—      Vai tu beidzot nepateiksi, kāpēc esi atbraucis?

—      Es pateikšu rīt, — drūmi atbildēja Petjeņka.

*

Petjeņka piecēlās agri pēc gandrīz vai bezmiegā pavadītas nakts. Viņu arvien vēl vajāja tā pati pretrunīgā doma — doma, kas sākās ar cerību: bet varbūt iedos! Un vienmēr beidzās ar jautājumu: kādēļ gan es esmu atbraucis? Varbūt viņš savu tēvu nesaprata, bet viņš katrā ziņā

nezināja tam nevienas tādas jūtas, nevienas vājas stigas, pie kuras pieķeroties un kuru izmantojot būtu iespējams kaut ko panākt. Viņš juta tikai vienu: ka tēva klātbūtnē tas stāv vaigu vaigā ar kaut ko neizskaidrojamu, netveramu. Nezināšana, no kura gala ķerties klāt, ar ko uzsākt valodu, viesa viņā ja ne bailes, tad katrā ziņā nemieru. Un tā tas bija kopš pašas bērnības. Kopš vien viņš atcerējās, vienmēr viss bija ievirzījies tā, ka likās labāk no kāda nodoma pavisam atteikties nekā ļaut tēvam to izlemt, Tā bija arī tagad. Ar ko lai viņš iesāk? Kā lai iesāk? Ko lai saka? … Ak, kāpēc gan viņš bija atbraucis?

Viņu pārņēma skumjas. Tomēr viņš saprata, ka bija atlikušas vairs tikai dažas stundas un ka tādēļ kaut kas bija jādara. Apbruņojies ar tēlotu apņēmību, viņš aizpogāja svārkus un diezgan stingriem soļiem devās uz teva kabinetu, pa ceļam kaut ko čukstēdams.

Jūdāsiņš patlaban skaitīja lūgšanu. Viņš bija dievbijīgs un katru dienu vairākas stundas labprāt nodevās dievlūgšanai. Taču viņš nelūdzās vis tāpēc, ka mīlēja dievu un cerēja lūgšanās ar viņu savienoties, bet gan tāpēc, ka baidījās no velna un cerēja, ka dievs viņu pasargās no sātana. Viņš prata daudz lūgšanu un it īpaši priekšzīmīgi bija izstudējis lūgšanas ceremonijas tehniku. Proti, viņš zināja, kad jākustina lūpas un kad jāpaceļ un jānolaiž acis, kad jāsaliek rokas un kad tās jātur paceltas, kad jārāda aizgrābtība vaigā un kad jāstāv svinīgi, mierīgi metot krusta zīmes. Pat viņa acis un deguns zināmos brīžos, kurus noteica lūgšanas prakse, kļuva valgi un sarkani. Bet lūgšana viņu neatjaunoja, nedarīja gaišākas viņa jūtas, neiemeta neviena gaismas stara viņa bezkrāsainajā esībā. Viņš varēja lūgt dievu un izdarīt visas vajadzīgās kustības, un tai pašā laikā skatīties pa logu, un ievērot, vai kāds bez atļaujas neiet uz pagrabu, un tā tālāk. Tā bija pavisam īpatnēja, atsevišķa dzīves formula, kas spēja pastāvēt un pati sevi apmierināt pilnīpi neatkarīgi no vispārējās dzīves formulas.

Kad Petjeņka iegāja kabinetā, Porfiriis Vladimiričs paceltām rokām bija nometies uz ceļiem. Viņš nemainīja savu stāvokli, tikai pakratīja gaisā vienu roku, tā pavēstīdams, ka vēl nav pienācis īstais brīdis. Petjeņka apsēdās ēdamistabā, kur jau bija uzklāts tējas galds, un gaidīja. Sī pusstunda viņam likās tik gara kā mūžība, jo vairāk tāpēc, ka viņš bija pārliecināts, ka tēvs tīšu prātu liek viņam gaidīt. Tēlotā apņēmība, ar kādu viņš bija apbni-

ņojies, pamazām sāka atslābt, un tās vietā stājās dusmas. Sākumā viņš sēdēja mierīgi, tad ņēmās staigāt šurp un turp pa istabu un beidzot sāka kaut ko svilpot; tādēļ pavērās kabineta durvis un no turienes atskanēja Jūdāsiņa saniknotā balss:

—      Ja kāds grib svilpot, tad tas var iet uz zirgu stalli!

Pēc maza brītiņa iznāca Porfirijs Vladimiričs, ģērbies

melnās drēbēs un tīrā veļā, it kā sagatavojies kaut kam svinīgam. Viņa seja bija gaiša, aizkustināta, tā pauda pazemību un prieku, it kā viņš nupat būtu «pacelts godībā». Viņš piegāja pie dēla, pārmeta krustu un noskūpstīja viņu.

—      Labrīt, draugs! — viņš sacīja.

—      Labrīt!

—      Kā labi gulēji? Vai gulta bija labi uztaisīta? Vai blaktis un blusas deva mieru?

—      Pateicos. Labi gulēju.

—      Nu, ja tu labi gulēji, tad paldies dievam. Tikai pie vecākiem jau var saldi izgulēties. To es zinu pats no sevis: lai cik labi biju Pēterburgā iekārtojies, bet tik saldi iemigt kā Golovļovā nekad nevarēju. Ieaijā tikpat kā šūpulī. Nu kā tad mēs darīsim: vai vispirms padzersim tēju, vai arī tu gribi man ko pateikt tūlīt?

—      Nē, parunāsim labāk tagad. Man pēc sešām stundām jābrauc projām, tā ka varbūt savs laiks būs vajadzīgs arī pārdomām.

—      Nu labi. Es tikai, mīļais, runāju tieši: es nekad neko nepārdomāju. Atbilde man vienmēr gatava. Ja tu lūdz ko derīgu — ar prieku. Nekad neko derīgu neesmu noraidījis. Kaut arī dažkārt pagrūti un nav pa spēkam — nevaru atteikt. Man tāda daba. Nu bet, ja tu lūgsi kaut ko aplamu, neņem ļaunā! Kaut man arī tevis būs žēl, bet. atteikšu! Es, mīļais, nekādas izlocīšanās nepazīstu! Man — kas uz sirds, tas uz mēles. Nu, iesim, iesim kabinetā! Tu runā, un es paklausīšos! Paklausīsimies, paklausīsimies, kas tev būs sakāms!

Kad abi bija iegājuši kabinetā, Porfirijs Vladimiričs atstāja durvis mazliet pavērtas un pēc tam nedz pats apsēdās, nedz ari lika dēlam apsēsties, bet sāka staigāt pa istabu šurp un turp. It kā viņš instinktīvi būtu ko jautis, ka lieta būs kutelīga un ka runāt par tādām lietām vedas daudz labāk staigājot. Ir sejas izteiksmi vieglāk iespējams noslēpt, ir sarunu vieglāk pārtraukt, ja tā kļūst pārāk nepatīkama. Ja durvis ir pavērtas, var arī atsaukties uz lieciniekiem, jo māmiņa un Jevprakseja droši vien di iz ieradīsies ēdamistabā uz tēju.

—            Es, tētiņ, esmu nospēlējis kroņa naudu, — pēkšņi un kaut kā truli noteica Petjeņka.

Jūdāsiņš nekā nesacīja. Varēja tikai manīt, ka noraustās viņa lūpas. Un tūlīt pēc tam viņš pēc sava paraduma sāka čukstēt.

—            Esmu paspēlējis trīs tūkstošus, — paskaidroja Petjeņka, — un, ja es tos parit neatdošu, tad tam var būt. joti nepatīkamas sekas.

—            Nu, kas tur ko runāt — atdod! — laipni nosacīja Porfirijs Vladimiričs.

Kādu brīdi tēvs un dēls staigāja klusēdami. Petjeņka gribēja vēl tuvāk paskaidrot, bet juta, ka aizžņaudzas rikle.

—            Kur tad lai es to naudu ņemu? — viņš beidzot izdabūja.

—            Es, mīļais draugs, tavus avotus nepārzinu. Uz kādiem avotiem tu paļāvies, nospēlēdams kroņa naudu, no tiem tad ari maksā.

—            Jūs ļoti labi zināt, ka tādos gadījumos cilvēks avotus aizmirst.

—             Nekā es nezinu, mans draugs. Kārtis es nekad neesmu spēlējis — tikai ar māmiņu tāpat paspēlēju uz durakiem, lai vecītei pakavētu laiku. Mani, lūdzu, šais netīrajās lietās nepin iekšā, un tagad labāk iesim padzert tēju. Padzersim, pasēdēsim, varbūt arī par kaut ko parunāsim, tikai, no dieva puses, ne par to.

Un Jūdāsiņš jau virzījās uz durvīm, lai iespruktu ēdamistabā, bet Petjeņka viņu aizturēja.

—            Atļaujiet tomēr, — viņš sacīja, — kaut kā man taču no šā stāvokļa jātiek ārā!

Jūdāsiņš pasmīnēja un paskatījās Petjeņkam sejā.

—      Jātiek gan, mīļais! — viņš piekrita.

—      Nu tad palīdziet man!

—            Ā — tas jau ir cits jautājums. Ka no šā stāvokļa kaut kā jātiek ārā — tas ir tiesa, tur tev taisnība. Bet, kā, tā jau vairs nav mana darīšana!

—      Un kāpēc jūs negribat palīdzēt?

—            Pirmkārt, tāpēc, ka man tavu nelietīgo darbu noslēpšanai nav naudas, un, otrkārt, arī tāpēc, ka man gar to vispār nav nekāda daļa. Ja mācēji putru ievārīt — māki to ari izstrēbt. Kam patīk vizināties, lai mācās vilkt

ari ragutiņas. Tā gan, draudziņ. Es jau pirmīt to teicu — ja tu lūdz ko derīgu …

—      Zinu jau, zinu. Jums nekad pēc vārda kabatā nav jālien…

—      Rimsties, apvaldi savas rupjības, ļauj man izrunāt līdz galam. Es tev tūlīt pierādīšu, ka tie nav tikai vārdi… Tātad es tev jau pirmīt teicu: ja tu lūdz ko vajadzīgu, lietišķu — ar prieku, mans draugs! Būšu vienmēr gatavs tavas prasības ievērot! Bet, ja tavs lūgums nav lietišķas dabas, tad piedod, mīļais! Nelietīgiem darbiem man naudas nav, nav un nav! Un nebūs — ņem īo vērā! Un neuzdrošinies sacīt, ka tie ir tikai «vārdi», bet saproti, ka šie vārdi ir tikpat kā darbi.

—      Bet padomājiet, kas ar mani notiks!

—     Kā dievs gribēs, tā ari būs, — atbildēja Jūdāsiņš, mazliet paceldams rokas un pašķielēdams uz svētbildi.

Tēvs un dēls apmeta vēl dažus līkumus pa istabu. Jūdāsiņš staigāja negribēdams, it kā sūdzēdamies, ka df;!s viņu tur gūstā. Petjeņka, iespiedis rokas sānos, gāja nopnkajis, ūsas kodīdams un nervozi smīnēdams.

—      Esmu jūsu pēdējais dēls, — viņš sacīja. — Neaizmirstiet to!

—      ījabam, mans draugs, dievs atņēma visu, bet arī tad viņš nekurnēja, tikai noteica: dievs deva, dievs ņēma — tavs prāts, ak kungs, lai notiek! Tā ja, mīļais!

—     Viņam atņēma dievs, bet jūs jau pats sev atņemat. Volodja…

—     Man liekas, ka tu sāc runāt nekrietnības!

—     Nē, tās nav nekrietnības, bet patiesība. Visi zina, ka Volodja …

—      Nē, nē, nē! Es negribu dzirdēt tavas nekaunība! Un vispār — pietiek. Kas bija sakāms, to tu pasacīji. Un es tev ari atbildēju. Bet tagaa iesiin un padzetfsun tēju. Pasēdēsim, parunāsim, tad iekodīsim, iedzersim ceļakāju — un ar dieva palīgu! Vai tu redzi, cik dievs tev ir žēlīgs! I laiciņš pierimies, i ceļš pielīdzinājies. Painazītiņām, palēnītiņām, sīkiem riksīšiem — i manīt nemanīsi, ka būsi nokļuvis līdz stacijai!

—      Paklausieties! Beidzot es jūs lūdzu! Ja jūsos ir kaut stariņš jūtu …

—      Nē, nē, nē! Par to nerunāsim! Iesim uz ēdamistabu: māmiņa droši vien jau noilgojusies pēc tējas. Neklājas likt vecītei tik ilgi gaidīt.

Jūdāsiņš strauji pagriezās un gandrīz vai skriešus devās uz durvīm.

—            Ejat vai neejat, bet es šo sarunu nepārtraukšu! — Petjeņka nokliedza viņam pakaļ. — Būs vēl ļaunāk, ja sāksim runāt, kad liecinieki klāt.

Jūdāsiņš atnāca atpakaļ un nostājās dēlam taisni pretim.

—            Kā tev no manis vajag, nelieti… saki? — viņš vaicāja satrauktā balsi.

—            Man vajag, lai jūs samaksātu to naudu, ko esmu nospēlējis.

—      Nekad!!

—      Un tas ir jūsu pēdējais vārds?

—             Vai tu redzi? — svinīgi izsaucās Jūdāsiņš, ar pirkstu rādīdams uz svētbildi kaktā. — Vai tu to redzi? Tā ir mana tētiņa svētība … Tātad — tās priekšā es tev saku: nekad!!

Un stingriem soļiem viņš izgāja no kabineta.

—      Slepkava! — viņam noskanēja nopakaļ.

*

Arina Petrovna jau sēž pie galda, un Jevprakseja visu sagatavo tējas dzeršanai. Vecā ir domīga, nerunīga un it kā pat kaunās no Petjeņkas. Jūdāsiņš pēc paraduma noskūpsta viņai roku, un viņa tāpat pēc paraduma, nedomājot tam pārmet krustu. Tad pēc paraduma notiek apjautāšanās, vai visi veseli, kā labi gulējuši, kam seko parastās īsās atbildes.

Jau vakarvakarā viņa bija skumja. Kopš tā brīža, kad Petjeņka lūdza naudu un atgādināja kādreizējās domas par «nolādēšanu», viņu pārņēmis dīvains nemiers un neatlaidīgi vajā doma: un ja nu es viņu nolādētu? No rīta dabūjusi zināt, ka kabinetā sākusies izskaidrošanās, viņa bija griezusies pie Jevpraksejas ar lūgumu:

—            Ej, draugaļiņ, paklausies klusītēm pie durvīm, ko viņi tur runā!

Bet Jevprakseja, kaut arī klausījās, bija tik glupa, ka nekā nesaprata.

—            Viņi tāpat vien runājas! Stipri vis nekliedz! — viņa stāstīja, atpakaļ atnākusi.

Tad Arina Petrovna vairs nenocietās un gāja pati uz ēdamistabu, kur pa to laiku jau bija uzlikts patvāris. Bet izskaidrošanās jau tuvojās beigām; viņa tikai dzirdēja, ka Petjeņka pacel balsi, bet Porfirijs Vladimiričs atbildēdams it kā sīc.

«Sīc, taisni sīc!» Viņai šaudījās pa galvu. «Arī tad viņš gluži tāpat sīca. Un kā es toreiz to nesapratu!»

Beidzot abi, ir tēvs, ir dēls, ienāca ēdamistabā. Petjeņka bija piesarcis un smagi elpoja: acis viņam bija plati atplestas, mati izspūruši, piere norasojusi sīkām sviedru lāsītēm. Jūdāsiņš turpretim ienāca bāls un Jauns: viņš gribēja izlikties vienaldzīgs, bet, par spīti visām pūlēm, tam raustījās apakšlūpa. Ar mokām viņš spēja izteikt parasto labrītu mījajam draugam māmiņai.

Visi sasēdās savās vietās pie galda; Petjeņka apsēdās mazliet atstatāk, atgāzās pret krēsla atzveltni, pārlika vienu kāju pār otru un, aizkūpinādams papirosu, ironiski skatījās uz tēvu.

—      Redziet, māmiņ, arī laiciņš aprimis, — uzsāka valodu Jūdāsiņš, — kas vakar bija par trakumu, bet vajadzēja tikai dievam gribēt — un, raugi, viss atkal kluss un rāms, un dieva miers ar mums! Vai tā nav, mans draugs?

—      Nezinu; es šodien ārā neesmu bijusi.

—      Bet mēs taisni šodien dārgo viesi izvadām, — turpināja Jūdāsiņš. Es pirmīt, tikko biju piecēlies, paskatījos pa logu — ārā bija rāms un mierīgs, tīri tā kā kāds dieva eņģelis būtu pārlaidies un ar savām spārnu vēdām vienā mirklī visu to negantību apklusinājis.

Bet neviens pat neatbildēja uz Jūdāsiņa laipnajiem vārdiem; Jevprakseja no apakštases strēba tēju pūzdama un šņākdama. Arina Petrovna klusēdama lūkojās tasē; Petjeņka, šūpodamies krēslā, visu laiku raudzījās lēvā ar tik ironiski izaicinošu skatienu, it kā viņam būtu grūti noturēties, lai aiz smiekliem neplīstu.

—      Ja tagadiņ Petjeņka arī nevarētu naigi pabraukt, — atkal uzsāka Porfirijs Vladimiričs, — tā kā tā viņš līdz vakaram nokļūs itin viegli stacijā. Zirgi mums pašu — nav jau nodzīti; ja tos Muiavjovā stundiņas divas pūtinās — aizraus vienā rāvienā. Bet tur — tū-tu! — un mašīna aizdārdina! Ak, Petjka! Petjka! Tu gan neesi labs! Būtu jel palicis pie mums, paciemojies — nudien! Ir mums būtu jautrāk, ir tu pats, paskaties tik, kā vienā nedēja atkoptos!

Bet Petjeņka tik šūpojas krēslā un raugās tēvā.

—      Ko tu visu laiku uz mani tā skaties? — beidzot Jūdāsiņš iekaist. — Vai tu kādus rakstus redzi, voi?

—      Es skatos un gaidu, kas vēl jums nāks ārā!

—      Nekā tu, mījais, neizskatīsil Kā es sacīju, tā būs. Savu vārdu es nelauzīšu.

Iestājas klusuma brīdis, kurā dzirdami noskan čuksts:

—      Jūdāsiņš!

Porfirijs Vladimiričs šo uzrunu, bez šaubām, dzird (viņš pat nobālējis), bet izliekas, it kā tas uz viņu neattiektos.

—      Ak, bērniņi, bērniņi! — viņš saka. — I žēl man jūsu, i apmīļot un apglāstīt jūs gribētos, bet neko darīt — nav liktenis lēmis! Jūs paši no vecākiem projām bēgat, jums pašiem savi draugi un paziņas, kas jums dārgāki par tēvu un māti. Nu, neko darīt! Paskumsti, paskumsti — un padodies. Jūs vēl esat jauni, bet jaunam, zināms, ir patīkamāk pabūt kopā ar jauniem nekā ar tādu vecu urkšķi! Paliec rāms un nekurni; tik vienu ko izlūdzies no debesu tēva: tavs prāts lai notiek, ak kungs!

—      Slepkava! — atkal čukst Petjeņka, bet nu jau tik skaidri, ka Arina Petrovna ar šausmām paskatās uz viņu. Viņai gar acīm pēkšņi kaut kas nozib — it kā dulbura Stjopkas ēna.

—     Par ko tu to sacīji? — jautā Jūdāsiņš, drebēdams pie visām miesām aiz uztraukuma.

—      Tāpat par kādu pazīstamu.

—     Ak tā! Tad tā arī saki! Citādi dievs vien zina kas tev prātā: varbūt tā tu godā kādu no klātesošajiem!

Visi apklust; tēja glāzēs stāv nedzerta. Ari Jūdāsiņš atgāžas pret krēsla atzveltni un nervozi šūpojas. Petjeņka, redzēdams, ka visas cerības zaudētas, jūt tādas ka priekšnāves skumjas un šādā noskaņā ir gatavs nonākt līdz galējībai. Kā tēvs, tā arī dēls lūkojas viens otram acis, savādi smaidīdami. Lai kā Porfirijs Vladimiričs sevi ir skolojis, bet tuvojas mirklis, kad arī viņam vairs nebūs spēka savaldīties.

—      Būtu labāk, ja tu aizbrauktu no laba prāta! — viņš beidzot nosaka. — Tieši tā!

—      Gan jau es aizbraukšu.

—      Ko tad vēl gaidīt! Es redzu, ka tu lien virsū strīdēties, bet es ne ar vienu strīdēties negribu. Mēs te dzīvojam klusu un rāmi, bez strīdiem un ķildām — redz, topat sēž tava sirmā vecmāmiņa, kaut no viņas būtu kaunējies! Nu, kādēļ tu pie mums atbrauci?

—      Es jums teicu, kādēj.

—      Ja tādēļ vien, tad velti esi pūlējies. Brauc projām, mīļais! Klau, vai tur kāds ir? Sarīkojiet jaunajam kungam

kulbu. Ielieciet ar! ceptu cālīti, ikrus un vēl kaut ko tur… kādas oliņas varbūt,.. ietiniet papīrā. Stacijā, mīļais, varēsi uzkost, kamēr pabaro zirgus. Ar dieva palīgu!

—             Nē! Es vēl nebraukšu. Es vēl aiziešu uz baznīcu un lūgšu noturēt dvēseles aizlūgumu par nokauto dieva kalpu Vladimiru.

—      Tas ir … par pašnāvnieku.

—      Nē, par nokauto.

Tēvs un dēls skatās viens otrā, acis iepletuši. Tā vien liekas, ka abi tūlīt lēks kājās. Bet Jūdāsiņš ar pārcilvēciskām pūlēm savaldās un pagriežas ar visu krēslu uz galda pusi.

—      Savādi! — viņš saka aizlauztā balsī. — Sa-vā-di!

—      Jā, par nokauto! — rupji atkārto Petjeņka.

—             Kas tad viņu nokāvis? — interesējās Jūdāsiņš, acīmredzot tomēr cerēdams, ka dēls atjēgsies.

Bet Petjeņka, nemaz neapjukdams, sper ārā kā no lielgabala:

—      Jūs!!

—      Es?!

Porfirijs Vladimiričs aiz brīnumiem nevar ne attapties. Viņš steidzīgi pieceļas no krēsla, pagiiežas ar seju pret svētbildi un sāk lūgt dievu.

—      Jūs! Jūs! Jūsi — atkārto Petjeņka.

—             Nu redz! Nu paldies dievam! Kā pielūdzu dievu, tā tūlīt kļuva vieglāk! — saka Jūdāsiņš un atkal piesēžas pie galda. — Nu, mitējies! Pagaidil Lai gan es, tēvs, varētu arī ar tevi nemaz neielaisties paskaidrojumos, bet lai iet! Tātad, pēc tavām domām, es esmu Voiodjeņku nokāvis?

—      Jā, jūs!

—             Bet, pēc manām domām, tā vis nav. Pēc manām domām, viņš sevi pats nošāva. Tobrīd es biju šeit, Golovļovā, bet viņš — Pēterburgā. Kā tad es tur varēju būt vainīgs? Kā tad es viņu varēju nokaut no septiņsimt verstu tāluma?

—      It kā jūs nesaprastu.

—             Nesaprotu vis … dievs mans liecinieks … nesaprotu!

—             Un kas pameta Volodju bez kapeikas? Kas pārtrauca izmaksāt viņam mēneša naudu? Kas tas bija?

—      Paga, paga! Un kāpēc viņš precējās pret tēva gribu?

—      Jūs taču atļāvāt!

—      Kas? Es? Dievs ar tevil Nekad to neesmu atļāvis! Nnnekad!

—      Nu jā, arī šajā gadījumā jūs rīkojāties pēc sava paraduma. Jums taču katram vārdam ir desmit nozīmes; ej nu uzmini!

—      Nekad to neesmu atļāvis! Toreiz viņš man atrakstīja: «Tēt, es gribu precēt Lidočku.» Vai tu saproti: «es gribu» — un nevis «es lūdzu atļauju». Nu, es viņam atkal atbildēju tā: «Ja gribi precēties, precies, es to nevaru

aizkavēt!» Tas arī bija viss.

—      Tas arī bija viss, — mēdās Petjeņka. — Vai tad tā nav atļauja?

—     Protams, ka nav. Ko es teicu? Es teicu: nevaru to aizkavēt — un tas arī bija viss. Bet, vai es atļauju vai neatļauju, tas ir cits jautājums. Viņš man nekādas atļaujas nelūdza, bet tikai uzrakstīja: tēt, es gribu precēt Ļidočku, nu, tad es arī nekā nerakstīju par atļauju. Ja gribi precēties — nu, dievs ar tevi! Precies, mans draugs, manis pēc vai ar Ļidočku vai neļidočku, es to nevaru aizkavēt.

—      Bet bez maizes kumosa gan jūs varat atstāt. Ta jums tad arī vajadzēja rakstīt: man tavs nodoms, sak, nepatīk, un tāpēc es, lai gan neko nevaru aizkavēt, tomēr brīdinu tevi: naudas pabalstu no manis vairs negaidi. Tad vism.-iz būtu bijusi skaidrība.

—      Nē, to nu es gan nekad nebūtu darījis! Lai es sāktu draudēt pilngadīgam dēlam — nekad!! Mans princips ir tāds, ka es nevienam nekā neliedzu! Kas grib precēties, lai precas! Bet, kas attiecas uz sekām, neņemiet ļaunā! Pašam jābūt piesardzīgam, tāpēc jau dievs devis prātu. Es, mīļais, citu darīšanās nejaucos. Un ne tikai pats nejaucos, es negribu arī, lai citi jauktos manās darīšanās. Jā, es negribu, negribu, negribu un pat… to aizliedzu! Vai tu dzirdi, nekrietnais, nepaklausīgais dēls, — aiz-lie-dzu!

—      Aizliedziet vien! Visiem muti neaizbāzīsiet!

—      Un ja viņš būtu vēl nožēlojis! Ja viņš būtu sapratis, ka sāpinājis tēvu! Nu, ja izdari nedarbu, — tad ņem un nožēlo! Lūdz piedošanu! Piedod, mīļais tētiņ, ka esmu jūs apbēdinājis! Bet še tev!

—      Bet viņš taču jums rakstīja, viņš paskaidroja, ka nav no kā dzīvot, ka ilgāk ciest viņš vairs nespēj . ..

—     Tēvam neko nepaskaidro. Tēvam lūdz piedošanu — un tas ir viss.

—      Ari tas taču tika darīts. Viņš bija tā nomocīts, ka pat lūdza piedošanu. Viss bija, viss!

—      Kaut ari tā — viņam tomēr nav taisnība. Ja viņš lūdza vienreiz un redzēja, ka tēvs nepiedod, tad bija jāludz otrreiz!

—     Ak, jūs!

To pateicis, Petjeņka pēkšņi pārstāj šūpoties krēslā, pagriežas pret galdu un uzmetas uz tā ar abiem elkoņiem.

—      Un arī es… — viņš tikko dzirdami nosaka.

Viņa seja pamazām saviebjas.

—     Arī es… — viņš atkārto un sāk histēriski raudāt.

—      Un kas tad vain …

Bet Jūdāsiņš savu pamācību nedabūja pabeigt, jo šai mirklī atgadījās kaut. kas pilnīgi negaidīts. Kamēr notika šeit aprakstītā vārdu maiņa, Arina Petrovna bija it kā piemirsta. Taču viņa šajā ģimenes scēnā nebūt nepalika vienaldzīga skatītāja. Gluži otrādi, no paša piimā mirkļa varēja jaust, ka viņā norisinās kaut kas pavisam neparasts un ka varbūt ir pienācis brīdis, kad viņas gaia acu priekšā uzaust viņas pašas dzīves kopsavilkums — visā pilnībā un visā savā kailumā. Viņas vaibsti atdzīvojās, acis kļuva platas un spožas, lūpas kustējās, it kā gribēdamas pateikt kādu vārdu, bet nevarēja. Un pēkšņi, taisni tad, kad ēdamistabā atskanēja Petjeņkas skaļās raudas, viņa smagi piecēlās no sava krēsla, izstiepa roku un no viņas krūtīm izlauzās gaudulīgs kliedziens:

—      No-lāāā-du!

MĀSASMEITIŅA

Jūdāsiņš tā arī Petjeņkam naudu neiedeva, lai gan viņš, kā jau labs tēvs, aizbraukšanas brīdi pavēlēja ielikt tam ratos ir vistiņu, ir teļa galiņu, ir pīrādziņu. Pēc tam viņš pat salā un vējā vēl izgāja uz lieveņa pavadīt dēlu, apjautājās, vai sēdēšana ērta, vai labi ietinis kājas, un, atgriezies ēdamistabā, tur ilgu laiku logā meta krustus, tādā veidā vēl svētīdams pajūgu, kas bija aizvedis Petjeņku. Vārdu sakot, visa ceremonija tika izdarīta, kā pienākas, kā jau radiem pieklājas.

—    Ak, Petjeņka, Petjeņka! — viņš sacīja. — Tu esi nekrietns dēls! Nelabs dēls! Nu redzi nu, ko tu esi pastrādājis … Ak, ak, ak! Kas tev nekaitētu dzīvot pamazitiņām un palēnītiņām, klusi un mierīgi kopā ar savu tētiņu un sirmo vecmāmiņu, bet nē! Ai-ai-jā! Mums pašiem sava galva uz pleciem! Mēs paši esam gudri! Te tev nu bija tava gudrība. Ak, kādas bēdas uzbrukušas!

Bet pie tam nenoraustījās neviens vaibsts viņa stingajā sejā, balsī nebija jaušama neviena skaņa, kas it kā varētu saukt atpakaj pazudušo dēlu. Patiešām, jāsaka, ka neviens ari nedzirdēja šos vārdus, jo istabā atradās tikai Arina Petrovna, kas nupat kā pārdzīvotā dvēseles satricinājuma iespaidā it kā uzreiz bija pazaudējusi visu dzīves enerģiju un tagad atvērtu muti sēdēja pie patvāra, nekā nedzirdēdama un ar tukšu skatienu raudzīdamās uz priekšu.

Pēc tam dzīve atkal sāka ritēt kā agrāk, nevajadzīgu rūpju un bezgalīgas salmu kulšanas pilna.

Nenotika vis tā, kā Petjeņka bija domājis, — Porfirijs Vladimiričs mātes lāstu uzņēma diezgan mierīgi un neatkāpās ne par matu no tiem lēmumiem, kas viņam, tā sakot, bija galvā vienmēr gatavi. Tiesa gan, viņš mazliet nobālēja un piesteidzās pie mātes, skaļi saukdams:

—      Māmiņ! Mīļā! Dievs, stāvi klāti Apmierinieties, dārgā! Dievs ir žēlīgs! Gan viss būs labi!

Taču šie vārdi pauda drīzāk bažas par māti nekā par sevi pašu. Arinas Petrovnas lāsts bija nācis tik pēkšņi, ka Jūdāsiņš neattapās pat izlikties, ka ir nobijies. Vēl dienu iepriekš māmiņa pret viņu bija bijusi laipna, bija jokojusi, spēlējusi ar Jevprakseju uz durakiem, acīmredzot viņai kaut kas bija uznācis tikai uz mirkli, bet iepriekš nodomāta, «īsta» nekā nebija. Tiešām, viņš ļoti baidījās no māmiņas lāsta, bet viņš to bija iedomājies pavisam citādu. Savā dīkajā prātā viņš nolādēšanu bija iedomājies kā veselu inscenējumu: svētbildes, aizdegtas sveces, māmiņa stāv istabas vidū, baiga, aptumšotu seju… un viņu nolād! Tad: pērkons, sveces nodzisušas, aizkars saplosīts, zemi klāj tumsa, bet augšā no mākoņu spraugas raugās sadusmotais Jehova, ap kuru šaudās zibeņi. Bet, tā kā nekā līdzīga nebija, tad tas nozīmēja, ka māmiņai tikai uznācis untums, ka viņai kaut kas parēgojies — un vairāk nekas. Un nebija jau arī iemesla viņu «pa īstam» nolādēt, jo pēdējā laikā viņiem nebija pat iemesla sadursmēm. Kopš tā brīža, kad viņš bija izteicis šaubas, vai larantass pieder māmiņai (Jūdāsiņš sirdī piekrita, ka toreiz viņš bija bijis vainīgs un tātad pelnījis lāstus), bija jau daudz ūdeņu aiztecējis; Arina Petrovna bija aprimusi, bet Porfirijs Vladimiričs par to vien domāja, kā nomierināt labo draugu māmiņu.

—      Slikti vecītei, pavisam slikti! Brīžiem pat sāk apjēgšanu zaudēt! — viņš sevi mierināja. — Dažreiz nosēžas nabadzīte, grib spēlēt uz durakiem, bet, skaties, jau snauž!

Taisnības labad jāsaka, ka Arinas Petrovnas vecums nevarība Jūdāsiņu pat darīja nemierīgu. Viņš vēl nebija sagatavojies šim zaudējumam, nebija neko apdomājis, nebija vēl paguvis izdarīt vajadzīgos aprēķinus: cik liels kapitāls māmiņai bija bijis, aizbraucot no Dubrovinas, cik lielus gada ienākumus šis kapitāls varēja dot, kādu daļu no tiem viņa būtu varējusi iztērēt un kādu atstāt uz augļiem. Vārdu sakot, viņš nebija vēl paguvis izdarīt milzum daudz nieku, bez kuru paveikšanas viņš vienmēr jutās tā, ka var nākt kāds pārsteigums.

—      Vecenīte vēl nestipra! — viņš šad tad prātoja.

—     Taču visu tā nenodzīvos — kur nu! Toreiz, kad mums katram norakstīja savu tiesu, viņai bija prāvs kapitāls! Ja nu varbūt bārenēm kaut ko atdevusi, bet nē, bārenēm neko lielu nebūs vis devusi! Ir gan vecenītei nauda, ir!

Tomēr šie prātojumi pagaidām vēl nebija nekas nopietns un atkal izgaisa, viņa smadzenēs ilgi neuzkavējušies. Visādu ikdienas nieku jau bija tik daudz, ka bija lieki tos vēl papildināt ar jauniem, kamēr pēc tiem nebija īstas vajadzības. Porfirijs Vladimiričs domas par to arvien atlika un atlika un tikai pēc negaidītā notikuma attapās, ka būtu laiks paprātot.

Tomēr katastrofa pienāca ātrāk, nekā viņš bija paredzējis. Otrā dienā pēc Petjeņkas aizbraukšanas Arina Petrovna aizbrauca uz Pogorelku un Golovļovā vairs neatgriezās. Kādu mēnesi viņa pavadīja pilnīgā vientulībā, no istabas neizgājusi, un retu, retu reizi atļāvās uzbilst kādu vārdu pat apkalpotājiem. No rīta piecēlusies, viņa pēc paraduma sēdās pie rakstāmgalda, pēc paraduma sāka likt kārtis, bet gandrīz nekad to neizdarīja līdz galam un it kā sastinga uz vietas, cieši raudzīdamās logā. Ko viņa domāja un vai vispār kaut ko domāja — to nebūtu varējis uzminēt cilvēka sirds visdziļāko noslēpumu vissmalkākais pazinējs. Likās, viņa pūlējās kaut ko atcerēties, kaut vai, piemēram, to, kādā kārtā nokļuvusi šeit, šajās sienās, bet — nespēja. Viņas klusēšanas satraukta, Afimjuška šad tad iemeta aci viņas istabā, uzčubināja atzveltnī spilvenus, kas tai visapkārt bija salikti, un mēģināja sākt par kaut ko runāt, bet saņēma tikai strupas un nepacietīgas atbildes. Pa šo laiku Pogorelkā reizes divas ieradās Porfirijs Vladimiričs, aicināja māmiņu uz Golovļovu, mēģinādams uzkurināt viņas fantāziju ar stāstiem par rudmiesītēm, karūsām un citiem Golovļovas kārumiem, bet viņa uz šo aicinājumu atbildēja tikai ar mīklainu smaidu.

Kādu rītu viņa, kā parasts, taisījās piecelties no gultas, bet nejaudāja. Viņa nejuta nekādu īpašu sāpju, ne par ko nesūdzējās, bet vienkārši nejaudāja piecelties. Sis apstāklis viņu pat neuztrauca, it kā tas būtu kaut kas dabisks. Vakar viņa vēl bija sēdējusi pie galda, bija varējusi pat staigāt, bet šodien gulēja gultā un bija «nevarīga». Viņa jutās pat mierīgāka. Bet Afimjuška uztraucās un slepus aizsūtīja ziņu Porfirijam Vladimiričam.

Jūdāsiņš atbrauca otrā dienā agri no rīta; Arinai Petlovnai jau bija daudz ļaimāk. Viņš pamatīgi izjautāja

apkalpotājus, ko māmiņa esot ēdusi, vai neesot iebaudījusi kaut ko pavairāk, bet saņēma atbildi, ka Arina Petrovna jau kādu mēnesi gandrīz nekā neēdot un kopš vakardienas no ēdiena atteikusies pavisam. Jūdāsiņš pabēdājās, noplātīja rokas un, kā jau labs dēls, iekams devās pie mātes, apsildījās meitu istabā pie krāsns, lai slimajai neuzlaistu aukstumu. Un tad tūlīt uz vietas (attiecībā uz mirējiem viņam bija tīri velnišķīgs ožamais) sāka rīkoties. Viņš apvaicājās par popu, vai tas esot mājēs, lai, ja ievajadzētos, varētu tūlīt pasaukt, apjautājās, kur nolikta māmiņas dokumentu lādīte, vai tā esot aizslēgta, un, mazliet nomierinājies par vissvarīgāko, atsauca virēju un lika sev pagatavot pusdienas.

—     Man nekā daudz nevajag! — viņš sacīja. — Vai vistiņa ir? Nu izvāriet vistas zupiņu! Varbūt juftis ir sālīta vērša gaja — nu sagatavojiet man gabaliņu! Kaut kādu cepelīti… un es būšu paēdis!

Arina Petrovna gulēja gultā uz muguras, atvērtu muti i’n smagi elpodama. Skatījās viņa plati atvērtām acīm; viena roka bija izbāzta no zaķādas segas apakšas un palikusi gaisā pacelta. Acīmredzot viņa bija klausījusies troksnī, kas bija sacēlies, dēlam atbraucot, bet varbūt ari viņas ausis bija saklausījušas pašus Jūdāsiņa rīkojumus. Tā kā logu aizkari bija nolaisti, istabā valdīja krēsla. Svētbilžu lampiņās eļļa bija izdegusi, un varēja dzirdēt, kā sprakstēja daktis, saskaroties ar ūdeni. Gaiss bija smags un nelabs; no karsti sakurinātajām krāsnīm, no svētbilžu lampiņu dvingas un citiem izgarojumiem bija radusies neciešama smaka.

Porfirijs Vladimiričs tūbas zābakos pielīda kā čūska pie mātes gultas; viņa garais un sausnējais stāvs, krēslas apņemts, noslēpumaini kustējās. Arina Petrovna viņu vēroja tā kā izbiedētām, tā kā izbrīna pilnām acīm un zem segas rāvās čokurā.

—     Tas esmu es, māmiņ, — viņš sacīja. — Ko tad jūs šodien tāda sašļukusi! Ak, ak, ak! Tāpēc es šonakt nevarēju gulēt; visu laiku tā vien ir kā kāds urdītu: sak, vajadzētu apraudzīt, kā dzīvo mūsu draugi Pogorelkā! Kā šorīt cēlos, tā tūlīt liku sarīkot kulbu, aizjūgt pārīti priekšā — un te nu es esmu!

Porfirijs Vladimiričs mīlīgi ķiķināja, bet Arina Petrovna nekā neatbildēja un arvien vairāk un vairāk rāvās čokurā zem savas segas.

—             Nu, dievs ir žēlīgs, māmiņ! — turpināja Jūdāsiņš.

—       Galvenais, neļaujieties sevi pievārēt. Nepadodieties vien sanīkumam, celieties no gultiņas un brašā solī pastaigājiet pa istabu! Redziet, tā!

Porfirijs Vladimiričs piecēlās no krēsla un parādīja, kā brašā solī staigā pa istabu.

—      Pagaidiet, pagaidiet, es pacelšu aizkaru un paraudzīšos uz jums! Re, nu! Jūs taču, mīļā, esat brašāka par brašu! Vajag tik saņemties, palūgties dievu, vēl drusku uzcirsties — un tad kaut vai tūlīt uz balli! Atļaujiet, es jums atvedu brīnumdarītājas dievmātes svēto ūdentiņu, nodzerieties!

Porfirijs Vladimiričs izņēma no kabatas pudelīti, sameklēja uz galda glāzīti, pielēja to un pasniedza slimniecei. Arina Petrovna gribēja pakustēties, lai paceltu galvu, bet nespēja.

—      Vajadzētu bārenes… — viņa novaidējās.

—      Skaties vien, nu jau vajag bārenīšu! Ak, māmiņ, māmiņ! Kā tad jūs tā uzreiz… Te nu bija! Mazliet apslimusi — un jau dūša papēžos! Viss būs, kā vajag! Ir bārenītēm aizlaidīsim ziņu, Petjeņku no Pītera izsauksim — visus pēc kārtas! Nav taču ko steigties; mēs vēl dzīvosim! Un kā vēl dzīvosim! Atnāks vasara — iesim kopā sēņot; iesim avenēs, ogā?, lasīsim zustrenes! Ja tas nepatiks — brauksim uz Dubrovinu karūsas ķert! Aizjūgsim veco bēri linijdroškā, sēdīsimies iekšā un pamazītiņām, palēnītiņām, sīkiem riksīšiem, brauksim!

—      Bārenes vajadzētu … — skumji atkārtoja Arina Petrovna.

—      Atbrauks arī bārenītes. Pagaidiet tik — visus sasauksim, visi sabrauksim. Sabrauksim un sasēdīsimies jums apkārt. Jūs būsiet cāļu māte, bet mēs tie cālīši… Cip-cip-cipļ Viss būs labi, ja jūs būsiet labiņa, bet par to gan vairs neesat labiņa, ka tā sadomājāt slimot. Kas jums, nerātnītei, nāk prātā… Ak, ak, ak! Jums vajadzētu citiem rādīt priekšzīmi, bet jūs šitā te! Tā nav labi, mīļā! Nemaz nav labi!

Lai kā nopūlējās Porfirijs Vladimiričs uzmundrināt mīļo draugu māmiņu — gan ar jokiem, gan atjautībām —, viņas spēki izsīka ar katru stundu. Aizsūtīja cilvēku uz pilsētu pēc ārsta, un, tā kā slimā joprojām skuma un sauca pēc bārenītēm, tad Jūdāsiņš ar paša roku uzrakstīja Anņiņkai un Ļubiņkai vēstuli, kurā salīdzināja savu

un bāreņu uzvešanos; sevi viņš dēvēja par kristīgu cilvēku, bet viņas par — nepateicīgām. Naktī atbrauca ārsts, bet bija jau par vēlu. Arinu Petrovnu, kā saka, «pievārēja» pa vienu dienu. Naktī pēc trijiem sākās agonija, un pulksten sešos no rīta Porfirijs Vladimiričs jau stāvēja pie mātes gultas uz ceļiem un gaudās:

—     Māmiņ! Mans draugs! Dodiet man savu svētību!

Bet Arina Petrovna to vairs nedzirdēja. Viņas atvērtās, blāvās acis skatījās telpā, it kā pūlējās kaut ko saprast un nesaprata.

Arī Jūdāsiņš nesaprata. Viņš nesaprata, ka kaps, kas atvērās viņa acu priekšā, sarauj viņa beidzamās saites ar dzīvo pasauli, ar pēdējo dzīvo būtni, ar kuru varēja dalīties trūdekļos, kas pašu pildīja. Un ka tagad šie trūdekļi, tādēļ ka tiem nebūs kur palikt, krāsies viņā tik ilgi, kamēr to nosmacēs pavisam.

Ar parasto rosību viņš metās iekšā daudzajos sīkumos, kas pieder pie bēru ceremonijas. Piedalījās dvēseles aizlūgumos, lika skaitīt lūgšanas, pārrunāja visu ar popu, staigāja no vienas istabas otrā, kājas šļūkādams, paskatījās ēdamistabā, kur gulēja nelaiķe, meta krustus, pacēla acis pret debesīm un, naktīs pamodies, klusu piegāja pie durvīm un klausījās psalmotāja vienmuļīgajā dziedāšanā un tā tālāk. Turklāt viņš bija patīkami pārsteigts, ka sakarā ar visu to nebija pat paredzami nekādi sevišķi izdevumi, jo Arina Petrovna, vēl dzīva būdama, bija nolikusi naudu bērēm, sīki jo sīki uzrakstīdama, cik un par ko tā ir jāizdod.

Māti apbedījis, Porfirijs Vladimiričs tūlīt ķērās pie viņas lietu kārtošanas. Dokumentus pārskatīdams, viņš atrada vai desmit dažādus testamentus (vienā no tiem viņa bija Porfiriju nosaukusi par «negodbijīgu»); bet visi šie testamenti bija rakstīti toreiz, kad Arina Petrovna vēl bija varena lielmāte, un bija palikuši nenoformēti — tikai projektā. Tāpēc Jūdāsiņš jutās ļoti apmierināts, ka viņam nevajadzēja pat blēdīties, izsludinot sevi par vienīgo likumīgo mātes īpašuma mantinieku. Šajā īpašumā ietilpa kapitāls — piecpadsmit tūkstoši rubļu un nenozīmīga kustamā manta, pie kuras piederēja arī slavenais tarantass, kas gandrīz bija kļuvis par strīdus ābolu starp māti un dēlu. Arina Petrovna bija rūpīgi nošķīrusi savus rēķinus no tiem, kas attiecās uz aizbildniecību, tā ka tūlīt varēja redzēt, kas pieder viņai un kas bārenītēm. Jūdāsiņš tūlīt pieteicās attiecīgajās iestādēs par mantinieku, aizzīmogoja aizbildniecības dokumentus un izdalīja apkalpotājiem mātes nelielo drēbju krājumu; tarantasu un divas govis, kas Arinas Petrovnas sarakstā bija ierakstīti ailē «mani», viņš nosūtīja uz Golovļovu un tad, noturējis pēdējo dvēseles aizlūgumu, aizbrauca mājās.

—      Gaidiet īpašnieces, — viņš sacīja ļaudīm, kas bija sanākuši priekšnamā viņu pavadīt. — Ja atbrauc, laipni lūdzam! Ja neatbrauc — kā pašām tīk! Es no savas puses esmu visu izdarījis; aizbildniecības rēķinus sakārtoju; neesmu neko slēpis, neesmu neko bēdzinājis — visu darīju, visiem redzot. Māmiņas atstātais kapitāls pieder man — pēc likuma; tarantass un divas govis, kuras es aizsūtīju uz Golovļovu, ari ir manas — pēc likuma. Iespējams pat, ka kaut kas no manām mantām paliek šeil — nu, lai arī ir! Bāreņiem jau pats dievs liek dot! 2ēl gan māmiņas! Viņa bija lāga vecīte! Tik gādīga! Arī par jums, ļaudīm, tā ir rūpējusies, atstādama jums savas drēbes! Ak, māmiņ, māmiņ! Jūs gan, mīļā, nedarījāt labi, pamezdama mūs bāreņos! Bet, ja nu dievam tā tīk, mums jāpadodas viņa svētajai gribai! Kaut tik jūsu dvēselei būtu labi, par mums… ko nu par mums domāt!

Pirmajai kapu kopai drīz pievienojās otra.

Attiecībā pret to, kas noticis ar dēlu, Porfirijs Vladimiričs izturējās diezgan mīklaini. Avīzes viņam nepienāca, ne ar vienu viņš nesarakstījās, un tāpēc viņš ari neko nezināja par prāvu, kurā figurēja Petjeņka. Un diez vai viņš maz vēlējās ko zināt. Viņš vispār bija cilvēks, kas vairāk par visu vairījās no jebkādiem uztraukumiem, cilvēks, kurš līdz ausīm bija iestidzis visriebīgāko pašaizsardzības sīkumu muklājā un kura eksistence tādēļ nekad un nekur neatstāja nekādas pēdas. Tādu cilvēku pasaulē ir diezgan daudz, un tie visi dzīvo savrup, neprazdami un negribēdami nekur patverties, nezinādami, kas viņus gaida nākamajā mirklī, līdz tie beigās pārplīst, kā pārplīst ūdens burbuļi. Viņiem draudzīgu attieksmju vispār nav, jo draudzībai nepieciešamas kopīgas intereses; tiem nav ari lietišķu attiecību, tāpēc ka pat sastingušajā birokrātismā viņi parāda kaut kādu jau galīgi neciešamu sastingumu. Trīsdesmit gadu no vietas Porfirijs Vladimiričs bija maisījies un jaucies pa departamentu, tad kādā jaukā rītā nozudis, un neviens to nebija pamanījis. Tāpēc viņš par dēla likteni dabūja zināt pēdējais, kad vēstis par to jau bija izgājušas pa visu māju. Bet arī tad viņš izlikās nekā nezinām, un, kad Jevprakseja

reiz ieminējās par Petjeņku, Jūdāsiņš novicināja rokas un sacīja:

—      Nē, nē, nē! Es nekā nezinu, neko neesmu dzirdējis un arī negribu dzirdēt! Nekā negribu zināt par viņa nelietīgajiem darbiem.

Beidzot tomēr bija jādzird. No Petjeņkas pienāca vēstule, kurā viņš ziņoja par savu gaidāmo aizbraukšanu uz kādu no tālajām guberņām un jautāja, vai tētiņš tam uz jauno dzīves vietu sūtīšot viņa uztura naudu. Visu dienu pēc tam Porfirijs Vladimiričs acīmredzot bija tādā kā neizpratnē, staigāja no vienas istabas otrā, šad tad ielūkojās svētbilžu telpā, meta krustus un stenēja. Bet pret vakaru viņš saņēma dūšu un uzrakstīja:

«Noziedzīgais dēls Pjotr!

Kā uzticīgam pavalstniekam, kura pienākums ir ievērot likumus, man nevajadzētu Tev pat atbildēt uz Tavu vēstuli. Bet kā tēvs, kam tāpat piemīt cilvēciskas vājības, es aiz līdzjūtības nevaru atteikt sniegt padomu bērnam, kas aiz paša vainas iekļuvis ļaunuma zaņķī. Tātad še būs īsumā manas domas par šo lietu, Tev uzliktais sods ir smags, bet Tu to pilnā mērā esi pelnījis — tāda ir pirmā un galvenā doma, kurai tagad aizvien Tevi jāpavada Tavā jaunajā dzīvē. Bet visas pārējās iegribas un pat atmiņas par tām Tev jāatmet, jo Tavā stāvoklī tās var Tevi tikai uztraukt un mudināt uz kurnēšanu. Tu jau esi baudījis pārgudrības rūgtos augļus, pamēģini baudīt arī pazemības augļus, jo vairāk tāpēc, ka nekas cits Tevi nākotnē negaida. Par sodu nekurni, jo priekšniecība Tevi pat nesoda, bet dod tikai iespēju laboties. Par visu to būt pateicīgam un censties izlabot padarīto — lūk, par ko Tev nemitīgi jādomā, bet nevis par laika pavadīšanu izpriecās, kādu, jāsaka, nav arī man pašam, kas nekad nav ticis tiesāts. Klausi šim prātīgajam padomam un atdzimsti jaunai dzīvei, atdzimsti pilnīgi un apmierinies ar to, ko priekšniecība aiz savas žēlastības ieskatījusi par vajadzīgu Tev piešķirt. Bet es no savas puses nenoguris lūgšu visu labumu gādātāju, lai viņš Tev dod izturību un pazemību, un pat šodien, kad Tev rakstu šīs rindiņas, biju baznīcā un raidīju karstas lūgšanas visaugstākajam. Tad nu beigās dodu Tev savu svētību Tavā jaunajā ceļā un palieku arvien Tavs sašutušais, bet arvien vēl Tevi mīlošais tēvs

Porfirijs Golovļovs.»

Nav zināms, vai šī vēstule Petjeņku sasniedza, bet nepagāja ne mēnesis pēc tās nosūtīšanas, kad Porfirijs Vlailimiričs saņēma oficiālu paziņojumu, ka viņa dels, līdz izsūtīšanas vielai nenobraucis, ceļā saslimis, ievietots kādas pilsētiņas slimnīcā un tur nomiris.

Jūdāsiņš pēkšņi bija palicis viens, bet pirmajā laikā tomēr vēl nesaprata, ka viņš ar šo jauno zaudējumu beidzot ir plašajā pasaulē tikai divatā ar savu tukšo salmu kulšanu. Tas notika drīz pēc Arinas Petrovnas nāves, kad viņš bija pavisam iegrimis rēķinos un aprēķinos. Viņš vairākkārt pārlasīja nelaiķes dokumentus, pārskaitīja katru grasi un meklēja pakaļ, kāds šim grasim sakars ar aizbildniecības grašiem, nevēlēdamies, kā viņš mēdza leikt, ne svešu mantu paturēt, ne savu mantu atdot citam. Sās skubas laikā viņam pat neradās jautājums, kālab viņš visu to dara un kas reiz izmantos viņa pūļu augļus. No rīta līdz vēlam vakaram viņš tupēja pie rakstāmgalda, kritizēdams nelaiķes rīkojumus un pat fantazēdams, tā ka visās šais rūpēs pamazām palika novārtā viņa paša saimniecības rēķini.

Un mājā viss apklusa. Apkalpotāji, kas jau agrāk labprātāk bija uzturējušies ļaužu telpās, atstāja māju gandrīz neapkoptu, bet, kad tur ieradās, staigāja pa istabām uz pirkstgaliem un runāja čukstus. Bija jaušams, ka šajā mājā un šajā cilvēkā ir kaut kas izmirstošs, kaut kas tāds, kas neviļus rada māņticīgas bailes. Krēslai, kas jau arī agrāk bija apņēmusi Jūdāsiņu, ar katru dienu vajadzēja kļūt biezākai un biezākai.

*

Gavēņa laikā, kad teātra izrādes tika pārtrauktas, Golovļovā ieradās Anņiņka un paziņoja, ka Ļubiņkai neesot bijis iespējams atbraukt, jo viņa jau iepriekš esot noslēgusi līgumu uz visu lielā gavēņa laiku un tāpēc aizbraukusi uz Romniem, Izjumu un Kremenčugu un tā tālāk, kur tai vajadzēšot uzstāties koncertos un dziedāt visu operešu repertuāru.

Savā īsajā aktrises karjeras laikā Anņiņka bija stipri vien apslīpējusies. Tā vairs nebija kādreizējā naivā, mazasinīgā un mazliet miegainā meitene, kas Dubrovinā un Pogorelkā, neveikli gāzelēdamās un klusi dungodama, bija staigājusi no vienas istabas otrā, it kā nezinādama, kur likties. Nē, tā bija pilnīgi izveidojusies jaunava ar

noteiktām un pat vaļīgām manierēm, par kuru pēc pirmā acu uzmetiena nešaubīgi varēja spriest, ka tā uz mules nav kritusi. Arī viņas āriene bija mainījusies un diezgan patīkami pārsteidza Porfiriju Vladimiriču. Viņa priekša nostājās slaika un stalta sieviete ar skaistu, sārtu seju, augstām, labi veidotām krūtīm, mazliet izvelbtām, pelēkam acīm un brīnišķīgu pelnu krāsas matu pini, kas smagi slīga uz pakauša, — sieviete, kura acīmredzot d/ivoia apziņā, ka tieši viņa ir tā pati «skaistā Helēna», kuras dēļ oficieru kungiem ilgās jānopūšas. Viņa ieradās Golovļovā agri no rīta un tūlīt iegāja atsevišķā istabā, no kurienes parādījās ēdamistabā uz tēju jau greznā zīda tērpā, «šlepei» čaukstot, veikli manevrējot ar to starp krēsliem. Lai gan Jūdāsiņš par visu vairāk pasaulē mīlēja savu dievu, ar to nav teikts, ka viņam nepatiktu skaistas un it īpaši liela auguma sievietes. Tāpēc viņš, vispirms pārmetis Anņiņkai krustu, to kaut kā sevišķi pamatīgi noskūpstīja uz abiem vaigiem, pie tam tik jocīgi blenzdams uz viņas krūtīm, ka Anņiņka tikko manāmi pasmaidīja.

Visi sēdās pie galda dzert tēju; Anņiņka pacēla abas rokas uz augšu un izstaipījās.

—      Ak, tēvoc, cik pie jums te garlaicīgi! — viņa iesāka nožāvādamās.

—      Te nu bija! Nav vēl ne lāgā apgriezusies — un jau garlaicīgi! Bet padzīvo tik pie mums — tad redzēsim! Varbūt tev te liksies pat jautri! — atbildēja Porfirijs Vladimiričs, kura acis pēkšņi pārvilkās ar glumu spīdumu.

—      Nē, te nav interesanti! Kas tad jums te ir? Visapkārt sniegs, kaimiņu arī nav nekādu … Te apmeties kāds pulks, vai ne?

—      Ir pulks, ir arī kaimiņi, bet, jāatzīstas, tas mani neinteresē. Tomēr ja …

Porfirijs Vladimiričs paskatījās uz viņu, bet, nepabeidzis teikumu, tikai nokrekšķinājās. Var jau būt, ka viņš tīšām to nepabeidza, lai sakairinātu viņas sievišķīgo ziņkārību; vismaz pirmītējais tikko manāmais smaids atkal pārlaidās pār viņas seju. Viņa atspiedās ar elkoņiem uz galda un diezgan cieši paraudzījās uz Jevprakseju, kas, nosarkusi līdz ausrm, slaucīja glāzes un, caur pieri lūkodamās, ar savām lielajām, blāvajām acīm savukārt raudzījās uz viņu.

—      Tā ir mana jaunā saimniece… ļoti čakla! — ierunājās Porfirijs Vladimiričs.

Anņiņka tik tikko pamāja ar galvu un klusītiņām iedungojās: «Ah! ah! que j'aime… que j'aime… les milimili-mili-laires…»' — pie kam viņas viduklis it kā pats no sevis noraustījās. Iestājās klusums, pa kura laiku Jūdāsiņš, kautri nolaidis acis, pamazām strēba tēju no glāzes.

—      Cik garlaicīgi! — atkal nožāvājās Anņiņka.

—     Garlaicīgi un garlaicīgi! Tikai vienu un to pašu! Pagaidi, padzīvo … Vēlāk liksim sarīkot kamanas — vi • zinies, cik sirdij tīk.

—     Tēvoc! Kāpēc jūs neiestājāties huzāros?

—      Nu tāpēc, mans draugs, ka dievs katru cilvēku noliek savā vietā. Vienam jābūt par huzāru, otram — par ierēdni, trešajam — jātirgojas, ceturtajam …

—      Ak jā! Ceturtajam, piektajam, sestajam… Es pavisam aizmirsu! Un tas taču dieva rokā… vai ne?

—      Kā tad, ka dieva! Par to, mans draugs, nav ko smieties! Tu taču zini, kas sacīts svētajos rakstos: bez dieva ziņas…

—      Vai tas par to matu? To es arī zinu! Bet viena nelaime: tagad visi valkā šinjonus, un tas, kā šķiet, nav paredzēts! Jā, paskatieties, tēvoc, kas man par brīnišķīgu pīni. Skaista, vai nav tiesa?

Porfirijs Vladimiričs piegāja viņai klāt (nezin kāpēc uz pirkstgaliem) un saņēma pīni rokā. Arī Jevprakseja pastiepās uz priekšu, apakštasīti ar tēju no rokām ne izlaizdama, un noteica, zobos cukuru turēdama:

—      Tas laikam tas šiljons?

—      Nē, tas nav šinjons, tie ir pašas mati. Es tos kādreiz parādīšu jums vaļējus, tēvoc!

—      Jā, skaista pīne, — lielīja Jūdāsiņš un kaut kā nešķīsti sašķieba lūpas, bet tad atjēdzas, ka no šādiem kārdinājumiem tiešām gan jāvairās, un piemetināja:

—     Ak tu, gaisone, gaisone! Tik vien tev ir prātā kā pīnes un šlepes, bet, par ko būtu jārunā, par pašu galveno, tu ne domāt nedomā pajautāt.

—      Jā, par vecmāmiņu… Viņa taču nomira?

—      Nomira, mans draugs! Un kā vēl nomira! Klusi, mierīgi, neviens ir nedzirdēja! Tur nu jāsaka, ka viņa sagaidīja savu pēdējo stundiņu godam. Visus atcerējās, visus svētīja, atsauca priesteri, iebaudīja svēto vakarēdienu … Un tad viņu uzreiz pārņēma tāds miers, tāds

1 Ak, ak! kā es mīlu.,, kā es mīlu.,, mili-mili, mili-tā-ross (fr.ļ.

miers! Viņa pati, labā, to vēl izteica: cik man, saka, uzreiz labi kļuva! Un iedomājies: tikko viņa bija to izteikusi, tā pēkšņi sāka elsot! Nopūtās vienu reizi, otru reizi, trešo — skatāmies — viņas vairs nav!

Jūdāsiņš piecēlās, pagriezās ar seju pret svētbildi, salika rokas un noskaitīja lūgšanu. Viņam pat saskrēja asaras acīs: tik labi viņš sameloja! Bet Anņiņka, cik varēja vērot, nebija nekāda jūtīgā. Tiesa, uz kādu mirkli viņa kļuva drusku domīga, bet pavisam aiz cita iemesla.

—      Vai atceraties, tēvoc, — viņa sacīja, — kā viņa man un māsai, kad bijām mazas, deva dzert skābu pienu? Pēdējā laikā nu gan vairs ne… Pēdējā laikā viņa bija ļoti laba … Bet tad, kad vēl bija bagāta?

—      Nu, nu, ko nu bijušo pieminēt! Deva dzert skābu pienu, bet, skat tik — dievs ar tevi, kāda tu esi iznākusi. Vai tu uz kapiem nedomā braukt, ko?

—      Būs jau jāaizbrauc!

—      Bet vai zini ko? Vispirms tev vajadzētu šķīstīties!

—      Kā .. . šķīstīties?

—      Nu kā nekā… tu esi aktrise… Vai tu domā, ka tas vecmāmiņai bija viegli panesams? Iekām tu brauc uz kapiem, tev vajadzētu aiziet uz pusdienas dievkalpojumu, vajadzētu šķīstīties! Es likšu rīt noturēt dievkalpojumu tā paagrāk, un tad jau tu varēsi braukt ar dieva palīgu!

Lai cik nejēdzīgs bija Jūdāsiņa priekšlikums, bet Anņiņka tomēr uz mirkli apjuka. Taču tūlīt pēc tam viņa dusmīgi sarauca uzacis un skarbi noteica:

—      Nē, es tāpat… es braukšu tūlīt!

—      Nezinu, dari, kā gribi! Bet mans padoms ir tāds: mēs rītu aizietu uz pusdienas dievkalpojumu, padzertu tēju, liktu iejūgt pārīti kulbā un aizlaistu abi kopā. Tu būtu nošķīstījusies, un vecmāmiņas dvēselei arī būtu…

—     Ak, tēvoc, kāds jūs tomēr esat muļķītis! Jūs samelšat nezin kādas blēņas un tad vēl neatlaižaties!

—      Kā? Vai tev nepatika? Nu, neņem jau Jaunā — es, draugs, esmu taisns cilvēks! Nepatiesību neciešu, bet patiesību saku gan citiem, gan pats ieklausos! Kaut arī patiesība dažreiz nav pa prātam, kaut arī tā ir rūgta — es tosiēr to uzklausu! Un ir jāuzklausa, tāpēc ka tā ir — patiesība. Tā ir, mans draugs! Padzīvo tik drusku pie mums, padzīvo tā, kā dzīvojam mēs, — un tu pati redzēsi, ka tā ir labāk nekā braukāt ar ģitāru no tirgus uz tirgu.

—     Ak dievs, ko jūs, tēvoc, runājat! Ar ģitārai

—      Nu, ja ne ar ģitāru, tad ar kaut ko tamlīdzīgu, varbūt ar kādu torbanu. Un, jāsaka, tu taču mani pirmā apvainoji, nosaukdama par muļķīti, un es taču kā vecāks vīrs gan laikam drīkstēšu pateikt tev taisnību.

—      Labi, lai nu arī būtu jūsu taisnība; nerunāsim vaira par to. Sakiet, lūdzu, — vai vecmāmiņa atstāja kād’i mantojumu?

—      Kā ne! Bet atradās arī likumīgais mantinieks!

—      Tas ir jūs… Vēl jo labāk. Vai viņa apbedita šeit Golovļovā?

—      Nē, savā draudzē pie Pogorelkas, pie Nikolaja baznīcas Vopļinā. Viņa pati tā vēlējās.

—     Tad es braukšu. Vai varu šeit noīrēt zirgus?

—      Kāpēc noīrēt? Ir pašu zirgi! Tu taču neesi svešai Māsasmeitiņa… tu taču man esi māsasmeitiņa! — noteica Porfirijs Vladimiričs, plati smaidīdams — kā jau radiem pieklājas. — Kulbu… pārīti zirgu — paldies dievam! — neesmu jau nekāds tukšinieks! Bet vai man nebraukt kopā ar tevi? Ir pie kapiņa aizietu, ir Pogorelkā iegrieztos! Paskatītos šur un palūkotos tur, parunātos, padomātu, kā un ko… Muižiņa taču jums ir labi, zemīte auglīga!

—      Nē, es labāk braukšu viena … ko nu jūs? Bet kas vēl: Petjeņka taču arī ir miris?

—      Miris, draudziņ, arī Petjeņka ir miris. No vienas puses, man viņa žēl, žēl līdz asarām, bet, no otras puses, — pats vainīgs! Nekad nedeva tēvam godu — tāpēc dievs viņu sodījis! Bet, ja jau dievs savā augstajā gudrībā kaut ko dara, tad mēs ar tevi to vairs nevaram grozīt!

—      Saprotama lieta, ka nevaram. Es tikai domāju tā: kā jums, tēvoc, nav bail te dzīvot?

—      No kā lai es baidītos? Tu taču zini, cik man te daudz sargeņģeļu? — Jūdāsiņš pacēla roku, rādīdams uz svētbildēm. — Ir te man ir sargeņģelis, ir kabinetā ir sargeņģelis, bet lūgšanu kambarī īstā paradīze! Redzi, cik man daudz sargu!

—     Tomēr… jūs vienmēr esat viens… baismīgi!

—      Ja sametas baismīgi, tad es nometos uz ceļiem un noskaitu lūgšanu — un viss kā ar roku atņemts! Un no kā gan lai baidītos? Dienā ir gaišs, bet naktī man visās istabās deg lampiņas! Kad satumst, tad no āra izskatās, it kā te būtu balle. Bet kas nu man par balli! Svētie eņģeļi un sargi — tā visa mana ballei

—            Vai jūs zināt, ka Petjeņka mums pirms nāves atrakstīja?

—             Kas tur ko brīnīties! Taču radinieks… Paldies arī par to, ka viņš nebija zaudējis radnieciskās jūtas!

—            Jā, atrakstīja. Tas jau bija pēc tiesas, kad spriedums bija gatavs. Viņš rakstīja, ka esot paspēlējis trīs tūkstošus un ka jūs viņam tos neesot devis. Jūs, tēvoc, taču esat bagāts?

—            Cita kabatā skaitīt naudu nav grūti, mans draugs! Dažreiz mums liekas, ka cilvēkam ir zelta kalni, bet paskaties un paraugies — un viņam ir tikai tik daudz, ka tiek eļļai un svecītei, un arī tas nav paša, bet dieva.

—            Tad jau mēs esam bagātākas par jums. Mēs pašas sametām un likām ari saviem kavalieriem parakstīties — savācām sešsimt rubļu un aizsūtījām viņam.

—      Kas tie par «kavalieriem»?

—             Ak, tēvoc! Mēs taču esam… aktrises! Jūs jau pats man nupat likāt «šķīstīties»!

—     Man nepatīk, ka tu tā runā!

—             Ko lai dara! Patīk vai nepatīk, bet, kas darīts, tas padarīts. Pēc jūsu uzskatiem, arī te dievs tas darītājs!

—             Nezaimo vismaz dievu! Tu vari runāt visu, bet dievu nezaimo… es tev to neļaušu! Uz kurieni tad jūs sūtījāt naudu?

—             Neatceros. Uz kaut kādu pilsētiņu… Viņš pats bija norādījis.

—            Nezinu. Ja nauda būtu bijusi, tad man pēc viņa nāves to vajadzēja saņemt! Visu uzreiz viņš taču nevarēja iztērēt! Nezinu, es nekā neesmu saņēmis. Varbūt uzrauģeļi un konvojnieki pievākuši!

—            Mēs taču to neprasām atpakaļ, es tik tāpat vien pateicu. Un tomēr, tēvoc, tas ir briesmīgi: kā tas iznāk — triju tūkstošu dēļ cilvēks aizgājis bojā!

—            Ne jau nu triju tūkstošu dēļ. Tas mums tik tā liekas, ka triju tūkstošu dēļ, — mēs tik to vien maļam: trīs tūkstoši! Trīs tūkstoši! Bet dievs …

Jūdāsiņš bija kļuvis pavisam runīgs, gribēja paskaidrot sīki jo sīki, kā dievs… augstākā vara… neizdibināmā … kārtā … tā im tā … Bet Anņiņka tīri nekautrīgi nožāvājās un sacīja:

—      Ak, tēvoc! Cik pie jums te garlaicīgi!

Šoreiz Porfirijs Vladimiričs no tiesas apvainojās un apklusa. Ilgi viņi tā staigāja abi šurpu un turpu pa ēdamistabu; Anņiņka žāvājās, Porfirijs Vladimiričs katrā stūri meta krustu. Beidzot tika paziņots, ka zirgi piebraukti, un sākās parastā radu izvadīšanas komēdija. Golovļovs uzvilka kažoku, iznāca uz lieveņa, saskūpstījās ar Anņiņku un uzsauca ļaudīm: «Kājas! Ietiniet kājas labi silti!» Vai arī: «Bēru biezputru! Vai bēru biezputru paņēmāt? Ak, kad tik neaizmirst vien!» — un meta pie tam gaisā krusta zīmes.

Anņiņka aizbrauca pie vecmāmiņas kapa, palūdza Vopļinas priesteri noturēt dvēseles aizlūgumu un, kad psalmotāji sāka skumji vilkt «Mūžīgo piemiņu», apraudājās. Ainava, kurā notika ceremonija, bija bēdīga. Baznīca, pie kuras bija apbedīta Arūici Petrovna, bija viena no nabadzīgākajām; apmetums bija nobiris, lieliem laukumiem atsegdams mūra sienu; zvans zvanīja vāji un neskanīgi; garīdznieka tērps bija vecs. Kapsētu klaja dziļš sniegs, tā ka bija jāizrok ar lāpstām ceļš, lai varētu aiztikt līdz kapam; pieminekļa vēl nebija, pacēlās tikai vienkāršs balts krusts, uz kura nebija pat nekāda uzraksta. Kapsēta atradās nomaļus, tālu no apdzīvotām vietām; baznīcas tuvumā bija patvērušās priestera un psaimotāju nomelnējušās mājiņas, bet tālu visapkārt stiepās vienmuļš sniegots klajums, kurā šur tur rēgojās kāds krūmiņš. Pār kapsētu pūta stiprs marta vējš, nemitīgi plandīja garīdznieka tērpu un nesa projām psaimotāju dziedāšanu.

—      Kas gan, kundze, būtu varējis iedomāties, ka zem šā vienkāršā krusta pie mūsu nabadzīgās baznīcas reiz atradīs mieru mūsu apriņķa kādreiz visbagātākā muižniece! — teica garīdznieks pēc dvēseles aizlūguma.

Dzirdot šos vārdus, Anņiņka vēlreiz apraudājās. Viņ īi ienāca prātā «Tur zārks, kur kādreiz galds biļ klāts», un asaras plūda aumaļām. Tad viņa aizgāja priesterim IT Iz uz māju, padzērās tēju, parunājās ar viņa sievu, un atkal viņai ienāca prātā «.., un nāves tuvums sirdis māc», un atkal viņa gauži un ilgi raudāja.

Ziņa par jaunkundzes atbraukšanu uz Pogorelku nebija laista, un tāpēc tur nebija pat izkurinājuši istabas. Anņiņka, kažoku nenovilkusi, izstaigāja visas istabas un uzkavējās mirklīti tikai vecmāmiņas guļamistabā un lūgšanu kambarī. Vecmāmiņas istabā stāvēja viņas gultai, no kuras vēl arvien nebija aizvākta netīru pēļu kaudze un vairāki spilveni bez spilvendrānām. Pa rakstāmgaldu mētājās izsvaidīti papīri, grīda nebija slaucīta, un bieza putekļu kārta klāja visus priekšmetus, Anņiņka apsēdās

atzveltnī, kurā bija sēdējusi vecmāmiņa, un iegrima pārdomas. Vispirms atausa pagātnes atmiņas, tad tas nomainīja domas par tagadni. Atmiņas par pagātni bija saraustītas, acumirklīgas un ilgi viņu nenodarbināja; bet domas par tagadni iegūlās cieši. Tas nemaz nebija tik sen, kad viņa bija tiekusies pēc brīvības, tas nemaz nebija tik sen, kad Pogorelka tai bija likusies tik nožēlojama, un nu uzreiz viņas sirdi pārņēma sāpīga vēlēšanās padzīvot šajā nožēlojamajā vietā. Te ir tik klusi; te ir nemājīgi, nejauki, bet klusi, tik klusi, it kā visapkārt viss būtu izmiris. Te ir daudz gaisa un plašums; lūk, kur lauks — pa to viņa labprāt būtu paskraidījusi. Tāpat vien bez mērķa, atpakaļ neskatīdamās, tikai lai varētu sjjēcīgāk paelpot, lai kiūtīs justu smeldzi. Kas viņu gaida tur, tajā nemierīgo klejotāju vidē, no kuras tā tikko kā izrāvusies un kurā tai atkal jāalgriežas atpakaļ? Un kas viņai no tas ticis? Atmiņas par smirdīgajām viesnīcām, par mūžīgo troksni, kas nāk no kopējas ēdamistabas un biljarda telpas, par apkalpotājiem, kas ne sukājušies, ne mazgājušies, par mēģinājumiem pustumsā starp izkrāsotām audekla kulisēm, kurām riebjas pat pieskarties, par mēģinājumiem caurvējā un drēgnumā … Tas ir viss! Un tad: oficieri, advokāti, ciniskas valodas, tukšas pudeles, ar vīnu aplieti galdauti, dūmu mākoņi un jandāls, jandāls, jandāls! Un ko visu tie viņai nesarunāja! Ar kādu cinismu tie viņai bija pieskārušies! … It īpaši tas ūsainais ar nodzerto balsi, iekaisušajām acīm un mūžīgo staļļa smaku… Ak, ko visu viņš neteica! To atceroties, Anņiņka pat nodrebēja un aizmiedza acis. Bet tad viņa atkal atjēdzās, nopūtās un iegāja lūgšanu kambarī. Skapī svētbilžu vairs nebija daudz, bija tikai tās, kas neapšaubāmi piederējušas viņas mātei, bet pārējās — vecmāmiņas bija izņemtas. Jūdāsiņš, mantinieks, tās bija aizvedis uz Golovļovu. Tukšās vietas tagad izskatījās kā izdurtas acis. Nebija ari lampiņu — visas bija paņēmis Jūdāsiņš; tikai aizmirsts dzeltens vaska sveces gals skumji rēgojās mazītiņā skārda svečturi.

—       Viņš jau gribēja paņemt ari svētbilžu skapi, visu laiku klaušināja, vai tas tiešām bijis jaunkundzei pūrā, — pastāstīja Afimjuška.

—       Nu, ko tur? Lai jau būtu paņēmis. Afimjuška, vai vecmāmiņa pirms nāves ilgi mocījās?

—       Ne jau ilgi, kādu dienu un nakti tikai sagulēja. Gancu.z vai pati no sevis aizgāja. Nebija ne īsti slima,

nekā! Tikpat kā neko ari nerunāja, tikai divas reizes ieminējās par jums un par māsiņu.

—      Svētbildes tātad aizveda Porfirijs Vladimlričs?

—      Jā, viņš aizveda. Tās esot māmiņas svētbildes, viņš teica. Arī tarantasu aizveda uz savu māju un divas govis. Viņš laikam visu bija uzgājis kundzes papīros, kas bija viņas un nebija jūsu. Viņš gribēja arī aizvest vienu zirgu, bet Feduličs nedeva: tas ir mūsu, viņš teica, tas ir vecu vecais Pogorelkas zirgs — nu, tad to atstāja, baidījās ņemt.

Anņiņka pastaigājās arī pa āru, ieskatījās saimniecība ēkās, piedarbā un lopu laidarā. Tur mēslu muklājā stāvēja «apgrozāmais kapitāls»: kādas divdesmit noliesējušas govis un trīs zirgi. Viņa lika atnest maizi, pie tam teikdama: «Es samaksāšu!» — un iedeva katrai govij pa gabaliņam. Tad lopu meita palūdza jaunkundzi ienākt viņas mājā, kur uz galda bija uzlikts pods ar pienu, bet kaktā pie krāsns zemā dēļu aizgaldā gulēja jaunpiedzimis telš. Anņiņka padzēra pienu, pieskrēja pie teliņa, sajūsmā noskūpstīja tam purnu, bet tūlīt arī viebdamās noslaucīja lūpas un teica, ka teļa purns esot riebīgs — vienās siekalās. Pēdīgi viņa no naudas maka izņēma trīs dzeltenus papīriņus, izdalīja tos vecajiem kalpiem un sāka posties ceļā.

—     Ko tad jūs tālāk darīsiet? — sēzdamās kulbā, viņa jautāja vecajam Feduličam, kas, kā jau stārasts, sakrustotām rokām staigāja jaunkundzei pa pēdām.

—      Bet kas tad mums jādara? Dzīvosim! — vienkārši atbildēja Feduličs.

Anņiņkai atkal kļuva skumji: viņai likās, ka Feduliča vārdos skan ironija. Kādu brīdi viņa pastāvēja uz vietas, tad nopūtās un sacīja:

—      Nu tad ardievu!

—      Mēs jau domājām, ka jūs nāksiet atpakaļ pie mums! Ka jūs pie mums dzīvosiet, — ierunājās Feduličs.

—      Nē, to gan ne! Dzīvojiet vien … tāpat!

Un atkal viņai sāka plūst asaras, un, to redzot, visi citi raudāja viņai līdz. Iznāca tā savādi: likās, ka viņai nekā nav žēl, ka nebūs pat nekā ko atcerēties, — bet viņa raud. Un arī viņi: nekas tāds netika runāts, kas neattiektos uz ikdienišķiem jautājumiem un atbildēm, bet visiem kļuva grūti — tā žēli ap sirdi. Viņu iesēdināja kulbā, ietīstīja segās, un visi reizē dziļi nopūtās.

—            Laimīgi! — skanēja viņai nopakaļus, kad kulba sāka kustēties.

Kad brauca gar kapsētu, viņa atkal lika pieturēt un viena pati bez baznīcas kalpotājiem pa notīrīto ceļu piegāja pie kapa, Bija jau krietni satumsis, un baznīcas ļaužu mājās iedegās ugunis. Viņa stāvēja, ar vienu roku pieķērusies pie kapa krusta, bet neraudāja, tikai šūpojās. Viņa nedomāja neko sevišķu, nekādu noteiktu domu nespēja izveidot, bet viņu pārņēma rūgtums — visu viņas būtni. Un nevis vecmāmiņas, bet sevis pašas dēļ. Kā nemaņā grīļodamās un galvu noliekusi, viņa tā nostāvēja kādu stundas ceturksni, līdz pēkšņi viņai iztēlē parādījās Ļubiņka, kas varbūt tai pašā brīdī jautrā kompānijā trallināja kā lakstīgala kādā tur Kremenčugā…

Ah! ah! que j'aime, que j'aime!

Que j’aime les mili-mili-mili-taires!

Viņa tikko nepakrita. Tad skriešus aizskrēja līdz kulbai, iesēdās tajā un lika braukt uz Golovļovu, cik ātri vien iespējams.

Anņiņka atgriezās pie tēvoča skumja un klusa. Tomor tas netraucēja viņai justies mazliet izsalkušai (tēvocītis steigā nebija tai ielicis līdzi pat vistiņu), un viņa ļoti priecājās, ka tējas galds jau bija uzklāts. Protams, Porfirijs Vladimiričs tūlīt uzsāka valodu:

—      Nu, vai izbraukāji?

—     Izbraukāju.

—            Vai pie kapiņa lūgšanu arī noskaitīji? Vai piemiņas dievkalpojumu noturēji?

—     Jā.

—     Priesteris jau laikam bija majā?

—            Protams, ka bija; kas tad būtu dievkalpojumu noturējis!

—            Jā, jā… Un abi psalmotāji arī bija? «Mūžīgo piemiņu» nodziedāja?

—     Nodziedāja.

—            Jā. Mūžīga piemiņa! Lai nelaiķei mūžīga piemiņa! Gādīga vecenīte, mīļa un sirsnīga bija!

Jūdāsiņš piecēlās no krēsla, pagriezās pret svētbildēm un noskaitīja lūgšanu.

—      Nu, un kā tad izskatījās Pogorelkā? Viss kārtība?

— Es tiešām nezinu. Liekas, ka viss ir tā, kā vajag.

—      Nu jā — «Iiekas»l Mums vienmēr «liekas», bet, līdzko paskaties un paraugies, tad te kaut kas šķībs un tur kaut kas greizs. Tā mēs iegūstam ieskatu par citu stāvokli: «liekas» un «liekas»! Bet muižiņa gan jums laba; gaužām jauki nelaiķe māmiņa jūs nodrošinājusi, ne mazumu pat no saviem līdzekļiem muižā ielikusi… Bet bāreņiem jau nav grēks palīdzēt!

Sajās uzslavās klausoties, Anņiņka nenocietās, līdzjūtīgo tēvocīti nepakaitinājusi:

—      Bet kāpēc jūs, tēvoc, aizvedāt no Pogorelkas divas govis? — viņa jautāja.

—      Govis? Kādas govis? To Melleni un Princi, vai? Bet tīts taču, mans draugs, bija māmiņasl

—      Un jūs esat viņas likumīgais mantinieks? Neko darīt! Turiet veselsl Vai gribat, es likšu atsūtīt jums vēl teliņu? Paskat vien! Nu jau tu sāc skaisties! Bet labāk runā prātīgi! Kā, pēc tavām domām, kam tad tās govis piederēja?

—      Kā lai es to zinu! Pogorelkā tās mitinājās!

—      Bet es zinu, man ir pierādījumi, ka govis bija māmiņas. Es atradu ar viņas pašas roku rakstītu sarakstu, tur taisni tā ir teikts: «manas».

—      Lai paliek. Nav vērts par to runāt.

—      Pogorelkā ir arī zirgs, tād? ar lauku pieri, — nu, par to gan es īsti nemāku teikt. Šķiet, ka tas būtu māmiņas zirgs, bet es tomēr nezinu! Un, ko es nezinu, par to es nevaru runāt!

—      Lai paliek, tēvoc!

—      Nē, kāpēc lai paliek? Es, mīļā, runāju taisnu valodu, man patīk visur skaidrība! Un kāpēc lai neparunātu? Sava katram ir žēl: ir man, ir tev, — tāpēc parunāsim! Bet, ja mēs runājam, tad teikšu skaidri: ne es vēlos svešu mantu paturēt sev, ne savu atdot citam. Lai nu jūs man neesat svešas, bet tomēr…

—      Un pat svētbildes jūs esat paņēmis! — nevarēja noturēties Anņiņka.

—      Ir svētbildes paņēmu, ir visu citu paņēmu, kas man, likumīgam mantiniekam, pienākas.

—      Svētbilžu skapis tagad izskatās gluži kā izcaurumots.

—      Ko lai dara! Arī tāda priekšā var pielūgt dievu! Dievam jau nav vajadzīgs svētbilžu skapis, bet tava lūgšana. Ja tik tava lūgšana būs īsta, tad tā arī sliktu svētbilžu priekšā tiks uzklausīta. Bet, ja tu tāpat vien mur*

irmlē un blenz tik uz visām pusēm, un taisi knikšus, tad tevi neglābs arī labas svētbildes!

Jūdāsiņš tomēr piecēlās un pateicās dievam par to, ka viņam bija «labas» svētbildes.

—      Ja tev nepatīk vecais svētbilžu skapis, liec uztaisīt jaunu vai arī izņemto svētbilžu vietā ieliec citas. Tagadējās ir sagādājusi un salikusi nelaiķe māmiņa, bet jaunas gādā pati!

Pori'irijs Vladimiričs pat iesmējās: šāds spriedums tam likās pamatots un vienkāršs.

—      Sakiet, lūdzu, — kas man tagad būtu darāms? — jautāja Anņiņka.

—      Pagaidi jel mazliet! Vispirms atpūties, pavaļojies, paguli. Aprunāsimies, apspriedīsim, apsvērsim visu un tad redzēsim — varbūt divatā kaut ko izdomājami

—      Mēs taču, šķiet, esam pilngadīgas?

—     Jā, pilngadīgas gan. Jūs varat rīkoties patstāvīgi un pašas savu muižu pārvaldīt!

—      Paldies dievam, kaut vai tik daudz!

—      Man ir gods tevi apsveikt!

Porfirijs Vladimiričs piecēlās un pielīda pie viņas skūpstīties.

—      Ak, tēvoc, cik jūs gan esat savāds! Tik uz skūpstīšanos!

—      Kāpēc gan neskūpstīties! Tu taču man neesi sveša — māsasmeitiņa! Es, mans draugs, tā, kā jau radiem pieklājas! Radiem pakalpot es aizvien esmu ar mieru! Kaut vai tu būtu trešā, kaut vai ceturtā augumā, es vienmēr …

—      Pasakiet labāk, ko man darīt! Vai man jābrauc uz pilsētu? Nokārtot darīšanas?

—      Aizbrauksim arī uz pilsētu, nokārtosim darīšanas. Gan mēs visu izdarīsim savā laikā. Bet vispirms — atpūties, padzīvo! Paldies dievam! Tu neesi apmetusies traktierī, bet dzīvo pie sava tēvoča! Tu vari gan paēst, gan tējiņu padzert, gan ar ievārījumu panašķoties — visa mums diezgan! Bet, ja tev kāds ēdiens nav pa prātam, liec atnest citu! Paprasi, pieprasi! Ja negribas kāpostu, liec pasniegt zupiņu! Kotletīti, pīlīti, sivēniņu… saņem Jevprakseju labi stingri! … Ak jā, Jevprakseja! Es tik te lielos ar sivēniņu un pats nemaz labi nezinu, vai mums tāds ir.

Jevprakseja, kas tajā brīdī taisni turēja pie mutes

apakštasīti ar karstu tēju, piekrizdama pamāja ar degunu.

—      Nu redzi! Ir arī sivēniņš! Tātad visu, ko sirsniņa kāro, tikai paprasi! Tā redzi!

Jūdāsiņš atkal pastiepās uz Anņiņkas pusi un, kā jau radiem pieklājas, paplikšķināja viņai ar roku pa ceļgalu, pie tam, protams, nejauši mazliet aizkavējās, tā ka bārenīte instinktīvi parāvās nost.

—      Bet man taču jābrauc, — viņa sacīja.

—      Par to jau es runāju. Apspriedīsimies un parunāsimies, un tad brauksim, krustu pārmetuši un dievu pielūguši, bet nevis tā kaut kā: karstu strēbdami! Ar tādu skriešanu tikai cilvēkus smīdināsi! Skrien jau tikai uz ugunsgrēku, bet pie mums, paldies dievam, nekas nedeg! Ļubiņkai — cita lieta — tai jāsteidzas uz gadatirgu, bet kas tev! Bet ko es tev vēl gribēju jautāt: vai tu apmetīsies Pogorelkā?

—      Nē, ko es Pogorelkā darīšu.

—      Es gribēju teikt to pašu. Apmeties pie manis! Dzīvosim vienā mierā — un kā vēl dzīvosim!

To teikdams, Jūdāsiņš skatījās uz Anņiņku tik taukaini spīdīgām acīm, ka viņai kļuva neērti.

—      Nē, tēvoc, pie jums es neapmetīšos. Te ir garlaicīgi.

—      Ak tu, muļķīte, muļķīte! Ķur tev tā garlaicība ņemas! Garlaicīgi un garlaicīgi, bet, kāpēc tev ir garlaicīgi, to tu laikam pati nevari pateikt! Kam, mans draugs, ir ko darīt un kas sevi prot turēt grožos, tam nekad nav garlaicīgi. Piemēram, kā es: es nemaz nemanu, kā paiet laiks! Darbdienās ņemos pa saimniecību; jāpaskatās te, jāparaugās tur, jāaiziet šur, jāparunā tur, jāapspriežas — un skaties, diena jau galā! Bet svētdienās — uz baznīcu! Tāpat dari ari tu! Padzīvo pie mums — gan jau arī tev atradīsies darbs, bet, ja ne, sēdies un spēlē ar Jevprakseju uz durakiem vai arī liec sarīkot kamanas un — tik vizinies. Bet, kad atnāks vasara, brauksim uz mežu sēnēs! Dzersim zaļumos tēju!

—      Nē, tēvoc, jūs runājat velti!

—      Nudien, tu varētu padzīvoties.

—      Nē. Es gribēju teikt to, ka esmu nogurusi no ceļa, vai es nevarētu likties gulēt?

—      Var arī pačučēt. Gultiņa man tev jau uzklāta — viss ir, kā nākas. Ja tev gribas čučēt — pagulies vien, dievs ar tevi! Bet tu tomēr varētu vel padomat: cik tas būtu labi, ja tu paliktu pie mums Golovļovā!

Nakts Anņiņkai bija nemierīga. Dīvainais nervozums, kas viņu bija pārņēmis Pogorelkā, arvien vēl nerimās. Mēdz būt tādi mirk]i, kad cilvēks, kas līdz tam tikai eksistējis, pēkšņi sāk saprast, ka viņš ne tikai tiešām dzīvo, bet ka viņa dzīvē ir pat kaut kāda kaite. No kurienes tā cēlusies — to viņš lielāko tiesu sev nevar izskaidrot un visbiežāk domā, ka viņa kaitei nav tie cēloņi, kas tai īstenībā ir. Bet viņam fakta novērtējums nav pat vajadzīgs: pietiek ar to, ka tāda kaite ir. Sāda pēkšņa atklājuma iedarbība, gan būdama visiem vienādi mokoša, turpmākajā praktiskajā darbībā pārveidojas atkarībā no individuālā temperamenta. Vienus šī apzināšanās atjauno, iedveš tiem apņēmību sākt jaunu dzīvi uz jauniem pamatiem; citos ta izpaužas tikai kā pārejoša sāpe, kas nākotnē nerada nekādu lūzumu uz ko labāku, bet tagadnē tā ir pat sāpīgāka nekā tajos gadījumos, kad pieņemto lēmumu dēļ satrauktajā sirdsapziņā tomēr jūt nākotnē vēl iemirdzamies kādu gaismas stariņu.

Anņiņka nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas savu kaišu apziņā atrod iemeslu dzīves atjaunināšanai, bet, tā kā viņa nebija dumja meitene, tad ļoti labi saprata, ka starp tiem neskaidrajiem sapņojumiem par darbā nopelnītu maizi, kas bija bijuši par pamatu viņas lēmumam uz visiem laikiem atstāt Pogorelku, un starp provinces aktrises stāvokli, kurā tā pašreiz atradās, ir vesels bezdibenis. Klusas darba dzīves vietā viņa bija atradusi vētrainu eksistenci, pilnum pihiu ar nemitīgu uzdzīvi, kailu cinismu un pastāvīgu kņadu, kam nebija nekādas jēgas. Trūkuma un netīkamu ārējo apstākļu vietā, ar kuriem viņa kādreiz bija samierinājusies, viņa tagad dzīvoja samērā lielā pārticībā un greznībā, par ko domājot pati tomēr nevarēja nenosarkt. Un visa šī pārmaiņa bija notikusi, viņai pašai kaut kā nemanot: viņa bija devusies uz kādu jauku vietu, bet nebija iegājusi pa pareizajām durvīm. Viņas vēlēšanās tiešām bija ļoti pieticīgas. Cik reižu viņa Pogorelkā, sēdēdama mezonīnā un sapņodama, bija sevi redzējusi kā nopietnu jaunavu, kas strādā, kas alkst izglītības, kas pacietīgi pacieš trūkumu un postu kaut kādas cēlas idejas dēļ (tiesa gan, diez vai vārds «cēls» bija ieguvis kādu noteiktu nozīmi); bet, tikko viņa bija izgājusi uz patstāvības platā ceļa, pati no sevis radās tāda īstenība, kas visus sapņus satrieca drupās. Nopietns darbs nenāk pats no sevis, bet tikai cītīgi meklējot un tam sagatavojoties, ja arī ne tik ļoti, tad kaut vai tik daudz, ka zināmā mērā tiek sekmēti meklējumi. Bet tādām prasībām neatbilda ne Anņiņkas temperaments, ne audzināšana. Viņas temperaments nekādā ziņā nebija aizrautīgs, bet tikai viegli pakļāvās iespaidiem; bet tas, ko viņai bija devusi audzināšana, ar ko tā bija domājusi uzsākt darba dzīvi, bija tik neapmierinošs, ka nevarēja noderēt par pamatu nevienai nopietnai profesijai. Si audzināšana bija bijusi, tā teikt, institūtiski operetiska, kura nez vai pārsvarā nebija operete. Tur haotiskā nekārtībā jaucās gan uzdevums par lidojošu zosu baru, gan pā ar šalli, gan Pikardijas Pētera sprediķi, gan skaistās Helēnas nedarbi, gan oda Felicai, gan atzinibas jūtas pret priekšniekiem un dižciltīgo jaunavu patroniem. Sai haotiskajā vinegretā (ārpus kura tā sevi ar pilnām tiesībām varēja nosaukt par tabula rasa) bija pat grūti orientēties, kur nu vēl atrast izejas punktu. Tāda sagatavošana nemodināja vis darba mīlestību, bet tieksmi iekļūt augstākajā sabiedrībā, vēlēšanos būt aplidotai, klausīties kavalieru glaimos un vispār mesties iekšā tā saucamās sabiedriskās dzīves troksnī, spožumā un virpulī.

Ja viņa būtu ielūkojusies seVī vērīgāk, tad jau Pogorelkā tajos brīžos, kad viņai tikko radās projekti par darba dzīvi, kad viņa tajos redzēja kaut ko līdzīgu atbrīvošanai no Ēģiptes gūstniecības, — jau toreiz viņa būtu sevi notvērusi, ka sapņo ne tik daudz pai darbu, cik par vienādu uzskatu cilvēku sabiedrību, pavadot laiku gudrās sarunās. Protams, arī šo sapņu cilvēki bija gudri, arī viņu valodas bija godīgas un nopietnas, bet tomēr pirmajā vietā bija dzīves svētdienīgā puse. Nabadzība nelikās atbaidoša, trūkums liecināja, ka trūka vienīgi pārmērību. Tāpēc, ka sapņi par pašas pelnīto maizi saka piepildīties un viņai piedāvāja operešu aktrises amplua kādā no provinces teātriem, viņa, lai gan tas bija kontrastā ar iecerēto, ilgi nešaubījās. Uz ātru roku viņa at svaidzināja institūtā gūtās zināšanas par Helēnas attiecībām ar Menelaju, papildināja tās ar dažiem biogrāfiskiem sīkumiem no spožuma apņemtā Taurīdas kņaza dzīves un nosprieda, ka ar to pilnīgi pietiek, lai tēlotu «Skaisto Helēnu» un «Gerolšteinas hercogienes dzīves ainas» guberņu pilsētās un gadatirgos. Pie tam, lai atvieglotu savu sirds

apziņu, viņa atcerējās kādu studentu, ar kuru viņa Maskavā bija iepazinusies un kurš vai ik uz soja bija iesaucies: «Svētā māksla!» — un tādēļ jo vairāk padarīja šos vārdus par savas dzīves devīzi, jo tie pieklājīgā veidā atraisīja tai rokas un piešķīra kaut vai kādu ārēju pieklājību viņas gaitām pa to ceļu, pa kuru iet tā instinktīvi tiecās ar visu savu būtni.

Aktrises dzīve viņu satrauca. Vientuļa, bez īpaša sagatavojuma, bez mērķa apziņas, tikai ar temperamentu, kas alka trokšņa, spožuma un uzslavas, viņa sevi drīz vien ieraudzīja griežamies kaut kādā haosā, kurā drūzmējās bezgalīgi daudz cilvēku, kas sekoja cits citam bez jebkādas sakarības. Tās bija visdažādāko raksturu un uzskatu personas, tā ka arī motīvi, aiz kādiem bija notikusi tuvināšanās ar vienu vai otru, nepavisam nevarēja būt vienādi. Tomēr kā viens, tā otrs, tā arī trešais vienādā mērā veidoja viņas apkārtni, pēc kā jāspriež, ka šeit, taisnību sakot, nemaz nevarēja būt runa par motīviem. Tātad skaidrs, ka viņas dzīve bija kļuvusi par tādu kā iebraucamo vietu, pie kuras vārtiem varēja klaudzināt katrs, kurš apzinājās esam jauns un jautrs un kura rīcībā bija zināmi materiāli līdzekļi. Skaidrs, ka te nevarēja būt ne runas par kaut kādu sabiedrības izraudzīšanos pēc patikas, bet vienīgi par iekļaušanos ikvienā sabiedrībā, lai tikai nenonīktu vientulībā. īstenībā «svētā māksla» viņu bija iemetusi atkritumu bedrē, bet viņa bija uzreiz tā noreibusi, ka nespēja to atskārst. Nedz viesnīcu apkalpotāju nemazgātie ģīmji, nedz nodrāztās, nosmulētās kulises, nedz traktieru un krogu smaka, troksnis un kņada, nedz pielūdzēju ciniskās bezkaunības — nekas viņu nespēja atskurbināt. Viņa pat nemanīja, ka visu laiku atrodas tikai vīriešu sabiedrībā un ka starp viņu un citām sievietēm, kurām bija pastāvīgs stāvoklis, uzcelts kaut kāds nepārkāpjams žogs …

Ierašanās Golovļovā viņu uz mirkli atskurbināja.

Jau no paša rīta gandrīz līdz ar ierašanos viņu kaut kas mulsināja. Kā jūtīga jaunava viņa ļoti ātri uzņēma jaunus iespaidus un tikpat ātri piemērojās jebkuriem apstākļiem. Tāpēc līdz ar ierašanos Golovļovā viņa tūliņ jutās kā «jaunkundze». Viņa atcerējās, ka tai ir arī kaut kas savs: sava māja, savi kapi, un viņai atkal gribējās redzēt bijušo, atkal ieelpot to gaisu, no kura vēl tik nesen bija bēgusi, atpskaļ neskatīdamās. Bet šim iespaidam tūlīt vajadzēja sašķīst, saduroties ar īstenību, kādu viņa

atrada Golovļovā. Sai ziņā viņu varēja pielīdzināt tādam cilvēkam, kas ar laipnu sejas izteiksmi ierodas ilgi neredzētu cilvēku sabiedrībā un pēkšņi pamana, ka pret viņa laipnību visi izturas kaut kā aizdomīgi. Viņas krūtīm pievērstais Jūdāsiņa neķītrais skatiens uzreiz atgādināja, ka viņai aiz muguras jau zināms pagātnes mantojums, no kura nevarēs vis tik viegli tikt vaļā. Un, kad viņa pēc Pogorelkas ļaužu naivajiem jautājumiem, pēc Vopļinas baznīcas tētiņa un viņa sievas zīmīgajām nopūtām un pēc Jūdāsiņa jaunajām pamācībām bija palikusi viena, kad vaļīgākā brīdī apkopoja dienas iespaidus, tad viņai nebija vairs nekādu šaubu, ka kādreizējā «jaunkundze» ir mirusi uz visiem laikiem, ka tagad viņa ir tikai nožēlojama provinces teātra aktrise un ka atstatums starp krievu aktrises un publiskas sievietes stāvokli nemaz nav tik liels.

Līdz šim viņa bija dzīvojusi kā pa sapņiem. «Skaistajā Helēnā» viņa izģērbās puskaila, «Perikolā» tēloja iereibušu, «Gerolšteinas hercogienē» dziedāja visvisādas bezkaunības un pat nožēloja, ka uz skatuves dēļiem nav pieņemts rādīt «la chose» un «l'amour», pie tam iztēloja sev, cik kairinoši būtu drebinājusi vidukli un cik koķeti gorījusies. Bet nekad viņai neienāca prātā padomāt, ko viņa dara. Viņa tikai pūlējās, lai viss iznāktu «jauki», ar «šiku» un patiktu pilsētā izvietotā pulka oficieriem. Bet, ko tas viss nozīmē un kādas izjūtas oficieros modina viņas drebināšanās, to viņa sev nejautāja. Oficieri pilsētā bija galvenā publika, un viņa zināja, ka no tiem atkarīgi viņas panākumi. Tie lauzās pie viņas aiz kulisēm, bez kādām ceremonijām dauzījās pie viņas ģērbtuves durvīm, kad tā vēl nebija apģērbusies, saukāja mīlināmos vārdos — uz visu to viņa skatījās kā uz vienkāršām formalitātēm, kā uz neizbēgamiem, ar amatu saistītiem apstākļiem un jautāja sev tikai to, vai viņa šais apstākļos tēlo savu lomu «burvīgi» vai «neburvīgi»? Bet pagaidām viņa neapzinājās, ka viņas miesa vai dvēsele būtu pērkamas. Un tagad, kad viņa uz mirkli atkal jutās kā «jaunkundze», viņai pēkšņi kļuva nepanesami riebīgi. It kā viņai būtu novilkts beidzamais apģērba gabals un tā būtu kaila izvesta publikas priekšā; it kā to uzreiz būtu apņēmušas visas šīs neģēlīgās elpas, kas oda pēc vīna un zirgu staļļa, it kā uz visas savas miesas viņa sajustu sasvīdušu i'oku, siekalainu lūpu pieskārienus un miglainu acu skatienus, kas, pilni dzīvnieciskas iekāres, slīd pa viņas kailā ķermeņa izliekumu, kā gaidīdami no viņas atbildi: kas tas ir — «la chose»?

Uz kurieni iet? Kā tikt vaļā no šās pagātnes, kas spieda viņas plecus? Šis jautājums izmisīgi šaudījās viņai pa galvu, bet, var teikt, tikai šaudījās, nerazdams un pat nemeklēdams atbildi. Jo arī tas taču bija sava veida sapnis: ir agrākā dzīve bija sapnis, ir tagadējā atmošanās — sapnis. Meitenīte sabēdājusies, saraudājusies — un tas ir viss. Tas pāries. Mēdz būt jauki mirkļi, mēdz but rūgti mirkļi, — un tam tā jābūt. Bet kā vieni, tā otri tik aizslīd garām, nepavisam negrozīdami reiz nodibinājušos dzīves gaitu. Lai dotu tai citu virzienu, vajag daudz pūļu, ir nepieciešama ne tikai morāla, bet arī fiziska drosme. Tas jau ir gandrīz tas pats, kas pašnāvība. Lai gan cilvēks pirms pašnāvības nolād savu dzīvi, lai gan droši zina, ka nāve dos viņam brīvību, nāves ierocis viņa rokā tomēr dreb, nazis noslīd gar kaklu, pistoles lode ķer nevis tieši pieri, bet zemāk — sakropļo. Tā arī šai ziņā, tikai vēl grūtāk. Arī te jānonāvē sava agrākā dzīve, bet, to nonāvējot, pašam jāpaliek dzīvam. Tas «nieks», kas īstajā pašnāvībā sasniedzams vienā mirkli, nospiežot gaili, — te, šai īpatnējā pašnāvībā, ko dēvē par «atjaunošanos», sasniedzams tikai ar lielu, gandrīz vai askētisku piepūli. Un tomēr tiek sasniegts tikai «nieks», tāpēc ka nevar saukt par normālu tādu eksistenci, kuras saturs ir vienīgi sevis piespiešana, atteikšanās un atturēšanās. Kam griba jau novājināta, ko jau ir aizgrauzis ieradums dzīvot vieglu dzīvi, tam sāks reibt galva, jau iedomājoties vien šāda veida «atjaunošanos». Un instinktīvi, pagriezdams galvu sāņus un aizmiegdams acis, kaunēdamies un sevi mazdūšībā vainodams, viņš tomēr atkal soļos pa iemīto taku.

Ak, darba dzīve, — tas ir kaut kas dižs! Bet ar to sarod tikai stipri cilvēki un tie, kuriem tā nolemta kāda nolādēta iedzimta grēka dēļ. Tikai tādus tā nebiedē. Pirmos — tāpēc ka viņi prot tajā atrast baudu, apzinādamies darba jēgu un resursus: otros — tāpēc ka viņiem darbs pirmām kārtām ir iedzimts pienākums un pēc tam arī ieradums.

Anņiņkai nenāca ne prātā apmesties uz dzīvi Pogorelkā vai Golovļovā, un šai ziņā tai lielā mērā nāca talkā tie lietišķības pamati, uz kuriem viņu bija nostādījuši apstekļi un no kuriem tā instinktīvi neatkāpās. Viņai bija piešķirts atvaļinājums, un viņa jau iepriekš bija sadalī

jusi savu laiku un noteikusi dienu, kad aizbrauks no Golovļovas. Vāja rakstura cilvēkiem ārējie noteikumi, kas ierobežo dzīvi, ļoti atvieglo tās smagumu. Sarežģītos apstākļos vājas gribas cilvēki instinktīvi pakļaujas šiem noteikumiem un rod tajos sev attaisnojumu. Taisni tā darīja arī Anņiņka: viņa nolēma pēc iespējas drīz aizbraukt, un, ja tēvocis māksies virsū, tad viņa no šīs uzmācības atvairīsies, uzsverot nepieciešamību būt atkal darbā noteiktajā laikā.

Otrā rītā pamodusies, viņa izstaigāja visas milzīgās Golovļovas dzīvojamās mājas istabas. Visur bija tukšums, nemājīgums, viss dvesa atsvešinātību un to, ka te daudzi aizgājuši aizsaulē. Doma šeit apmesties uz nenoteiktu laiku viņu pagalam nobiedēja. «Neparko!» viņa vairākkārt noteica kaut kādā nesaprotamā uztraukumā. — «Neparko!»

*

Porfirijs Vladimiričs arī otrā dienā saņēma viņu ar parasto vēlīgumu, no kura nekādi nevarēja saprast, vai viņš grib cilvēku apmīļot vai viņam izsūkt asinis.

—      Nu, steigule, vai izgulējies? Kur nu tagad steigsies? — viņš jokoja.

—     Kā tad, tēvoc, jāsteidzas ir; es taču esmu atvaļinājumā, man laikā jātiek atpakaļ.

—      Lai atkal kumēdiņus rādītu? Nelaidīšu!

—      Laižat vai nelaižat — pati aizbraukšu!

Jūdāsiņš bēdigi pašūpoja galvu.

—     Bet ko par to teiktu nelaiķe vecmāmiņa? — viņš vaicāja ar laipnu pārmetumu balsī.

—     Vecmāmiņa jau to zināja, vēl dzīva būdama. Bet kas jums, tēvoc, tie par izteicieniem? Vakar jūs mani sūtījāt ar ģitāru pa tirgiem, šodien sākat runāt par kumēdiņu rādīšanu? Vai dzirdat? Es negribu, ka jūs tā runājat!

—     Ehē! Var redzēt, ka patiesība kož kaulā! Bet man gan patīk patiesība! Manuprāt, ja patiesība …

—     Nē, nē! Es negribu, es negribu! Man nav vajadzīga ne jūsu patiesība, ne nepatiesība! Vai dzirdat? Es negribu, ka jūs tā runājat!

—     Nu, nu! Jau aizsvilies! Iesim labāk padzert tēju, spārīt! Patvāris uz galda droši vien šņāc un vārās jau sen …

Porfirijs Vladimiričs ar jokiem un smiekliem gribēja mazināt nelabo iespaidu, kas bija palicis no vārdiem «kumēdiņu rādīšana», un par samierināšanās zīmi viņš pat sniedzās pēc māsasmeitas, lai apņemtu viņu ap vidu, bet Anņiņkai tas viss likās tik muļķīgi, gandrīz vai neķītri, ka viņa ar riebumu novērsās no gaidāmā glāsta.

—      Es jums, tēvoc, nopietni atkārtoju, ka man jāsteidzas! — viņa sacīja.

—      Iesim papriekš padzert tējiņu, bet pēc tam parunāsimies.

—     Bet kāpēc tad katrā ziņā pēc tējas? Kāpēc nevar parunāties pirms tējas?

—      Nu tāpēc, ka tāpēc. Tāpēc, ka viss jādara pēc kārtas. Papriekš viena lieta, tad — otra, papriekš padzersim tējiņu un papļāpāsim, bet pēc tam runāsim par darīšanām. Gan mēs visu paspēsim.

Šādas neapkarojamas tukšas salmu kulšanas priekšā atlika tikai padoties.

Viņi sāka dzert tēju, pie tam Jūdāsiņš visnekrietnākā veidā vilka garumā laiku, pamazītiņām strēbdams tēju no glāzes, mezdams krustus, plakšķinādams sev pa gurniem, melsdams par nelaiķi māmiņu un tā tālāk.

—            Nu tā, tagad varam parunāt, — viņš beidzot sacīja.

—     Vai tu esi nodomājusi ilgi pie manis ciemoties?

—      Ilgāk par nedēļu nevaru. Man jāuzkavējas arī vēl Maskavā.

—     Nedēļa, mans draugs, ir ilgs laiks; nedēļā var padarīt daudz ko un arī maz — kā ķeras pie darba.

—      Mēs, tēvoc, labāk padarīsim daudz.

—     Es jau arī saku to pašu. Var padarīt daudz un var padarīt maz. Dažreiz gribi padarīt daudz, bet iznāk maz, bet citreiz liekas darīts tā kā maz, taču skaties, ar dieva palīgu visu nemanot esi paveicis. Tu, piemēram, steidzies, tev jātiekot Maskavā, acīmredzot ir vajadzība, bet, ja tev pajautātu, kāda, — tu pati lāgā nezinātu, ko atbildēt. Bet, manuprāt, tu šo laiku labāk varētu nevis pavadīt Maskavā, bet izmantot lietderīgi.

—      Maskavā man noteikti jābūt, tāpēc ka gribu apklaušināties, vai mēs nevarētu nokļūt uz turienes skatuves. Bet, kas attiecas uz lietderību, tad jūs taču pats nupat teicāt, ka nedēļas laikā varot padarīt ļoti daudz.

—      Skatoties pēc tā, kā ķeras pie darba, mans draugs. Ja ķersies klāt, kā nākas, tad viss ritēs kā pa diedziņu; bet, ja neķersies klāt, kā vajag, nu, tad sametīsies, uz ilgu laiku aizkavēsies.

—      Tad palīdziet man, tēvoci

—      Tā jau tas ir. Kad ir vajadzība, tad «palīdziet man, tēvoci», bet, kad vajadzības nav, tad pie tēvoča garlaicīgi un kaut tik drīzāk varētu aizbraukt! Nu, vai nav taisnība?

—      Jūs tikai pasakiet — kas man darāms?

—     Rimsties, pagaidi! Tāpēc jau es arī saku: kad tēvocis vajadzīgs, tad viņš ir «mīļais» un «labais», un «dārgais», bet, kad nav vajadzīgs, paceļ ļipu un laižas lapās. Vai tad nevarētu parunāt tā: kā jūs, tēvocīt mīļais, domājat, — vai es varētu aizbraukt uz Maskavu?

—      Cik jūs, tēvoc, esat savāds! Man taču Maskavā ir noteikti jābūt, bet ja nu jūs pēkšņi pateiktu, ka nevar?

—      Un pateikšu arī: nevar — un sēdi nost! To nesaka nekāds svešinieks, to saka tēvocis — tēvoci taču var paklausīt. Ak, mans draugs, mans draugs! Labi vēl, ka jums ir tēvocis, — ir taču kāds, kas pažēlo, kas pievalda mazliet! Bet kā citiem — nav neviena! Nav kas pažēlotu, nav kas brīdinātu, — aug savā vaļā. Nu, un tad jau ari daudz kas notiek… dzīvē taču gadās visvisādi, mans draugs!

Anņinka jau taisījās ko iebilst, bet saprata, ka tas nozīmētu tikai liet ūdeni uz viņa dzirnavām, un tāpēc apklusa. Viņa sēdēja un bezcerīgi raudzījās uz Porfiriju Vladimiriču, kas runāja bez mitas.

—      Man jau sen tev gribējās pateikt, — turpināja Jūdāsiņš. — Man nepatīk, man ļoti nepatīk, ka jūs tā braukājat pa tiem… pa tiem tirgidm! Lai nu tas tev nav pa prātam, ka es runāju par ģitārām, tad tomēr…

—      Ar to taču nekas nav pateikts: man nepatīk! Vajag parādīt kādu izeju!

—      Dzīvo pie manis — lūk, tā būs izeja!

—      Nē … to gan … neparko!

—      Kāpēc tad ne?

—      Vienkārši tāpēc, ka man te nekā nav ko darīt. Ko lai pie jums sadara? No rītiem piecelies — jāiet dzert tēju; pēc tējas jātur prātā: tūlīt būs brokastis! Pēc brokastīm — drīz klās galdu pusdienām! Pēc pusdienām — vai drīz nebūs tēja? Un tad nāk vakariņas un jāiet gulēt… Pie jums jau var nomirt!

—      Tā jau, mans draugs, dara visi. Vispirms dzer tēju, tad — kas to radis — ēd brokastis; es, redz, neesmu radis ēst brokastis — es brokastis neēdu; tad nāk pusdienas, tad vakara tēja, un visbeidzot iet gulēt. Nu, un? Šķiet, ka tur nav nekā smieklīga, nedz peļama! Redz, ja es, teiksim…

—      Peļama nav nekā, tikai man nepatīk.

—       Redz, ja es kādam darītu pāri vai kādu tiesātu.. * vai par kādu nelabi izteiktos — nu, tad patiešām! Par to es pat varētu pats sevi tiesāt! Bet dzert tēju, ēst brokastis un pusdienas… Dievs ar tevi! Un ari tu pati, lai cik spridzīga būtu, bez ēšanas tikpat nevarētu iztikt!

—      Nu jā, tas viss ir tiesa, bet man nepatīk!

—      Nemēro nu visu ar savu mēru, padomā arī par vecākiem cilvēkiem! «Tas man nepatīk», un «tas man nepatīk» — vai tā drīkst runāt! Tev būtu jāsaka: «tas ir pēc dieva prāta» vai «tas nav pēc dieva prāta» — lūk, tad būs tā, kā nākas, tad būs tā, kā vajag! Ja jau pie mums Golovļovā kaut kas nav pēc dieva prāta, ja mēs darām pret viņa gribu, ja mēs grēkojam vai kurnam, vai skaužam, vai izdarām citādus ļaunumus, nu, tad mēs esam vainīgi un pelnām, ka mūs soda. Tikai arī tad vēl jāpierāda, ka mēs tiešām neesam darījuši pēc dieva prāta. Bet šitā — «tas man nepatīk»! Es teikšu pats par sevi — man ari daudz kas nepatīk! Man pavisam nepatīk, piemēram, ka tu ar mani tā runā un noniecini manu radinieka viesmīlību, taču es sēžu un nesaku ne vārda! Pag, domāju, es viņai to klusām likšu manīt — varbūt pati pieņemsies prātā! Varbūt, kamēr es tā ar jociņiem atbildu uz taviem izlēcieniem, tikmēr tavs sargeņģelis tevi uzved uz īstenā ceļa! Jo man taču sāp sirds nevis sevis, bet tevis dēļ! Ai, ai, mans draugs, tas nu gan nav labi! Ja es patiesi tev būtu ko sliktu pateicis vai slikti pret tevi izturējies, vai tevi kaut kādi apvainojis, — nu, tad — dievs ar tevi! Kaut arī dievs liek no vecākiem cilvēkiem pat pārmācību pieņemt, vienalga — ja jau būtu tevi apvainojis — dievs ar tevi! Nu tad dusmojies uz mani! Bet es te sēžu klusiņām un mierīgi, sēžu, ne vārda nesaku, tik domāju vienu domu, kā vien labāk un jaukāk visu izrīkot, lai visiem būtu prieks un patikšana — bet tu! Ej nu, ko nu — tā tu atbildi uz manu mīlestību! Tu nesaki vis uzreiz laukā visu, mans draugs, papriekš padomā un pielūdz dievu, palūdz, lai viņš tev piešķir prātu! Un tikai tad, ja …

Porfirijs Vladimiričs tā spriedelēja vēl ilgi, neapnicis. Vārdi plūda cits pēc cita kā biezas slienas. Anņiņka viņu vēroja ar neizprotamām bailēm un domāja: kā viņš vēl nav aizrijies? Tomēr tēvocītis tā arī nepateica, kas viņai darāms sakarā ar Arinas Petrovnas nāvi. Viņa mēģināja šo jautājumu izvirzīt arī pie pusdienām, tāpat vakarā, tēju dzerot, bet katru reizi Jūdāsiņš sāka atkal stiept kaut kādas garas, liekas valodas, tā ka Anņiņka pati nebija pneclga, ka sarunu vispār uzsākusi, un domāja tikai vienu: kad tas viss beigsies?

Pēc pusdienām, kad Poriirijs Vladimiričs bija nolicies j.".iiēt, Anņiņka palika divatā ar Jevprakseju, un viņai l> kšņi uznāca vēlēšanās parunāties ar tēvoča saimniecības vadītāju. Viņai iegribējās zināt, kāpēc Jevpraksejai C iolovļovā nav bailes un kas viņai dod spēku izturēt to tukšo vārdu straumi, kas no rīta līdz vakaram plūda no tēvoča mutes.

—      Vai jums, Jevprakseja, nav garlaicīgi Golovļovā?

—      Kas mums ko garlaikoties? Mēs jau neesam kungi!

—            Tomēr… arvien jūs esat viena… Ne jums kādu prieku, ne kādu pārmaiņu — itin nekā!

—             Kādi mums prieki vajadzīgi! Ja garlaicīgi, skatos pa logu ārā. Ari pie tētiņa, Nikolas Kapeikās dzīvojot, nekāda prieka neredzēju.

—            Man liekas, mājās jums tomēr bija labāk… bija savas draudzenes, gājāt ciemos cita pie citas, gājāt rotaļās …

—      Ko lai dara!

—             Bet ar tēvoci… Viņš runā tik ilgi un tik garlaicīgi. Vai viņš vienmēr tā?

—      Vienmēr, tā viņš runā cauru dienu.

—      Un vai jums nav garlaicīgi?

—      Kas tad man! Es jau neklausos!

—            Vienmēr taču nevar neklausīties. Viņš var to pamanīt un ņemt ļaunā.

—             Kā tad šis to var zināt? Es taču skatos viņam taisni virsū. Viņš runā, bet es skatos viņam virsū un pa to laiku domāju savu domu.

—      Par ko tad jūs domājat?

—             Par visu ko. Kad gurķi jāskābē — domāju par gurķiem; ja pēc kaut kā jāsūta uz pilsētu — domāju par to. Kas jādara saimniecībā — es domāju par visu ko.

—             Tad jau jūs patiesībā esat viena, lai gan kopā dzīvojat?

—            Tikpat kā viena. Kādreiz vakaros viņš sadomā spēlēt uz durakiem, nu, tad mēs spēlējam, Bet arī tad: reizēm pašā spēles vidū viņš apstājas, noliek kārtis un sāk runāt. Bet es skatos viņam virsū. Kad nelaiķe Arina Petrovna bija dzīva, tad bija jautrāk. Viņas klātienē tas baidījās runāt lieku; nedrīkstēja, jo vecā neļāva. Bet nu nemaz vairs nav pēc cilvēka, izdarās, kā tik.

—             Nu, redziet nu! Tas taču, Jevprakseja, ir šausmīgi! Tas ir šausmīgi, ja cilvēks runā un tu nezini, kāpēc viņš runā, ko viņš runā un vai jel kādreiz beigs. Tas taču ir šausmīgi? Tas taču ir nepatīkami?

Jevprakseja paskatījās uz viņu tā, it kā tai pirmo reizi būtu uzaususi kāda divaina doma.

•— Neba jūs viena, — viņa sacīja. — Še daudzi viņu tādēļ necieš.

—      Ak tā!

—            Jā. Kaut tie paši sulaiņi — neviens pie mums ilgi nevar nodzīvot; mēs tos nomainām gandrīz vai katru mēnesi. Tāpat pārvaldnieki. Un tikai tāpēc vien.

—      Vai viņš apnīk?

—             Moka nost. Dzērāji — tie dzīvo, tāpēc ka piedzēris jau nekā nedzird. Tādam — pūt kaut vai ar bazūnēm, tam tikpat kā pods uzmaukts galvā. Tikai atkal nelaime: dzērājus viņš necieš.

—            Ak, Jevprakseja, Jevprakseja! Un viņš vēl grib mani pierunāt Golovļovā palikt uz dzīvi!

—            Vai zināt, jaunkundze! Jūs tiešām varētu pie mums palikt! Varbūt viņš rimtos, ja jūs še būtu!

—            Nu, nē! To gan ne! Man pietrūktu pacietības viņam acīs skatīties!

—            Ko nu par to! Jūs taču esat kungu kārtas! Jums ir sava vaļa! Tomēr — lai nu kā, vaļa paliek vaļa, — bet gadās tāpat dancot pēc cita stabules!

—      Un cik bieži vēl!

—            Tā jau es arī domāju! Bet ko es jums vēl gribēju jautāt: vai par aktrisi būt ir jauki?

—      Sava maize ir — arī tas labi.

—            Vai tiesa, ko Porfirijs Vladimiričs man stāstīja: ka aktrises sveši vīrieši turot ap vidu apkamptas?

Anniņka uz mirkli notvīka.

—             Porfirijs Vladimiričs nekā nesaprot, — viņa saskaitusies atbildēja, — tāpēc viņš melš niekus. Viņš to nespēj pat apjēgt, ka uz skatuves spēlē, ka tā nav īstenība.

—             Bet tomēr! Aiz to jau viņš, Porfirijs Vladimiričs… Līdzko jūs ieraudzīja — pat lūpas aplaizīja! «Māsasmeitiņa» un «māsasmeitiņa»! Kā jau pieklājas! Bet pats savas nešķīstās acis nemaz nespēj valdīt!

—     Jevprakseja! Kāpēc jūs runājat muļķības?

—            Vai es? Kas tad man! Padzīvosiet — gan pati redzēsiet! Kas tad man! Uzteiks vietu, iešu atpakaļ pie tētiņa. Un ir jau arī te garlaicīgi; to jūs pareizi pateicāt!

—      To jūs velti domājat, ka es varētu palikt šeit. Bet, k i Golovļovā ir garlaicīgi, tas tiesa. Un, jo ilgāk jūs šeit d/īvosiet, jo garlaicīgāk jums būs.

Jevprakseja kļuva mazliet domīga, tad nožāvājās un sacīja:

—      Pie tēva dzīvodama, es biju vāja, nu pavisam izdilusi, bet tagad — vai redzat! Sieva kā lāva! Tātad garlaicība iet labumā!

—      Vienalga, tikpat ilgi neizturēsiet. Pieminiet manus vārdus, neizturēsiet.

Ar to saruna beidzās. Par laimi, Porfirijs Vladimiričs to nedzirdēja — citādi viņam atkal būtu bijusi jauna un piteicīga tēma, kas, bez šaubām, būtu uzsvaidzinājusi viņa bezgalīgās pamācošās valodas.

Porfirijs Vladimiričs mocīja Anņiņku vēl veselas divas dienas. To vien runāja: pacieties un pagaidi! Pamazītiņām, palēnītiņām! Pārmet krustu un pielūdz dievu un tā joprojām. Pagalam viņu nomocīja. Galu galā piektajā dienā viņš tomēr sataisījās uz pilsētu, lai gan arī tad vēl atrada iespēju, kā māsasmeitu paspīdzināt. Viņa jau stāvēja priekšnamā, kažokā saģērbusies, bet viņš, kā par spīti, taisījās vēl veselu stundu. Ģērbās, mazgājās, plakšķināja sev pa gurniem, meta krustus, staigāja, sēdēja, deva visādus rīkojumus, kā, piemēram: «Tā gan, tā, mīļais!» — vai arī: «Nu, un tad tu kaut kā… pielūko, mīļais, ka tikai kaut kas nenotiek!» Viņš vispār rīkojās tā, it kā tas Golovļovu atstātu nevis uz pāris stundām, bet uz visiem laikiem. Beidzot, kad tas visus bija pārmocījis — gan cilvēkus, gan zirgus, kas veselas pusotras stundas nostāvēja pie lieveņa, beidzot viņš juta, ka rīkle jau gluži sausa no tukšās runāšanas, un nolēma braukt.

Pilsētā viss tika nokārtots, kamēr zirgi iebraucamā vietā ēda auzas. Porfirijs Vladimiričs uzrādīja dokumentu, pēc kura izrādījās, ka bāreņu kapitāls līdz Arinas Petrovnas nāves dienai bija bijis gandrīz divdesmit tūkstoši rubļu piecprocentīgās obligācijās. Tad tika pieņemts lūgums ltdz ar dokumentiem, kas apliecināja bāreņu pilngadību, un turpat arī sekoja rīkojums par aizbildniecības atcelšanu un muižas un kapitālu nodošanu īpašniecēm. Tās pašas dienas vakarā Anņiņka parakstīja visus dokumentus un sarakstus, kurus Porfirijs VI Jimiričs bija izgatavojis, un beidzot brīvi uzelpoja.

Pārējās dienas Anņiņka pavadīja jo lielā uzbudinājumā. Viņai gribējās aizbraukt no Golovļovas tūlīt, uz līdzenas

vietas, bet tēvocis viņai atbildēja tikai ar jokiem, kuros, lai gan tie skanēja labsirdīgi, slēpās tik muļķīga neatlaidība, kādu salauzt nav neviena cilvēka spēkos.

—      Tu pati teici, ka dzīvošot nedēļu — nu, tad dzīvo ar! — viņš sacīja. — Kas tev te vainas! Par dzīvokli nav jamaksā, dzīvo lūdzama. Varēsi dzert tējiņu un ēst visu, ko tik sirds iekāro, viss būs tavā rīcībā!

—      Bet man taču, tēvoc, jābrauc! — lūdzās Anņiņka.

—      Tu nevari nosēdēt, bet es nedošu zirdziņus! — jokoja Jūdāsiņš. — Nedošu zirdziņus, sēdi pie manis gūstā! Kad nedēļa būs apkārt, neteikšu vairs ne vārda! Noturēsim dievkalpojumu, paēdīsim pirms ceļā došanās, padzersim tējiņu, papļāpāsim… Palūkosimies viens otrā — un tad ar dieva palīgu! Bet paklau! Vai tev nevajadzētu vēlreiz aizbraukt līdz Vopļinai — uz kapiem? Varētu vēl atvadīties no vecmāmiņas — varbūt nelaiķe tev vēl kādu padomu dotu!

—      Varbūt tiešām! — piekrita Anņiņka.

—      Tad mēs izdarīsim tā: trešdien no paša rītiņa noklausīsimies dievkalpojumu, ieturēsim ceļa maltīti, un tad mani zirdziņi tevi aizvedīs līdz Pogorelkai, bet no turienes līdz Dvorikiem tu varēsi braukt ar saviem, ar Pogorelkas zirgiem. Pati tagad esi muižas īpašniece! Pašai savi zirgi!

Vajadzēja samierināties ar to. Nekaunībai ir milzīgs spēks; nepieradušu cilvēku tā vienmēr pārsteidz, un, kamēr tas brīnās un skatās visapkārt, tā satver viņu un iepin savos valgos. Droši vien ikviens, kam kādreiz gadījies iet garām kloākai, būs ne tikai aizspiedis degunu, bet arī pūlējies neelpot; gluži tāpat jāpiespiežas cilvēkam, kad tam gadās iekļūt sfērā, kas pilna nekrietnības un tukšvārdības. Tam jānotru'lina redze, dzirde, oža, garša; tam jātop kā kokam, jānomāc ikviena veida jutīgums. Tikai tādā gadījumā nekrietnības atmosfēra to nenosmacēs. Anņiņka to saprata, lai gan vēlu; taču viņa nolēma savu atbrīvošanu no Golovļovas nesteidzināt, atļaujot notikumiem risināties savā dabiskajā gaitā. Jūdāsiņš viņu bija tā nomācis ar savu nepārvaramo tukšvārdību, ka tā neuzdrošinājās pat atvirzīties, kad viņš to apkampa un, kā jau radiem pieklājas, glāstīja tai muguru, arvien piebilzdams: redz, nu tu esi paimeitiņa. Viņa ikreiz neviļus nodrebēja, kad juta tā kaulaino un mazliet trīcošo roku slīdam pār muguru, bet no citāda veida riebuma izpausmes to atturēja doma: ak kungs! Kaut. tik nu pēc nedēļas laistu projām! Par laimi, Jūdāsiņš nebija tik nepieticīgs

un, lai gan, liekas, manīja viņas nepacietīgās kustības, tomēr klusēja. Acīmredzot viņš turējās pie tās dzimumu attiecību teorijas, ko izteic sakāmvārds: mīli vai nemīli, tik skaties acīs!

Beidzot pienāca nepacietīgi gaidītā aizbraukšanas diena. Anņiņka piecēlās teju sešos no rīta, bet Jūdāsiņš tai tomēr bija aizsteidzies priekšā. Viņš jau bija noturējis parasto lūgšanu un, gaidot baznīcas zvana pirmās skaņas, rītakurpēs un rītasvārkos slaistījās pa istabām skatīdamies, klausīdamies un tā joprojām. Cik varēja vērot, viņš jutās satraukts un, saticies ar Anņiņku, tā nosāņus uz viņu paskatījās. Arā bija jau pavisam gaišs, bet laiks turējās nejauks. Debesis viscaur bija noklātas tumšiem mākoņiem, no kuriem nāca lejā pavasara slapjdraņķis — tāds kā lietus, kā sniegs; uz ciemata ceļa, kur sniegs jau bija gluži melns, laistījās peļķes, kas vēstīja, ka drīz sāksies šķīdonis: pūta stiprs dienvidu vējš, solot lietainu atkusni; koki jau bija atbrīvojušies no sniega un aizgūtnēm šūpoja savas piemirkušās, kailās galotnes; muižas saimniecības ēkas izskatījās nomelnējušas un it kā apglumējušas. Porfirijs Vladimiričs pieveda Anņiņku pie loga un rādīja tai ar roku šo pavasara atdzimšanas ainu.

—     Vai tad tiešām jābrauc? — viņš jautāja. — Vai nevajadzētu tomēr palikt?

—     Ak nē, nē! — viņa izbijusies iesaucās. — Tas… tas… pāries!

—      Diez vai pāries. Ja tu pulksten vienos izbrauksi, tad diez vai agrāk par septiņiem Pogorelkā nokļūsi. Un vai tad naktī var braukt pa tādu šķīdoni — tik un tā vajadzēs Pogorelkā gulēt pa nakti.

—     Ak, nē! Es arī naktī, es braukšu tūlīt… Es taču, tēvoc, esmu drošsirdīga. Un kāpēc tad jāgaida līdz pulksten vieniem? Tēvoci! Mīļais! Ļaujiet man tūliņ braukt projām!

—     Bet ko sacīs vecmāmuļa? Viņa teiks: tad ta mazmeita! Atbrauca, palēkāja un pat manas svētības netīkoja!

Porfirijs Vladimiričs apstājās un apklusa. Kādu brīdi viņš mīņājās uz vietas, gan raudzīdamies uz Anņiņku, gan nodurdams acis. Kā redzams, viņš gribēja un neuzdrošinājās kaut ko teikt.

—     Pagaidi, es tev ko parādīšu! — viņš beidzot saņēmās un, izvilcis no kabatas saritinātu papīra loksni, pasniedza to Anņiņkai: — Še ku, izlasi!

Anņiņka lasīja:

«Šodien es lūdzu dieviņu un izlūdzos, lai viņš man atstāj manu Anņiņku. Un dieviņš man atbildēja: apskauj Anņinkas apaļīgo vidukliti un piespied viņu pie savas sirds.»

—      Nu, kā būs? — viņš jautāja, mazliet nobālēdams.

—      Tpu — tēvoc! Cik riebīgi! — Anņiņka apjukusi atbildēja, uz viņu lūkodamās.

Porfirijs Vladimiričs nobālēja vēl vairāk un caur zobiem izdvesa: «Mums, redzams, vajadzīgi huzāri!» — tad pārmeta krustu un, kājas šļūkādams, izgāja no istabas.

Pēc stundas ceturkšņa viņš tomēr atgriezās un atkal jokoja ar Anņiņku, it kā nekas nebūtu noticis.

—      Nu kā tad paliek? — viņš vaicāja. — Vai tu VopJinā iegriezīsies? Vai no sirmās vecmāmuļas gribi atvadīties? Atvadies gan! Atvadies gan, mans draugs! Tas bija labi darīts, ka tu vecmāmiņu iedomāji! Radus nekad nevajag aizmirst, jo sevišķi tādus, kas, var teikt, visu savu sirdi mums atdevuši.

Dievkalpojumu noturējuši un mirušo pieminējuši, viņi ēda baznīcā bēru biezputru, tad pārbrauca mājās, ēda atkal bēru biezputru un tad sēdās pie tējas. Porfirijs Vladimiričs tieši kā par spīti lēnāk nekā citām reizēm strēba no glāzes tēju un, Anņiņku mocīdams, stieptin stiepa garumā sarunu, starp diviem malkiem gari un plaši izrunādamies. Ap pulksten desmitiem tējas dzeršana tomēr bija beigusies un Anņiņka sāka lūgties:

—      Tēvoci! Vai es tagad varu braukt?

—      Bet kā tad ar ēšanu? Vai pirms braukšanas nevajadzētu paēst pusdienas? Vai tu tiešām domā, ka tēvocis tevi tā laidīs projām? Ni un ni! Ir nedomā! Tādas lietas Golovļovā nekad nav notikušas! Nelaiķei māmiņai es nedrīkstētu acīs rādīties, ja viņa uzzinātu, ka es savu māsasmeitiņu esmu aizlaidis projām bez ceļa maltītes! Par to nav ne ko domāt, ne ko prātot.

Atkal vajadzēja likties mierā. Pagāja tomēr pusotras stundas, bet galdu kā neklāja, tā neklāja. Visi bija izklīduši; Jevprakseja, atslēgām žvadzot, šaudījās no klēts uz pagrabu; Porfirijs Vladimiričs apspriedās ar pārvākt nieku, nogurdinādams to ar bezjēdzīgiem rīkojumiem, plakšķinādams sev pa gurniem un vispār manīdamies novilcināt laiku. Anņiņka staigāja viena pa ēdamistabu šurp un turp, pulkstenī skatīdamās, skaitīdama savus soļus, vēlāk pat sekundes: viens, divi, trīs… Laiku pa laikam

viņa paraudzījās ārā un pārlietinājās, ka peļķes top arvien lielākas un lielākas.

Beidzot sāka šķindēt karotes, naži un šķīvji; sulainis Stepans ienāca ēdamistabā un uzklāja uz galda galdautu. Bet likās, ka daļa no Jūdāsiņa gausuma būtu pielipusi arī viņam. Viņš lēni jo lēni bīdīja šķīvjus, pūta glāzēs dvašu un skatījās tajās pret gaismu. Tieši vienos visi sēdās pie galda.

—      Nu redz, nu tu varēsi braukt! — Porfirijs Vladimiričs uzsāka atvadībām piemērotu sarunu.

Viņam priekšā bija nolikts šķīvis ar zupu, bet viņš tai nemaz nepieskārās un tik glaimīgi skatījās uz Anņiņku, ka viņam nosarka pat deguna gals. Anņiņka steidzīgi rija zupu karoti pēc karotes. Arī viņš paņēma karoti un jau taisījās to iegremdēt zupā, bet tad atkal nolikta uz galda.

—      Tu man piedod, vecam vīram! — viņš sīca. — Tu, redz, zupu izstrēbi, kā uz ugunsgrēku skriedama, bet es ēdu palēnām. Man netīkas tik nevērīgi izturēties pret dieva dāvanu. Maizīte mums dota dienišķam uzturam, bet mēs ar to nelietīgi svaidāmies — vai tu redzi, cik daudz tev drusku? Un vispār man patīk visu darīt pa krietnam un ar apdomu, tad viss iznāk tā pamatīgāk. Varbūt tas tevi dusmo, ka es pie galda netaisu cirka trikus, vai kā pie jums to sauc; bet ko tur lai dara! Padusmo vien, ja tev tā tīk! Padusmosi, padusmosi un beidzot piedosi man! Un ne jau vienmēr arī tu būsi jauna, ne jau vienmēr taisīsi cirka trikus, gan jau arī tu kādreiz pieņemsies prātā, un, lūk, tad tu teiksi: tēvocim, liekas, toreiz tomēr bija taisnība! Tā ir, mans draugs! Tagad tu varbūt manī klausies un domā: ķēms, ne tēvocis! Vecs urkšķis, ne tēvocis! Bet, kad būsi nodzīvojusi tik ilgi kā es, tad dziedāsi citu dziesmu, tad tu teiksi: bija gan labs tas tēvocītis! Labu vien man mācīja!

Porfirijs Vladimiričs pārmeta krustu un norija divas karotes zupas. To padarījis, viņš ielika karoti atkal šķīvī un atlaidās pret krēsla atzveltni — par zīmi, ka tūliņ sāksies runāšana.

«Asinssūcējs!» bija uz mēles Anņiņkai. Bet viņa savaldījās, ātri ielēja sev glāzē ūdeni un izdzēra to vienā paņēmienā. Jūdāsiņš, var teikt, gluži vai saoda, kas viņā patlaban notika.

—      Ko! Nepatīk! Neko darīt, lai arī nepatīk, bet tu tomēr paklausies, ko tēvocis saka! Redz, es jau sen gri-

beju ar tevi parunāt par to tavu steigu, bet nekad neiznāca vaļas. Nepatīk man tā tava steiga, tajā redzama vieglprātība un neapdomība. Jau toreiz jūs gluži velti aizbraucāt no vecmāmiņas — nebija jums kauna vecenīti sarugtinat! Un kālab?

—      Ak, tēvoci Kāpēc jūs to visu pieminat! Tas viss taču jau padarīts! No jūsu puses tas pat ir neglīti!

—      Stāvi mierā! Es nerunāju par to, vai tas glīti vai neglīti, bet par to, ka visu, kas darīts, var izdarīt arī par jaunu. Ne tikai mēs, grēcinieki, bet ari pats dievs groza savus lēmumus: šodien viņš dod lietutiņu, bet rīt saulainu laiciņu! Ā, re nu! Dievs vien to zina, kāds dārgums tas teātris ir! Re nu! Saki pati!

—      Nē, tēvoc! Lai tas paliek! Es jūs lūdzu!

—      Un vēl ko es tev sacīšu: tā tava vieglprātība nav laba, bet vēl vairāk man nepatīk tas, ka tu ar tik vieglprātīgi uzņem vecāku cilvēku aizrādījumus. Tēvocis tev vēl tikai labu, bet tu viņam saki: lai paliek! Tēvocis nāk pie tevis ar mīlestību un ar laipnību, bet tu tikai šņāc! Bet vai tu ar zini, kas tev to tēvoci devis? Nu pasaki — kas tev to tēvoci devis?

Anņiņka uz viņu paskatījās, nekā nesaprazdama.

—      Tēvoci devis dievs — redz, kas! Dievs! Ja dievs viņu nebūtu devis, tad tu tagad būtu viena, nezinātu, kā rīkoties, kā rakstīt lūgumu un kur to iesniegt; un tu nezinātu, kas uz šo lūgumu gaidāms. Tu būtu kā mežā; viens tev darītu pāri, otrs piekrāptu, bet trešais vienkārši izsmietu! Bet, tā kā tev ir tēvocis, tad mēs ar dieva palīgu nokārtojām tavas lietas vienā dienā. Uz pilsētu aizbraucām, Bāriņtiesā bijām, lūgumu iesniedzām, rezolūciju saņēmām! Nu tu redzi, mans draugs, ko nozīmē tāds tēvocis!

—      Es taču esmu jums pateicīga, tēvoc!

—      Nu, ja tu tēvocim esi pateicīga, tad nešņāc uz viņu, 5et paklausi. Tēvocis tev vēl tikai labu, lai gan tev dažreiz šķiet…

Anņiņka tik tikko spēja valdīties. Atlika vēl viens vienīgs līdzeklis, kā tikt vaļā no tēvoča pamācībām: izlikties, it kā viņa, kaut vai principā, pieņemtu viņa priekšlikumu palikt Golovļovā.

—      Labi, tēvoc, — viņa sacīja. — Es padomāšu. Es pali saprotu, ka dzīvot vienai, tālu no savējiem nepavisam nav ērti… Bet patlaban es tomēr neesmu spējīga izšķirties. Man jāpadomā.

— Nu redz, nu tu reiz saproti. Bet kas te ko domāt!

Liksim nojūgt zirgus, ienest tavas ceļasomas — un viss būs izdomāts.

—      Nē, tēvoc, jūs aizmirstat, ka man ir māsa!

Nav zināms, vai šis arguments Porfiriju Vladimiriču pārliecināja vai ari viņš visu šo skatu bija inscenējis tikai pieklājības pēc un pats lāgā nezināja, vai viņam tiešām vajag, ka Anņiņka paliek Golovļovā, vai ari tik tāds acumirklīgs dullums bija uznācis. Bet katrā ziņā pēc tam pusdienu ēšana ritēja raitāk. Anņiņka visam pievienojās, uz visu atbildēja tā, ka nevarēja rasties nekāda iespēja izplūst tukšās valodās.

Un tomēr, kad pusdienas bija paēstas, pulkstenis rādīja jau pustrīs. Anņiņka uztrūkās no krēsla, it kā tā visu laiku būtu sēdējusi karstā vannā, un pieskrēja pie tēvoča, lai no viņa atvadītos.

Pēc desmit minūtēm Jūdāsiņš kažokā un lāčādas zābakos jau bija iznācis uz lieveņa viņu pavadīt, lai pats ar savām acīm redzētu, kā jaunkundze tiek iesēdināta kulbā.

—       No kalna laid lēnāk — vai dzirdi! Un tad lai Seņkinas pakalnē — skaties, ka neizgāz! — viņš aizrādīja braucējam.

Beidzot Anņiņka bija ievīstīta un iesēdināta, un tad tika aizpogāta kamanu sega.

—       Varbūt tu tomēr paliksi! — Jūdāsiņš viņai vēlreiz uzsauca, gribēdams parādīt ļaudīm, kas visi bija sanākuši, ka viss notiek tā, kā jau radiem pieklājas. — Tu vismaz kādreiz atbrauksi, vai ne? Pasaki!

Bet Anņiņka jutās jau brīva, un viņai pēkšņi iegribējās paķircināties. Viņa izbāza galvu no kulbas un, katru vārdu skaidri izrunādama, atbildēja:

—      Nē, tēvoc, es nebraukšu! Būt kopā ar jums ir baigi!

Jūdāsiņš rādīja tādu seju, it kā neko nebūtu dzirdējis, bet lūpas viņam kļuva baltas.

*

Atbrīvošanās no Golovļovas gūstniecības Anņiņku ļoti iepriecināja, tā ka viņai nemaz neienāca prātā doma, ka aiz viņas mūžīgā gūstniecībā paliek cilvēks, kuram līdz ar viņas aizbraukšanu ir pārtrūkusi katra saite ar dzīvo cilvēku pasauli. Viņa domāja tikai par sevi: ka viņa izrāvusies brīvībā un ka tagad ir labi. Brīvības izjūta bija

tik spēcīga, ka viņa, atkal ienākusi Vopjinas kapsētā, vairs itin neka nemanīja no tās nervozās jūtelības, kas viņu bija pārņēmusi, pirmo reizi pieejot pie vecmāmiņas kapa. Viņa mierīgi noklausījās dvēseles aizlūgumu, bez asarām paklanījās kapam un diezgan labprāt pieņēma priestera uzaicinājumu iebaudīt viņa mājās tasi tējas.

Apstākļi, kādos dzīvoja Vopjinas priesteris, bija ļoti nabadzīgi. Mājas vienīgajā tīrajā istabā, kas noderēja kā pieņemamā istaba, bija kaut kāds skumjš kailums; gar sienām nolikti kādi divpadsmit krāsoti krēsli, pārvilkti ar astru audumu, kas vietām bija stipri nodilis; turpat stāvēja tāds pats dīvāns ar izliektu atzveltni, kas izskatījās gluži tā kā pirmsreformu skolas ģenerāļa krūtis; starp logiem bija redzams vienkāršs, ar noķēpātu vadmalu pārklāts galds, uz kura atradās draudzes grāmatas, aiz tām rēgojās tintnīca ar tajā iebāztu spalvaskātu; istabas austrumu stūrī karājās svētbilžu skapītis ar vienu svētbildi un aizdegtu lampiņu; zem svētbilžu skapīša atradās divas ar pelēku, izbalējušu vadmalu pārklātas lādes ar mācītāja sievas pūru. Pie sienām nebija tapešu; pie vienas sienas, tieši vidū, karājās dažas pabalējušas augstāko garīdznieku fotogrāfijas. Istabā turējās kaut kāda dīvaina smaka, it kā tur jau no seniem laikiem būtu bijusi tarakānu un mušu kapsēta. Pats priesteris, lai gan vēl jauns cilvēks, šajā vidē arī izskatījās tāds kā apsūbējis. Šķidrie, pagaišie mati nokarājās viņam no galvas taisnām šķipsnām, atgādinādami sēru vītola zarus; acis, kas kādreiz bija bijušas zilas, tagad raudzījās it kā bez dzīvības; balss drebēja, bārdiņa bija kļuvusi smaila; šalona amata tērps priekšpusē neturējās lāgā ciet un izskatījās kā uz pakaramā uzkārts. Priestera sieva, arī vēl jauna sieviete, izskatījās vēl vairāk nomocīta — tas no biežajām dzemdībām.

Ar visu to Anņiņka nevarēja nepamanīt, ka pat šie nomāktie, nomocītie un nabadzīgie cilvēki pret viņu neizturas tā kā pret parastu draudzes locekli, bet gan drīzāk ar nožēlu kā pret noklīdušu avi.

—     Vai paciemojāties pie tēvoča? — priesteris uzsāka sarunu, uzmanīgi paņemdams tējas tasi no paplātes, ko turēja rokās viņa sieva.

—      Jā, nodzīvoju gandrīz veselu nedēļu.

—     Tagad Porfirijs Vladimiričs ir galvenais muižnieks visā mūsu apvidū — varenāka par viņu nav. Bet dzīvē gan tam it kā neveicas. Papriekš nomira viens dēls, tad

ari otrs un visbeidzot vēl māte. Brīnums, ka viņš jūs nelūdza apmesties uz dzīvi Golovļovā.

—      Tēvocis aicināja gan, bet es pati nepaliku.

—      Kāpēc tad tā!

—      Labāk dzīvot brīvībā.

—         Brīvība, cienījamā, protams, ir laba lieta, bet arī tā nav gluži bez briesmām. Un, ja nu vēl ņem vērā to, ka jūs Porfirijam Vladimiričam esat vistuvākā radiniece, tātad arī visu viņa muižu tiešā mantiniece, tad, man domāt, varētu sevi biīvības ziņā arī drusciņ ierobežot.

—        Nē, tēvs, savā maizē ir labāk. Ir kaut kā vieglāk dzīvot, kad jūti, ka nevienam neesi uz kakla.

Priesteris paskatījās viņā ar neskaidru skatienu, it kā gribētu jautāt: «Vai tu maz zini, ko nozīmē «savā maizē»?» — bet aprāvās un tikai mulsi aizsita ciet savu amata tērpu.

—        Vai jūs par aktrises darbu saņemat lielu algu? — iejaucās sarunā priestera sieva.

Priesteris samulsa pavisam un pat pamirkšķināja sievai ar acīm. Viņš baidījās, ka Anņiņka apvainosies. Bet Anņiņka neapvainojās un, pat ne vaibstu nepakustinājusi, atbildēja:

—         Tagad es saņemu pusotra simta rubļu mēnesī, bet māsa — simt. Mums dod arī benefices. Gadā mēs abas saņemsim apmēram sešus tūkstošus.

—         Kāpēc tad māsiņai dod mazāk? Vai viņa mazākā cieņā? — interesējās priestera sieva.

—         Nē, bet māsai ir citāds žanrs. Man ir balss, es dziedu — tas publikai patīk vairāk, bet māsai balss ir vājāka — viņa spēlē vodeviļās.

—        Tad jau tur arī tāpat: viens ir priesteris, otrs diakons un trešais psalmotājs?

—         Jāsaka, mēs gan dalāmies uz pusēm; mēs jau pašā sākumā tā norunājām, ka naudu dalīsim līdzīgās daļās.

—         Kā jau radiem pieklājas? Tas ir gan labak — kā jau radiem pieklājas! Bet cik tas, pop, būs? Ja sešus tūkstošus rubļu sadala pa mēnešiem, cik tad iznāk?

—         Piecsimt rubļu mēnesī, bet, ja tos sadala uz pusēm, tad divsimt piecdesmit.

—         Skaties, kas par naudu! Mēs to nevarētu nodzīvot pa visu gadu! Bet ko es vēl gribēju pajautāt: vai tiesa, ka pret aktrisēm izturoties tā, it kā viņas nebūtu īstas sievietes?

Pops apjuka pavisam, tā ka pat atlaida vajā sava amata tērpa sturus; bet, redzēdams, ka Anņiņka jautājumu uzņem diezgan vienaldzīgi, nodomāja: «Ehēl Cik var manīt, tad viņa tiešām ir rūdīta!» — un nomierinājās.

—     Kā jūs to domājat — neīstas sievietes? — vaicāja Anņiņka.

—     Nu, it kā viņas bučojot, apkampjot… Pat tad, kad tām nemaz nepatīkot, ari tad tām vajagot….

—      Viņas neviens nebučo, bet tikai tēlo, ka tiek bučotas. Un par to, vai viņam patīk vai nepatīk, — par to tādos gadījumos nemaz nav ko runāt, jo viss notiek tā, kā jānotiek lugā: kā lugā rakstīts, tā dara.

—      Kaut arī būtu tā kā lugā, tad tomēr… Citam slienas vien tek, kā viņš tev lien virsū, riebjas pat paskatīties, bet tev viņam jāstiepj lūpas pretim!

Anņiņka neviļus notvīka; pēkšņi viņai iztēlē parādījās drošsirdīgā rotmistra Papkova siekalainā mute; tā tiešām •dīda virsū» un — ak vai! — līda virsū ne jau uz skatuves.

—     Jūs to visu iedomājaties ne gluži tā, kā tas notiek uz skatuves, — viņa noteica diezgan dzedri.

—     Protams, mēs jau teātrī neesam bijuši, bet visādi jau tur notiekot. Mēs ar popu bieži vien par jums, jaunkundz, pārrunājam, mums jūsu ir žēl, pat ļoti žēl.

Anņiņka klusēja; priesteris sēdēja un plūkāja bārdiņu, it kā taisīdamies arī pats teikt kādu vārdu.

—      Jāsaka, cienījamā, katram arodam ir savs labums un savs sliktums, — viņš beidzot sacīja. — Taču cilvēks savā vājībā par vienu priecājas, bet otru cenšas aizmirst. Un kādēļ aizmirst? Lūk, tādēļ, cienījamā, lai šis pēdējais pienākuma un tikumīgas dzīves atgādinājums, cik vien iespējams, nebūtu jātur prātā.

Un pēc tam nopūties piebilda:

—      Un galvenais, cienījamā, visdārgākais ir jāglabā!

Priesteris pamācoši paskatījās uz Anņiņku; viņa sieva

skumji pakratīja galvu, it kā gribēdama sacīt: kur nu vairs!

—     Un, lūk, saglabāt šo visdārgāko, manuprāt, aktiera amatā ir gandrīz neiespējami, — turpināja priesteris.

Anņiņka nezināja, ko uz šiem vārdiem atbildēt. Pamazām viņai sāka likties, ka šo vientiesīgo cilvēku sarunas par «visdārgāko» ir pilnīgi līdzvērtīgas «šajā pilsētā novietotā pulka» olicieru kungu sarunām par «la ehose». Vispār viņa pārliecinājās, ka tiklab šeit, kā arī pie tēvoča

viņā saskata pavisam neparastu parādību, uz kuru var gan raudzīties iecietīgi, bet tomēr no zināma atstatuma, lai «neaptraipītos».

—     Kāpēc jūsu baznīca, tēvs, tik nabadzīga? — viņa jautāja, lai sarunu novirzītu uz kaut ko citu.

—      Kur lai tā ņemtu bagātību! Muižnieki visi ir projām pa iestādēm izklīduši, bet zemnieciņiem nav ko dot. Un draudzē viņu diez ko vairāk par diviem simtiem arī nav.

—     Pat zvans vairs nekam neder! — nopūtās sieva.

—      Ir zvans, ir viss cits. Mūsu zvans, cienījamā, sver tikai piecpadsmit pudu, bet arī tas, par nelaimi, ieplīsis. Nemaz nezvana, tikai tā kā dūc — pat kaut kā neērti. Nelaiķe Arina Petrovna gan solījās pagādāt jaunu, un, ja viņa būtu dzīvojusi, tad mums U’gad beigu beigās būtu zvans.

—     Jums vajadzēja pateikt tēvocim, ka vecmāmiņa zvanu bija apsolījusi!

—     Tiku jau teicis, cienījamā, un viņš, taisnību sakot, manu žēlošanos uzklausīja diezgan vēlīgi. Tikai apmierinošu atbildi nevarēja dot: neesot, redz, no māmiņas par to dzirdējis! Nekad, redz, nelaiķe viņam par to neesot runājusi! Ja viņš būtu ko dzirdējis, saka, tad katrā ziņā darītu pēc viņas prāta!

—      Kā tad nu viņš varēja nedzirdēt! — ierunājās priestera sieva. — Viss ajjvidus to zina, bet viņš neesot dzirdējis!

—      Tā nu mēs te dzīvojam. Agrāk bija vismaz cerības, bet tagad nav ari vairs cerību. Dažreiz nav pat iespējams noturēt dievkalpojumu: nav ne dievmaizīšu, ne sarkanā vīna. Bet par sevi jau es nemaz nerunāju.

Anņiņka gribēja piecelties un atvadīties, bet uz galda lika nolikta jauna paplāte, uz kuras atradās divi šķīvji — viens ar rudmiesītēm, otrs ar ikru piciņām — un pudele Madeiras vīna.

—      Pasēdiet vēl! Nenonieciniet! Iebaudiet!

Anņiņka paklausīja, ātri norija divas rudmiesites, bet no vīna atteicās.

—      Jā, ko vēl es jums gribēju jautāt, — ierunājās priestera sieva. — Mūsu draudzē ir viena meitene, Liščevskas muižas kalpa meita; viņa esot bijusi Pēterburgā pie kādas aktrises par kalponi. Aktrises, saka, dzīvojot labi, tikai katru mēnesi vajagot apmainīt biļeti pret jaunu… Vai tiesa?

Anņiņka skatījās platām acīm un nekā nesaprata.. s

—      Tas ir, lai varētu brīvi rīkoties, — paskaidroja priesteris. — Bet, jādomā, ka viņa nerunā patiesību. Gluži otrādi, esmu dzirdējis, ka daudzas aktrises pat izpelnoties no kroņa pensiju.

Anņiņka pārliecinājās, ka, jo tālāk, jo trakāk, un sāka atvadīties no visas tiesas.

—     Un mēs jau domājām, ka jūs tagad no aktrisēm stāsieties laukā? — neatlaidās priestera sieva.

—      Kāpēc tad tā?

—     Nu tomēr. Jūs taču esat jaunkundze. Jūs tagad esat pilngadīga, jums ir sava muiža — ko labāku vēl var gribēt!

—     Jā, un tad jūs vēl esat tēvoča tiešā mantiniece, — piebilda priesteris.

—      Nē, es te nedzīvošu.

—      Un mēs tā cerējām! Savā starpā bieži vien norunājām: mūsu jaunkundzes katrā ziņā dzīvos Pogorelkā! Vasarā te pie mums ir pat ļoti jauki: mežā var iet sēņot!— mēģināja iekārdināt priestera sieva.

—      Sēņu mums te pat sausās vasarās ļoti daudz! — piebalsoja priesteris.

Anņiņka beidzot aizbrauca. Nonākot Pogorelkā, viņas pirmie vārdi bija: zirgus! Lūdzu, tūliņ zirgus! Bet Feduličs atbildes vietā tikai paraustīja plecus.

—      Kā zirgus? — Mēs tos vēi neesam barojuši! — viņš norūca.

—     Kāpēc tad jūs tos neesat barojuši! Ak mans dievs! Visi kā norunājuši!

—      Norunājuši jau ari ir. Kā tad lai nenorunā, ja katram redzams, ka šķīdoņa laikā pa nakti nevar braukt. Tik un tā jūs paliksiet uz lauka kaut kādā peļķē sēžam, tad jau, pēc mūsu prāta, labāk sēdēt mājās!

Vecmāmiņas istabas bija izkurinātas. Guļamistabā stāvēja uzklāta gulta, uz rakstāmgalda sīca patvāris; Afimjuška bija sagrabinājusi tējas paliekas, kas te vēl bija no Arinas Petrovnas laikiem viņas veclaicīgās lādītes dibenā. Kamēr tēja ievilkās, Feduličs, sakrustojis rokas un pagriezies pret jaunkundzi, turējās durvju tuvumā, bet abpus durvīm stāvēja lopu kopēja un Markovna tādās pozās, it kā viņas uz pirmo rokas mājienu taisītos skriet, kur kājas nes.

—      Tēja ir vēl no vecmāmiņas laikiem, — pirmais uzņēma valodu Feduličs. — Vēl bija palikusi lādītes dibenā.

Porfirijs Vladimiričs jau dzīrās vest projām ari lādīti, bet es neļāvu. Varbūt atbrauks jaunkundzes, es saku, varbūt viņām gribēsies padzerties tēju, kamēr pašas iedzīvosies. Nu, nekas! Viņš vēl atjokoja: tu, saka, esi vecs blēdis, ka tu vēl pats to tēju neizdzer! Tad tik skaties, ka lādīte vēlāk tiek aizgādāta uz Golovļovu! Pielūko, rit pat tiks sūtīts tai pakaļ!

Vajadzēja viņam toreiz atdot.

—     Kāpēc atdot — viņam jau pašam tējas diezgan. Tagad vismaz mēs padzersim tēju, kad jūs būsiet aizbraukusi. Bet, jaunkundz: vai taisnība, ka jūs mūs atdošot Porfirijam Vladimiričam?

—      Nenāk ne prātā!

—      Ak tā! Bet mēs jau nupat taisījāmies vai dumpoties. Ja jau tā, mēs domājām, ka mūs grib atdod Golovļovas kunga valdīšanā, tad mēs visi prasāmies laist mūs vaļa.

—     Kāpēc tad tā? Vai tad tēvocis tik briesmīgs?

—      Ne tik ļoti briesmīgs, bet moka nost, nemaz nežēlo vārdus. Viņš var ar vārdiem cilvēku vai sapūdēt.

Anņiņka neviļus pasmaidīja. Tieši puveši sūcās cauri visai Jūdāsiņa valodai! Tā nebija vis vienkārša tukšu salmu kulšana, bet smirdoša brūce, no kuras mūžam sūcās puveši.

—     Nu, un ko tad jūs, jaunkundz, pati par sevi esat izlēmusi? — tincināja Feduličs.

—      Kas tad man būtu par sevi «jāizlemj»? — viegli pasmaidīja Anņiņka, nojauzdama, ka arī šeit viņai vajadzēs noklausīties plašu izrunāšanos par «visdārgāko».

—      Vai tad jūs no tām aktierenēm nestāsieties laukā?

—     Nē … tas ir, es par to vēl neesmu padomājusi… Bet kas tur ļauns, ja es pelnu savu maizi, kā varu?

—     Un kas tur labs! Braukāt pa tirgiem ar torbānu! Dzērājus priecināt! Jūs taču esat — jaunkundze!

Anņiņka nekā neatbildēja, tikai sarauca uzacis. Viņas galvā kā dzenis kala mokošs jautājums: ak kungs! Ka.i es tikšu no šejienes projām?

—      Protams, jums labāk zināms, kā ar sevi darīties, bet mēs tikai domājām, ka jūs nāksiet pie mums atpakaļ. Māja mums silta un plaša — ej kaut rotaļās! Nelaiķe vecmāmiņa to ļoti labi iekārtojusi! Ja uznāk garlaicība, mēs iejūgtu kamanās, bet vasarā varētu iet mežā sēņot!

—      Sēnes te ir visvisādas: gan rudmiesītes, gan vilnīši, gan krimildes, gan baravikas, gan apšu bekas — ak tu mūžs, cik daudz! — kārdinādama nošvepstēja Afimjuška.

Anņiņka uzmetās ar abiem elkoņiem uz galda un pūlējās neklausīties.

—      Te viena meiča zināja stāstīt, — necilvēciskā kārtā neatlaidās Feduličs. — Viņa Pēterburgā kalpojusi pie kungiem — viņa stāstīja, ka visām aktierenēm esot biļetes. Un tās biļetes katru mēnesi esot jāuzrāda policijā!

Anņiņkai nogāja karsts pār kauliem: augu dienu viņa šos vārdus vien dzirdēja!

—      Fedulič! — viņa gandrīz iekliedzās. — Ko es jums esmu nodarījusi? Vai jums tiešām tāds prieks mani apvainot?

Viņai bija diezgan. Viņa juta, ka aizžņaudzās kakls, — vēl viens vārds — un viņa neizturēs.

NEATĻAUTI ĢIMENES PRIEKI

Reiz neilgi pirms katastrofas ar Petjeņku Anna Petrovna, ciemodamās Golovļovā, ievēroja, ka Jevprakseja kļuvusi it kā kuplāka. Tā kā Arina Petrovna bija audzināta dzimtbūšanas laiku tikumu garā, kad muižas meitu gaidības noderēja par pamatīgas un ne jau neinteresantas izmeklēšanas priekšmetu un tika uzskatītas gandrīz vai par ienākumu avotu, viņai šai ziņā bija ass un nekļūdīgs skatiens, un viņai tikai vajadzēja uzmest acis Jevpraksejas augumam, lai pēdējā, ne vārda neteikdama un pilnīgā vainas apziņā, novērstu no viņas savu pārpārim notvīkušo seju.

—      Panāc nu, panāc nu, draugaļiņ! Paskaties uz mani! Vai tu neesi uz grūtām kājām? — tincināja vērīgā vecenīte grēcīgo dūjiņu; bet viņas balsī nebija dzirdams pārmetums, gluži otrādi, tā skanēja tā, it kā viņa jokotu, gandrīz jautri un atgādināja vecos labos laikus.

Jevprakseja, ne gluži kaunīga, ne gluži pašapzinīga, klusēja, tikai viņas vaigi zem Arinas Petrovnas vērīgā skatiena notvīka vēl vairāk.

—     Nu jā! Jau vakar es skatos — ko tu staigā tāda sarāvusies! Iet, gorās — tā kā būtu kāda godīgā! Bet mani jau nu tu, māsiņ, ar gorīšanos nepiemānīsi! Es jau pa piecām verstīm redzu jūsu meitu stiķus! Vējš, vai, tevi tā piepūtis? Np kura laika? Atzīsties! Klāj vaļā!

Tad nāca pamatiga nopratināšana un ne mazāk pamatīga stāstīšana. Kad tad bijušas pirmās pazīmes? Vai vecmāte jau esot padomā? Vai Porfirijs Vladimiričs zinot, kādi prieki viņam gaidāmi? Vai Jevprakseja sevi saudzējot, vai neceļot neko smagu? Un tā tālāk. Izrādījās, ka Jevprakseja bija stāvoklī jau piekto mēnesi; ka vecmāte vēl nebija padomā; ka Porfirijam Vladimiričam teikts, bet viņš neesot nekā atbildējis, tikai salicis rokas, kaut ko nočukstējis un paskatījies uz svētbildi par zīmi tam, ka viss nāk no dieva un viņš, debesu valdnieks, pats visu izkārtos; un pēdīgi, ka Jevprakseja reiz bijusi neuzmanīga, cēlusi patvāri un tūlīt jutusi, ka viņai iekšā kaut kas tā kā pārtrūkst.

—      Jūs tomēr esat bez prāta, kad tā uz jums paskatās! — gaudās Arina Petrovna, noklausījusies šo atzīšanos. — Laikam jau vajadzēs man pašai nākt talkā! Nu saki viens cilvēks, piekto mēnesi stāvoklī, bet viņai pat vecmāte nav vēl padomā! Būtu kaut vai tai pašai Uļitkai parādījusies, muļķe tāda!

—      Es jau gribēju, bet kungs Uļitušku ne visai…

—      Muļķības, cienītā, muļķības! Tas, vai Uļitka kunga priekšā ir nogrēkojusies vai nav, — tā ir cita lieta! Bet šitādā reizē — ko viņš tur saprot! Vai tad mums ar viņu jābučojas, vai! Nē, tas ir skaidrs, ka man pašai jāķeras klāt!

Arina Petrovna, izmantodama šo gadījumu, gribēja pasūroties, ka viņai līdz pat šim laikam, arī vecumdienās, jānes grūtumi, bet sarunas temats bija tik aizraujošs, ka viņa tikai nočāpstināja lūpas un turpināja:

—      Nu, draugaļiņ, tagad tik atlaid jostu! Kas grib vizināties, lai mācās vilkt ragutiņas! Pamēģini! Pamēģini! Es esmu izauklējusi trīs dēlus un vienu meitu un piecus bērnus maziņus aprakusi — es zinu! Redz, kur viņi, tie puisieši, mums sēž! — viņa piebilda, iesizdama sev ar dūri pa pakausi.

Un pēkšņi viņai uzausa gluži kā gaisma.

—      Ak dieviņ tētīt! Bet tas taču iekrīt pašā gavēņa laikā! Pagaidi! Pagaidi! Es izrēķināšu!

Viņa sāka skaitīt uz pirkstiem, skaitīja vienu reizi, otru reizi, trešo — iznāca taisni pašā gavēņa laikā.

—      Nu skaties, nu skaties! Ir gan svēts cilvēks! Bet paga, paga, es viņu paķircināšu! Mūsu bībelnieks! Kādā ķezā iekūlies! Es viņu paķircināšu! Es nebūtu es, ja viņu nepaķircinātu! — jokoja vecīte.

Tiešām, tās pašas dienas vakarā, dzerot tēju, Arina Petrovna, Jevpraksejas acu priekšā klātesot, vilka Jūdāsiņu uz zoba.

—      Nu paskat, kādu viņš joku palaidis, tas mūsu lēni-

ķis! Vai tik to tavu daijavu vējš nav piepūtis? Brīnums gan!

Sākumā Judasiņš ar nepatiku vairijas no māmiņas jokiem, bet, pārliecinājies, ka Arina Petrovna runā, «kā jau radiem pieklājas», «no visas sirds», — pamazām kļuva jautrāks.

—      Esat gan jūs niekkalbe, māmiņ! Nudien, niekkalbe! — viņš jokojās no savas puses; bet citādi pret ģimenes sarunām, kā jau pēc sava paraduma, izturējās atturīgi.

—      Kas par niekkalbi? Par šo lietu jārunā nopietni! Tā taču ir svarīga! Te taču ir «noslēpums», — lūk, ko es tev teikšu! Kaut ari viss nav noticis tā, kā vajag, tad tomēr… Nē, par šo lietu jāpadomā un kā vēl jāpadomā! Kādas ir tavas domas: vai liksi viņai dzemdēt tepat vai vedīsi uz pilsētu?

—     Es nezinu, māmiņ, es nekā nezinu, mīļā! — vairījās Porfirijs Vladimiričs. — Ak jūs, niekkalbe! Nudien, niekkalbe!

—      Nu, bet tu pagaidi, draugaļiņ! Mēs ar tevi parunāsimies par visu vēsā prātā! Izspriedīsim visu sīki jo sīki — kas un kā! Tie puisieši jau tādi ir — kad tik viņu iegribas apmierinātas, lai pēc tam tas sievieša cilvēks pats tiek galā!

Arina Petrovna pēc sava atklājuma jutās kā zivs ūdenī. Visu vakaru tā nevarēja ar Jevprakseju runāt vien beigt. Pat viņas vaigi iekvēlojās, un acīs parādījās jaunības dienu spožums.

—      Nu kā tu domā, draugaļiņ? Tas taču… ir no dieva! — viņa neatlaidās. — Lai nu ar viss nav noticis tā, kā vajag, bet iznākums tomēr ir tas pats… Bet pielūko! Ja tas iznāks gavēņa laikā — lai dievs tev ir žēlīgs! Tad gan par tevi paņirgāšos! Es tevi zemē iedzīšu!

Arī Uļitušku pasauca apspriesties. Vispirms tika runāts par pašu lietu, kas un kā, vai nevajadzētu skalojamo ūdeni sagatavot, vai neietriept vēderu ar veselības smēri, tad atkal atgriezās pie tīkamā temata un sāka skaitīt uz pirkstiem, bet, skaiti, kā gribi, arvien iznāca taisni gavēņa dienā! Jevprakseja tvīka kā magone, bet neko nenoliedza, tikai atsaucās uz savu nebrīvo stāvokli.

—      Ko tad es! — viņa sacīja. — Man jau jādara tā, kā «viņš» grib! Vai tad tādas kā es var neklausīt, ja kungs pavēl!

—      Nu, nu, svētā! Neizliecies nu! — jokoja Aiina Petrovna. — Gan jau pati…

Vārdu sakot, sievietes nodevās šai lietai ar visu sirdi. Arina Petrovna atcerējās veselu virkni gadījumu no savas pagātnes un, protams, nekavējās tos izklāstīt. Sākumā viņa stāstīja pati par savām gaidībām. Kā viņa mocījusies ar dulburi Stjopku, kā, būdama stāvoklī ar Pāvelu Vladimiriču, braukusi pasta ratos uz Maskavu, lai nepalaistu garām Dubrovinas ūtrupi, un kā viņai šās ūtrupes dēi tik tikko nebijis jāaiziet uz viņpasauli un tā tālāk, un tā tālāk. Visas dzemdības bija bijušas ar kaut ko ievērojamas; tikai vienas bijušas vieglas — kad dzimis Jūdāsiņš.

—      Es nejutu grūtumu ne tik kā melns aiz naga! — viņa stāstīja. — Reiz sēžu un domāju; «Ak kungs! Vai tad tiešām es esmu uz grūtām kājām?» Kad pienāca laiks, es tik uz mirklīti atlikos gultā un nemaz nezinu, kā — bērns bija klāt! Man tas bija pats vieglākais dēlsl Pats vieglākais!

Tad sākās stāsti par muižas meitām; cik daudzas viņa pati «pieķērusi», cik daudzām izsekojusi pa pēdām ar uzticamu cilvēku un galvenokārt ar Uļituškas palīdzību. Sirmgalves atmiņa bija uzglabājusi visus šos notikumus apbrīnojami skaidri. Visā viņas pelēcīgajā pagātnē, kas bija pagājusi gan ar sīkas, gan ar lielas mantas krāšanu, necejos klīstošo muižas meitu gaitu izsekošana bija bijis vienīgais romantiskais elements, kas kaut cik pieskārās kādai dzīvai stīgai.

Sī nodarbība bija gluži kā beletristika garlaicīgā žurnālā, no kura lasītājs neko citu negaida kā pētījumus par miglājiem un aprakstus par Ovīdija kapa vietas atrašanos — un pēkšņi viņš lasa: «Lūk, brašais trijjūgs traucas strauji…» Meitu istabas vienkāršos romānus parasti izbeidza ļoti stingri un pat necilvēciski (vainīgo meitu izprecināja uz kaut kādu tālu sādžu, katrā ziņā kādam zemniekam atraitnim ar lielu ģimeni; vainīgo vīrieti — pazemināja par lopu puisi vai nodeva zaldātos); atmiņas par šīm romānu beigām kaut kā bija izgaisušas (kultūras cilvēku atmiņa par pagātnē izdarīto vispār ir diezgan pieticīga), kamēr «mīlestības intrigu» izsekojuma process arvien vēl pazibēja acu priekšā — pavisam dzīvi. Un kas tur ko brīnīties! Šim procesam savā laikā dzīvoja līdzi ar tādu pašu neatslābstošu interesi, ar kādu tagad lasa avīžu romānu, kura autors nevis uzreiz vainago varoņu abpu-

fiējo ilgošanos ar laimīgām beigām, bet vispatētiskākajā vietā liek punktu un piezīmi: «Turpinājums sekos.»

—      Vai maz man bijis moku ar viņām! — stāstīja Anna Petrovna, — Daža laba līdz pēdējam mirklim turas pretī, luncinās, cer mani piemānīt! Bet mani, mīlīt, ap stūri nevar apvest! Man šādās lietās ir piedzīvojumi! — viņa piemetināja gandrīz vai bargi, it kā kādam draudēdama.

Visbeidzot nāca stāsti par gaidībām, ar kurām saistījās, tā sakot, sava veida politika un attiecībā uz kurām Arin;i Petrovna nebija vis vairs sodītāja, bet slēpēja un līdzētāja.

Tā, piemēram, viņas tētiņam Pjotram Ivaničam, nevarīgam septiņdesmit gadus vecam večukam, ari bijusi tāda «draugaja», kurai arī pēkšņi gadījies pieaugums, un šis pieaugums — augstāku apsvērumu dēļ — bijis no vecā jānoslēpj. Viņa, Arina Petrovna, kā par nelaimi, toreiz esot bijusi sanākusi naidā ar brāli Pjotru Petroviču, kas — ari kaut kādu savu politisku apsvērumu dēļ — šīm gaidībām izsekojis pa pēdām un gribējis vecajam atvērt acis attiecībā uz šo «draugaļu».

—      Un vai tu vari iedomāties! Gandrīz vai tētiņa acu priekšā mēs visu to mehāniku izdarījām! Sis, mīlīt, guļ savā guļamistabā, bet mēs blakus tik strādājam! Klusītiņām, uz pirkstu galiem! Es patiļ savām rokām aizbāzu šai muti, lai nekliedz, pati savām rokām aizvācu visu veļu, bet viņas dēliņu — ak, kas tas bija par jauku, veselīgu bērniņu — to tik ratos iekšā un projām uz bērnu patversmi! Kad brālis pēc nedēļas to visu dabūja zināt, viņš muti vien noplātīja: tad ta esot gan māsa!

Un tad bija vēl vienas «politiskas» gaidības: māsiņai Varvarai Mihailovnai bija gadījusies nelaime. Viņas vīrs aizgājis karā pret turkiem, bet šī ņem un nepiesargās! Atskrējusi uz Golovļovu kā apsvilusi: «Glāb nu, māsiņ!»

—      Nu, mēs gan ap to laiku bijām tā kā saskrējušās, bet es nelikos ne zinis: uzņēmu gods godam, nomierināju, sadrošināju un — kā viešņu turēdama — visu tik smalki nodarīju, ka vīrs pat aizgāja kapā, nekā nezinādams.

Tā stāstīja Arina Petrovna, un, jāsaka taisnība, ne jau katram stāstītājam ir tik uzmanīgi klausītāji. Jevprakseja centās nepalaist garām nevienu vārdu, it kā viņas acu priekšā risinātos brīnišķīgas burvju pasakas notikumi; kas attiecas uz Uļitušku, tad tā, kā stāstīto notikumu lielākās tiesas līdzdalībniece, tikai šmakstināja lūpas.

Ari UJituška tagad atplauka un uzelpoja brīvāk. Nemiera pilna bija bijusi viņas dzīve. Kopš jaunības dienam viņa bija degusi verdziskā godkārē un gan miega, gsn nomodā par to vien sapņojusi, kā izdabāt kungiem un izrīkot savas kārtas ļaudis, bet viņai nebija veicies. Tiklīdz tā vienu kāju bija pacēlusi par vienu kāpnīti augstāk, tūliņ kāds neredzams spēks atkal metās viņai virsū un nogrūda pašos elles dziļumos. Visas tās īpašības, kādas ir vajadzīgas kungu kalpotājiem, viņai bija papilnam: viņa bija dzēlīga, mēlnesīga un vienmēr gatava uz visādām nodevībām, bet vienlaikus ļoti cieta savas nepārvaramās iztapības dēļ, kas notušēja visu viņas dzēllgumu. Agrākos laikos Arina Petrovna bija labprāt izmantojusi viņas pakalpojumus, kad paslepus bija jāizpētl kāds gadījums meitu istabā vai arī jānokārto kāda apšaubāma lieta, bet Arina Petrovna Uļituškas nopelnus augstu nevērtēja un nepiešķīra viņai nekādu cienījamu amatu. Aiz šā iemesla Uļitka bija sūdzīga un palaida mēli; bet uz viņas sūdzībām neviens neklausījās, jo visi zināja, ka Uļitka ir negants meitietis, kas vienā mirkli tevi nolādēs līdz ellei, bet pēc brītiņa — pamet tai tikai ar pirkstiņu — būs atkal klāt un gatava izdabāt. Tā viņa noņēmās, tā viņa nodauzījās, nekad nekā nesasniegdama, līdz dzimtbūšanas galīgā atcelšana nosprauda robežas viņas verdziskajai godkārei.

Jaunībā viņai bija pat kaut kas tāds gadījies, kas tai bija devis ļoti nopietnas cerības. Reiz, Golovļovā ciemojoties, Porfirijs Vladimiričs ar viņu bija ielaidies, un, kā pauda Golovļovas nostāsti, viņai esot pat bijis no viņa bērns, aiz ko māmiņa Arina Petrovna ilgu laiku uz viņu bijusi dusmīga. Vai šie sakari tikuši uzturēti arī vēlāk, Jūdāsiņam citreiz ierodoties tēva mājās, — nav zināms; bet katrā ziņā tad, kad Porfirijs Vladimiričs sataisījās Golovļovā apmesties uz dzīvi, Uļituškas sapņi sabruka visaizvainojošākā kārtā. Tikko Jūdāsiņš bija atbraucis, viņa metās tam pretim ar veselu lēveni tenku, kurās Arina Petrovna tika apvainota gandrīz vai blēdībās; bet «kungs», kas tenkās noklausījās vēlīgi, uz Uļitku paskatījās tomēr pavisam vēsi un viņas agrākos «nopelnus» ir nepieminēja. Savos aprēķinos vīlusies un apvainota, Uļituška pārsviedās uz Dubrovinu, kur brālis Pāvels Vladimiričs aiz naida pret brāli Porfiriju Vladimiriču viņu labprāt pieņēma un iecēla pat par savu saimniecības vadītāju. Te nu viņas stāvoklis it kā uzlabojās. Pāvels Vladi-

miričs sēdēja augšstāvā un dzēra glāzīti pēc glāzītes, bet viņa no rīta līdz vakaram naski skraidīja pa klētīm un pagrabiem, žvadzināja atslēgas, skaļi mēļoja un uzsāka pat karu ar Arinu Petrovnu, kuru gandrīz vai ēda nost uz šās pasaules.

Bet Uļituškai tik ļoti patika visāda veida nodevības, ka viņa nespēja klusi apmierināties ar labo dzīvi, ko tai liktenis bija piešķīris. Tas bija taisni tajā laikā, kad Pāvels Vladimiričs jau dzēra tik traki, ka varēja jau ar zināmām cerībām paredzēt šās trakās dzeršanas sekas. Porfirijs Vladimiričs saprata, ka šādos apstākļos Uļituška ir neatsverams dārgums, un pameta viņai atkal ar pirkstiņu. Viņai pienāca no Golovļovas pavēle — neatiet ne soli no izraudzītā upura, nerunāt tam nekad pretim, pat tad ne, kad tas iekaisa naidā pret brāli Porfiriju Vladimiriču, bet ar visiem spēkiem novērst Arinas Petrovnas iejaukšanos. Tā bija viena no tām radnieciskām ļaunprātībām, kuru izdarīt Jūdāsiņu nemudināja vis nobriedusi doma, bet kas bija radusies nedomājot — kā visvienkāršākā iegriba. Nemaz nav jāsaka, ka Uļituška šo uzdevumu izpildīja precīzi. Pāvels Vladimiričs savu brāli joprojām nīda, bet, jo vairāk viņš to nīda, jo vairāk dzēra un tādēļ kļuva jo nespējīgāks uzklausīt jebkādus Arinas Petrovnas atgādinājumus par «rīkojumu». Katra mirēja kustība, katrs viņa vārds tūlīt bija zināms Golovļovā, tā ka Jūdāsiņš varēja pilnīgi skaidri noteikt brīdi, kad viņam jāiznāk no kulisēm un jāparādās uz skatuves kā viņa paša radītā stāvokļa kungam. Un viņš to izmantoja, tas ir, viņš iebrauca Dubrovinā taisni tad, kad tā, tā sakot, viņam pati iekrita rokās.

Par šo pakalpojumu Porfirijs Vladimiričs Uļituškai uzdāvināja vilnas drānu kleitai, bet sev tuvāk viņš to tomēr nelaida. Uļituška atkal nokrita no augstumiem elles dziļumos un šoreiz, kā likās, tā, ka bija jādomā: neviens cilvēks pasaulē tai vairs nepametīs ar pirkstu.

Parādīdams sevišķu žēlastību par «brāļa kopšanu pēdējos brīžos», Jūdāsiņš viņai ierādīja kaktu ēkā, kur tagad pēc dzimtbūšanas atcelšanas vispār mitinājās tādi muižas ļaudis, kam bija kaut kādi nopelni. Tur Uļituška galīgi aprima, tā ka tad, kad Porfirijs Vladimiričs uztīkoja Jevprakseju, viņa ne tikai vairs neizrādīja nekādu spītību, bet pat atnāca pirmā pie «kunga draugaļiņas», lai izteiktu tai savu padevību un noskūpstītu viņai plecu.

Un tad pēkšņi, kad viņa jau pati domājās sevi aizmirstu

un atstātu, viņai atkal uzsmaidīja laime. Jevprakseja palika stāvokli. Nu visi atcerējās, ka kaut kur ļaužu galā mājo «zelta cilvēks», un atkal tai pameta ar pirkstu. Tiesa gan, nevis pats «kungs» meta ar pirkstu, bet pietika jau ar to, ka viņš nepretojās. Savu atgriešanos kungu namā Uļituška atzīmēja ar to, ka izņēma no Jevpraksejas rokām patvāri un svinīgi, krūtis izgāzusi, aiznesa to uz ēdamistabu, kur tobrīd sēdēja arī Porfirijs Vladimiričs. Un «kungs» neteica ne vārda. Viņai likās, ka tas pat pasmaidīja, kad viņa citā reizē ar to pašu patvāri rokās to sastapa gaitenī un jau iztālēm sauca:

—      Kungs! Grieziet ceļu — ka neapplaucēju!

Uz ģimenes apspriedi ataicināta, Uļituška kādu brīdi mīņājās un negribēja apsēsties. Bet, kad Arina Petrovna tai laipni uzsauca: — Sēdies taču! Sēdies! Netaisi jokus! Ķeizars mūs visus padarījis vienlīdzīgus — sēdies! — viņa arī apsēdās; sākumā viņa bija pavisam klusa, bet tad ļāva mēlei vaļu.

Arī šī sieviete daudz ko atcerējās. Viņas atmiņā bija uzkrājies daudz visādu puvešu no dzimtbūšanas laikiem. Neatkarīgi no delikātajiem uzdevumiem sakarā ar muižas meitu mīlestības dēku izsekošanu Uļituškai Golovļovu mājā bija arī savi pienākumi kā dakterīšai un dziedinātājai. Cik viņa savā mūžā nebija likusi sinepju plāksterus, ragus un it sevišķi taisījusi klistīrus! Klistīru viņa bija taisījusi gan vecajam kungam Vladimiram Mihailovičam, gan vecajai lielmātei Arinai Petrovnai, gan jaunajiem kundzēniem visiem pēc kārtam, — un viņai par to bija saglabājušās vislabākās atmiņas. Un tagad šīm atmiņām pavērās gandrīz vai nepārredzami apvāršņi…

Golovļovu māja kaut kādā noslēpumainā kārtā atdzīvojās. Arina Petrovna braukāja vienā gabalā no Pogorelkas pie «labā dēla», un viņas uzraudzībā raiti ritēja sagatavošanas darbi, kas pagaidām vēl nebija īsti vārdā saucami. Vakarā pēc tējas visas trīs sievietes sagāja Jevpraksejas istabā, mielojās ar pašvārītu ievārījumu, spēlēja uz durakiem un līdz pirmajiem gaiļiem nodevās atmiņām, kuru dēļ «draugaļiņa» laiku pa laikam varen notvīka. Vismazākais sīkums bija pamudinājums jauniem un jauniem stāstiem. Pasniedz Jevprakseja aveņu ievārījumu — un Arina Petrovna sāk stāstīt, kā viņa, gaidīdama meitiņu Soņku, pat aveņu smaržu neesot varējusi paciest.

—      Vajadzēja tikai tās atnest mājā — kad es jau jutu,

kas atnests! Un tūliņ bjauju pilnā kaklā: «Projām! Nesiet tās nolādētās avenes projām!» Bet vēlāk, kad bija viss cauri, atkal nekas! Garšoja atkal!

Atnes Jevprakseja ikrus — un Anna Petrovna atceras gadījumu ar ikriem.

—      Ar ikriem man arī bija tāds gadījums — taisni apbrīnojams! Toreiz es tikko kā biju precējusies, kādu mēnesi vai divus; pēkšņi man tā gribas ikru, ka rauj vai no elles ārā! Ielienu klusītiņām pieliekamā un tik ēdu un ēdu! Vladimir Mihailič, es saku savam laulātajam: ko tas, sak, nozīmē, ka es tos ikrus nevaru ne atēsties? Bet viņš tik pasmaida un atbild: «Tu taču, mans draugs, esi uz grūtām kājām!» Un kā likts, taisni pēc deviņiem mēnešiem piedzima dulburis Stjopka!

Bet Poriirijs Vladimiričs attiecībā uz Jevpraksejas gaidībām joprojām izturējās tikpat mīklaini un pat ne reizi noteikti neizsacījās par savu līdzdalību šajā lietā. Tīri dabiski, ka tas sievietēm bija neērti, traucēja tām izplūst valodās, un tādēļ viņas Jūdāsiņu nepavisam negribēja redzēt un dzina to vienkārši projām, kad tas vakaros nejauši ienāca Jevpraksejas istabā.

—             Ej, ej, puis, projām! — jautri teica Arina Petrovna.

—       Tu savu darbu esi padarījis, tagad sākas mūsu, sieviešu, darīšanas! Tagad mums tie prieki!

Jūdāsiņš padevīgi aizgāja, un, kaut gan viņš nepalaida garām izdevību pārmest mīļajam draugam māmiņai, ka tā neesot vairs pret viņu žēlīga, sirds dziļumos viņš tomēr bija ļoti apmierināts, ka viņu liek mierā un ka Arina Petrovna ņem tik aktīvu dalību situācijā, kas viņam gauži nepatīkama. Ja viņa to nedarītu — dievs zina, kā viņam tad būtu jārīkojas, lai tiktu galā ar šo nejauko lietu, par kuru iedomājoties vien viņš jau sarāvās un spļaudījās. Bet tagad viņš cerēja, ka, pateicoties Arinas Petrovnas pieredzei un Uļituškas veiklībai, «nelaime» netiks izpausta un ka viņam pašam iznākums kļūs varbūt zināms tikai tad, kad viss jau būs galā.

*

Porfirija Vladimiriča aprēķini tomēr neattaisnojās. Vispirms gadījās katastrofa ar Petjeņku, bet drīz pēc tam nomira arī Arina Petrovna. Nu vajadzēja tikt galā pašam un pie tam bez jebkādām cerībām, ka varēs izkulties ar kādu nekrietnu kombināciju. Aizsūtīt Jevprakseju kā nevajadzīgu atpakaļ pie viņas radiem nebija iespējams, tāpēc ka Arinas Petrovnas iejaukšanās dēļ lieta jau bija izdaudzināta pārāk tālu un visiem zināma. Arī uz Uļituškas palīdzību nebija ko cerēt, jo, kaut gan viņa bija veikla sieviete, tai uzticēties, jāatzīst, nozīmēja uz ilgu laiku iepīties izmeklēšanas tiesneša tīklos. Pirmo reizi mūžā Jūdāsiņš nopietni un dziļi kurnēja par savu vientulību, pirmo reizi neskaidri nojauta, ka apkārtējie muižas cilvēki nav nekādi koka lellīši, kurus var vazāt aiz deguna.

—      Nevarēja nu mazdrusciņ pagaidīt, — viņš klusībā pārmeta mīļajam draugam māmiņai. — Būtu visu nokārtojusi, kā nākas, klusītiņām un ar gudru ziņu, un tad — dievs ar viņu! Mirstamais laiks pienācis — neko darīt! Būtu jau žēl vecenītes, bet, ja nu dievam tā patīk, tad nelīdz ne asaras, ne dakteri, ne zāles, jo mēs visi viņa prāta priekšā esam nespēcīgi! Gana dzīvots vecenītei, gana baudīts visāda labuma. Ir pati lielmātes mūžu nodzīvojusi, ir bērnus kungu kārtā atstājusi! Gana dzīvots — pietiek!

Un, kā jau parasts, viņa nemierīgās domas, kam nepatika kavēties pie tādiem jautājumiem, kas viņam sagādāja praktiskas grūtības, tūlīt pārsviedās uz citu pusi, pie kaut kā vieglāka, par ko viņš varēja atkal kult savus tukšos salmus bez gala un bez mēra.

—      Un kā viņa nomira, tikai praviešiem ir lemta tāda nāve! — viņš meloja pats sev, pats tomēr neatskārzdams, vai viņš melo vai runā patiesību. — Bez ciešanām, bez naida . . . tāpat! Nopūtās — un mēs skatāmies, nav viņas vairs! Ak, māmiņ, māmiņ! Ir smaidiņš sejā, ir sārtumiņš… Un rociņas salikusi, kā svētīt gribēdama, actiņas pievērusi. .. atā!

Pēkšņi pašā žēlabaino vārdu plūdumā viņam atkal gluži kā kāds iedur. Atkal tā pati nejaukā lieta . . . tpu! tpu! tpu! Nevarēja nu tā māmiņa mazdrusciņ pakavēties! Ja ne ilgāk, tad kaut vai mēnesi — un varbūt vēl ne tik nevajadzētu, bet še tev!

Kādu laiku viņš mēģināja no Uļituškas jautājumiem izvairīties, tāpat kā bija izvairījies no mīļā drauga māmiņas jautājumiem: es nezinu! Es nekā nezinu! Bet Uļitušku, kas bija nekaunīga sieva un pie tam vēl tāda, kas nu juta savu varu, nebija vis tik viegli atvairīt ar šādiem paņēmieniem.

—      Vai tad man tas būtu jāzina, vai! Vai tad es to putru esmu ievārījusi! — viņa tam tūlīt no paša sākuma

atcirta tā, ka viņš saprata: cerības laimīgi apvienot laulības pārkāpēja un laulības pārkāpšanas rezultātu vienaldzīga vērotāja divējādās lomas — pilnīgi sabrukušas.

Nelaime nāca arvien tuvāk un tuvāk, nenovēršama, gandrīz vai taustāma! Tā vajāja viņu ik bridi un, tas ļaunākais, paralizēja viņa tukšo spriedelēšanu. Viņš pulējās cik spēdams, lai aizdzītu priekšstatu par to, lai noslīcinātu to liekvārdības straumē, bet tas viņam izdevās tikai pa daļai. Viņš izmēģinājās kaut kā aizslepties aiz augstākās varas neapgāžamajiem likumiem un, kā jau paradis, no šās tēmas iztaisīja veselu kamolu, kuru varēja risināt stundām, piešķetinādams tam klāt gan līdzību par matu, kas nenokrit cilvēkam no galvas bez dieva ziņas, gan leģendu par namu, kas tiek celts uz smiltīm; bet taisni tad, kad šis tukšās domas cita aiz citas bija paspējušas nozust kaut kādā noslēpumainā bezdibenī, kad likās, ka kamols ritināts tiku tikām, taisni tad kā no kāda aizstūra izlauzās viens vārds un vienā mirkli pārrāva pavedienu! Ak vai! Šis vārds bija: «laulības pārkāpšana» un apzīmēja tādu darbību, kurā Jūdāsiņš negribēja atzīties ne pats sev.

Un tad, kad pēc veltīgiem mēģinājumiem aizmirst un apklusināt visu, beidzot kļuva skaidrs, ka viņš ir noķerts, — viņu pārņēma skumjas. Viņš sāka staigāt pa istabu, ne par ko nedomādams, tikai juzdams, ka viņam iekšā kaut kas dreb un sūrst.

Tie bija pavisam jauni iemaukti, kas pirmo reizi mūžā bija uzlikti viņa tukšajai spriedelēšanai. Līdz šim, lai uz kādu pusi bija vērsusies viņa tukšā fantāzija, tā visur bija atradusi tikai bezgalīgu plašumu, kurā bija iespējamas visdažādākās kombinācijas. Pat Volodjkas un Petjeņkas bojāeja, pat Arinas Petrovnas nāve netraucēja viņa tukšo spriedelēšanu. Tie bija parasti, vispāratzīti fakti, kuru novērtēšanai bija paredzēti arī vispāratzīti paradumi, kas pastāvēja jau kopš senām dienām. Bēru dievkalpojumi, dvēseles aizlūgumi, piemiņas mielasti un tā tālāk — visu to viņš bija nodarījis, kā pieklājas, un ar to, tā teikt, sevi attaisnojis gan cilvēku, gan dieva priekšā. Bet laulības pārkāpšana. .. Kas tad tā tāda? Tā taču bija — maskas noraušana kādai dzīvei, tās iekšējo melu konstatēšana! Un, kaut ari viņu agrāk turēja par intrigantu, teiksim, pat par «asinssūcēju», tad visām šīm ļaužu valodām tomēr bija tik maz juridiska pamata, ka viņam bija pilnīgas tiesības sacīt: pierādi! Un

nu uzreiz… iaulības pārkāpējs! Pieķerts laulības pārkāpējs no visas tiesas, caur Arinas Petrovnas laipnību viņš nebija pat spēris nekādus solus (ak, māmiņ! Māmiņ!), nebija paguvis pat samelot un tad vēl «gavēņa laikā» … Tpu! Tpu! Tpu!

Sajās iekšējās pārrunās pašam ar sevi, lai cik juceklīgs bija to saturs, varēja saklausīt kaut ko līdzīgu pat sirdsapziņas balsij. Bet izvirzījās jautājums: vai Jūdāsiņš ies tālāk pa šo ceļu, vai viņam arī šeit, kā parasts, nāks talkā tukšā domāšana un parādīs jaunu spraugu, pa kuru tas, kā jau vienmēr, varēs izsprukt ar veselu ādu.

Kamēr Jūdāsiņš gandrīz vai saļima zem savu tukšo domu nastas, Jevpraksejā pamazām notika pavisam negaidīts iekšējs apvērsums. Kā varēja vērot, mātes prieku gaidās bija atraisījušās tās garīgās saites, kas viņu līdz šim bija turējušas saistītu. Līdz šim viņa pret visu bija izturējusies vienaldzīgi, bet uz Poriiriju Vladimiriču skatījusies kā uz «kungu», ar kuru tai bija nebrīvas sievietes attiecības. Tagad viņa pirmo reizi sāka kaut ko apjēgt, apmēram to, ka viņai ir sava darīšana, kurā viņa ir — «vispārākā», un ka šai ziņā viņai nedrīkst pāri darīt. Sakarā ar to pat viņas seja, citkārt stulba un neizteiksmīga, kļuva tāda kā gaišāka un apgarotāka.

Viņas pusapzinīgajā dzīvē Arinas Petrovnas nāve bija pirmais lakts, kas to it kā atskurbināja. Lai cik savdabīgas bija vecās lielmātes attiecības pret Jevpraksejas mātes stāvokli, tajās tomēr bija skaidri saskatāma līdzdalība, ne tikai nekrietni nejauka izvairīšanās, kādu Jevpraksejai izrādīja Jūdāsiņš. Tāpēc Jevprakseja Arinā Petrovnā sāka redzēt tādu kā aizstāvi, it kā nojauzdama, ka priekšdienās viņai paredzams kāds uzbrukums. Sāda uzbrukuma nojauta viņu vajāja jo neatlaidīgāk tāpēc, ka tā nebija apzināta, tikai piepildīja visu viņas būtni ar skumju nemieru. Doma nebija tik spēcīga, lai tieši norādītu, no kurienes uzbrukums gaidāms un kāds tam varētu būt veids, bet viņas instinkti jau bija tik satraukti, ka, jau Jūdāsiņu ieraugot vien, viņa pārdzīvoja nesaprotamas bailes. Jā, uzbrukums nāks no turienes! To viņa juta pašos sirds dziļumos. No turienes, no šī dzīvā miroņa, pie kura viņa līdz šim bija mitusi kā vienkārša dienestniece un kurš nu kaut kādā dīvainā kārtā bija kļuvis par viņas bērna tēvu un viņas pavēlnieku! Jūtas, kādas viņā modās sakarā ar šo domu, līdzinājās naidam un katrā ziņā būtu izvērtušās par naidu, ja tās nebūtu izkliedējusi Arinas Petrovnas līdzdalība, jo viņa ar savu labsirdīgo pļāpāšanu neļāva nodoties domām.

Bet tad Arina Petrovna aizbrauca uz Pogorelku un beidzot — izgaisa pavisam. Jevpraksejai kļuva pavisam baigi. Klusumu, kādā iegrima Golovlovu māja, dažkārt pārtrauca tikai drēbju čaukstoņa, kas vēstīja, ka Jiidāsiņš, savu rītasvārku stērbeles pacēlis, zagšus staigā pa gaiteni un klausās aiz durvīm. Sad tad kāds no muižas ļaudirn ieskrien no āra un aizcērt durvis uz meitu istabu, un atkal no visiem kaktiem lien laukā klusums. Nāves klusums, kas piepilda visu būtni ar baigām, mokošām skumjām. Bet, tā kā Jevprakseja tajā laikā jau bija pēdējās nedēļās, tad viņai pietrūka pat tā remdinājuma, ko dod saimniecības rūpes, kas viņu agrāk fiziski tā bija nokausējušas, ka viņa uz vakara pusi jau bija staigājusi samiegojusies. Reizēm viņa mēģināja Porfirijam Vladimiričam pielabināties, taču katru reizi šie mēģinājumi radīja īsas, bet niknas scēnas, kas pat uz viņas neattīstīto dabu atstāja smagu iespaidu. Tāpēc vajadzēja turēt rokas klēpi un domāt, tas ir, dzīvot vienās bažās. Bet iemeslu bažām kļuva jo dienas jo vairāk, tādēļ ka Arinas Petrovnas nāve Uļituškai bija atraisījusi rokas un ienesusi Golovļovu mājā jaunu elementu — tenkas, kas tagad kļuva par vienīgo dzīvo nodarbību, kurā varēja atspirgt Judāsiņa dvēsele.

Uļituška saprata, ka Porfirijs Vladimiričs ir gļēvs un ka šādā tukšā, melīgā raksturā gļēvulība gandrīz robežojas ar naidu. Bez tam vina ļoti labi zināja, ka Porfirijs Vladimiričs nav spējīgs just ne tikai simpātijas, bet pat arī vienkāršu žēlumu, ka viņš Jevprakseju tur tikai tāpēc, ka, pateicoties viņai, saimniecība ritēja bez traucējumiem pa reiz iezīmēto ceļu. Nodrošinājusies ar šiem vienkāršajiem faktiem, Ulituška guva pilnīgu iespēju kuru katru mirkli uzkurt un uzpūst tās naida jūtas, kas iedegās Jūdāsiņa sirdī katru reizi, kad viņam kaut kas atgādināja gaidāmo «nelaimi».

Drīz vien Jevprakseju no visām pusēm apņēma vesels tenku tīkls. Uļituška to vien darīja, ka sniedza «ziņojumus» kungam. Viendien viņa nāk un sūdzas, ka neprātīgi tiekot tērēti produkti.

—Nez kāpēc, kungs, jums iziet tik daudz provianta! Nupat nesen es ieeju pagrabā pēc sālītas vērša gaļas; domāju, cik ilgi, kad sākām ņemt no šā tovera, bet paraugos — tur pašā dibenā nav vairāk kā divi vai tris gabali!

—      Vai tiešām? — Jūdāsiņš cieši skatās viņai virsū.

—     Ja nebūtu redzējusi pati savām acīm — neticētu! Es nevaru vien nobrīnīties, kur tāds daudzums iziet! Sviests, putraimi, gurķi — un viss kas! Pie citiem kungiem saimei dod biezputru ar zosu taukiem — šitādi gan! Bet pie mums — visu ar sviestu un vēl ar svaigu!

—      Vai tiešām? — gandrīz vai izbīstas Porfirijs Vladimiričs.

Vai atkal ienāk un it kā garāmejot pastāsta par kunga veļu:

—     Jums, kundziņ, vajadzētu to Jevprakseju pievaldīt. Protams, viņas darīšana ir sieviešu darīšana — ne gluži parasta, — bet par to veļu gan varētu… Veselu kaudzi viņa izšuvusi palagos un autiņos, bet veļa taču ir smalku smalkā.

Porfirijs Vladimiričs tikai nozibsnī acīm, bet viss viņam iekšā apgriežas otrādi, to padzirdot.

—     Var jau saprast, viņa domā par savu bērneli! — turpina Uļituška medainā balsī. — Domā, ka nezin kas nu gadījies… ka nu jau nāks pasaulē princis! Bet, jāsaka, šis bērnelis varētu arī uz pakulu palagiem gulēt… kā jau pieklājas viņa kārtai!

Reizēm viņa Jūdāsiņu vienkārši ķircināja.

—     Jā, ko es jums, kundziņ, gribēju pavaicāt, — viņs iesāka. — Ko jūs esat izdomājis par to bērneli? Vai jūb viņu pataisīsiet par savu dēliņu vai arī tāpat kā citi sūtīsiet uz patversmi…

Bet Porfirijs Vladimiričs šādu iztaujāšanu tūlīt sākumā pārtrauca ar tik drūmu skatienu, ka Uļituška apklusa.

Un tā, visapkārt liesmojot naidam, aizvien tuvāk un tuvāk nāca tas brīdis, kad, mazajam raudošajam «dieva kalpam» ieraugot dienas gaismu, vajadzēja kaut kā izbeigties Golovļovu namā valdošajam tikumiskajam sajukumam un tai pašā laikā pavairoties raudošu «dieva kalpu» skaitam pasaulē.

*

Septītā stunda vakarā. Porfirijs Vladimiričs jau paguvis pēc pusdienām izgulēties un sēž savā kabinetā, pierakstīdams ar dažādiem skaitļiem papīra loksnes. Šoreiz viņu nodarbina jautājums: cik viņam tagad būtu nauda«, ja māmiņa Arina Petrovna nebūtu piesavinājusies, bet

būtu nolikusi uz augļiem uz mazgadīgā Porfirija vārda tos simt rubļus, kurus, viņam piedzimstot, bija dāvinājis vectētiņš Pjotrs Ivaničs. Bet daudz tomēr neiznāca: pavisam astoņsimt rubļu asignācijās.

—      Teiksim, kapitāls nav nekāds lielais, — spriedelē Jūdāsiņš, — bet ir tomēr labi, ja tu zini, ka tev kaut kas nolikts nebaltai dienai. Ja ievajagas — tikai paņem. Nevienam nav jālūdzas, nevienam nav jāklanās — paņem pats savu, kas tev pieder, ko tev vectētiņš dāvinājis! Ak, māmiņ! Māmiņ! Kā gan jūs, mans draugs, varējāt rikoties tik neapdomīgi!

Ak vai! Porfiiijs Vladimiričs jau bija atguvies no uztraukumiem, kas vēl nesen paralizēja viņa spriedelēšanu. Savdabīgā sirdsapziņas balss, kuru bija pamodinājušas grūtības, kādās tas bija nokļuvis sakarā ar Jevpraksejas gaidībām un Arinas Petrovnas negaidīto nāvi, pamazām bija apklususi. Kā jau vienmēr, arī šoreiz nāca talkā spriedelēšana un Jūdāsiņam ar bezgalīgām pūlēm beidzot tomēr izdevās domu par «nelaimi» noslīcināt savas tukšvārdības bezdibenī. Nevar teikt, ka viņš būtu apzināti par kaut ko izšķīries, bet it kā pati no sevis viņam pēkšņi bija ienākusi prātā vecā, iemīļotā formula: «Nekā es nezinu! Neko es neatjauju un neko neizšķiru!» — pie kuras viņš sarežģītos apstākļos vienmēr ķērās un ar kuras palīdzību drīz vien apslāpēja iekšējo nemieru, kas uz kādu laiku bija satraucis. Tagad viņš uz gaidāmajām radībām jau skatījās tā, it kā tās uz viņu nemaz neattiektos, un tāpēc ari savai sejai centās piešķirt mierīgu un apvaldītu izteiksmi. Jevprakseju viņš gandrīz ignorēja un nesauca pat vārdā, bet, ja kādreiz gadījās par viņu apjautāties, tad izteicās tā: «Un ko tad šī… vēl arvien slima?» Vārdu sakot, viņš jutās tik stiprs, ka pat Uļituška, kas dzimtbūšanas laiku dzīves skolā bija tomēr visai labi iemācījusies pazīt ļaudis, ka pat viņa saprata: cīnīties ar tādu cilvēku, kas uz visu ir gatavs un visam kam piekrīt, ir pilnīgi neiespējami.

Golovļovas dzīvojamā māja slīgst tumsā; tikai kunga kabinetā un attālajā flīģelī, pie Jevpraksejas, spīd gaisma. Jūdāsiņa galā valda klusums, ko pārtrauc skaitāmo kauliņu knikšķēšana un zīmuļa švīkoņa, Porfirijam Vladimiričam rakstot skaitļus uz papīra. Un pēkšņi šajā klusumā kabinetā ielaužas tāls, bet žēls vaidiens. Jūdāsiņš nodreb; viņa lūpas noraustās; zīmulis uzvelk nevajadzīgu svītru.

—      Simt divdesmit viens rublis un divpadsmit rub]u desmit kapeiku… — čukst Porfirijs Vladimiričs, pūlēdamies nomākt nepatīkamo iespaidu, kas palicis no vaidiena.

Bet vaidieni atkārtojas arvien biežāk un biežāk un beidzot top neciešami. Strādāšana kļūst tik neērta, ka Jūdāsiņš pieceļas no rakstāmgalda. Sākumā viņš staigā pa istabu un cenšas neklausīties; bet ziņkāre pamazam gūst virsroku. Viņš klusām paver kabineta durvis, pabāž galvu blakusistabas tumsā un nogaidīdams klausās.

—     Ak tu! Aizmirsuši iedegt lampiņu pie svētbildes «Remdē manas sāpes!» — viņam izskrien caur galvu.

Bet tad gaitenī atskanēja steidzīgi soļi. Porfirijs Vladimiričs ar skubu ierāva galvu atpakaļ kabinetā, uzmanīgi aiztaisīja durvis un uz pirkstgaliem pieskrēja pie svētbildes. Pēc sekundes viņš jau atkal bija «pilna tormā», tā ka Uļituška, kad tā strauji atvēra durvis un iedrāzās istabā, atrada to ar saliktām rokām skaitām lūgšanu.

—     Kad tik mums tā Jevprakseja neaiziet dieva priekšā! — Uļituška teica, nebaidīdamās Jūdāsiņu traucēt lūgšanas brīdī.

Bet Porfirijs Vladimiričs uz viņu pat nepaskatījās, tikai ātrāk nekā citkārt sāka kustināt lūpas un atbildes vietā pamāja ar vienu roku, it kā gribēdams atgainīt uzbāzīgu mušu.

—     Ko jūs to roku mētājat! Es teicu, ka Jevprakseja! ir slikti, — tā tik skaties, ka nenomirst! — rupji uzstāja Uļituška.

Šoreiz Jūdāsiņš atskatījās, bet viņa seja bija tik mierīga, tik eļļaini salda, it kā viņš nupat kā saskarsmē ar dievu būtu nolicis visas savas dienišķās rūpes un nu nevar nemaz saprast, kāda iemesla dēļ viņu traucē.

—      Kaut ari tas ir grēks dievvārdu laikā bārties, b^t kā cilvēks es nevaru nepārmest: cik reižu neesmu lūdzis mani lūgšanas brīdī netraucēt! — viņš saka lūgšanas noskaņai piemērotā balsi, bet tomēr atļaudamies pakratīt galvu, tā izsakot savu kristīga cilvēka pārmetumu. — Nu, kas tad jums tur atkal gadījies?

—     Kam tad vēl jāgadās, Jevprakseja mokās, nevar dzemdēt! It kā jūs to pirmo reizi dzirdētu… Ak jūsl Būtu kaut vai paskatījušies!

—      Kas tur ko skatīties! Vai es esmu dakteris? Vai es varu dot kādu padomu? Un pie tam es taču par jūsu lietām nekā nezinu! Zinu tikai to, ka mājās ii slimniece,

bet, ar ko tā slima un kāpēc tā ir slima, par to, man jāatzīstas, neesmu pat painteresējies! Aizsūtiet pēc tētiņa, ja jau slimā tik sliktā stāvokli, — tas ir vienīgais, ko varu ieteikt! Aizsūtiet pēc tētiņa, visi kopā pielūdziet dievu, iededziet lampiņu pie svētbildes… bet vēlāk mēs ar tētiņu iedzersim tēju!

Portirijs Vladimiričs bija ļoti apmierināts, ka viņš šai izšķirīgajā mirklī tik kategoriski bija runājis. Viņš raudzījās uz Uļitušku ar gaišu un drošu skatienu, kā gribēdams sacīt: ej tu tagad atspēko! Pat Uļituška nespēja attapties, tādu sirdsmieru redzot.

—      Jūs varējāt gan atnākt! Kaut paskatīties! — viņa atkārtoja otrreiz.

—      Es neiešu, tāpēc ka tur nav ko iet. Ja būtu jāiet, es jau būtu aizgājis bez visas tavas saukšanas. Ja ir vajadzība piecas verstis iet — es noiešu piecas verstis; ja desmit verstis — noiešu arī desmit verstis! Lai būtu vai sals, vai putenis — es tik iešu un iešu! Tādēļ ka es zinu: ir jāiet, nedrīkst neiet!

Uļituškai likās, it kā viņa gulētu un pa murgiem redzētu, ka viņas priekšā nostājies pats sātans un runā vienā runāšanā.

—      Lūk, aizsūtīt pēc popa, to nu gan. Tas ir vajadzīgs. Lūgšana — vai tu zini, kas sacīts svētajos rakstos par lūgšanu? Lūgšana — tā ir vārgo dziedināšana — tā tur ir teikts! Tad tu … tā ari izdaries! Aizsūtiet pēc tētiņa, visi kopā pielūdziet dievu… es arī pa to laiku lūgšu dievu! Jūs lūgsiet tur, lūgšanu kambarī, kamēr es šeit, savā kabinetā, izlūgšos dieva žēlastību… Kopīgiem spēkiem: jūs tur, es šeit — gan tu redzēsi, ka lūgšana tiks uzklausīta!

Tad aizsūtīja pēc priestera, bet, kamēr tas paspēja atnākt, Jevprakseja lielās mokās un ciešanās jau bija dzemdējusi. To, ka noticis kas svarīgs, Porfirijs Vladimiričs varēja noskārst no tam, ka meitu istabas galā pēkšņi dzirdēja skraidām un durvis cērtam. Un tiešām, pēc dažām minūtēm gaitehī atkal atskanēja steidzīgi soļi, un tūlīt pēc tam kabinetā pilnās burās ietraucās Uļituška, turot rokās pavisam maziņu, drānās ietīstītu radībiņu.

—      Re, nu! Paskatieties! — viņa runāja svinīgā balsī, piebāzdama bērniņu Porfirijam Vladimiričam pie pašas sejas. Vienu acumirkli Jūdāsiņa sirdī kaut kas iekņudējās, pat augums viņam paliecās uz priekšu un acīs pamirdzēja tāda kā dzirkstelite. Bet tas tiešām bija tikai

vienu acumirkli, jo tūlīt pēc tam viņš jau ar riebumu novērsa savu seju no maziņā un abām rokām kratījās no tā vaļā.

—      Nē, nē! Man no tādiem bail… Man nepatīk! Ej … ej prom! — viņš murmināja, un visa viņa seja pauda bezgalīgu riebumu.

—     Būtu kaut pajautājis: zēns vai meitene? — pamācīja viņu Uļituška.

—      Nē, nē … kādēļ tas vajadzīgs … Nav jau mana darīšana! Tā ir jūsu darīšana, es nekā nezinu … Es nekā nezinu, un man nekas nav jāzina. Ej projām no manis, dieva dēļ! Ej projām!

Atkal murgains rēgs, atkal sātans… Uļituška pat saskaitās.

—     Ņemšu un nometīšu te jums uz dīvāna… Tad auklējiet! — viņa piedraudēja.

Bet Jūdāsiņš nebija tas cilvēks, kuru varēja iebiedēt. Kamēr Uļituška draudēja, viņš jau bija pagriezies ar seju pret svētbildēm un pazemīgi pacēlis rokas. Acīmredzot viņš lūdza dievu piedot visiem: «ir tiem, kas zina, ir tiem, kas nezina», kā arī tiem, «kas grēko vārdos, darbos un domās», bet no savas puses pateicās, ka viņš nav ne zaglis, ne muitnieks, ne laulības pārkāpējs un ka dievs savā žēlastībā viņu vadījis pa taisnīgo ceļu. Aiz aizkustinājuma viņam drebēja pat deguns, tā ka Uļituška, kas viņu visu laiku bija vērojusi, nospļāvās un aizgāja.

«Nu redz, vienu Volodjku dievs pieņēma — otru iedeva vietā!» viņam kaut kā pavisam nelaikā iešāvās prātā; bet tūdaļ viņš arī pamanīja šo nejaušo domu untumu un sevī noteica: «Tpu! Tpu! Tpu!»

Atnāca arī priesteris, dziedāja un kvēpināja vīraku. Jūdāsiņš klausījās, kā psalmotājs vilka «Ak debesu aizstāve!», un viņam pašam iegribējās vilkt līdz psalmotājam. Tad atkal atskrēja Uļituška un nokliedza durvīs:

—      Par Volodimeru nosaucām!

Sā apstākļa dīvaina sakrišana ar pirmītējo domu aberāciju, kas arī bija atgādinājusi mirušo Volodjku, Jūdāsiņu aizkustināja. Viņš te redzēja izpaužamies dieva prātu un šoreiz vairs nenospļāvās, bet pats pie sevis noteica:

—      Nu paldies dievam! Vienu Volodjku dievs pieņēma, otru — iedeva! Vai tu re, kas dievam iespējams! Vienā vietā tu zaudē un domā, ka to nekad vairs neatgūsi, bet dievs tev citā vietā atdod simtkārt!

Beidzot viņam paziņoja, ka patvāris stāvot uz galda un priesteris ēdamistabā viņu gaidot. Porfirijs Vladimiričs bija galīgi aprimis un jutās aizkustināts. Aleksandra tēvs tiešām jau sēdēja ēdamistabā, gaidīdams Porfiriju Vladimiriču. Golovļovas priesteris pēc dabas bija politiķis un saskarē ar Judāsiņu centās izturēties visai smalki; viņš loti labi zināja, ka muižā katru nedēļu un lielu svētku priekšvakarā tika noturēti nakts dievkalpojumi un ka bez tam vēl notika dievkalpojums ik mēneša pirmajā datumā, un ka tas viss deva draudzes ganiem gadā ne mazāk par simt rubļiem ienākuma. Turklāt viņš nevarēja arī nezināt, ka baznīcas zeme vēl nebija pilnīgi atšķirta un ka Jūdāsiņš ne vienu reizi vien, braukdams garām popa pļavai, bija noteicis: «Ak, kas par labu pļaviņu!» Tāpēc svētā tēva pieklājībā bija vērojama ne maza tiesa «jūdaisku baiļu», kas izpaudās tādējādi, ka viņš, satiekoties ar Porfiriju Vladimiriču, centās parādīties gaišā un priecīgā noskaņojumā, lai gan nebija nekāda iemesla priecīgam būt, un, kad Jūdāsiņš sarunas gaitā atļāvās izteikt dažas ķecerības, zīmējoties uz dieva ceļiem, aizkapa dzīvi un tamlīdzīgām lietām, tad viņš, lai gan tām tieši nepievienojās, neredzēja tomēr tajās dieva zaimošanu vai nonievāšanu, bet vienīgi muižnieka kārtai raksturīgo gara pārdrošību.

Kad Jūdāsiņš ienāca, priesteris viņu steidzīgi svētīja un vēl steidzīgāk atrāva savu roku, it kā baidīdamies, ka Asinssūcējs neiekož. Viņš jau taisījās apsveikt savu garīgo dēlu sakarā ar jaunpiedzimušo Vladimiru, bet iedomājās, ka nebija jau nemaz vēl zināms, kā Jūdāsiņš skatījās uz šo lietu, un tāpēc aprāvās.

—     Tagad ārā tāds miglains gaiss, — uzsāka valodu priesteris. — Pēc tautas pareģojumiem, kuros gan sava tiesa māņticības, pēc šāda laika iestājoties atkusnis.

—     Bet varbūt arī sals; mēs te prātojam par atkusni, bet dievs ņem un uzsūta salu! — iebilda Jūdāsiņš, skubīgi un gandrīz priecīgi sēzdamies pie tējas galda, ap kuru šovakar rīkojās sulainis Prohors.

—     Tas tiesa, ka cilvēks bieži vien savos sapņos cenšas sasniegt nesasniedzamo un aizkļūt tur, kur nevar aizkļūt. Un sekas ir tādas, ka viņam tas jānožēlo vai jāuzņemas pašam bēdu nasta.

—     Un tāpēc mums jāturas tālāk no zīlēšanas un pareģošanas, bet jābūt mierā ar to, ko dievs dod. Dievs dod siltumu — būsim priecīgi par siltumu; dievs dod salu —

būsim mierā ar salu! Liksim krietnāk sakurināt krāsnis, bet tie, kam jādodas ceļā, lai ciešāk saģērbjas kažokos — tad visiem būs silti!

—      Tas tiesa!

—      Tagad daudziem patīk runāt aplinkiem: tad tas nav labi un tas nav pa prātam, un to vajadzētu tā darīt, bet man tas nepatīk. Nedz es pats tā daru, nedz ari citus labprāt redzu tā darām. Tā ir tāda pārgudrība — tā es skatos uz šādām lietām!

—      Ari tas ir taisnība.

—      Šeit mēs visi esam tikai ceļinieki; tā es skatos arī pats uz sevi! Padzert tējiņu, kaut ko vieglāku uzkost… tas mums ir atjauts! Tāpēc jau dievs mums ir devis miesu un citas ķermeņa dajas… To jau ari valdība mums neaizliedz: ēst jūs varat, tikai mēli turiet aiz zobiem!

—      Un atkal tas ir tiesa! — nokrekšķinājās priesteris un, sirdij ielīksmojoties, piesita ar izdzertās glāzes dibenu pa apakštasi.

—      Es domāju tā, ka prāts cilvēkam dots nevis tāpēc, lai viņš izpētītu nezināmo, bet tāpēc, lai tas atturētos no grēkiem. Tā, piemēram, ja es jūtu miesas vājību vai satraukumu, aicinu palīgā prātu: parādi man, sak, ceju, kā šo vājību pārvarēt, — lūk, tad es rīkojos pareizi! Tāpēc ka šādos gadījumos prāts tiešām var darīt daudz laba.

—      Bet vairāk gan ticība, — uzmanīgi izlaboja priesteris.

—      Ticība — tas ir viens, bet prāts atkal kas cits. Ticība rāda mērķi, bet prāts izdibina ceļus. Tur pamēģinās, tur pieklauvēs … meklē, bet ari kaut ko derīgu atrod. Tā, piemēram, dažādi ārstniecības līdzekli, zāles, plāksteri, tējas — to visu izgudrojis un atradis prāts. Bet visam jābūt saskaņā ar ticību, lai no tā celtos labums, nevis ļaunums.

—      Arī pret to man nav ko iebilst!

—      Es, tēvs, lasīju tādu grāmatu, un tur taisni bija teikts: prāta pakalpojumus, ja to vada ticība, nepavisam nevajag noniecināt, jo cilvēks bez prāta drīz vien var kjūt par savu iegribu vergu. Un es pat domāju, ka arī pirmā grēkā krišana notikusi tikai tāpēc, ka sātans čūskas izskatā bija aptumšojis cilvēka prātu.

Pret to svētais lēvs neko neiebilda, bet viņš arī atturējās no uzslavas, jo tam vēl nebija skaidrs, uz ko Jūdāsiņš virza savu runu.

—      Mēs bieži vien redzam, ka cilvēki ne tikai domās krīt grēkā, bet tiešām izdara noziegumus — un viss tas aiz prāta trūkuma. Miesa kārdina, bet prāta nav — un, rau, cilvēks iekrīt bezdibeni. Gribas salduma, gribas jaukuma, gribas prieka, it īpaši, ja vēl sieviešu dzimums… Kā lai bez prāta sevi nosargā! Bet, ja man ir prāts, es paņemu kamparu vai kaut kādu eļļu: te vienā vietā iekaisu, te otrā ietriepju — un skaties, kārdinājums kā ar roku atņemts!

Jūdāsiņš apklust, it kā gaidīdams, ko teiks priesteris, bet tas vēl arvien nevarēja saprast, uz ko Jūdāsiņš virza savu runu, un tāpēc tikai nokrekšķinājās un bez kādas jēgas noteica:

—      Man mājās ir vistas… Uz pavasara pusi tās aizvien kļūst nemierīgas; šaudās apkārt un skraida, nezinādamas, kur dēties.

—      Un tas viss tāpēc, ka ne putniem, ne zvēriem, ne rāpuļiem nav prāta. Putns — jā, kas tad ir putns? Ne tam kādu rūpju, ne tam kādu raižu — laižas tik apkārt! Yā viendien es skatos pa logu: zvirbuļi knābā mēslus — nu, ko tiem vairāk vajag! Bet cilvēkam tas ir par maz!

—      Zināmos gadījumos tomēr arī svētie raksti min putnus debesīs!

—      Jā, zināmos gadījumos. Tādos, kad ticība glābj arī bez prāta, tad jādara tā kā putni. Tad var lūgt dievu, sacerēt dzejas …

Porfirijs Vladimiričs apklusa. Viņš bija pļāpīgs pēc dabas, un patiesībā tam visu laiku mēles galā bija dienā notikušais. Bet acīmredzot vēl nebija nobriedusi forma, kurā pieklājīgā veidā varētu visu to izklāstīt.

—      Putniem prāts nav vajadzīgs, — viņš beidzot sacīja. — Tāpēc ka tos nekas nekārdina. Vai, labāk sakot, kārdinājumi gan ir, bet neviens viņus par to nesoda. Viņi dzīvo pēc dabas: ne tiem ir īpašuma, ko vajadzētu pieskatīt, ne likumīgu laulību, un tātad nevar būt arī atraitņu. Tiem nav ne par ko jāatbild ne dieva, ne priekšniecības priekšā; viņu vienīgais priekšnieks ir — gailis!

—     Gailis! Gailis gan! Taisni tā! Viņiem gailis apmēram tas pats, kas turkiem sultāns!

—      Bet cilvēks pats sev visu tā iekārtojis, kn viņam nekas vairs nav pēc dabas, un tāpēc tam arī vajag daudz prāta. Lai viņš pats nekristu grēkā un arī citus nekārdinātu. Vai tā nav, tēvs?

—      Tas tiešām ir tiesa. Arī svētie raksti māca izraut to aci, kas tevi kārdina.

—      Tā ir gan, ja to saprot burtiski, bet var jau arī, aci neizraujot, iztaisīt tā, ka tā netiek kārdināta. Vajag tikai biežāk kavēties lūgšanās, apslāpēt miesas kārību. Tā, piemēram, es: esmu pašos spēka gados, un nevar teikt, ka būtu nespēcīgs, vājš… Ir man arī sieviešu kārtas kalpotāji… bet man par to maza bēda! Es zinu, ka bez kalpotājiem nevar iztikt, un tāpēc tos turu! Es turu gan vīriešu kārtas kalpotājus, gan sieviešu — visvisādus! Saimniecībā vajadzīgas arī sievietes. Kas aiziet uz pagrabu, kas ielej tēju, kas pagādā uzkožamos… nu, dievs ar viņām! Viņas dara savu darbu, es — savu… Un tā mēs dzīvojam!

To runādams, Jūdāsiņš centās skatīties priesterim acīs; arī priesteris savukārt centās skatīties acīs Jūdāsiņam. Bet, par laimi, starp viņiem atradās svece, tā ka viņi varēja skatīties viens otrā, cik patīk, bet redzēt tikai sveces liesmu.

—     Un tad es vēl domāju tā: ja tu ielaidīsies ar kalponi tādā sakarā, tad viņa katrā ziņā uzmetīsies par komandieri. Tad tik sāksies visādas nepatikšanas un ķīviņi, strīdiņi un izrunāšanās: tu teiksi vienu vārdu, šī — divus … Bet es no tā izvairos.

Priesterim pat sametās raibs gar acīm, tik cieši viņš skatījās Jūdāsiņā. Aiz tā iemesla un arī zinādams, ka pieklājība prasa, lai sarunu biedrs šad tad pasacitu kādu vārdu, viņš pakratīja galvu un noteica:

—      Kuš!

—      Bet, ja rīkojas tā kā citi… kā mans kaimiņš Anpetova kungs, piemēram, vai kā mans otrs kaimiņš Utrobina kungs… tad jau vairs nav tālu līdz grēkam. Rau, kā tam Utrobina kungam: sešas tādas nekrietneles grozās pa sētu… Bet es tā negribu. Es saku tā: ja dievs man manu sargeņģeli atņēmis, tad tas ir viņa svētais prāts, ka man jābūt. atraitnim, bet, ja es aiz dieva žēlastības esmu atraitnis, tad man jāturas pa godam un sava gulta jātur šķīsta. Vai tā nav, tēvs?

—      Tas ir grūti, kungs!

—      Es pats zinu, ka tas ir grūti, un tomēr tā daru. Dažs labs saka tā: ir grūti! Bet. es saku: jo grūtāk, jo labāk, lai tik dievs dod spēku! Visiem jau nevar būt jauki un viegli — kādam taču arī jāpapūlas dieva labā! Kas šai pasaulē sev atraus, tam viņā saulē tiks dots! Sai pa

saulē — to sauc par «grūtumu», bet viņa saulē to dēvē par nopelnu! Vai es nerunāju taisnību?

—      Un kādu vēl!

—      Jāparunā arī par nopelniem. Arī tie var būt dažādi. Nopelni var but — lieli, bet tie var būt arī — mazi! Tā taču jādomā!

—      Kā nu citādi! Lieli nopelni un mazi nopelni!

—      Tā ir, kā es teicu. Ja cilvēks uzvedas kārtīgi, nemelo, nerunā niekus un citus netiesā, ja viņš turklāt vēl nevienu nav apbēdinājis, nevienam neko nav atņēmis… un arī pret kārdinājumiem bijis piesardzīgs — tad viņam sirdsapziņa vienmēr būs mierīga. Un tādam cilvēkam nekas nepielips — nekādi dubļi! Un, ja arī kāds viņu aiz muguras pajās, tad tādi palājumi, manuprāt, nav ņemami vērā. Uzspļaut uz tādiem — un darīts!

—      Šādos gadījumos kristīgās baznīcas priekšraksti pirmām kārtām māca piedot.

—      Vai arī piedot. Es jau arī vienmēr tā daru: ja kāds mani nopaļā, es viņam piedodu un lūdzu vēl dievu par viņu! Ir viņam labi, tādēļ ka viņa dēļ lūdz dievu, ir man labi: esmu lūdzis un visu aizmirsis!

—      Tas ir pareizi: nekas tā neatvieglo sirdi kā lūgšana. Gan dusmas, gan bēdas un pat slimība — no lūgšanas bēgtin bēg kā nakts tumsa no saules!

—      Nu, un paldies dievam! Jādzīvo vienmēr tā, lai mūsu dzīve būtu redzama no visām pusēm — kā svece lukturi… Tad mūs arī mazāk paļās, tāpēc ka nebūs par ko! Redzat, tā kā mēs: pasēdējām, parunājām, patērzējām — kas mūs var par to paļāt? Bet tagad iesim un pielūgsim dievu — un tad uz čuču muižu. Un rit atkal celsimies augšā … vai ne tā, tēvs?

Jūdāsiņš piecēlās un trokšņaini atbīdīja savu krēslu par rīmi, ka valodas izbeigtas. Arī priesteris piecēlās un gribēja jau pacelt roku, lai svētītu, bet Porfirijs Vladimiričs, izrādīdams šai gadījumā sevišķu laipnību, satvēra viņa roku un spieda to abās savējās.

—     Tātad jūs viņu nosaucāt par Vladimiru, tēvs? — viņš jautāja, skumji pamādams ar galvu uz Jevpraksejas istabas pusi.

—      Par godu svētajam un apustuliskajam kņazam Vladimiram, kungs.

—      Nu tad paldies dievam! Viņa ir čakla un uzticama kalpone, bet, kas attiecas uz prātu, tad daudz no viņas neprasiet! Tāpēc jau viņas krīt… nāves grē-kā!

*

Visu nākamo dienu Porfirijs Vladimiričs neizgāja no sava kabineta un skaitīja lūgšanas, izlūgdamies no dieva prāta skaidrību. Trešajā dienā no rīta viņš iznāca dzert tēju nevis rītasvārkos kā parasti, bet ietērpies svētku drānās — svārkos, kā viņš mēdza darīt vienmēr, kad taisījās izlemt kaut ko svarīgu. Seja viņam bija bāla, bet pauda dvēseles skaidrību; ap lūpām rotājās svētlaimīgs smaids; acis raudzījās laipni, it kā visiem visu piedodamas; deguna gals bija drusku piesarcis aiz sirdsmiera, ko devušas lūgšanas. Ne vārda nerunādams, viņš izdzēra savas trīs glāzes tējas un starp vienu malku un otru kustināja lūpas, salika rokas un skatījās uz svētbildi, it kā no tās arvien vēl gaidītu drīzu palīdzību un žēlastību, lai gan viņš jau vakar bija lūdzis bez gala. Beidzot, norijis pēdējo malku, viņš lika atsaukt Ulitušku un nometās svētbildes priekšā uz ceļiem, lai vēlreiz sevi stiprinātu ar dievišķīgiem vārdiem un līdz ar to Uļituškai uzskatāmi parādītu, ka viss tas, kas notiks pēc tam, nebūs viņa, bet dieva griba. Bet Uļituška, tikai acis vien pametusi uz Jūdāsiņa seju, noprata, ka viņa dvēseles dzijumos bija nobriedusi nodevība.

—  Es lūdzu dievu! — sāka Porfirijs Vladimiričs un, lai izskatītos tā, ka viņš pakļaujas dieva svētajam prātam, nodūra galvu un noplātīja rokas.

—  Tas bija skaisti darīts! — atbildēja Uļituška, bet viņas balss skanēja tik saprotoši, ka Jūdāsiņš negribof pacēla acis.

Uļituška stāvēja viņa acu priekšā, kā tā parasti mēdza stāvēt, vienu roku uzlikusi šķērsām pār krūtīm, uz otru atbalstījusi zodu; bet viņas sejā lēkāja smieklu dzirkstītes. Porfirijs Vladimiričs drusku pakratīja galvu, ar to gribēdams izteikt kristīga cilvēka pārmetumu.

—  Dievs laikam parādījis žēlastību? — turpināja Uļituška, nemaz nesamulsdama no sarunu biedra brīdinošās kustības.

—       Tu arvien zaimo! — nevarēja nociesties Jūdāsiņš.

—   Cik reižu es neesmu pūlējies tevi gan ar labiem vārdiem, gan ar jokiem no tā atturēt, bet tu tikai dari savu! Tev ir ļauna mēle … dzēlīga!

—  Es jau neko, bet liekas… Parasti — ja jūs lūdzat dievu, tad viņš parāda žēlastībul

—      Tā jau ir tā lieta, ka tev «liekas»! Bet tev nav vienmēr par visu, kas «liekas», velti jārunā; proties kādreiz ari klusēt! Es runāju nopietni, bet viņai «liekas»!

Atbildes vietā Uļituška tikai nostājās uz otras kājas, ar šo kustību it kā teikdama, ka viss tas, kas Porfirijara Vladimiričam sakāms, viņai jau sen, sen zināms.

—      Nu tad paklausies manī, — sāka Jūdāsiņš. — Es lūdzu dievu, lūdzu vakar un lūdzu šodien, un iznākums \ ienmēr tas pats, šā vai tā, bet Volodjka mums kaut kur j iievietol

—      Protams, kaut kur jāievieto! Nav jau kucēns, kuru var iemest purvā!

—      Paga, paga! Ļauj man pateikt kādu vārdu… ņirga, tu! Nu! Es taču tev saku; šā vai tā, bet Volodjka kaut l;ur jāievieto. Pirmkārt — jāpažēlo Jevprakseja, otrkārt — no viņa jāiztaisa cilvēks.

Porfirijs Vladimiričs paskatījās uz Uļitušku, laikam gaidīdams, ka viņa tūlīt uz vietas sāks ar viņu tērgāt, bet viņas izturēšanās bija pavisam vienkārša un pat ciniska.

—      Vai tad man, vai, viņš būs jāved uz patversmi? — viņa jautāja, tam cieši acīs skatīdamās.

—      Ak, ak! — iesaucās Jūdāsiņš. — Tev jau uzreiz lēmums gatavs … vecā žagata! Ak, Uļitka, Uļitkaļ Arvien tev pa galvu šaudās visādas blēņas un nieki! Arvien tev vajag kulstīt mēli un niekoties! Bet kā tad tu zini: varbūt es nemaz nedomāju par patversmi? Varbūt es tāpat vien… varbūt es Volodjkain esmu uzdomājis ko citu?

—      Nu ko tur teikt, ja jau kas cits — vai nu tas būs sliktāks!

—      Tāpēc jau es saku: kaut gan, no vienas puses, Volodjkas žēl, no otras puses, atkal jāteic un jāspriež — viņu mājās paturēt tā kā nevajadzētu.

—      Skaidrs! Ko tad ļaudis sacīs? Viņi sacīs: no kurienes tad Golovļovā tāds svešs puišelis uzradies?

—      Ari tas, bet vēl kas: mājās viņam nebūs nekāda labuma. Māte ir jauna — tā viņu lutinās; es esmu vecs, un, kaut ari man gar visu to nav nekādas darīšanas, bet par mātes uzticamu kalpošanu… es varbūt tāpat! Sad un tad palutināšu. Gadīsies, ka puikam vajadzēs uzšaut ar žagariem, kas te to dos … un nevarēs jau arī glābties no sieviešu gaudām un asarām, un atmetīsi ar roku! Vai ne?

—      Tiesa gan. Tas var apnikt.

—       Bet es gribu, lai pie mums viss būtu pa godam. Lai no viņa, no Volodjkas, ar laiku iznāktu cilvēks. Lai būtu dievam kalps un ķeizaram pavalstnieks. Ja dievs tam būtu lēmis kļūt par zemnieku, lai viņš prastu zemi strādāt; lai viņš pļautu, artu, skaldītu malku — no visa kā pa druskai. Bet, ja liktenis tam būtu lēmis iet pa citu ceļu, tad lai viņš prastu amatu, lai tam būtu zināšanas… Daži, dzird, no turienes tikuši pat par skolotājieml

—      Vai no patversmes? Tur jau iznākot tīrie ģenerāli!

—      Lai nu ģenerāli vai ari kas cits, bet tomēr… Var jau būt., ka no Volodjkas iznāk slavens virs! Bet audzināt viņi tur audzinot teicami! To es pats zinu! Tīras gultiņas, veselīgas zīdītājas, balti krekliņi, pudelītes, pupiņi, autiņi… vārdu sakot, viss, kas vajadzīgs!

—      Ko tad vēl labāku … bandu bērniem!

—      Bet, ja viņš nonāktu lauku maizē, nu, ko tur darīt. — dievs ar viņu! Pieradis pie darba no mazām dienam, bet darbs taču ir lūgšana! Mēs, rau, mēs lūdzamies, kā jau tas īsti pieklājas! Mēs nostājamies svētbildes priekšā, pārmetam krusta zīmi, un, ja mūsu lūgšana dievam ir tīkama, tad viņš mums par to dod labumu! Bet zemnieciņš — tas strādāl Dažs labs jau gribētu lūgt dievu, kā īsti pieklājas, bet nez vai viņš to paspēj pat svētku dienā. Bet dievs tomēr redz viņa darbu un piešķir savu svētību par darbu, tāpat kā mums pai lūgšanu. Ne jau visi var dzīvot pilīs un dejot pa ballēm — jābūt taču ari kādam, kas dzīvo nabadzīgā būdiņā, kas kopj un mīļo zemes māmuļu! Bet laime — to nemaz vēl nevar zināt, kur tā mīt! Dažs dzīvo pilīs un labumos, bet zelta dēļ asaras līst, cits guļ uz salmiem un ēd sausu maizīti, kvasu piestrēbdams, bet viņa dvēsele jūtas kā paradīzē! Vai nav taisnība, ko es saku?

—      Kas tad nu vēl ir labāks, ja dvēsele jūtas kā paradīzē!

—      Tad mēs, mīļā, izdarīsim tā. Paņem to resgali Vo lodjku, ietin viņu silti un mīksti un laidies ar viņu aši vien uz Maskavu. Es likšu sarīkot slēgtu kulbu un iejūgi pārīti zirgu, bet ceļš mums tagad gluds un līdzens: ne grambu, ne bedru — brauc kā pa dēli! Tikai pielūko man, ka viss notiktu pa godam. Pēc mana prāta, kā tas Golovļovā parasts … tā, kā man patīk. Lai pudelīte un pupiņš būtu pavisam tīri… krekliņi, paladziņi, jostiņas, autiņi, sedziņas — visa lai būtu papilnam! Ņem! Rīkojies! Un, ja neaud, tad ņem mani, veco, ciet — sūdzies man! Ua,

kad tu nonāksi Maskavā, tad apmeties iebraucamajā vietā. Liec, lai tev padod ēst, lai uzliek patvāri, tēju — prasi tikai! Ak, Voiodjka, Volodjka! Redz, kas tas par grēku! Zēl no tevis šķirties, bet nekā nevar darīt, mīļais! Vēlāk pats redzēsi, ka tā bija jādara, pats būsi pateicīgsl

Jūdāsiņš mazliet pacēla rokas un padrebināja lūpas, it kā gudru lūgšanu skaitīdams. Bet tas viņu nemaz nekavēja caur pieri raudzīties uz Uļitušku un saskatīt dzēlīgo izteiksmi, kas plaiksnīja viņas sejā.

—      Kas tev ir? Vai tu gribi ko teikt? — viņš tai jautāja.

—     Nē, neko. Taisnība, viņš būs pateicīgs, ja varēs sameklēt savus labdarus.

—      Ak tu, muļķe, muļķe! Vai tad mēs viņu tur atdosim bez zīmes! Tev jāpaņem zīme! Pēc tās zīmes mēs paši viņu sameklēsim! Sie tur viņu izaudzēs, izauklēs, iemācīs pieņemties prātā, bet mēs, kur bijuši, kur ne, ar zīmīti klāt gan: lūdzu, atdodiet atpakaļ mūsu puisi, resgali Volodjku! Ar to zīmīti mēs jau viņu sadabūsim kaut vai jūras dibenā … Vai nav taisnība?

Bet Uļituška uz viņa jautājumu nekā neatbildēja; tikai dzēlīgā izteiksme viņas sejā kļuva vēl asāka. Porfirijs Vladimiričs nevarēja nociesties.

—      Ak tu, ņirga, ņirga! — viķš sacīja. — Tevī sēž sātans, velns … Tpu! Tpu! Tpu! Bet tagad pietiek. Rīt, tikko gaismiņa, paņem Volodjku un ar dieva palīgu projām uz Maskavu — un labi ātri, lai Jevprakseja nedzird. Vai tu zini, kur patversme atrodas?

—      Esmu tur bijusi! — strupi atbildēja Uļituška, it kā uzsvērdama kaut ko pagātnē notikušu.

—      Ja jau tu tur esi bijusi, tad tev tā gudrība ir rokā. Tad jau tu labi zini visas durvis. Skaties, ka tu viņu noliec pie vietas, un paklanies priekšniekam labi zemu — redz, tā!

Porfirijs Vladimiričs piecēlās un paklanījās tik zemu, ka ar roku pieskārās pie zemes.

—      Lai nu viņam tur labi klājas! Lai nebūtu šā vai tā, bet tā, kā vajag! Tikai to zīmīti, to zīmīti gan izgādā! Neaizmirsti! Pēc tās zīmes mēs viņu vēlāk visur kur varēsim sameklēt! Es tev došu divus divdesmitpiecniekus tēriņam. Es jau zinu, visu zinu! Tur vienā vietā vajadzēs, tur otrā vietā vajadzēs iegrūst kukuli … Ak grēks, grēks! Mēs visi tik cilvēki vien esam, mēs visi kārojam

gardumus un labumus! Redz, tas pats mūsu Volodjka! Cik viņš nu lieliņš, tik vien ir kā īkšķītis, bet skaties, cik daudz naudas jau izmaksā!

To pateicis, Jūdāsiņš pārmeta krustu un zemu paklanījās UJituškai, mēmi lūgdams viņu ņemt resgali Volodjku savā gādībā. Pieklīdušās ģimenes nākotne bija nokārtota jo vienkāršā veidā.

*

Nākamajā ritē pēc šās sarunas, kamēr jaunā māte svaidījās karstumos un murgos, Porfirijs Vladimiričs stāvēja ēdamistabā pie loga, kustināja lūpas un meta pret logu krusta zīmes. No pagalma izbrauca kulba, kas aizveda Volodjku. Nu jau tā bija kalniņā, nu jau pie baznīcas, nu tā pagriezās pa kreisi un nozuda sādžā. Jūdāsiņš pārmeta pēdējo reizi krustu un nopūtās.

—      Viendien tētiņš runāja par atkusni, — viņš sacīja pats sev, — bet dievs, redz, atkušņa vietā uzsūtījis salu! Un turklāt kādu salu! Tā jau ar mums notiek vienmēr! Mēs sapņojam, būvējam gaisa pilis, prātojam, domājam gudrībā pārspēt pašu dievu, bet dievs ņem un vienā mirklī satriec visu mūsu augsto gudrību!

dzīvais mironis

Jūdāsiņa agonija sākās ar to, ka tie avoti, kurus viņš līdz šim tik labprāt bija ļaunprātīgi izmantojis tukšajai salmu kulšanai, acīmredzot sāka apsīkt. Ap viņu kļuva pavisam tukšs: vieni bija apmiruši, citi — aizgājuši. Pat Anņiņku, lai gan ceļojošās aktrises nākotne rādījās bēdīga, nespēja iekārdināt Golovļovas plašumi. Vienīgi Jevprakseja bija palikusi, tomēr lielas nozīmes tam nebija; arī viņā bija kaut kas noticis, kas drīz vien izlauzās uz āru un pārliecināja Jūdāsiņu uz visiem laikiem, ka viņa jaukās dienas vairs neatgriezīsies.

Līdz šim Jevprakseja bija bijusi tik ļoti nevarīga, ka Porfirijs Vladimiričs bija varējis to apspiest bez kādām bažām. Nemaz neattīstītā prāta un iedzimtā rakstura vājuma dēļ viņa šo apspiešanu pat nebija sajutusi. Kamēr Jūdāsiņš runāja nekrietnības, tā vienaldzīgi skatījās viņam acis un domāja pavisam ko citu. Bet tagad viņa pēkšņi bija kaut ko sapratusi, un pamodušās saprašanas spējas pirmais rezultāts bija piepešs, vēl neapzināts, bet naidīgs un nepārvarams riebums.

Cik varēja vērot, Pogorelkas jaunkundzes uzturēšanās Golovļovā nebija palikusi bez sava iespaida uz Jevprakseju. Lai gan viņa pati sev nevarēja paskaidrot, kāda veida sāpes viņā bija radījušas nejaušās sarunas ar Anņiņku, tā tomēr jutās ļoti satraukta. Agrāk viņai nekad nebija nācis prātā sev pajautāt, kāpēc Porfirijs Vladimiričs, satiekot dzīvu cilvēku, to tūlīt sāka ietīstīt visādu vārdiņu tīklos, kuros gan nevarēja sapīties, bet no kuriem tapa neciešami grūti ap sirdi; tagad viņai kļuva skaidrs,

ka Jūdāsiņš, stingri ņemot, nevis runāja, bet «mocīja», un tātad nebūtu bijis par ļaunu viņu «atsēdināt», likt sajust, ka arī viņam pienācis laiks «prasties godu». Un Jevprakseja sāka ieklausīties viņa bezgalīgajos vārdu plūdos un tiešām to vien atskārta, ka Jūdāsiņš līp klāt, rada nepatiku — sīc kā muša.

«Palūk, jaunkundze taču sacīja, it kā viņš pats nemaz nezinot, kāpēc runājot,» viņa prātoja savā nodabā. «Nē: viņu uzkurina kāds ļaunums! Viņš labi zina, kurš cilvēks nespēj aizsargāties, — ar to tad arī izdarās, kā viņam patīk!»

Tomēr tas nebija galvenais apstāklis. Pirmām kārtām Anņiņkas atbraukšanas ietekme izpaudās tādā veidā, ka tika samusināti Jevpraksejas jaunības instinkti. Līdz šim viņā šie instinkti tikai tā truli bija gruzdējuši, tagad tie sacēlās satraukti un uzmācīgi. Tagad viņa saprata daudz ko, kas tai agrāk bija bijis pilnīgi vienaldzīgs. Tā, piemēram: bija taču kaut kāds iemesls, kura dēļ Anņiņka nepalika Golovļovā un taisni tā pateica: baismīgi! Kāpēc tā? Nu vienkārši tāpēc, ka viņa bija jauna, ka viņai «gribējās dzīvot». Un viņa, Jevprakseja, arī ir jauna … Jā, jauna! Tas tikai tā šķiet, ka jaunība viņā it kā ar taukiem apaugusi — nē, brīžiem tā lauzās laukā spēcīgi! Tā sauca un vilināja, reizēm apklusdama, reizēm atkal uzliesmodama. Viņa bija domājusi, ka varēs iztikt arī ar Jūdāsiņu, bet tagad… «Ak tu, vecais prauls! Redz, kā piekrāpa!» Cik labi tagad būtu padzīvot ar draugu, ar tādu īstu, jaunu! Varētu pamīļoties, varētu pagulēties, mīļais draugs viņu glāstītu un skūpstītu, čukstētu ausī mīļus vārdus: tu manu balto trupēksnīt! «Ak tu, nolādētais ērms! Ko domājies — grib ar saviem vecajiem kauliem iekārdināt! Gan jau arī Pogorelkas jaunkundzei kāds ir! Katrā ziņā ir! Tāpēc jau viņa arī — asti gaisā un prom. Bet man te jāsēž četrās sienās un jāgaida, kamēr viņam, vecim, ienāks prātā!»

Protams, Jevprakseja savu dumpīgo garu neparādīja uzreiz, bet, sākusi iet pa šo ceļu, viņa vairs neapstājās. Viņa meklēja, kur pieķerties, atcerējās pagājušo un, kamēr Jūdāsiņam nebija ne mazākās aizdomas, ka viņas sirdī briest kaut kas nelabs, gan klusuciešot, bet pastāvīgi kurināja sevī naidu. Vispirms nāca vispārējās dabas žēlošanās, kā, piemēram: «cita mūžu sagandējis»; tad bija kārta salīdzinājumiem. «Palūk, Pelagejuška ir par saimniecības vadītāju pie Mazuļinas kunga: viņa dzīvo,

rokas klēpī salikusi, un staigā zīdos. Ne viņai jāiet uz. Lopu kūti, ne uz pagrabu — sēž tikai savā istabā un taisa izšuvumus ar stikla pērlītēm!» Un visi šie apvainojumi un protesti nobeidzās ar vienu vispārēju nopūtu:

—      Kā man gan tagadītās pret tevi, nožēlojamo, sacēlusies sirds! Tā sacēlusies! Tā sacēlusies!

Sim galvenajam apstāklim pievienojās vēl viens, kas bija svarīgs sevišķi tāpēc, ka varēja noderēt par lielisku iemeslu, lai uzsāktu cīņu. Un proti: atmiņas par radībām un dēla Volodjkas nozušanu.

Tolaik, kad viņš nozuda, Jevprakseja šo faktu uzņēma ar zināmu trulumu. Porfirijs Vladimiričs aprobežojās ar paziņojumu, ka jaunpiedzimušais nodots labās rokās, bet par mierinājumu uzdāvināja tai jaunu šalli. Tad atkal viss aizmirsās un ritēja tālāk pa vecam. Jevprakseja pat ar vēl lielāku aizrautību nekā agrāk metās iekšā saimniecības sīkumos, it kā gribēdama aprakt tajos savas nepiepildītās mātes jūtas. Bet, vai nu Jevpraksejas mātes jūtas klusītiņām kvēloja tālāk, vai ari tai bija uznākuši untumi, katrā ziņā piepeši atdzima atmiņas par Volodjku un atdzima taisni tad, kad Jevprakseju skāra jaunas, brīvas, svaigas vēsmas, kad viņa sajuta, ka bija vēl kāda cita dzīve, kas pilnīgi atšķīrās no tās, kas tika dzīvota Golovļovas mājas sienās. Saprotams, ka pieķeršanās iemesls bija pārāk labs, lai to nfcizmantotu.

—            Paskat, ko viņš izdarīja! — viņa sevi musināja.

—     Atņēma man bērnu! Kā tādu kucēnu iemeta dīķī!

Ar laiku šī doma viņu pārņēma pilnīgi un pavisam. Viņa arī pati noticēja, ka viņai ir kaislīga vēlēšanās būt atkal kopā ar bērnu, un, jo stiprāk iedegās šī vēlēšanās, jo vairāk pieņēmās spēkā īgnums pret Porfiriju Vladimiriem

—      Tagad man vismaz būtu bijis savs prieks! Volodja! Volodjuška! Mans dēliņš! Kur tu esi? Droši vien iegrūduši kādai zemnieksievai! Ak, kaut jūs izputētu no pasaules, jūs nolādētie kungi! Bērnus sagādā un tad ņem un iemet, bedrē kā kucēnus: sak, nevienam jau par to nebūs jāatbild! Labāk es sev toreiz rīkli ar nazi būtu pārgriezusi nekā ļāvusi tādam nešķīstenim sevi apsmiet!

Viņu pārņēma naids, vēlēšanās nodarīt viņam Jaunu, izpostīt viņa dzīvi, pazudināt; sākās visgrūtāk panesamais karš, karš, kurā cīņas līdzekļi ir pieķeršanās, kaitināšana, sīki dzēlieni. Taču vienīgi tāda veida karš spēja salauzt Porfiriju Vladimiriču.

*

Reiz, dzerot no rīta tēju, Porfi.rijs Vladimiričs jutās loti nepatīkami pārsteigts. Parasti šajā laikā no viņa aumaļām plūda tukšu vārdu puveši, kamēr Jevptakseja, cukura gabaliņu zobos saņēmusi un apakštasīti ar tēju roka turēdama, viņā klausījās, klusēja un reizēm papūta tēju. Un pēkšņi, tikko viņš bija sācis attīstīt savu domu (tai dienā pie tējas tika pasniegta silta, svaigi cepta maize), ka maize mēdzot būt dažāda: redzama, kuru mēs ēdot un ar kuru uzturot savu miesu, un neredzama, garīga, kuru mēs baudot, līdz ar to stiprinādami savu dvēseli, tā Jevprakseja nekautrīgā kārtā pārtrauca viņa tukšo salmu kulšanu.

—   Stāsta, ka Pelagejai Mazuļinā esot laba dzīve! — viņa iesāka, ar visu ķermeni pret logu pagriezusies un izlaidīgi šūpodama kājas, kuras tā bija pārlikusi vienu pār otru.

Jūdāsiņš aiz pārsteiguma mazliet nodrebēja, bet pirmo reizi šim gadījumam īpašu nozīmi nepiešķīra.

—   Ja mēs ilgi nedabūjam redzamo maizi, — viņš turpināja, — tad sajūtam miesīgu izsalkumu; bet ja ilgāku laiku nebaudām garīgo maizi…

—   Vai dzirdat, Pelagejai Mazuļinā esot laba dzīve! — viņu atkal pārtrauca Jevprakseja — un šoreiz, cik varēja nomanīt, ne pa niekam.

Porfirijs Vladimiričs uz viņu paskatījās platām acīm, tomēr no aprāšanas atturējās, it kā nojauzdams kaut ko nelabu.

—   Lai jau dzīvo Pelageja labi — dievs ar viņu! — viņš rāmi atbildēja.

—       Viņas kungs, — Jevprakseja droši turpināja tālāk,

—   tai nekad nedara pāri, nemoka vis to ar darbiem, bet zīda drānās vien tērpj!

Porfirija Vladimiriča izbrīns kļuva arvien lielāks. Jevpraksejas valodas bija tik neparastas, ka viņš pat neattapās, ko šajā gadījumā darīt.

—   Un katru dienu tai esot cita kleita, — gluži kā pa miegam runāja Jevprakseja. — Šodien viena, ritu cita, bet pa svētkiem pavisam īpaša. Un uz baznīcu viņi braucot četrjūgā: pa priekšu viņa, tad pats kungs. Un, kad pops ieraugot karieti braucam, tad zvanot ar visiem zvaniem. Un viņa vienmēr sēžot savā istabā. Ja kungam patīkot ar viņu pavadīt laiku, tā pieņemot kungu savā is-

tabā, ja ne, tad tā tērzējot vai nu ar meiteni, savu istabeni, vai atkal taisot izšuvumus ar stikla pērlītēm.

—     Nu, un kas par to? — beidzot atjēdzās Porfirijs Vladimiričs.

—      Es tik to gribu pateikt, ka Pelagejai ir loti laba dzīve!

—      Un vai tev ir slikta dzīve? Ak, ak, ak, kāda tu gan esi… nepiepildāma!

Ja Jevprakseja šoreiz būtu apklususi, tad Porfirijs Vladimiričs, protams, būtu izplūdis veselā tukšu vārdu straumē, kurā bez pēdām būtu pazudušas visas muļķīgās piezīmes, kas bija traucējušas viņa tukšvārdības pareizo tecējumu. Bet Jevpraksejai acīmredzot ne prātā nenāca klusēt.

—      Ko tur nu runāt! — viņa atcirta. — Nav jau mana dzīve slikta! Valku drānās nestaigāju un paldies dievam! Pērn jūs par divām katūna kleitām samaksājāt piecus rubļus … pacentāties!

—      Un vilnas kleitu tu esi aizmirsusi? Un kam tad es nesen nopirku lakatu? Ak, ak, ak!

Atbildes vietā Jevprakseja uzmetās uz galda ar roku, kurā turēja apakštasi, un paskatījās uz Jūdāsiņa pusi ar greizu skatienu, kas pauda tādu nicināšanu, ka Jūdāsiņam, kas pie tā nebija radis, kļuva baigi ap sirdi.

—      Vai tu to arī zini, kā dievs lpar nepateicību soda? — viņš kaut ka nedroši nošļupstēja, cerēdams, ka, pieminot dievu, viņš varbūt kaut cik vedīs pie prāta nez kāda iemesla dēļ satracināto sievišķi. Jevprakseja tomēr nemaz neaprāvās, bet pie pirmajiem vārdiem viņu pat pārtrauca.

—      Nekā! Nemaz nepūtiet man miglu acīs! Nemaz nepiesauciet dievu! — viņa sacīja. — Neesmu vairs mazais bērns! Pietiek! Diezgan valdīts! Diezgan mocīts!

Porfirijs Vladimiričs apklusa. Tējas glāze, kas pielieta stāvēja viņa acu priekšā, bija gandrīz jau atdzisusi, bet viņš tai pat nepieskārās. Seja tam bija kļuvusi bāla, lūpas viegli mazliet drebēja, it kā viņš pūlētos pasmaidīt, bet tas neizdevās.

—     Tas taču ir Anņiņkas nedarbs! Tā ir viņa, nekrietnā, kas tevi sarīdījusi! — viņš beidzot izdabūja, pāls skaidri neapzinādamies, ko runā.

—     Kas par nedarbu?

—     Nu tas, ka tu ar mani sāc tā runāt… Viņa! Viņa tevi samācījusi! Neviens cits! — uztraucās Porfirijs Vladimiričs. — Iedomājies, ne no šā, ne no tā viņai pēkšņi sagribējies zīda tērpu! Bet vai tu arī zini, nekauņa, kas no jūsu kārtas staigā zīda drānās?

—      Pasakiet, tad es zināšu!

—      Tikai tās vis… nu, tās vispaklīdušākās, tikai tās!

Bet Jevprakseja vēl nerimās, pat to dzirdēdama, gluži

otrādi, viņas stājās pretim ar tādu kā bezkaunīgu argumentu.

—      Es nesaprotu, kāpēc viņas ir paklīdušas. Tas taču zināms, ka kungi to prasa… Ja kāds kungs vienu no mūsējām piedabūjis uz mīlēšanos … nu, tad viņa dzīvo … ar viņu! Un mēs abi taču arī neskaitām pātarus, bet darām to pašu, ko Mazuļinas kungs.

—     Ak tu … tpu! tpu! tpu!

Porfirijs Vladimiričs aiz pārsteiguma tīri vai sastinga. Acis iepletis, viņš skatījās uz dumpīgo sirdsdraudzeni, un viņā kūsāt kūsāja bezgala daudz tukšu vārdu. Bet pirmo reizi mūžā viņš neskaidri nojauta, ka ir arī tādi gadījumi, kad cilvēku ar tukšiem vārdiem tomēr pievārēt nevar.

—      Nu, mī]ā! Es redzu, ka šodien ar tevi nekā nevar sarunāt! — viņš sacīja, pieceldamies no galda.

—      Jūs nevarēsiet ar mani sarunāt ne šodien, ne rīt… nekad! Pietiek! Diezgan valdīts! Diezgan es esmu klausījusies; klausieties tagad jūs, ko es teikšu!

Porfirijs Vladimiričs jau dzīrās tai mesties virsū ar dūrēm, bet viņa tik droši izrieza krūtis, ka viņš negribot aprāvās. Tad viņš pagriezās ar seju pret svētbildi, pacēla rokas, padrebināja lūpas un klusiem soļiem aizvilkās uz kabinetu.

Visu šo dienu viņš nebija labā omā. Viņam vēl nebija skaidrs, no kā īpaši nākotnē būtu jābaidās, bet viņu uztrauca jau tas fakts, ka bija kaut kas atgadījies, kas nepavisam nebija paredzēts viņa parastajā dienas gaitā, un ka tas bija palicis nesodīts. Viņš neiznāca no savas istabas pat uz pusdienām, bet izlikās slims un liekuļotā, vārgā balsī pavisam rāmi lūdza ienest ēdamo kabinetā.

Vakarā pēc tējas, ko viņš pirmo reizi savā mūžā padzēra pilnīgā klusumā, viņš pēc sava paraduma piecēlās, lai lūgtu dievu; bet lūpas velti čukstēja parastos vakarlūgšanas vārdus: satrauktais prāts atteicās sekot lūgšanai pat ārēji. Kaut. kāds nelādzīgs, bet neatvairāms nemiers bija pārņēmis visu viņa būtni, taču ausis neviļus uztvēra dienas gaistošās skaņas, kas vēl bija dzirdamas vienā otrā mājas stūrī. Beidzot, kad kaut kur aiz sienas bija

dzirdama pēdējā saldā nožāvāšanās un tūlīt pēc tam piepeši viss tapa kluss, it kā nogrimdams kaut kādā dziļumā, viņš vairs nenocietās. Klusā gaitā viņš zagās pa koridoru un, nokļuvis līdz Jevpraksejas istabai, pielika aust pie durvīm, lai paklausītos. Jevprakseja bija viena, un dzirdams bija tikai tas, ka viņa žāvādamās nosaka: «Kungs! Jēzus Kristus! Svētā Marija!» Porfirijs Vladimiričs pamēģināja nospiest rokturi, bet — durvis bija aizslēgtas.

—      Jevprakseja, vai tu tur esi? — viņš iesaucās.

—      Jā, bet jums te nav ko nākt! — viņa atcirta tik rupji, ka Jūdāsiņam cits nekas neatlika kā bez vārda runas aizlasīties prom uz kabinetu.

Otrā dienā notika atkal saruna. Jevprakseja it kā tīšām, lai iedzeltu Porfirijam Vladimiričam, bija izraudzījusies brokastlaiku. Viņa gluži vai jaustin nojauta, ka visas viņa dīkdarbības tik noteikti iedalītas, ka iztraucēts rīts tam sagādās nemieru un ciešanas visai dienai.

—      Kaut es vai ar vienu aci varētu paskatīties, papriecāties, kā dzīvo citi cilvēki! — viņa iesāka kaut kā mīklaini.

Porfirijam Vladimiričam iegrieza kā ar nazi. «Sākas!» viņš nodomāja, bet neteica nekā un gaidīja, kas notiks tālāk.

—      Nudien! Kopā ar draudziņu, tādu mīlīgu un jaunu! Kā viņi staigā saķērušies pa istabām, tīksmīgi viens otrā raudzīdamies! Ne viņš viņai ļaunu vārdu saka, ne viņa viņam. «Manu sirsniņ» un «manu draudziņ» — tāda tik viņiem valoda! Cik jauki! Cik debešķīgi!

Sis temats Porfirijam Vladimiričam bija sevišķi pretīgs. Kaut arī viņš brīvo mīlestību ārkārtējos nepieciešamības gadījumos pieļāva, tad tomēr mīlestības priekus uzskatīj i par sātana kārdinājumu. Bet arī šoreiz viņam pietrūka dūšas, jo vairāk tāpēc, ka tam gribējās dzert tēju, kas jau labu laiku kūpēja patvārī, bet Jevprakseja ir nedomāja to ieliet glāzēs.

—      Protams, starp mūsējām ir daudzas muļķes, — viņi turpināja, nekaunīgi šūpodamās krēslā un ar pirkstiem bungodama pa galdu. — Dažai labai tā sagroza galvu, ka tā katūna kleitas dēļ darīs visu, un ir arī tādas, kas ne par ko pazaudē godu!… Še tev kvass un gurķi, saka, ēd un dzer, cik uziet! Redz, ar ko zina vilināt!

—            Vai tad nu tīri labuma dēļ vien, — uzdrošinājās bikli iebilst Porfirijs Vladimiričs, skatīdamies uz tējas kanniņu, no kuras jau sāka celties tvaiks.

—             Kas to saka, ka labuma dēļ? Vai es esmu kāda labumu kārotāja? — pēkšņi cirtās sāņus Jevprakseja.

—      Jums laikam kumosa kļuva žēl! Sāksiet man jau kumosa dēļ pārmest?

—             Es neko nepārmetu, es tik tāpat vien saku, — ne jau aiz labuma vien cilvēki…

—             Atkal jau «es saku»! Runājiet, bet runājiet ar jēgu! Skaties! Es viņam kalpojot aiz labuma! Bet atļaujiet jautāt, kādus labumus es te pie jums esmu atradusi? Kvasu un gurķus — tie ir visi labumi.

—             Nu, ne jau tikai kvasu un gurķus… — nevarēdams noturēties, savukārt aizrāvās Porfirijs Vladimiričs.

—      Nu ko tad vēl! Sakiet vien, ko vēl!

—             Un kas ik mēnesi uz Nikolu sūta četrus maisus miltu?

—      četrus maisus! Varbūt vēl ko?

—     Putraimus, eļļu … vārdu sakot, visu ko.

—             Putraimus, eļļu … Tātad paliek jau žēl vecākiem dot! Ak, jūs!

—      Es nesaku, ka man žēl, bet tu, lūk …

—            Nu es būšot vainīga! Es nedrīkstēšu ne kumosa apēst bez pārmetumiem, bet es būšu tā vainīgā!

Jevprakseja vairs nevarēja ciesties un izplūda asaras. Bet tēja pa to laiku vārījās ka vārījās, un tāpēc Porfirijs Vladimiričs uztraucās ne vairs pa jokam. Aiz šā iemesla viņš, sevi pārvarēdams, klusītiņām piesēdās pie Jevpraksejas un paplikšķināja viņai pa muguru.

—      Būs jau labi, ielej nu tēju… Ko nu pinkšķi!

Bet Jevprakseja vēl divas trīs reizes nošņukstējas, uzmeta lūpu un miglainām acīm raudzījās uz priekšu.

—            Tu, rau, nupat runāji par jauniem, — viņš turpināja, pūlēdamies piešķirt savai balsij laipnu pieskaņu,

—     bet mēs taču arī, kā lai saka… neesam nekādi vecie!

—      Skat, ko iedomājies! Lieciet man mieru!

—            Tiesa gan! Es taču … vai zini… kad es strādāju departamentā, tad direktors man gribēja savu meitu ieprecināt!

—      Laikam aizsēdējusies … šķība un greiza!

—            Nē, meiča, kā nākas… Un kā viņa dziedāja. «Nešuj, mīļā māmuliņa!» Kā viņa dziedāja! Ai, kā viņa dziedāja!

—       Viņa jau gan dziedāja, lik tas piedziedātājs nebija lāga!

—      Nē, es, šķiet…

Porfirijs Vladimiričs netika gudrs. Viņš bija pat ar mieru paliekulot, parādīt, ka ari viņš var staigāt saķēries. Tādā nolūkā viņš sāka arī ar visu augumu kaut kā neveikli gorīties un pat mēģināja Jevprakseju apņemt ap vidu, bet viņa rupji atvairījās no Porfirija Vladimiriča pastieptajām rokām jun dusmīgi uzkliedza:

—      Es saku ar godu: nost, nešķīstais gars! Citādi uzliešu verdošu ūdeni! Man nevajag ari jūsu tējas! Nekā man nevajag! Skaties, ko sadomājis — sāks skaitīt kumosus! Es iešu projām no šejienes! Dievs mans liecinieks, iešu projām!

Un viņa tiešām aizgāja, aizcirzdama durvis un atstādama Porfiriju Viadimiriču ēdamistabā vienu.

Jūdāsiņš bija pavisam apmulsis. Viņš gribēja pats sev ieliet tēju, bet rokas tā drebēja, ka vajadzēja sulaiņa palīdzību.

—      Nē, tā nevar! Ir kaut kas jādara… jāapsverl — viņš čukstēja, uztraukti staigādams pa istabu no viena gala uz otru.

Bet tieši ne ko «darīt», ne «apsvērt» viņš nespēja. Viņa domas bija tā pieradušas lēkāt, no viena fantastiska priekšmeta uz otru, nekad nekijr nesastopot nekādu pretestību, ka visvienkāršākais ikdienas fakts to pilnīgi satrieca. Tiklīdz viņš sāka «apsvērt», to no visām pusēm apstāja milzums visādu nieku, kas aizklāja skatienu uz dzīves īstenību. Viņu pārņēma tāds kā laiskums, vispārīga prāta un morāles anēmija. Viņu vilktin viika projām no īstās dzīves rēgu pasaules ērtajā gultnē, kurus viņš varēja pārstatīt no vienas vietas uz otru, vienus pabīdīt nost, citus izvirzīt priekšā, vārdu sakot, ar kuriem tas varēja rīkoties, kā viņam tīkas.

Un atkal viņš visu dienu pavadīja pilnīgā vientulībā, tāpēc ka Jevprakseja šoreiz neieradās ne uz pusdienām, ne uz vakara tēju, jo bija aizgājusi viesos pie priestera un pārnāca tikai vēlu vakarā. Viņš pat nespēja ar kaut ko nodarboties, jo ari nieki bija uz brīdi no viņa it kā atkāpušies. Viņu mocīja viena vienīga neatvairāma doma: kaut kas ir jādara, jādara! Ne tas spēja taisīt savus tukšos aprēķinus, ne noturēt lūgšanu. Viņš juta, ka nāk virsū kāds nelabums, par kuru viņš pagaidām vēl nebija skaidrībā. Ne vienu reizi vien tas nostājās pie loga, mē

ģinādams kaut kur piesaistīt šaudīgās domas, sevi kaut kā izklaidēt, bet veltīgi. Ārā bija sācies pavasaris, bet koki vēl rēgojās kaili, nebija pat vēl jaunās zālītes. Tālumā varēja saskatīt melnus tīrumus, kurus šur tur izraiboja balti plankumi — sniegs, kas vēl turējās ieplakās un zemākās vietās. Uz ceļa viscaur melnoja dubļi un laistījās peļķes. Bet tas viss viņam rādījās gluži kā caur sietu. Pie samirkušajām saimniecības ēkām nebija neviena cilvēka, lai gan visas durvis bija līdz galam vaļā; ari mājā nevienu nevarēja sasaukt, lai gan ausis nemitīgi skanēja kaut kādi trokšņi, it kā tālumā tiktu cirstas ciet durvis. Labi būtu tagad kļūt neredzamam un noklausīties, ko par viņu runāja šis odžu dzimums! Vai šie nelieši saprot arī viņa žēlastību vai tikai paļā viņu par viņa labumu? Tiem jau varēja grūst rīklē no rīta līdz vakaram, tiem nekad nebija gana — tikpat kā caurā mucā! Liekas, nebija necik sen, kad iesāka jaunu gurķu mucu un jau… Bet, tiklīdz viņš pieķērās šai domai, tiklīdz sāka apsvērt, cik mucā varētu būt gurķu un cik gurķu vajadzētu iznākt katram cilvēkam, rēķinot pavisam bagātīgi, kad viņa galvā atkal pazibēja īstenības stars un vienā mirklī apgrieza otrādi visus viņa aprēķinus!

«Tad paskat, kāda! Aizgājusi pat bez prasīšanas!» viņš nodomāja, kamēr viņa skatiens klīda tālumā, pūlēdamies saskatīt popa māju, kurā, kā varēja domāt, Jevprakseja patlaban trallināja kā lakstīgala.

Tad tika pasniegtas pusdienas; Porfirijs Vladimiričs viens pats sēž pie galda un negribīgi strebj pliku zupu (viņš nevarēja ciest tādu zupu, kurā nebija nekā iekšā, bet viņa šodien tīšām bija likusi vārīt taisni tādu).

«Laikam jau popam arī nepagalam nepatīk, ka šī šodien ieradusies pie viņa!» Jūdāsiņš prāto. «Lieks kumoss tomēr uz galda jāliek! Kāposti un biezputra… bet viešņai varbūt vēl kāds gabaliņš gaļas jāuzcep…»

Atkal viņa fantāzija sāk trakot, atkal viņš sāk aizmirsties, iegrimst gluži kā sapnī. Cik daudz lieku karošu tiks izstrēbts? Cik biezputras? Un ko runā pops un viņa sieva, kad atnākusi Jevprakseja? Kā viņi to viens par otru lamā … Tas viss, gan ēdiens, gan valodas, viņam notēlojas kā kaut kas dzīvs.

«Droši vien visi kopā strebj no vienas bļodas! Aizgājusi! Atradusi nu gan, kur palaizīties! Arā slapjdraņķis un dubļi — cik tur vajag, lai netiktu nelaime! Pārnāks

ar notašķītām brunču stērbelēm… ak tu, čūskai Taisni čūska! Jā, ir kaut kas jādara, jādara …»

Pie šiem vārdiem viņa domu pavediens ikreiz pārtrūka. Pēc pusdienām viņš pēc paraduma nolikās gulēt, bet tikai nomocījās, grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem. Jevprakseja pārnāca tikai tad, kad bija jau satumsis, un tā aizzagās uz savu kaktu, ka viņš to nemaz nepamanīja. Ļaudīm tas bija piekodinājis, lai tie viņam katrā ziņā pasakot, kad Jevprakseja būšot pārnākusi, bet arī ļaudis bija it kā sazvērējušies un neteica nekā. Viņš lūkoja atkal ietikt pie viņas istabā, bet arī šoreiz durvis bija aizslēgtas.

Trešās dienas rītā Jevprakseja uz tēju gan atnāca, bet runāt runāja vēl skaļāk un dusmīgāk.

—       Kur gan tagad mans Volodjuška? — viņa iesāka liekuļoti raudulīgā balsī.

Dzirdot šo jautājumu, Porfirijs Vladimiričs pagalam sastinga…

—      Kaut es vai ar vienu aci varētu paskatīties, kā viņš, mans mīlulītis, tur nīksti Bet varbūt viņš jau ir miris… Nudien!

Jūdāsiņš uztraukts kustināja lūpas, čukstēdams lūgšanu.

—      Pie mums viss ir citādi nekā pie citiem cilvēkiem! Redz, Pelagejai pie Mazuļinas kunga arī piedzima meitiņa — tūlīt pat to ietina batistā un ieguldīja rožainā gultiņā… Cik daudz sarafānu un galvas rotu aukle vien saņēma! Bet pie mums … Ak … jūs!

Jevprakseja strauji pagrieza galvu uz loga pusi un skaļi nopūtās.

—      Tiesa gan, ka visi kungi ir nolādēti! Sagādā tik bērnus un tad iemet purvā kā kucēnus! Kas viņiem par bēdu! Neviens atbildību neprasa, it kā viņiem dieva nebūtu! Pat vilks tā nedarītu!

Porfirijam Vladimiričam sagriezās visas iekšas. Viņš ilgi valdījās, līdz beidzot vairs nevarēja izturēt un caur zobiem noteica:

—      Jāsaka … kas tev par jaunu modi uznākusi! Jau trešo dienu no vietas man jāklausās tavās valodas!

—      Nu, lai ir mode! Mode paliek mode! Ne jau jums vienam pašam vien jārunā — var jau kādreiz arī otram ļaut pateikt kādu vārdu! Nudien! Bērnu sadzīvojāt, bet ko jūs ar viņu darāt! Sādžā pie kādas sievas postā aizlaižat! Ne tam ko ēst, ne ko ģērbt, ne kāds to pie

skata … varbūt vārtās pa netīrumiem un sūkā saskābušu knupil

Viņai acis apskrēja asarām, kuras tā noslaucīja ar kaklauta stūri.

—      Pareizi Pogorelkas jaunkundze teica, ka būt kopā ar jums ir baismīgi. Taisni baismīgi! Nekāda jaukuma, ne prieka, tikai nejēdzības. Arestanti cietumā dzīvo labāk. Ja man tagadītās būtu bērns — tomēr būtu vismaz savs prieks. Bet še tev! Bērns bija gan, bet — atņēma.

Porfirijs Vladimiričs sēdēja savā vietā un it kā lielās mokās mētāja galvu; viņš tiešām izskatījās kā pie sienas piespiests. Laiku pa laikam no viņa krūtīm pat izlauzās vaidi.

—     Cik grūti! — viņš beidzot noteica.

—     Nav ko pūst «grūti»! Kas vainīgs? Pats vainīgs! Tik tiešām, es braukšu uz Maskavu, lai kaut vai aci uzmestu Volodjkam! Volodjka! Volodjeņka! Mī-ļais! Kungs! Es braukšu uz Maskavu, vai ne?

—       Nav ko braukt! — dobjā balsī atsaucās Porfirijs Vladimiričs.

—      Bet es braukšu! Es nevienam neprasīšu, un neviens man to nevar aizliegt! Tāpēc ka — es esmu māte!

—      Kas tu par māti! Tu esi paklīdene — vairāk nekas! — beidzot nenocietās Porfirijs Vladimiričs. — Saki — kā tev no manis vajag?

Uz šādu jautājumu Jevprakseja acīmredzot nebija sagatavojusies. Viņa cieši raudzījās Jūdāsiņā un klusēja, it kā pārdomādama, kas tai īsti būtu vajadzīgs.

—      Ak tā! Nu jau jūs mani saukājat par paklīdeni! — viņa iekliedzās, izplūstot asarās.

—      Jā! Tu esi paklīdene! Paklīdene, paklīdene! Tpu! Tpu! Tpu!

Porfirijs Vladimiričs galīgi zaudēja pašsavaldīšanos, pielēca kājās un gandrīz vai skriešus izskrēja no ēdamistabas.

Tas bija viņa enerģijas pēdējais uzliesmojums, kuru viņš sev atļāvās. Pēc tam viņš kaut kā strauji sakritās, kļuva truls un bailīgs, turpretim Jevpraksejas uzstājībai gals nebija paredzams. Viņas rīcībā bija milzīgs spēks: aprobežota cilvēka neatlaidība, un, tā kā šis spēks vienmēr darbojās vienā virzienā: kaitināt, sagandēt dzīvi, tad tas brīžiem likās briesmīgs. Ar laiku ēdamistabas arēna viņai kļuva par šauru; viņa ielauzās kabinetā un un vajāja Jūdāsiņu tur (agrāk viņa ne domās nebūtu uz

drošinājusies tur ieiet, kad kungs bija «aizņemts»). Atnāk, piemēram, nosēžas pie loga, stingām acīm raugās tālumā, paberzē muguru gar aplodu un sāk ņemties. Sevišķi viņai gāja pie sirds viens temats, temats, kura pamatā bija piedraudējums atstāt Goiovjovu. Īstenībā tā nekad par to nopietni nebija domājusi un būtu bijusi pat ļoti izbrīnījusies, ja tai pēkšņi būtu likts atgriezties vecāku mājās; bet viņa nojauta, ka Porfirijs Vladimiričs par visu vairāk baidījās no tā, ka viņa varētu aiziet. Par šo tematu viņa aizvien sāka runāt pamazām, pa aplinkus ceļiem. Kādu brīdi paklusē, pakasa ausi un tad pēkšņi it kā ko atceras.

—     Šodien Nikolā droši vien cep pankūkas!

Dzirdēdams tādu ievadu, Poriirijs Vladimiričs kļūst vai

zaļš aiz dusmām. Pirms tam viņš taisni ir sācis sarežģītu aprēķinu — par kādu summu gadā viņš varētu pārdot pienu, ja apvidū nobeigtos visas govis, bet viņam vienīgajam tas ar dieva palīgu ne tikai paliktu dzīvas, bet dotu pienu divreiz tik daudz nekā agrāk. Taču sakarā ar Jevpraksejas ierašanos un ierunāšanos par pankūkām viņš tomēr pārtrauc savu darbu un pat pūlas pasmaidīt.

—      Kāpēc lai viņi ceptu pankūkas? — viņš jautā, smaidīdams par visu seju. — Ak tētīt, šodien taču mirušo piemiņas dienai Un es, lempis, to biju pavisam piemirsis! Ak tavu grēku! Tagad nebūs ar ko pieminēt nelaiķi māmiņu!

—      Es arī labprāt būtu ēdusi… mātes ceptās pankūkas!

—      Kas tad tev to liedz! Liec tik cept! Saņem stingri ķēkšu Marjušku! Un, ja ne viņu, tad Uļitušku! Ak, cik labas pankūkas cep Uļitka!

—     Vai tik viņa jums citādā ziņā arī nav laba? — dzēlīgi jautāja Jevprakseja.

—     Nē, grēks runāt, Uļitka cep labas pankūkas, pat ļoti labas! Tādas vieglas, mīkstas — nenoēsties!

Porfirijs Vladimiričs grib Jevprakseju ar smiekliem un jociņiem izklaidēt.

—     Es labprāt ēstu pankūkas, taču nevis Golovļovas, bet mātes ceptās! — viņa tielējas.

—     Arī par to mums nav ko runāti Ņem tik kučieri Arhipu ciet! Liec iejūgt pārīti un brauc vesela!

—     Nē, lai paliek! Ko nu vairs! Ieskrēju kā circenis pelnos… pati biju muļķe! Kam es tāda vairs esmu va

jadzīga? Jūs taču pats mani nesen nosaucāt par paklīdeni … Ko nu vairs!

—       Ak, ak, ak! Un tev nemaz nav kauna mani nepatiesi apvainot! Vai tad tu nezini, kā dievs soda par nepatiesu apvainojumu?

—       Jūs taču mani taisni tā nosaucāt — par paklīdeni! Tepat pie svētbildes, tepat dieva priekšā! Ak, kā man tā Golovļova apriebusies! Es bēgšu no šejienes prom! Nudien bēgšu!

To sacīdama, Jevprakseja izturas pavisam brīvi: viņa šūpojas krēslā, urbina degunu, kasās. Acīmredzot spēlē komēdiju, grib kaitināt.

—      Es jums, Porlirij Vladimirič, lūk, ko gribēju sacīt, — viņa ņemas tālāk. — Man jābrauc uz māju!

—      Vai tu gribi paciemoties pie tēva un mātes?

—      Nē, aizbraukt pavisam. Palikt Nikolā.

—      Kāpēc tad tā? Vai tev kas pāri nodarīts?

—      Nē, nekas nav pēri nodarīts, bet tāpat… vienreiz taču vajag… Un pie jums ir arī garlaicīgi… pat baigi! Visa māja kā izmirusi! Ļaudis izlaidušies — nobēg kaut kur virtuvēs un kalpu istabās; sēdi cauru dienu viena pati; tā tik skaties — vēl apgriezīs kāds galvu! Kad vakarā liekas gulēt, visos kaktos čukst vien!

Aiztecēja tomēr diena pēc dienas, bet Jevprakseja ir nedomāja savus draudus izpildīt. Un tomēr šo draudu iespaids uz Porfiriju Vladimiriču bija ļoti nopietns. Viņš pēkšņi bija kaut kā sapratis, ka, lai gan no rīta līdz vakaram noņēmās, tā teikt, ar darbiem, tad, taisnību sakot, nedarīja itin nekā un ka tam nebūtu ne pusdienu, ne tīras veļas, ne kārtīgu drēbju, ja nebūtu kāda acs, kas uz to raugās, lai viņa mājas dzīve norit bez traucējumiem. Līdz šim viņš dzīvi it. kā nemaz nebija jutis, nebija sapratis, ka tajā ir apstākļi, kas nerodas paši no sevis. Visa viņa dienas gaita noritēja pēc reiz nosacītas kārtības; viss risinājās tikai ap viņu un viņa labad; viss tika darīts savā laikā; katra lieta atradās savā vietā — vārdu sakot, visur valdīja tik noteikta precizitāte, ka viņš tai pat nepiešķīra nekādu nozīmi. Sāda stāvokļa dēļ viņš varēja pēc sirds patikas nodoties tukšai salmu kulšanai un tukšām domām, nebaidoties, ka dzīves īstenības dzēlieni varētu viņu kādreiz izvest tīros ūdeņos. Taisnība, visa šī mākslīgā mahinācija turējās mata galā; bet cilvēks, kas pastāvīgi iegrimis pats sevī, nevarēja iedomāties, ka šis mats ir kaut kas ļoti smalciņš, kas drīz var

pārtrūkt. Viņam likās, ka dzīves pamati ir stipri, mūžīgi … un pēkšņi tam visam bija jāsabrūk, jāsabrūk vienā mirklī, viena muļķīga vārda dēļ: «Nē, lai paliek! Ko nu vairs! Iešu prom!» Jūdāsiņš pavisam apjuka. «Ko tad, ja viņa tiešām aiziet?» iešāvās prātā. Un viņš sāka savā galvā pārcilāt visādas muļķīgas kombinācijas, lai viņu kaut kā aizturētu, un bija pat ar mieru lielā mērā piekāpties Jevpraksejas dumpīgās jaunības labā, kas viņam agrāk nekad nebutu nācis ne prātā.

—      Tpu! Tpu! Tpu! — viņš spļaudījās, kad tam visā savā kailumā notēlojās iespējama sadursme ar kučieri Arhipu vai kantoristu Ignatu.

Bet drīz viņš tomēr pārliecinājās, ka bailes attiecībā uz Jevpraksejas aiziešanu nebija diez cik pamatotas, un līdz ar to viņa dzīve spēji iegriezās jaunā, negaidītā lāzē. Jevprakseja ne tikai kā negāja projām, bet pat kļuva manāmi mērenāka savos uzbrukumos. Toties viņa Poriiriju Vladimiriču atstāja pilnīgi novārtā. Atnāca maijs, sākās jaukās dienas, un viņa mājās tikpat kā nerādījās. Tikai dzirdēdams pastāvīgo durvju aizciršanu, Jūdāsiņš nojauta, ka viņa šad tad ieskrēja pēc kaut kā savā istaba, lai tūlīt atkal pazustu. No rītiem pieceldamies viņš neatrada parastajā vietā savas drēbes un ilgi tam bija jārunā, iekām dabūja tīru veļu; tēju un pusdienas pasniedza vai nu ļoti agri, vai pāiļāk vēlu, pie tam apkalpoja iereibušais sulainis Prohors, kurš pie galda ieradās notraipītos svārkos un no kura mūžīgi nāca riebīga zivju un degvīna smaka.

Un tomēr Poriirijs Vladimiričs jau par to vien bija priecīgs, ka Jevprakseja viņu lika mierā. Viņš pat samierinājās ar nekārtību, ja tik varēja būt drošs, ka mājā tomēr kāds bija, kas šo nekārtību turēja savās rokās. Viņu nebiedēja tik ļoti juceklība, kā doma, ka pašam vajadzēs iejaukties ikdienišķās dzīves gaitā. Viņš ar šausmām iedomājās, ka var pienākt brīdis, kad pašam būs jādod rīkojumi, pavēles, pašam vajadzēs visu uzraudzīt. Paredzot šādus brīžus, viņš centās sevī nomākt ikvienu pretestību, aizmiedza acis pret gaidāmo anarhiju, ierāvās sevī un klusēja. Bet muižas ļaudis pa to laiku dzīvo uz nebēdu. Iestājoties siltam laikam, Golovļovas muiža, kurā līdz tam bija valdījusi nopietnība, pat drūmums, atdzīvojās. Vakaros visi muižas ļaudis, tapat dienas strādnieki, kā arī pastāvīgie — jaunie un vecie, bariem vien staigāja apkārt. Tika dziedātas dziesmas, spe-

lētas harmonikas, tika smiets, spiegts un skrieti pēdējie pāri. Kantorists Ignats bija apģērbis spilgti sarkanu kreklu un kaut kādu ārkārtīgi šauriņu žaketlti, kuras malas nespēja apsegt viņa braši izgāztās krūtis. Kučieris Arhips bija patvarīgi paņēmis izejamo zīda kreklu un plīša bezroci un acīmredzot sacentās ar Ignatu par Jevpraksejas sirdi.

Jevprakseja skraidīja starp viņiem abiem un kā negudra metās te pie viena, te atkal pie otra. Porfirijs Vladimiričs baidījās paskatīties pa logu, lai nebūtu jābūt par mīlestības skata liecinieku; bet nedzirdēt viņš nevarēja. Laiku pa laikam viņa ausīs iesitās pamatīga trieciena skaņa: tas bija kučieris Arhips, kas, Jevpraksejai pakaļ dzīdamies, uzšāva tai pa muguru ar visu plaukstu (un viņa nemaz neapskaitās, tikai drusku pietupēs); citā reizē viņš dzirdēja šādu sarunu:

—      Jevprakseja Ņikitišna! Paklau, Jevprakseja Ņikitišna! — sauc iereibušais Prohors no kungu mājas lieveņa.

—      Ko tev vajag?

—      Tējas lādītes atslēgu, kungs prasa tēju!

—      Lai pagaida … Ķēms tāds!

īsā laikā Porfirijs Vladimiričs pilnīgi atradinājās no cilvēkiem. Viņa parastā ikdiena bija sajaukta un izpostīta, un viņš tam jau vairs it kā nepievērsa nekādu uzmanību. Viņš no dzives nekā neprasīja, vienīgi to, lai viņu netraucētu viņa beidzamajā patvēruma vietā — kabinetā. Cik viņš agrāk bija neiecietīgs un apnicīgs savās attiecībās ar citiem cilvēkiem, tik tagad viņš bija bailīgs un drūmi padevīgs. Likās, ka viņam vairs nebūtu nekādas saskarsmes ar īsto dzīvi. Neko nedzirdēt, nevienu neredzēt — tikai to viņš vēlējās. Jevprakseja varēja caurām dienām nerādīties mājās, ļaudis varēja slaistīties pa sētu un darīt, ko grib, — pret visu viņš izturējās vienaldzīgi, it kā nekas nebūtu noticis. Ja kantorists agrāk kādreiz, iesniedzot ziņojumus par saimniecības dažādām nozarēm, būtu pieļāvis vismazāko neprecizitāti, viņš to laikam būtu tīri vai nomocījis ar savām pamācībām; tagad viņam veselām nedējām gadījās sēdēt bez ziņojumiem, un tas viņu tikai retumis nomāca, proti, tad, kad ievajadzējās kāda skaitļa kaut kādu fantastisku aprēķinu

pamatošanai. Toties viņš savā kabinetā, būdams pilnīgā vienatnē, jutās kā pilnīgs saimnieks, kas var nodoties tukšām domām, cik tik uziet. Tāpat kā viņa abi brāļi, kas bija miruši dzēruma dvingas pārņemti, arī Porfirijs Vladimiričs cieta no tās pašas kaites. Tikai tā bija citāda veida dvinga — tukšu domu dvinga. Ieslēdzies savā kabinetā un piesēdies pie rakstāmgalda, viņš no rīta līdz vakaram noņēmās ar fantastisku darbu, nodevās visvisādiem nerealizējamiem plāniem, pārbaudīja pats sevi, apspriedās ar iedomātiem sarunu biedriem un izgudroja veselas scēnas, kurās darbojās pirmā nejauši prātā ienākusī persona.

Sai fantastisko darbību un tēlu juceklī galvenā virzītāja bija tāda kā slimīga ieraušanas kāre. Kaut gan Porfirijs Vladimiričs vispār arvien bija bijis sīkumains un mīlēja vērpt intrigas, tomēr savas nemākulības dēļ praktiskā dzīvē nekādus tiešus labumus no šīm tieksmēm nebija guvis. Viņš gan bija apnicīgs, nogurdināja, nomocīja (pirmām kārtām visneaizsargātākos cilvēkus, kuri, tā sakot, likās kā radīti, lai tiem darītu pāri), bet visbiežāk šo savu tieksmju dēļ pats bija zaudētājs. Tagad visas šīs tieksmes tika pārnestas abstraktā, fantastiskā plāksnē, kur vairs nebija vietas ne pretestībai, ne attaisnojumam, kur nebija ne spēcīgo, ne vājo, kur neeksistēja ne policija, ne miertiesas (vai, labāk sakot, eksistēja gan, bet tikai viņa, Jūdāsiņa, interešu aizsargāšanai), kur viņš tātad varēja visai ērti ietīt visu pasauli intrigu, varmācību un pārestību tīklā.

Viņam patika iedomās mocīt, izputināt, iegrūst postā, izsūkt pēdējo asins pilīti. Viņš pārcilāja visas savas saimniecības nozares: mežus, kūti, riju, pļavas un citas un katrā uzcēla fantastisku, spaidu izraibotu ēku, līdz ar vissarežģītākajiem aprēķiniem, kuros ietilpa gan sodi, gan augļošana, gan vispārīgas nelaimes, gan vērtspapīru iegūšana — vārdu sakot, visu dīkdieņu muižnieku ideālu juceklīgā pasaule. Bet, tā kā te viss bija atkarīgs no patvaļīgi ieskaitītām pārmaksāšanām vai iztrūkumiem, tad katra pārmaksātā vai nesamaksātā kapeika noderēja par iemeslu, lai pārtaisītu visu ēku, kas tādējādi mūžīgi pārveidojās. Kad nogurdinātais prāts vairs nespēja ar vajadzīgo uzmanību sekot visiem ieraušanas kāres operāciju sarežģīto aprēķinu sīkumiem, viņš savas fantāzijas darba lauku’ pārcēla uz elastīgākiem izdomājumiem. Viņā atcerējās visas sadursmes un ķildas, kādas tam bija gadJ-

jušās ar cilvēkiem ne tikai pēdējā laikā, bet jau agrā jaunībā, un apstrādāja tās tādā veidā, ka vienmēr visās sadursmēs palika uzvarētājs. Viņš domās atriebās saviem kādreizējiem darbabiedriem, kas departamentā bija aizsteigušies priekšā un ar to tik ļoti aizskāruši viņa pašlepnumu, ka bija viņu piespieduši atteikties no karjeras; viņš atriebās saviem skolasbiedriem, kas kādreiz bija izmantojuši sava fizisko spēku, lai viņu ķircinātu un apspiestu; viņš atriebās kaimiņu muižniekiem, kas bija pretojušies viņa prasībām un aizstāvējuši savas tiesības; viņš atriebās kalpotājiem, kas tam kādreiz bija pateikuši rupju vārdu vai vienkārši nebija izrādījuši pietiekami godbijību; viņš atriebās māmiņai Arinai Petrovnai par to, ka tā bija iztērējusi lielu naudu, iekārtojoties uz dzīvi Pogorelkā, kas «pēc visiem likumiem» bija pienākusies viņam; viņš atriebās brālim dulburim Stjopkam par to, ka tas viņu bija iesaucis par Jūdāsiņu; viņš atriebās krustmātei Varvarai Mihailovnai par to, ka viņai tad, kad neviens to vairs nebija gaidījis, pēkšņi bija gadījušies bērni; sakarā ar to Golovļovu dzimtai Gorjuškinas ciems uz visiem laikiem bija zudis. Viņš atriebās dzīviem un mirušiem.

Tā fantazēdams, viņš nemanot apskurba; zeme zem kājām izgaisa, uz muguras izauga it kā spārni. Acis spīdēja, iūpas drebēja un pārklājās ar putām, seja kļuva bāla, pieņēma draudīgu izteiksmi. Un, jo vairāk uzplauka fantāzija, jo vairāk ap viņu saradās rēgi, ar kuriem viņš uzsāka iedomātu cīņu.

Viņa dzīve kļuva tik pilnīga un neatkarīga, ka viņam vairs nebija nekā, ko vēlēties. Visa pasaule gulēja pie viņa kājām — protams, tā nabadzīgā pasaule, kādu varēja izveidot viņa aprobežotais pasaules uzskats. Katru visvienkāršāko motīvu viņš varēja variēt bez gala, pie katra varēja ķerties vairākkārt, to apstrādājot ikreiz citādi. Tā bija sava veida ekstāze, gaišredzība, kaut kas līdzīgs tam, kas notiek spiritiskos seansos. Ne ar ko neierobežota iztēle rada šķietamu īstenību, kas, tādēļ ka garīgie spēki ir pastāvīgi satraukti, top konkrēta, gandrīz vai taustāma. Tā nav ticība, tā nav pārliecība, bet garīga izvirtība, ekstāze. Cilvēki vairs nav cilvēki; viņu sejas kļūst ķēmīgas, acis deg, mēle runā negribētus vārdus, ķermenis izdara negribētas kustības.

Porfirijs Vladimiričs bija laimīgs. Viņš cieši aizvēra logus un durvis, lai neko nedzirdētu, nolaida aizkarus,

lai neko neredzētu. Visas parastās dzīves funkcijas, ka» tieši nesaskārās ar viņa fantāzijas pasauli, viņš izdarīja uz ātru roku un gandrīz vai ar riebumu. Kad iereibušais Prohors dauzījās pie viņa istabas durvīm, paziņodams, ka ēdiens uz galda, viņš — pretēji saviem agrākajiem paradumiem — nepacietīgi ieskrēja ēdamistabā, ar skubu apēda savus trīs ēdienus un atkal nozuda kabinetā. Pat satiekoties ar dzīviem cilvēkiem, viņš bija pa daļai bikls, pa daļai muļķīgi zpbgalīgs, it kā tas vienlaikus ir baidītos, ir gribētu izaicināt. No rītiem viņš steidzās piecelties pēc iespējas agri, lai tūlīt ķertos pie darba. Lūgšanas laiku tas saīsināja; lūgšanas vārdus viņš skaitīja vienaldzīgi, neiedziļinoties to jēgā; mehāniski un pavirši tas meta krustu un pacēla rokas. Viņš acīmredzot bija zaudējis priekšstatu par elli un tās briesmīgajām atmaksām (par katru grēku — sava atmaksa).

Bet Jevprakseja pa to laiku tvīka miesas kārības tvanā. Nevarēdama izšķirties starp kantoristu Ignatu un kučieri Arhipu un vienlaikus mezdama acis uz pilnasinīgo namdari Iļjušu, kas kopā ar veselu arteli bija apņēmies muižas pagrabā novāgot grīdu, viņa nemaz nepamanīja, kas notiek kungu mājā. Viņa domāja, ka kungs spēlē kādu «jaunu komēdiju», un sakarā ar to atskanēja ne mazums jautru vārdu draudzīgajā muižas ļaužu kompānijā, kuri jutās tagad brīvi. Bņt reiz viņa kaut kā nejauši ienāca ēdamistabā taisni tad, kad Jūdāsiņš steigā ēda gabaliņu zoss cepeša, un pēkšņi baigums iezagās sirdī.

Porfirijs Vladimiričs sēdēja pie galda notaukotos rītasvārkos, no kuriem vietvietām jau spraucās ārā vate; viņš bija bāls, nesukājies un apaudzis nevis ar bārdu, bet ar tādiem kā sariem.

—    Mīļais kungs! Kas tad tas? Kas noticis? — viņa izbiedēta metās tam klāt.

Bet Porfirijs Vladimiričs uz viņas izsaucienu atbildēja tikai ar muļķīgi dzēlīgu smaidu, it kā gribēdams sacīt: pamēģini tik man tagad kaut kā iedzelt!

—    Mīļais kungs! Ko tas nozīmē? Runājiet! Kas noticis? — viņa atkārtoja.

Viņš piecēlās kājās, paraudzījās viņā ar naidīgu skatienu un noteica, ļoti skaidri izrunādams ikkatru vardu:

—     Ja tu, netikle, vēl kādreiz … kabinetā pie manis … nositīšu!

Šīs nejaušības dēj Porfirija Vladimiriča dzīve ārēji kļuva labāka. Nejuzdams nekādas materiālas grūtības, viņš netraucēts varēja nodoties savai vientulībai, tā ka neredzēja pat, kā aizgāja vasara. Augusts jau bija otrā pusē; dienas kļuva īsākas; ārā pastāvīgi smidzināja lietus; zeme bija izmirkusi; koki stāvēja bēdīgi, bārstīdami nodzeltējušās lapas. Pagalmā un pie kalpu mājas valdīja pilnīgs klusums; ļaudis bija izklīduši pa saviem kaktiem pa daļai nemīlīgā laika dēļ, pa daļai tāpēc, ka, pēc viņu nojautām, ar kungu kaut kādā ziņā nebija labi. Jevpralcseja bija galīgi atjēgusies; viņa bija aizmirsusi zīda tērpus un mīļos draudziņus un caurām stundām sēdēja meitu istabā uz lādes, nezinādama, pie kā ķerties un ko darīt. Iereibušais Prohors viņu kaitināja, ka tā kunga esot sabeigusi un sazāļojusi un ka viņu tāpēc aizsūtīšot uz Sibīriju.

Bet Jūdāsiņš pa tam sēž, ieslēdzies savā kabinetā, un sapņo. Viņam ir vēl labāk, ka ārā kļuvis vēsāks; lietus, kas bez mitas grabina kabineta logu rūtis, ieaijā pussnaudā, kas piešķir viņa fantāzijai vēl lielāku brīvību un plašumu. Viņš iedomājas sevi neredzamu un šādā veidā inspicē savas muižas kopā ar veco Iļju, kurš jau tētiņa Vladimira Mihailiča laikā bija par stārastu un nu jau sen guļ kapsētā.

«Iļja ir gudrs zemnieks! Veclaiku kalps! Tagad tādi cilvēki izmirst. Kas tad tagad:, tagad tik luncinās un tērgo, bet, kad jādara darāmais, tad nav neviena!» pats pie sevis spriež Porfirijs Vladimiričs, būdams ļoti apmierināts, ka Iļja ir piecēlies no miroņiem.

Pielūguši dievu, viņi, nevienam neredzot, nesteigdamies dodas pāri tīrumiem un gravām, pāri ielejām un pļavām uz IJhovščinas vecaini un ilgi negrib ticēt savām acīm. Viņu priekšā stāv mežs kā mūris, stāv, un tikai koku galotnes šalc. Koki aug cits pie cita, stalti, priedes vien; dažu neapņems divi trīs vīri; stumbri ir taisni, bez zariem, bet galotnes varenas, kuplas; šis mežs tātad var stāvēt vēl ilgi!

—   Tas tik ir mežs, brālīt! — sajūsmināts iesaucas Jūdāsiņš.

—        Tā ir taupāmā tiesa! — paskaidro vecais Iļja.

—    Jau jūsu vectētiņa nelaiķa Mihaila Vasiļjiča laikā mēs to apstaigājām ar svētbildēm, redziet, kāds tagad izaudzis!

—   Cik te, pēc tavām domām, būs desetīnu?

—   Tajos laikos mēs izmērījām — taisni septiņdesmit desetīnu, bet tagad … Toreiz desetīna, salīdzinot ar tagadējo, bija pusotras reizes lielāka.

—   Nu, bet kā tu domā, cik apmēram katrā desetīnā būs koku?

—   Kas viņu zina! Tikai dievs tos ir saskaitījis.

—   Es domāju, ka katrā desetīnā noteikti seši septiņi simti. Un nevis vecajā desetīnā, bet šolaiku. Paga! Paga! Ja seši simti… nu, ja ņemtu seši simti piecdesmit — cik tad koku būs simt un piecās desetīnās?

Porfirijs Vladimiričs paņem papīra loksni un reizina 105 ar 650. Iznāk 68 250 koku.

—   Un tagad, ja visu šo mežu pārdod .. . mazumā. Kā tu domā… vai varētu dabūt desmit rubļus par koku?

Vecais Iļja krata galvu.

—   Tas ir maz! — viņš saka. — Jāskatās taču, kas tas par mežu: no katra koka iznāk divas dzirnu ripas un vēl būvbalķis, liec, kādā būvē gribi, un tad vēl lietaskoki, malka, zari… Cik, pēc jūsu domām, maksā dzirnu ripa?

Porfirijs Vladimiričs izliekas, ka nezina, lai gan viņš jau sen visu saskaitījis un izrēķinājis līdz pēdējai kapeikai.

—    Pēc šitejienes cenām viena dzirnu ripa maksā desmit rubļu, bet, ja to aizvestu uz Maskavu, tad, domāt, dzīvu naudu grābtu! Jāskatās, kas tas par koku! Tādu jau tik tikko ar trim zirgiem aizvedīsi! Un kur tad vēl otra dzirnu ripa, mazāka, un baļķēns, un lietaskoki, un malka, un zari… Tāds koks ir vērts, pats mazākais, divdesmit rubļu!

Porfirijs Vladimiričs klausās Iļjas runā un nevar vien noklausīties! Gudrs, uzticams zemnieks ir šis Iļja! Un vispār ar saimniecības vadīšanu viņam ar dieva palīgu neparasti labi veicas. Iļjam palīgos ir vecais Vavils (kas arī jau sen guļ kapsētā), tas, brālīt, arī ir lietaskoks! Par kantoristu ir māmiņas zemstes ierēdnis Filips (to atveda pirms gadiem sešdesmit no Vologdas sādžas); mežsargi visi ir pārbaudīti, darbīgi; suņi pie klētīm — nikni! Gan ļaudis, gan suņi — visi gatavi ķerties vai pašam velnam pie rīkles, kunga mantu aizstāvēdami!

—    Nu tad, brālīt, sarēķināsim: cik iznāks, ja visu mežu pārdosim pa gabalam?

Porfirijs Vladimiričs atkal domās rēķina, cik maksā liela dzirnu ripa, cik mazā, cik būvbaļķis, lietaskoki, malka, zari. Pēc tam viņš saskaita, sareizina, viena vietā atmet daļu skaitļus, citā tos atkal pieliek, Papīra lapa ir pierakstīta ar ciparu ailēm.

—   Nu tad, brālīt, skaties, kas tur iznācis! — Jūdāsiņš parāda iedomātajam Iļjam kādu pavisam nedzirdētu skaitli, tā ka pat Iļja, kam taču ari prāts nesas vairot kunga mantu, tā ka pat tas it kā satrūkstas.

—   Vai tad nebūs tā kā par daudz! — viņš saka un domīgi parausta plecus.

Bet Porfirijs Vladimiričs jau atmetis visas šaubas, viņš tikai priecīgi nosmejas.

—   Tu gan esi dīvains, brālīt! Ne jau es to saku, bet skaitlis! Ir tāda zinātne, brālīt, ko sauc par aritmētiku … Tā, brālīt, nemelo! Nu labi, ar Uhovščinu esam tikuši galā; iesim nu, brālīt, uz Lapsu Bedrēm, es tur sen neesmu bijis! Man rādās, ka zemnieki tur palaiž nagus, ai, kā palaiž nagus! Un sargs Garaņka… Zinu! Zinu! Garaņka ir labs cilvēks, centīgs sargs, uzticams, nav vārdam vietas! Un tomēr… Viņš mazlietiņ tā kā būtu sācis izlaisties!

Viņi iet klusām, neviena nepamanīti, caur bērzu biezokni tikko var izlauzties uz priekšu un pēkšņi paliek stāvam, elpu aizturējuši. Uz paša ceļa uz sāniem apgāzies zemnieka vezums, bet zemnieks stāv un bēdājas, uz salauzto asi raudzīdamies. Pabēdājās, pabēdājās, nošķendējās uz asi, tad ar to pašu arī pats uz sevi, uzšāva zirgam ar pātagu pa muguru. («Ek tu, krauklis tāds!») Tomēr darīt kaut kas jādara — nevar taču stāvēt uz vietas līdz rītam! Apskatās zaglīgais zemnieciņš visapkārt, paklausās: vai tik kāds nebrauc, tad nolūko piemērotu bērziņu, izņem cirvi. .. Bet Jūdāsiņš tik stāv un stāv, nekust ne no vietas… Bērziņš nodreb, salīgojas un pēkšņi kā nopļauts nogāžas gar zemi. Zemnieks jau grib no resgaļa atcirst gabalu asij, bet Jūdāsiņš spriež, ka īstais brīdis nupat ir klāt. Zagšus viņš pielien pie zemnieka un ar vienu rāvienu izķer tam no rokām cirvi.

—   Ak! — tik vien pagūst kā iekliegties pieķertais zaglis.

—   «Ak!» — viņu mēdi Porfirijs Vladimiričs. — Vai otra mežā drīkst zagt? «Ak!» Vai tas ir tavs bērziņš, ko tu esi nocirtis?

—   Piedodiet, kungs!

—   Es, brālīt, jau sen visiem esmu piedevis! Es pats dieva priekšā esmu grēcinieks un neuzdrīkstos tiesāt citus! Ne jau es, bet likums soda. To asi, kuru tu nocirti, atved uz muižu un tad pie tās pašas reizes paķer līdzi arī rublīti soda naudai; bet lai tikmēr cirvītis paliek pie manis! Nebaidies, brālīt, tas būs drošībā!

Apmierināts, ka viņam tiešām izdevies Iļjam pierādīt savu domu pareizumu attiecībā uz Garaņku, Porfirijs Vladimiričs domās atstāj nozieguma vietu un iegriežas mežsarga mājā, kur izsaka pamatīgu rājienu. Tad viņš dodas atpakaļ uz mājām un pa ceļam muižas auzās noķer trīs zemnieku vistas. Atgriezies kabinetā, viņš atkal ķeras pie darba, un pēkšņi viņa galvā rodas vesela jauna saimniecības sistēma. Viss, kas aug un dīgst uz viņa zemes, gan sētais, gan nesētais, pārvēršas naudā, ko iegūst, pārdodot preci mazumā, kā arī no sodiem. Un pēkšņi visi cilvēki kjuvuši par meža cirtējiem un pļavu noganītājiem, un Jūdāsiņš par to nemaz neskumst, gluži otrādi, viņš aiz prieka pat berzē rokas.

—   Ganiet vien, mīlīši, cērtiet vien! Man jau tā ir labāk, — viņš atkārto pavisam apmierināts.

Un tūlīt viņš paņem jaunu papīra lapu un ķeras atkal pie aprēķiniem un skaitļiem.

Cik vienā desetīnā izaug auzu un cik daudz naudas šīs auzas var ienest, ja zemnieku vistas tās nobradā un par nobradāto tiek samaksāts sods?

«Bet auzas, kaut arī nobradātas, pēc lietutiņa var atkal atspirgt!» domās piemetina Jūdāsiņš.

Cik bērziņu aug Lapsu Bedrēs un cik par tiem var iegūt naudas, ja zemnieki tos neatļautā kārtā nocērt un par tiem samaksā sodu?

«Bet bērziņus, kaut arī tie nocirsti, mājā man izlietos par kurināmo, tātad nevajadzēs zāģēt malku!» domās atkal piemetina Jūdāsiņš.

Milzīgas ciparu ailes noraibinājušas papīru; vispirms nāk rubji, tad desmitnieki, tad simtnieki, tad tūkstoši… Jūdāsiņš strādājot noguris un, galvenais, tā uztraucies, ka pieceļas no galda vienos sviedros un atlaižas uz dīvāna atpūsties. Bet satrauktā fantāzija arī te darbojas tālāk, tikai izraugās citu, vieglāku tematu.

—   Gudra sieviete bija māmiņa Arina Petrovna, — fantazē Porfirijs Vladimiričs, — prata būt stingra, bet arī laipna būt prata — tāpēc jau visi viņai tik labprāt kal

poja. Tomēr arī viņai bija savi grēciņi! Ai, daudz blusiņu nelaiķei bija!

Jūdāsiņš nebija Arinu Petrovnu vēl lāgā pieminējis, kad viņa jau bija klāt; it kā tai sirds būtu teikusi, ka jānāk un jāatbild: izcēlās no kapa un ieradās pie mīļotā dēla.

—   Es nezinu, mans draugs, es tiešām nezinu, ko es tavā priekšā esmu nogrēkojusi! — viņa kaut kā skumji nosaka. — Šķiet, ka es …

—   Nu, nu, nu, mīļā! Labāk jau grēkam nerunājiet! — bez kādām ceremonijām saka Jūdāsiņš — Ja jau par to sākam, tad es jums tūlīt visu pateikšu! Kāpēc jūs, piemēram, toreiz nepievaldījāt krustmāti Vārvaru Mihailovnu?

—   Kā tad lai es to būtu pievaldījusi! Viņa taču pati bija pilngadīga, viņai pašai bija tiesības rīkoties pēc sava prāta!

—   Nu nē, atvainojiet! Kāds tad bija viņas vīrs? Vecs un nodzēries — nu, kā lai saka, pavisam nespējīgs! Un ar visu to viņai uzradās četri bērni… kur, kur tie rauti, es jums jautāju?

—   Tu gan savādi runā, mans draugs! It kā es tur būtu vainīga!

—   Esat vainīga vai neesat, taču jūs viņu varējāt gan ietekmēt. Tāpat vien ar smiekliem un jociņiem: «mīļā», «sirsniņ» — gan viņa būtu apkaunējusies! Bet jūs taisni otrādi! Tūlīt visu uz ātru roku un spuras gaisā! Varjka, Varjka, ak tu, nekrietnā, ak tu, nekaunīgā! Gandrīz vai ar visu apvidu bijāt saprecinājusi! Nu, un tad viņa… tad arī sacēlās pretim! 2ēl gan! Gorjuškina tagad piederētu mums!

—   Ko tu vienmēr ar to Gorjuškinu! — atsaka Arina Petrovna, kuru dēta apvainojumi acīmredzot iedzinuši strupceļā.

—   Kas tad man Gorjuškina! Man nekā nevajag! Ka tik svecītēm un eļļai — tad man pietiek! Bet tā vispār, pēc taisnības … Jā, māmiņ, es jau būtu ar mieru klusēt, bet nevaru neteikt: uz jums gulstas liels grēks, ļoti, ļoti liels!

Arina Petrovna vairs nekā neatbild, tikai noplāta rokas — tāda kā nomākta, kā izbrīnījusies.

—Vai arī, piemēram, kāda cita lieta, — pa tam turpina Jūdāsiņš, priecādamies par māmiņas apjukumu.

—    Kāpēc jūs toreiz brālim Stepanam nopirkāt Maskavā māju?

—   Vajadzēja, mans draugs! Vajadzēja taču viņam kādu daļu piešķirt, — taisnojas Arina Petrovna.

—   Bet viņš ņēma un notrieca! It kā jūs viņa dabu nepazītu: ir trakulis bija, ir balamute, ir godu neprata — un tomēr. Un tad jūs vēl gribējāt viņam atdot tētiņa Vologdas sādžiņu! Un kas tā par sādžu! Visa vienā gabalā, ne kaimiņu, ne šņoru zemes, tik jauks mežiņš, ezeriņš… kā nolobīta oliņa, lai dievs pas'! Labi vēl, ka es toreiz nejauši gadījos un visu izjaucu… Ak, māmiņ, ak, māmiņ, vai tad tas nav grēks!

—   Bet viņš taču ir mans dēls… saproti, tomēr — dēls!

—   Es to zinu un ļoti labi saprotu! Un tomēr nevajadzēja tā darīt, nevajadzēja! Māja taču maksāja divpadsmit tūkstošus sudrabā — un kur tie palika? Te divpadsmit tūkstoši kā ūdenī iekrita, tur krustmātes Var varas Mihailovnas Gorjuškina, pats mazākais — tūkstošus piecpadsmit, ja ne vairāk. Sanāk prāva nauda!

—   Nu, nu, gana! Pārstāj! Dieva dēļ, nedusmojies!

—   Es, māmiņ, nedusmojos, es tikai spriežu pēc taisnības … kas taisnība, tas taisnība — melus es nevaru ciest! Ar taisnību esmu piedzimis, ar taisnību dzīvoju, ar taisnību nomiršu! Taisnība arī dievam tīkama, un viņš grib, lai arī mums tā patīk. Nu kaut vai par to pašu Pogorelku; es to vienmēr teikšu: daudz, ak, cik daudz jūs esat iztērējusi naudas tās iekārtošanai.

—   Bet. es taču pati tur dzīvoju …

Jūdāsiņš māmiņas sejā ļoti labi salasa šādus vārdus: «Ak tu, dulnais asinssūcēj!» — bet izliekas tos nepamanām. — Tas nekas, ka dzīvojāt, bet tomēr… Svētbilžu skapis vēl šobrīd stāv Pogorelkā, un kam tas pieder? Tāpat mazais zirgs un tējas lādīte… Pats savām acīm redzēju Golovļovā, kad tētiņš vēl bija dzīvs! Un tā ir jauka mantiņa!

—   Nu, un tad!

—   Nē, māmiņ, nesakiet vis! Visu jau tā uzreiz nevar saskatīt, bet vienā vietā — rublis, otrā vietā pusrublis, trešajā — kvartiņš… Paskaties un paraugies tik, kas sanāk. Bet atļaujiet, es jums labāk visu tūlīt sarēķināšu! Skaitļi — tie ir svēta lieta; tie jau nu nemelo!

Porfirijs Vladimiričs atkal dodas pie galda, lai beidzot gūtu pilnīgu skaidrību par to, kādus zaudējumus viņam sagādājusi labais draugs māmiņa. Viņš klikšķina kauli

ņus, velk uz papīra ciparu ailes — vārdu sakot, dara visu, lai pierādītu Arinas Petrovnas vainu. Bet, viņai par laimi, Jūdāsiņa šaudīgās domas nespēj ilgi kavēties pie viena un tā paša. Nemanot viņam piezogas kāda cita iegriba kā uz burvja mājienu novirza viņa domas pavisam citā virzienā. Arinas Petrovnas tēls, kas viņam vēl pirms mirkļa tik dzīvi bija tēlojies acu priekšā, pēkšņi nogrimst kā atvarā. Ciparu rindas sajūk …

Jau sen Porfirijs Vladimiričs taisījies aprēķināt, ko viņam varētu ienest laukkopība, un nu ir pienācis visizdevīgākais brīdis to izdarīt. Viņš zina, ka zemniekam mūždien ir trūkums, ka tas vienmēr rauga aizņemties un parādu vienmēr atdod bez mānīšanās, ar uzviju. Sevišķi devīgs zemnieks ir ar savu darbu, kas «neko nemaksā», un tāpēc norēķinoties tas nekad netiek skaitīts, bet pieņemts kā mīlestības zīme. Daudz Krievzemē tādu ļaužu, kam trūkums, ai, cik daudz! Daudz tādu cilvēku, kas šodien nevar pateikt, kas ar viņu būs rīt, daudz tādu, kas visur redz tikai skumju tukšumu, lai kur tie mestu savus ilgu pilnos skatienus, kas visur dzird tikai vienu vārdu: atdod! Atdod! Un, lūk, ap šiem izmisušajiem ļautiņiem, ap šiem mūžīgajiem tukšiniekiem Jūdāsiņš sāk stiept savu bezgalīgo zirnekļa tīklu, brīžiem pāriedams trakā, fantastiskā orģijā.

Ir pienācis aprīlis, un zemniekam, kā jau parasts, nav ko ēst. «Nodzīvojušies, mīlīši! Ziemu dzīrojuši, bet uz pavasari jākar zobs vadzī!» pats pie sevis spriež Porfirijs Vladimiričs, bet viņš kā zinādams tikko savilcis kopā visus rēķinus par laukkopību pagājušajā gadā. Februārī tika izkulta beidzamā labība, martā graudi bija sabērti apcirkņos, bet pirms dažām dienām viss jau bija ierakstīts grāmatās attiecīgajās ailēs. Jūdāsiņš stāv pie loga un gaida. Lūk, tur tālumā, uz tilta, redzami zemnieka Fokas rateļi. Golovļovas ceļa līkumā viņš it kā steigdamies pievelk grožus un, tā kā viņam nav pātagas, ar roku pabaida zirgu, kas tikko cilā kājas.

—   Uz šejieni! — čukst Jūdāsiņš. — Skaties, kas viņam par zirgu! Tikko kājās! Bet, ja to vienu vai divus mēnešus pabarotu, būtu vēl tīri labs lopiņš! Rublīšus divdesmit piecus, ja ne visus trīsdesmit par tādu vajadzētu dabūt.

Pa to laiku Foka piebraucis pie kalpu mājas, piesējis zirgu pie sētas, nosviedis tam priekšā klēpi siena smalkumu un pēc mirkļa jau mīņājas no vienas kājas uz

otru meitu istabā, kur Porfirijs Vladimiričs mēdz pieņemt šādus lūdzējus.

—   Nu, draugs! Ko labu teiksi? — iesāk Porfirijs Vladimiričs.

—   Redziet, kungs, ja būtu rudzīši…

—   Kā tad tāl Vai tad savus jau esat apēduši? Ak, ak tavu grēku! Ja jūs būtu mazāk šņabi dzēruši un vairāk strādājuši un vēl pielūguši dievu, tad ari zemīte to būtu jutusi! Kur tagad tikai viens grauds, tur, skaties, būtu divi vai trīs! Tad nevajadzētu aizņemties!

Atbildes vietā Foka tā nedroši pasmaida.

—   Tu laikam domā, ka dievs ir tālu, viņš nekā neredz? — turpina moralizēt Porfirijs Vladimiričs. — Bet dievs ir visur. Gan še gan tur, un ari te pie mums, kur mēs abi runājam, — viņš ir visur! Un visu viņš redz, visu dzird, tikai izliekas, it kā nekā nemanītu. Sak, lai jau cilvēki padzīvo paši ar savu prātu; redzēsim, vai viņi mani iedomās! Un mēs to izmantojam un par savu lieko kapeiku nepērkam vis dievam svecīti, bet — projām uz krogu, tikai uz krogu! Tāpēc jau dievs mums tos rudzus ari nedod — vai tā nav, draugs?

—   Ko nu par to runāt! Tā jau ir!

—   Nu, redz, arī tu tagad saproti. Un kāpēc tu saproti? Tāpēc ka dievs no tevis novērsis savu vaigu. Ja tikai paaugtos rudzi, tad tu dievam atkal rādītu ar pirkstu, bet dievs …

—   Taisnība, un ja mēs …

—   Pagaidi! Ļauj man pateikt visu! Un tā ir vienmēr, mans draugs, dievs sevi atgādina tādam, kas viņu aizmirst. Un mēs par to nedrīkstam kurnēt, bet mums jāsaprot, ka tas viss notiek mūsu labā. Ja mēs neaizmirstu dievu, viņš neaizmirstu arī mūs. Viņš mums dotu visu: gan rudzīšus, gan auziņas, gan kartupelīšus — sak, še un ēd! Un arī tavus lopiņus viņš pieskatītu — vai tu redzi arī, kāds tev tas zirgs! Kā viņš vēl turas uz kājām! Un, ja tev būtu putni, tad viņš arī tos uzvestu uz ceļa.

—   Arī tur jums taisnība, Porfirij Vladimirič.

—   Godāt dievu, tas — vispirms, un tad — tādus cilvēkus, kas paša ķeizara paaugstināti, piemēram, muižniekus.

—   Bet mēs jau, Porfirij Vladimirič, mēs jau tā, liekas . ..

—   Tev, redz, «liekas», bet padomā labi, vai tik tā ir, kā tev liekas. Tagad, kad tu pie manis esi atnācis pēc

rudziem — grēks teikt! — tu jau esi ļoti godbijīgs un laipns, bet aizpērn, vai atceries, kad man vajadzēja pļāvēju un es pie jums, zemniekiem, gāju lūgties. Palīdziet, sak, brālīši, paglābiet! Ko jūs tad atbildējāt uz manu lūgumu? Pašiem jāpļauj, jūs teicāt! Tagad, jūs teicāt, nav vairs vecie laiki, kad bija jāstrādā kungam, tagad ir brīvestība! Brīvestiba gan, bet rudzīšu nav!

Porfirijs Vladimiričs pamācoši paskatās uz Foku; bet tas ir nekust, stāv kā sālsstabs.

—   Jūs esat pārlieku lepni, tāpēc jums nav laimes. Redz, piemēram, es: tā liekas, ka dievs mani ir svētījis un arī ķeizars nav aizmirsis, bet es — es neesmu lepns! Kā es varu būt lepns! Kas tad es esmu? Tārps! Kukainis! Tpu! Bet dievs mani ir svētījis manas pazemības dēļ! Viņš pats man parādījis savu žēlastību un devis arī ķeizaram tādu prātu, lai tas man ir žēlīgs.

—   Es, Porfirij Vladimirič, spriežu tā, ka agrāk, kad valdīja muižnieki, bija daudz labāk! — glaimo Foka.

—   Jā, brālīt, tad jums bija zelta laiki! Tikāt līksmojuši, tikāt dzīvojuši! Visa kā pietika: gan rudzīšu, gan siena, gan kartupeļu! Bet ko nu vairs pieminēt veco! Es neko nepieminu ar ļaunu; es, brālīt, to par tiem pļāvējiem jau sen esmu aizmirsis, man tikai tas tā iešāvās prātā! Bet ko tu teici: tev vajagot rudzīšu?

—   Jā, rudzīšu gan …

—   Vai tu gribi pirkt?

—   Kur nu pirkt! Aizņemties, tas ir, līdz jaunajai ražai!

—   Ak vai, ak vai! Rudzīši tagad, draugs, ir dārgi! Es nemaz nezinu, ko lai ar tevi iesāku …

Porlirijs Vladimiričs kādu mirkli iegrimst domās, it kā viņš tiešām nezinātu, ko darīt: «Ir gribas cilvēkam palīdzēt, ir rudzi dārgi…»

—   Varu, mans draugs, varu tos rudzīšus aizdot, — viņš beidzot saka. — Jā, taisnību runājot, jāatzistas, ka pārdodamu rudzu man arī nav: es nevaru ciest, ka tirgojas ar dieva dāvanu! Aizdot — to gan, to es labprāt. Es, brālīt, turu prātā: šodien es aizdošu tev, bet rīt — tu aizdosi man! Ja šodien man ir vairāk — ņem, aizņemies! Ja gribi sieku — ņem sieku! Ja vajag pussieku — ber pussieku! Rīt varbūt viss sagriežas tā, ka man vajag klaudzināt pie tava lodziņa: klau, Fokuška, aizdod man pussieku rudzu — nav ko ēst!

—   Kur nu! Vai nu jūs, kungs, iesiet…

—   Es jau nu neiešu, bet tā, piemēra pēc… Ne tādi vien brīnumi pasaulē notiek! Redz, kā avīzēs raksta: kāds pīlārs tas Napoieons bija, bet ari tas pārrēķinājies, arī tam ir nogājis greizi. Tā ir, brālīt! Cik tad tev to rudzu vajadzēja?

—   Sieku, ja jūs būtu tik žēlīgs.

—   Lai iet arī sieks! Es tik tev jau iepriekš pasaku: rudzi tagad ir dārgi, mans draugs, gaužām dārgi! Bet mēs ar tevi izdarīsim tā: es likšu tev iebērt sešus siekus, bet tu man pēc astoņiem mēnešiem atdosi divus siekus pa virsu — un tad būs kā nomērīts! Procentus es neņemu, bet no liekajiem rudzīšiem…

No Jūdāsiņa priekšlikuma fokam aizrāvās pat elpa; kādu brīdi viņš neteica nekā, tikai raustīja plecus.

—   Vai nebūs tā kā par daudz, kungs? — viņš beidzot pasaka, acīmredzot nobijies.

—   Ja tas daudz — tad prasi no citiem! Es, draugs, piedāvāju no sirds, nevis aiz kāda cita iemesla. Ne jau es tevi meklēju, tu pats atnāci pie manis. Tu prasi, es — atbildu. Tā ir, draugs!

—   Tā jau nu ir gan, bet tā uzmaksa tā kā par lielu.

—   Ak, ak, ak! Un es vēl domāju, ka tu tāds — taisnīgs zemnieks esi, kārtīgs! Bet saki pats, no kā tad lai es dzīvoju? Kā lai es tieku galā ar saviem izdevumiem? Vai tu maz zini, cik man izdevumu? Maniem izdevumiem, mīļais, ne gala, ne malas nevar saredzēt. Te vienam iedod, te otram izpildi lūgumu, te trešam cel galdā. Visiem vajag, visi nāk Porfirijam Vladimiričam virsū, bet Porfirijs Vladimiričs nes atbildību par visiem! Un turklāt: ja es rudzus pārdotu tirgotājiem — man tūlīt noliktu skaidru naudiņu uz galda. Nauda, brālīt, ir svēta lieta. Par naudu es nopērku papīrus, nolieku tos drošā vietā un dzīvoju no procentiem! Ne man vairs kādas rūpes, ne raizes, nogriez tik kuponiņu un — naudiņa rokā! Bet rudzu dēļ man būs vēl daudz jāstaigā, jāklapato un jāpūlas, kamēr tos atdabūšu! Cik tur nožūs, cik nobirs zemē, cik apēdīs peles! Nē, brālīt, nauda ir pavisam kas cits! Man jau sen ir laiks nākt pie prāta! Sen jau man vajadzēja pārvērst visu naudā un aizbraukt no jums prom.

—   Padzīvojiet gan vēl pie mums, Porfirij Vladimirič.

—    Es jau gan gribētu, mīļais, bet nav vairs tā spēka. Ja man būtu vecie spēki, es, protams, vēl padzīvotu, pacīnītos. Nē! Ir laiks, ir laiks meklēt mieru. Aizbraukšu

uz Troicas Sergija klosteri, paslēpšos dieva kalpa paspārnē, un neviens par mani ir nedzirdēs. Un cik man tur būs labi: mierīgi, viss ar godu, klusu — ne strīdu, ne ķildu, ne brēku — gluži kā debesu valstībā!

Ar vārdu sakot, lai arī Foka kā cenšas izlocīties, viss tomēr iznāk tā, kā Porfirijs Vladimiričs grib. Un tas vēl nav viss: taisni lai mirklī, kad Foka jau ir ar mieru pieņemt aizdevuma noteikumus, uz skatuves parādās kaut kāda Šeļepiha. Tā ir tāda pavisam panīkusi vietiņa ar kādu desetīnu pļavas, bet varbūt arī ne tik … Tad nu …

—   Es parādu laipnību tev, radi nu tu arī man, — saka Porfirijs Vladimiričs. — Tas nebūs par procentiem, bet tāpat, aiz laipnības. Dievs par visiem, bet mēs kā draugs draugam! Tu man to desetīnu pa smieklam nopļauj, bet es tev to neaizmirsīšu priekšdienās! Es jau, brālīt, esmu vienkāršs cilvēks! Tu man par rublīti pakalposi, bet es …

Porfirijs Vladimiričs pieceļas un par zīmi, ka darīšana beigusies, pagriežas pret baznīcu un skaita lūgšanu. Foka, sekodams viņa piemēram, arī met krustus.

Foka pagaisa; Porfirijs Vladimiričs ņem papīra lapu, apbruņojas ar skaitāmiem kauliņiem, kauliņi lēkā vien zem viņa veiklajām rokām… Pamazām sākas vesela ciparu orģija. Visa pasaule Jūdāsiņa acīs ir kā miglas klāta, drudžainā steigā viņa acis šaudās no kauliņiem uz papīru, no papīra uz kauliņiem. Cipari aug un aug . ..

PĒDĒJIE NORĒĶINI

Ārā jau decembra vidus; pamazām sastingst nepārredzamās sniega segas klātā zeme; pa nakti uz ce]a sadzīts tik daudz kupenu, ka zemnieku zirgi, vilkdami tukšas ragavas, ar mokām kuļas pa sniegu.

Uz Golovļovas muižu nav gandrīz nekādu pēdu. Porfirijs Vladimiričs tik ļoti atradis no apciemojumiem, ka, atnākot rudenim, cieši aiznaglojis gan lielos vārtus, gan galvenās durvis, mājinieku satiksmei ar ārpasauli atstādams meitu lieveni un mazos vārtus.

Ir rīts. Pulkstenis nosit vienpadsmit. Jūdāsiņš, ģērbies rītasvārkos, stāv pie loga un bez mērķa raugās tālumā. Jau no paša agruma viņš staigājis šurp un turp pa kabinetu, visu laiku kaut ko prātodams un domās aprēķinādams izfantazētus ienākumus, tā ka galu galā sapinies skaitļos un piekusis. Augļu dārzs, kas plešas iepretim kungu mājas fasādei, un ciemats, kas patvēries aiz dārza, — viss iegrimis kupenās. Pēc vakardienas puteņa laiks šodien ir auksts, un sniega sega met saulē miljoniem dzirksteļu, tā ka Porfirijam Vladimiričam negribot jāpiemiedz acis. Arā ir tukšs un kluss; nevienas dzīvas dvēseles ne pie kalpu mājas, ne pie kūts; pat zemnieku ciematā tāds klusums, it kā tas būtu izmiris. Tikai virs popa mājas vijas augšup zilganpelēka dūmu strūkliņa un piesaista Jūdāsjņa uzmanību.

«Stundenis jau nositis vienpadsmit, bet popa sieva vēl nav beigusi pa virtuvi ņemties,» viņam ienāk prātā. «Ed gan tie popi vienā ēšanā!»

Ar to sācis, viņš prāto tālāk: kas šodien ir — darbdiena vai svētdiena, gavējama diena vai gaļas diena —

un ko popa sieva varētu vārīt, kad viņa uzmanība piepeši noklīst sāņus. Kalniņā, taisni tur, kur ceļš iegriežas Naglovkas sādžā, parādās melns punkts, kas pamazītēm tuvojas un kļūst lielāks. Porfirijs Vladimiričs vēro, un, protams, vispirms viņam rodas milzīgi daudz visādu bezjēdzīgu jautājumu. Kas tur brauc? Zemnieks vai kāds cits? Kam citam te būtu ko braukt, tātad zemnieks… jā, zemnieks gan! Kāpēc viņš brauc? Ja tas brauc malkā, tad — Naglovkas mežs taču ir viņpus sādžas… Laikam, blēdis, sataisījies kunga mežā zagt! Ja viņš gribētu tikt uz dzirnavām, tad, arī izbraucot no Naglovkas, tam būtu jānogriežas pa labi… Varbūt brauc pēc popa? Varbūt kāds mirst vai ir jau nomiris? Bet varbūt arī kāds piedzimis? Kurai te no sievām varētu būt radības? Nenila rudenī staigāja ar pilnu klēpi, bet, šķiet, ka tai vēl būtu par agru… Ja piedzimis zēns, tad ar laiku tas ietiks revīzijas listē — jā, cik tad dvēseļu Naglovkā bija pēc pēdējās revīzijas? Bet, ja piedzimusi meitene, tad tās jau revīzijas listē neraksta un vispār… Un tomēr bez sieviešu dzimuma iztikt arī nevar … Tpu tu!

Jūdāsiņš nospļaujas un raugās uz svētbildi, it kā pie tās meklēdams glābiņu no sātana.

Ļoti iespējams, ka viņa domas ilgi tā būtu klaiņojušas, ja melnais punkts pie Naglovkas vienkārši būtu parādījies un atkal nozudis, bet tas auga lielāks un lielāks un beidzot nogriezās pa gatvi uz baznīcu. Tagad Jūdāsiņš redzēja pavisam skaidri, ka brauc neliela kulba ar diviem zirgiem gar jūgā. Tā uzbrauca kalniņā, bija vienu brīdi pie baznīcas («Vai tik tas nav kāds augstāks garīdznieks?» viņam iešāvās prātā. «Tādēļ šodien pie popa visu rītu tiek vārīts!»), nogriezās pa labi un brauca tieši uz muižu. «Kā tad — uz šejieni!» Porfirijs Vladimiričs instinktīvi aizsita rītasvārkus un atlēca no loga, kā baidīdamies, ka braucējs viņu nepamana.

Viņš bija uzminējis: kulba iebrauca muižā un apstājās pie mazajiem vārtiem. No tās steidzīgi izlēca jauna sieviete. Viņa bija ģērbusies sezonai pavisam nepiemēroti — pilsētnieciskā, vairāk gan izskata nekā siltuma pēc ar aitādiņām apšūtā vatētā mētelī — un acīmredzot bija pārsalusi.

Šī persona, kuru neviens nesagaidīja, palēkdamās uzskrēja meitu lievenī, un jau pēc brītiņa bija dzirdams, kā aizcirtās durvis uz meitu istabu un tūliņ pēc tam vēl vienas citas durvis. Tad visās istabās, kas atradās izejas tuvumā, sākās burzma, skraidīšana un durvju virināšana.

Porfirijs Vladimiričs stāvēja pie kabineta durvīm un klausījās. Viņš tik sen nebija redzējis svešu cilvēku un vispār tik ļoti bija atradis no cilvēku sabiedrības, ka pavisam apjuka. Pagāja kāds stundas ceturksnis; skraidīšana un durvju virināšana nemitējās, bet viņam vēl arvien nekas netika ziņots! Tas viņu vēl vairāk uztrauca. Bija skaidrs, ka atbraucējs piederēja pie tiem cilvēkiem, kas, būdami «īstnieki», nedod nekādu iemeslu apšaubīt savas tiesības uz viesmīlību. Bet kas tad bija viņa «īstnieki»? Viņš sāka domāt, bet atmiņa negribēja kļausit. Viņam bija bijis dēls Volodjka un dēls Petjka, bija bijusi māmiņa Anna Petrovna… cik sen, ak, cik sen! Rau, Gorjuškinā viņruden bija apmetusies uz dzīvi Nadja Galkina, nelaiķes krustmātes Varvaras Mihailovnas meita, — vai tad tā būtu viņa? Ak nē, tā jau reiz bija mēģinājusi ielauzties Golovļovas svētnīcā un dabūjusi pigu! «Tā neuzdrīkstēsies! Neiedrošināsies!» vairākkārt noteica Jūdāsiņš, kuru kaitināja jau doma vien, ka Galkina varētu atbraukt. Bet kas tad vēl varētu būt?

Kamēr viņš tā sprieda, Jevprakseja bija uzmanīgi pienākusi pie durvīm un paziņoja:

—   Atbraukusi Pogorelkas jaunkundze Anna Semjonovna.

Tiešām tā bija Anņiņka. Bet viņa bija tā pārvērtusies, ka gandrīz nevarēja pazīt. Šoreiz Golovļovā nebija ieradusies tā skaistā, mundrā, pašas jaunībā kūsājošā meiča ar sārto seju un apaļajām, pelēkajām acīm, augstajām krūtīm un smago pelnu krāsas pīni uz galvas, kura bija atbraukusi tūliņ pēc Arinas Petrovnas nāves, bet kāda vāja, novārgusi būtne ar ieplakušām krūtīm, iekritušiem vaigiem, neveselīgu sārtumu sejā, gurdām kustībām, sagumusi, gandrīz vai salīkusi būtne. Pat brīnišķīgā pīne izskatījās kaut kā nožēlojama, un vienīgi acis sakritušās sejas dēļ likās vēl lielākas nekā agrāk un dega drudžainā spožumā. Jevprakseja ilgu laiku viņā lūkojās kā svešiniecē, līdz pēdīgi to tomēr pazina.

—   Jaunkundze! Vai tā esat jūs? — viņa iesaucās un sasita rokas.

—   Jā, es. Un tad?

To pateikusi, Anņiņka klusu iesmējās, it kā gribēdama piebilst: jā, tā nu ir! Redz, kas ar mani izdarīts!

—   Vai tēvocis vesels? — viņa jautāja.

—        Ko nu par tēvoci! Nekā vairs nav… Tik vien ir kā tā slava, ka dzīvs, citādi mēs viņu tikpat kā neredzam!

—   Kas tad ar viņu ir?

—       Tāpat vien… tas jau viņam laikam aiz gara laika…

—   Vai tad viņš tukšus salmus arī vairs nekuļ?

—       Tagad viņš, jaunkundz, cieš klusu. Visu laiku runāja un tad uzreiz apklusa. Reizēm mēs dzirdam, ka viņš kabinetā runājas pats ar sevi un it kā pat smejas, bet, kad iznāk citās istabās, tad atkal cieš klusu. Stāsta, ka ar viņa nelaiķa brāli Stepanu Vladimiriču esot bijis tāpat. Visu laiku bijis jautrs un pēkšņi apklusis. Vai jūs, jaunkundz, aizvien esat vesela?

Anņiņka tikai atmeta ar roku.

—   Vai māsiņa vesela?

—       Viņa jau veselu mēnesi guļ aprakta Krečetovas lielceļa malā.

—   Dievs, esi žēlīgs, kā tad tā! Un vēl ceļa malā?

—   Ir jau zināms, kā pašnāvniekus apbedī.

—       Ak kungs! Viņa taču bija jaunkundze — un pēkšņi pati pret sevi pacēlusi roku … Kā tad tā?

—       Jā, papriekš viņa «bija jaunkundze», bet tad nozāļojās — un tas ir viss. Bet man nebija drosmes, dzīvot sagribējās! Un tā es atbraucu pie jums! Ne jau uz ilgu laiku, nemaz nebaidieties … es drīz miršu!

Jevprakseja kā nesaprazdama skatījās viņā platām acīm.

—       Ko jūs manī tā skatāties? Vai es esmu skaista? Tāda nu es esmu … Bet par to … vēlāk … Tagad lieciet samaksāt vedējam un pieteiciet mani tēvocim.

To sacīdama, viņa izņēma no kabatas vecu naudas maku un sameklēja tajā divus dzeltenus papīriņus.

—       Tā ir visa mana manta! — viņa piemetināja, rādīdama uz nožēlojamo ceļasomu. — Tur ir viss: ir mantotais, ir iegūtais! Es esmu nosalusi, Jevprakseja, ļoti nosalusi! Es esmu pavisam slima, man sāp visi kauliņi, un, kā par spīti, vēl tas briesmīgais aukstums … Es braucu un par to vien domāju: tikt tikai līdz Golovļovai, vismaz siltumā nomiršu! Degvīna gribētos . . . vai jums nav?

—       Jums, jaunkundze, labāk gan derētu tēja: patvāris tūlīt vārīsies.

—       Nē, tēju vēlāk, bet tagad degvīnu, ja varētu… Tēvocim par degvīnu pagaidām nestāstiet… Gan jau vēlāk viss pats kļūs zināms.

Kamēr ēdamistabā klāja galda, parādījās arī Porfirijs Vladimiričs. Viņu ieraugot, arī Anņiņka bija pārsteigta: viņš bija tik novājējis, noplucis un nekopies. Pret Anņiņku viņš izturējās kaut kā dīvaini: ne nu vēsi, bet tā, it kā viņam gar to nebūtu nekādas daļas. Runāja maz, it kā būtu spiests to darīt, tā kā aktieris, kas pūlas atcerēties lrāzes no sendienu lomām. Vispār viņš bija izklaidīgs, it kā galva tam pa to laiku būtu aizņemta ar kādu citu, ļoti svarīgu darbu, no kura tas nepatīkamā kārtā ticis atrauts.

—   Nu redz, tu arī esi klāt! — viņš sacīja. — Ko vēlies? Tēju? Kafiju? Liec tik atnest!

Agrākus laikus, radiem tiekoties, jūtīgā cilvēka lomu parasti tēloja Jūdāsiņš, bet šoreiz jūtās izplūda Anņiņka un, jāsaka, izplūda no visas tiesas. Jādomā, ka viņai bija kaut kas krūtīs sasāpējis, jo viņa metās Porfirijam Vladimiričam pie krūtīm un cieši to apskāva.

—   Tēvoc! Es atbraucu pie jums! — viņa iekliedzās un piepeši sāka skaļi raudāt.

—   Nu, kas par to! Laipni lūdzam! Man istabu diezgan! — dzīvo vien!

—   Es esmu slima, tēvocīt! Ļoti, ļoti slima!

—   Ja tu esi slima, tad vajag lūgt dievu! Arī es pats, kad esmu slims, ar lūgšanām vien dziedinos.

—   Atbraucu pie jums nomirt,, tēvoc!

Porfirijs Vladimiričs uzmeta viņai pētošu skatienu, un tik tikko manāms smīns savilkās uz viņa lūpām.

—   Vai nu reiz tā spēlīte ir galā? — viņš sacīja pavisam klusu, it kā sevī.

—   Jā, ir galā. Ļubiņka — tā arī izbeidza šo spēlīti un nomira, bet es, redz … vēl dzīvoju!

Padzirdējis, ka Ļubiņka mirusi, Jūdāsiņš dievbijīgi pārmeta krustu un nočukstēja lūgšanu. Anņiņka pa to laiku bija piesēdusies pie galda, uzmetusies uz tā ar elkoņiem un, raudzīdamās uz baznīcas pusi, arvien vēl rūgti raudāja.

—   Raudāt un izsamist — tas ir grēks! — pamācoši piezīmēja Porfirijs Vladimiričs. — Vai tu zini ar, kā pieklājas kristīgam cilvēkam? Nevis raudāt, bet padoties un paļauties — tas, redz, klājas kristīgam cilvēkam.

Bet Anņiņka atspiedās pret krēsla atzveltni un, skumji nolaidusi rokas, atkārtoja:

—   Ak, es nemaz nezinu! Nezinu, nezinu, nezinu!

—   Ja tu par savu māsiņu tā bēdājies, tad ari tas ir grēks! — pa tam turpināja pamācīt Jūdāsiņš. — Jo, kaut arī ir teicami mīlēt savus brāļus un māsas, tad tomēr, ja dievam patīk vienu vai pat vairākus no viņiem aicināt pie sevis …

—   Ak nē, nē! Vai jūs, tēvoc, esat labs? Vai jūs esat labs? Sakiet!

Anņiņka atkal metās viņam klāt un to apskāva.

—   Nu, labs, labs! Saki' tik laukā! Vai tev kas kārojas? Kaut ko ieēst? Tējiņu, kāliju? Paprasi tik! Liec, lai atnes!

Anņiņkai pēkšņi iešāvās prātā, ka, viņai pirmo reizi ierodoties Golovļovā, tēvocis bija jautājis: «Vai tev negribas teļa gaļas? Sivēniņa? Kartupelīšu?» — un viņa saprata, ka nekāda cita mierinājuma tā šeit neatradis.

—   Pateicos jums, tēvoc, — viņa sacīja, atkal piesēzdamās pie galda. — Man nekā sevišķa nevajag. Es jau iepriekš esmu pārliecināta, ka ar visu būšu mierā.

—   Ja būsi mierā, tad paldies dievam! Vai uz Pogorelku brauksi, vai?

—   Nē, tēvoc, pagaidām padzīvošu pie jums. Jums taču pret to nav iebildumu?

—   Lai dievs pasarg! Dzīvo vien! Ja es iejautājos par Pogorelku, tad tikai tāpēc, ka tad, ja tu brauc, jādod rīkojumi: par kulbu, par zirdziņiem …

—   Lai paliek! Vēlāk! Vēlāk!

—   Nu lieliski! Gan jau aizbrauksi vēlāk, bet pagaidām padzīvo pie mums. Tu varēsi palīdzēt saimniecībā — es taču esmu viens! Tur tā daiļava, — Jūdāsiņš gandrīz ar naidu norādīja uz Jevprakseju, kas patlaban lēja glāzēs tēju, — visu laiku dauzās pa ļaužu galu, tā ka dažu labu reizi nevienu nevar sasaukt, visa māja tukša! Bet pagaidām es atvadīšos. Es iešu uz savu istabu. Lūgšu dievu un ķeršos pie darba, un tad atkal lūgšu dievu … ta, mans draugs! Vai Ļubiņka jau sen kopš mirusi?

—   Kāds mēnesis būs, tēvoc.

—   Nu tad mēs rīt ar mazu gaismiņu aiziesim uz baznīcu un tad pat noturēsim piemiņas dievkalpojumu nesen aizgājušai dieva kalponei Ļubovai. Tad nu pagaidām sveika! Iedzer tēju, bet, ja ceļā esi izsalkusi, tad liec, lai tev atnes ko uzkost. Pie pusdienām atkal redzēsimies. Parunāsimies, papļāpāsim; ja būs kas vajadzīgs, izdarīsim, ja ne, tad pasēdēsim tāpat!

Tāda bija šī pirmā tikšanās starp abiem radiniekiem. Pēc tās Anņiņka uzsāka jaunu dzīvi tai pašā nožēlojama Golovļovā, no kuras viņa jau divas reizes savā neilgajā mūžā nebija zinājusi, kā tikt projām.

*

Ar Anņiņku bija gājis uz leju ļoti strauji. Apziņa, kas viņā bija radusies Golovļovā pēc Arinas Petrovnas nāves, ka viņa ir «jaunkundze», ka viņai ir savs kaktiņš un savas kapu kopiņas, ka viņas dzīve nav tikai viesnīcu un iebraucamo vietu troksnis un smirdoņa un, beidzot, ka viņai ir savs patvērums, kur to neskars riebīgās, pēc vīna un staļļa smirdošās elpas, kur iekšā nelauzīsies «ūsainais» ar nodzerto balsi un iekaisušajām acīm (ak, ko visu tas viņai sarunāja, kā visādi žestikulēja viņas klātbūtnē!), — šī apziņa izgaisa gandrīz vai tūlīt, tikko vairs nebija saredzama Golovļovā.

Toreiz Anniņka no Golovļovas brauca tieši uz Maskavu un sāka rūpēties par to, lai viņu un māsu pieņemtu valsts teātrī. Šai nolūkā viņa griezās pie «maman», sava bijušā institūta direktores, un pie dažām institūta biedrenēm. Bet visur viņu uzņēma kaut kā dīvaini. Kad «maman», kas pirmajā brīdī pret viņu bija izturējusies diezgan sirsnīgi, dabūja zināt, ka tā spēlē provinces teātrī, viņas sejas izteiksme pēkšņi vairs nebija vēlīga, bet kļuva auksta un stingra, un biedrenes, kas lielāko tiesu bija precētas sievas, raudzījās ar tik nekaunīgu izbrīnu, ka tai vienkārši saplaka dūša. Tikai viena, labsirdīgāka par citām, gribēdama izrādīt līdzjūtību, jautāja:

«Saki, sirsniņ, — vai tas tiesa, ka jums, aktrisēm, garderobēs ģērbjoties, oficieri aizšņorējot korsetes?»

Vārdu sakot, viņas mēģinājumi apmesties Maskavā palika tikai mēģinājumi. Jāsaka gan patiesība, ka viņai trūka arī īsto dāvanu, lai gūtu panākumus uz galvaspilsētas skatuves. Tikpat viņa, kā Ļubiņka piederēja pie tām veiklajām, bet ne sevišķi apdāvinātajām aktrisēm, kas visu mūžu spēlē vienu un to pašu lomu. Anņiņkai padevās «Perikola», Ļubiņkai — «Atraitnītes» un «Senlaiku pulkvedis». Un tāpēc, lai ko tās tēloja, aizvien iznāca «Perikola» un «Atraitnītes», bet pa lielākajai daļai laikam gan neiznāca nekas. Anņiņkai vajadzēja spēlēt arī «Skaisto Helēnu» (pēc līguma pat diezgan bieži); viņa uzmauca uz saviem pelnu krāsas matiem ugunīgu parūku, ietaisīja tunikā griezumu līdz pašai jostasvietai,

bet ar visu to tēlojums bija viduvējs, nedzīvs, pat ne cinisks. Pēc «Helēnas» viņai iedeva galveno lomu «Gerolšteinas hercogienē», un, tā kā šeit pie bālā tēlojuma nāca vēl klāt pavisam nejēdzīgais uzvedums, tad rezultāts bija pagalam muļķīgs. Pēdīgi viņa uzņēmās spēlēt Kleretu «Tirgus meitā», bet šajā lugā viņa, cenždamas elektrizēt publiku, tādā mērā pārspīlēja, ka pat neizcepušiem provinces skatītājiem likās: pa skatuvi plosās nevis aktrise, kas grib «iztapt», bet vienkārši kāda piedauzīga trakule. Vispār Anņiņkai bija tāda slava, ka viņa ir izveicīga aktrise ar gluži labu balsi, un, tā kā tai vēl bija skaista āriene, tad provincē varēja gūt tīri labus_ panākumus. Bet arī ne vairāk. Panākt, lai par viņu runātu, Anņiņka nevarēja, un viņai nebija arī savas noteiktas sejas. Pat provinces publikā viņas pielūdzēji bija tikai visāda veida ieroču nesēji, kuri ne uz ko vairāk nepretendēja kā tikai uz atjauju brīvi iekļūt aiz kulisēm. Bet galvaspilsētā viņa būtu iedomājama vienīgi kā tāda, kuru teātrim uzspiedusi ļoti spēcīga aizmugure; ar visu to viņa no publikas laikam būtu izpelnījusies vienīgi nenozīmīgo nosaukumu «aktrise».

Bija jāatgriežas provincē. Maskavā Anņiņka saņēma no Ļubiņkas vēstuli, no kuras tā uzzināja, ka viņu trupa no Krečetovas pārcēlusies uz guberņas pilsētu Samovarovu, par ko tā esot ļoti priecīga, tāpēc ka esot iedraudzējusies ar kādu Samovarovas zemstes darbinieku, kas viņā tā esot ieķēries, ka «laikam būtu ar mieru zagt zemstes naudu», lai tikai izpildītu visu, ko tā vēloties. Un tiešām: atbraukusi uz Samovarovu, Anņiņka atrada māsu, kas vieglprātīgā kārtā bija nolēmusi aiziet no skatuves, diezgan greznos apstākļos. Kad viņa ienāca pie Ļubiņkas, tur patlaban atradās arī viņas «draugs» — zemstes darbinieks Gavrilo Stepaničs Ļuļkins. Tas bija atvaļināts huzāru štābrotmistrs, kas vēl nesen bija bijis «bel-homme»1 , bet tagad jau drusku aptaukojies. Seja viņam bija cēla, manieres cēlas, domu gājiens cēls, bet tas viss kopā tomēr iedvesa tādu pārliecību, ka šis cilvēks nekādā ziņā nesamulsīs zemstes naudas lādes priekšā. Ļubiņka saņēma māsu atplestām rokām un paziņoja, ka tai viņas dzīvoklī esot iekārtota istaba.

Bet Anņiņka, būdama vēl nesenā «dzimtās vietas» apmeklējuma iespaidā, saskaitās. Starp abām māsām izcēlās

1 Skaists vīrietis (//.).

vētraina saruna un pēc tam ari strīds. Pīe tam Anņiņkai neviļus ienāca prātā Vopjinas priestera teiktie vārdi, ka aktrisei grūti saglabāt «visdārgāko».

Anņiņka apmetās viesnīcā, pārtraukdama visus sakarus ar Ļubiņku. Pagāja lieldienas; pirmajā nedēļā pēc svētkiem atkal sākās izrādes. Anņiņka dabūja zināt, ka māsas vietā no Kazaņas jau uzaicināta jaunava Naļimova, viduvēja aktrise, bet toties pavisam brīvos uzskatos par savām ķermeņa kustībām. Kā parasts, Anņiņka uzstājās «Perikolā», sajūsminādama Samovarovas iedzīvotājus. Atgriezusies viesnīcā, viņa savā istabā atrada aploksni ar simtrubļu zīmi un īsu vēstulīti, kurā bija rakstīts: «Bet vajadzības gadījumā vēl tikpat. Modes preču tirgotājs Kukiševs.» Anņiņka saskaitās un gāja žēloties pie viesnīcas īpašnieka, bet tas teica, ka Kukiševam jau esot tāds paradums apsveikt visas iebraukušās aktrises, taču citādi viņš esot rāms un uz viņu neesot vērts apvainoties. Paklausot šim padomam, Anņiņka ielika aploksnē vēstuli un naudu un, otrā dienā nosūtījusi visu pēc piederības, nomierinājās.

Kukiševs tomēr bija daudz neatlaidīgāks, nekā viņu bija raksturojis viesnīcas īpašnieks. Viņš sevi turēja par Ļuļkina draugu un bija draudzīgās attiecībās ar Ļubiņku. Viņš bija turīgs cilvēks un, bez tam būdams, tāpat kā Ļuļlcins, pilsētas valdes loceklis, turklāt atradās vēl ļoti izdevīgā stāvoklī attiecībā pret pilsētas naudas lādi. Bez tam viņš, tāpat kā tas pats Ļuļkins, bija neiebiedējams. Viņa āriene, spriežot pēc tirgotāju gaumes, bija apburoša. Proti, viņš atgādināja to kukaini, kuru, pēc kādas dziesmas vārdiem, Maša atrada uz lauka ogu vietā:

Kukaini ar ūsām košām Un ar galvu sprogainu,

Un ar acīm melnām, drošām,

Tādu gan es mīlētu.

Nodrošinājies ar šādu ārieni, Kukiševs iedomājās, ka viņam ir tiesības izmēģināt roku, it īpaši vēl tādēļ, ka Ļubiņka bija apsolījusi savu tiešo palīdzību.

Vispār Ļubiņka, cik varēja vērot, bija noārdījusi aiz sevis visus tiltus, un par viņu klīda visādas baumas, kas ļoti nepatīkami aizskāra māsas pašlepnumu. Stāstīja, ka katru vakaru pie viņas salasoties uzdzīvotāju kompānija, kas tur dzīrojot no pusnakts līdz rītam; ka Ļubiņka esot šīs kompānijas galva un, tēlodama čigānieti, puskaila

(pie tam Ļuļkins, pievērsdamies iereibušajiem draugiem, saucot: «Paskatieties, kas tās par krūtīm!»), ar vaļā atlaistiem matiem un ģitāru rokās dziedot:

Ak, cik man bij tīkami

Ar šo skaisto ūsaini!

Anņiņka klausījās šajos stāstos un uztraucās. Un, kas viņu visvairāk pārsteidza, bija tas, ka Ļubiņka romanci par ūsaini dziedot tā kā čigāni: uz mata tā kā Maskavas Matrjoška! Anņiņka savos spriedumos par Ļubiņku aizvien bija bijusi ļoti taisnīga, un, ja viņai, piemēram, kāds būtu teicis, ka Ļubiņka prot dziedāt kuplejas no «Senlaiku pulkveža» «tā kā neviena», viņa tam labprāt noticētu, jo domātu, ka tas tiešām tā ir. Un to nevarētu nemaz neticēt, jo tiklab Kurskas, kā Tambovas un Penzas publika vēl šodien atceras, ar kādu neaprakstāmu naivitāti Ļubiņka ar savu sīko balstiņu izteica vēlēšanos nokļūt apakšpulkveža… Bet, ka Ļubiņka varēta dziedāt «čigāniski» — tā kā Matrjoša, tie gan — atvainojiet — ir meli! Viņa, Anņiņka, gan varētu tā dziedāt — par to nebūtu ko šaubīties. Tas bija viņas žanrs, viņas ampluā, un visa Kurska, kas viņu bija redzējusi lugā «Krievu romances personificējumos», labprāt apliecinās, ka viņa to varētu.

Un Anņiņka ņēma rokās ģitāru, pārsvieda pār plecu svītrotu lentu, apsēdās uz krēsla, pārlika vienu kāju pār otru un iesāka: i-ech! i-ach! Un tiešām: iznāca uz mata tāpat kā čigānietei Matrjošai.

Lai nu kā, bet Ļubiņka dzīvoja greznībā, un Ļuļkins, lai neaptumšotu skurbās svētlaimes brīžus ar to, ka kaut kā trūktu, acīmredzot bija jau sācis aizņemties no zemstes naudas lādes. Nemaz nerunājot par daudzajām pudelēm šampanieša, kas Ļubiņkas dzīvoklī ik nakti tika izdzertas un izlaistītas pa grīdu, jāteic, ka viņa pati ar katru dienu kļuva untumaināka un prasīgāka. Vispirms parādījās no Maskavas izrakstītās Minanguā kundzes darbnīcas tualetes, bet pēc tam Fulda briljanti. Ļubiņka bija laba aprēķinātāja un nebija vienaldzīga pret dārglietām. Skurbā dzīve — tas bija viens, bet zelts un dārgakmeņi un it īpaši loterijas biļetes — tas bija atkal kas cits. Katrā ziņā tika dzīvots nevis jautri, bet traki, uz nebēdu, vienā reibumā. Tikai tas nebija patīkami: izrādījās, ka vajadzēja iemantot policijmeistara kunga labvēlību; viņam, kaut arī Ļuļkina draugam, reizēm patika

likt sajust, ka viņam zināmā mērā pieder vara. Ļubiņk i ikreiz uzminēja, kad poiicijmeistars nebija bijis miera ar uzņemšanu, jo tādos gadījumos otrā rītā pie viņas aizvien ieradās iecirkņa pristavs un prasīja pasi. Un viņ: i padevās: no rīta pristavam pasniedza uzkožamos un šņabi, bet vakarā policijmeistara kungam pašrocīgi pagatavoja kaut kādu «zviedru» punšu, pēc kura viņam ļoti kārojās.

Kukiševs redzēja šos grēku plūdus un aiz skaudības beidzās vai nost. Lai tur lūst vai plīst, bet arī viņam gribējās tādas pašas iebraucamās vietas un taisni tādu «daiļavu». Tad arī varētu interesantāk pavadīt laiku: vienu nakti — pie Ļuļkina «daiļavas», otru — pie viņa, Kukiševa «daiļavas». Tas bija viņa ilgu sapnis, sapnis, kādi mēdz būt muļķīgiem cilvēkiem, kuri, jo tie ir muļķīgāki, jo neatlaidīgāki sava mērķa sasniegšanā, un visnoderīgākā persona sava sapņa piepildīšanai viņam likās Anņiņka.

Bet Anņiņka nepadevās. Līdz šim viņas asins balss vēl nebija runājusi, kaut gan viņai bija daudz pielūdzēja un viņa pret tiem nemaz nebija kautrīga.

Vienu brīdi Anņiņkai bija licies, ka viņa varētu iemīlēt vietējo traģiķi Miloslavski Desmito, kas arī no savas puses, kā varēja vērot, tvīka kaislībā pret viņu! Bet Miloslavskis Desmitais bija tik, stulbs un tik ļoti apskurbis, ka nekad nekā viņai neteica par savām jūtām, bet tikai bolīja acis un kaut kā muļķīgi žagojās, kad viņa gāja garām. Tā šī mīlestība noslāpa pašā dīglī. Bet uz pārējiem pielūdzējiem Anņiņka skatījās vienkārši kā uz neizbēgamiem blakusapstākļiem, kādi pieder pie provinces aktrises amata. Viņa pakļāvās šiem apstākļiem, izmantoja mazos labumiņus, kādus tie sagādāja (aplausus, ziedus, braucienus trijjūgā, piknikus utt.), bet tālāk par šo, ta teikt, ārējo izlaidību negāja.

Tā viņa darīja arī tagad. Visu vasaru viņa noteikti nenovirzījās no tikumības šaurā ceļa, centīgi glabādama savu «visdārgāko» un it kā vēlēdamās Vopļinas tētiņam aizmuguriski pierādīt, ka arī starp aktrisēm atrodamas personas, kas spēj būt varonīgas. Reiz viņa pat sadūšojās sūdzēties par Kukiševu novada priekšniekam, kas viņu vēlīgi uzklausīja un uzslavēja par varonību, ieteikdams tā rīkoties arī turpmāk. Bet, saskatīdams viņas sūdzībā tikai ieganstu, lai netieši uzbruktu viņam pašam, novada priekšniekam, tas atļāvās piebilst: tā kā viņš

savus spēkus esot iztērējis cīņā ar iekšējiem ienaidniekiem, tam neesot īsta pamata uzskatīt, ka šādā sakarā varētu būt noderīgs. To noklausījusies, Anņiņka nosarka un aizgāja.

Pa to laiku Kukiševs rīkojās tik veikli, ka bija paspējis ieinteresēt par saviem tīkojumiem arī publiku. Publikai pēkšņi sāka likties, ka taisnība ir Kukiševa pusē un ka jaunava Pogoreļska Pirmā (tā viņa tika dēvēta afišās) nemaz nav tāda «princese», lai varētu tēlot neaizskaramo. Izveidojās vesela grupa, kas bija apņēmusies spītniecei un izlēcējai uzlikt iemauktus. Sākās ar to, ka pastāvīgie aizkulišu viesi sāka iet viņas garderobei ar līkumu un ierīkoja savu ligzdiņu turpat kaimiņos, jaunavas Naļimovas garderobē. Pēc tam, uzstājoties Pogoreļskai, viņi, neizturēdamies atklāti naidīgi, uzņēma to ar tik iznīcinošu atturību, it kā uz skatuves būtu uznākusi nevis galveno lomu tēlotāja, bet kaut kāds nepraša statists. Galu galā viņi panāca to, ka antreprenieris atņēma Anņiņkai dažas lomas un iedeva tās Naļimovai. Un, kas tas interesantākais, visā šajā slepenajā intrigā visaktīvāk piedalījās Ļubiņka, kurai Naļimova tagad bija sirdsdraudzene.

Uz rudens pusi Anņiņka ar izbrīnu ieraudzīja, ka viņai «Skaistajā Helēnā» liek spēlēt Orestu un ka no viņas senākajām galvenajām lomām tai atstāta tikai Perikola un arī tikai tāpēc, ka pati Naļimova neuzdrošinājās šajā operetē ar viņu sacensties. Turklāt antreprenieris viņai vēl paziņoja, ka, ņemot vērā publikas atvēsumu, viņas alga tiekot samazināta uz 75 rubļiem mēnesī un vienu pusbenefici gadā.

Anņiņkai dūša saskrēja papēžos, jo ar tādu algu viņai no viesnīcas bija jāpāriet uz iebraucamo vietu. Viņa uzrakstīja vēstules kādiem diviem trim antreprenieriem, piedāvādama savus pakalpojumus, bet no visiem saņēma atbildi, ka no Perikolām jau tāpat nevarot atkauties un, tā kā vēl bez tam no drošiem avotiem esot. zināms, ka viņa esot ļoti spītīga, tad viņai nekādi pienākumi neesot paredzami.

Anņiņkas pēdējie aiztaupījumi gāja uz beigām. Vēl viena nedēļa, un viņai neies secen iebraucamā vieta, tāpat kā jaunavai Horošavinai, kas spēlēja Partenīdu un baudīja iecirkņa uzrauga labvēlību. Viņu sāka pārņemt tāds kā izmisums, it īpaši tāpēc, ka kāda noslēpumaina roka katru dienu viņas istabā iemeta zīmīti ar vienu un

to pašu saturu: «Perikola! Padodies! Tavs Kukiševs.» Reiz tādā grūtā brīdi pie viņas pavisam negaidot ieskrēja Ļubiņka.

—   Nu saki jel, lūdzama, — kādam princim tu glabā to savu «visdārgāko»? — viņa īsi noprasīja.

Anņiņka samulsa. Visvairāk viņu pārsteidza tas, ka Ļubiņka, tāpat kā Voplinas priesteris, vārdu «visdārgākais» lietoja vienādā nozīmē. Tikai priesteris tajā saskatīja «pašu galveno», kamēr Ļubiņka uz to raudzījās kā uz nieku, kas «neliešus vīriešus» tomēr spēj novest līdz dulnumam.

Tad viņa nevilšus sev jautāja: kas tad šis visdārgākais * īstenībā ir? Vai tas tiešām ir visdārgākais, un vai ir vērts to glabāt? Un — ak vai! Uz šo jautājumu viņa nerada apmierinošu atbildi. No vienas puses, bija tā kā kauns palikt bez «visdārgākā», bet, no otras … velns parāvis! Vai tad visa dzīves jēga, viss dzīves uzdevums izpaudās tikai tādējādi, lai katru mirkli cīnītos par to?

—   Pusgada laikā es esmu varējusi sakrāt trīsdesmit loterijas biļetes, — turpināja Ļubiņka. — Un cik daudz mantu . . . Paskaties, kāda man kleita!

Ļubiņka apgriezās apkārt, vispirms paraustīja kleitu priekšpusē, tad mugurpusē un ļāva sevi apskatīt no visām pusēm. Tērps tiešām bija dārgs un brīnišķīgi pašūts: tas nāca tieši no Minanguā kundzes Maskavā.

—        Kukiševs ir lāga vīrs, — atkal iesāka Ļubiņka.

—   Viņš tevi apģērbs kā lellīti un dos arī naudu. To teātri jau var tā starp citu … pietiks!

—   Nekad! — dedzīgi iesaucās Anņiņka, kas vēl arvien nebija aizmirsusi vārdus: svētā māksla!

—   Var jau arī palikt, ja grib. Tu saņemsi atkal lielāko algu, aiziesi priekšā Naļimovai.

Anņiņka klusēja.

—   Nu tad sveiki! Mani apakšā gaida mūsējie. Arī Kukiševs tur ir. Vai brauksim?

Bet Anņiņka joprojām klusēja.

—   Nu padomā vien, ja tev vispār ir par ko domāt… Bet, kad esi izdomājusi, tad — atnāc! Sveiki!

17. septembrī, Ļubiņkas vārdadienā, Samovarovas teātra afiša vēstīja par ekstraordināru izrādi. Anņiņka atkal parādījās «Skaistās Helēnas» lomā, un tai pašā vakarā «tikai vienīgo reizi» Oresta lomu tēloja jaunkundze Pogoreļska Otrā, tas ir, Ļubiņka. Lai triumfs būtu jo pilnīgāks un arī «tikai vienīgo reizi», Naļimovu ieģērba

triko un īsos svārciņos, seju mazliet notriepa ar sodrējiem, iedeva viņai rokā skārda plāksni un palaida uz skatuves kalēja Kleona lomā. Visu to ņemot vērā, arī publika bija kaut kā jūsmīgi noskaņota. Tiklīdz Anņiņka iznāca no kulisēm, viņu tūlīt sagaidīja ar tādu troksni, ka viņa, no ovācijām jau pavisam atradusi, juta kaklā kāpjam asaru kamolu. Bet, kad trešajā cēlienā nakts skatā viņa pamostoties gandrīz vai kaila piecēlās no kušetes, tad zāle vārda pilnā nozīmē nostenējās, tā ka kāds pārmērīgi saelektrizēts skatītājs uzkliedza Menelajam, kas bija parādījies durvīsi «Projām tu, nožēlojamais cilvēk, ārāl» Anņiņka saprata, ka publika tai ir piedevusi. Kukiševs, tērpies frakā, uzlicis baltu kaklasaiti un uzvilcis baltos cimdus, savukārt cienīgi ziņoja par savu uzvaru un starpbrīžos bufetē dzirdīja ar šampanieti gan pazīstamus, gan nepazīstamus. Visbeidzot ari teātra antreprenieris prieka pilns ieradās Anņiņkas ģērbtuvē un, cejos nometies, sacīja:

—   Nu redzat, jaunkundz, tagad jūs esat labiņai Un tādēļ jums, sākot ar šo vakaru, tāpat kā agrāk tiks maksāta vislielākā alga un piešķirts attiecīgais benefiču skaits!

Vārdu sakot, visi viņu slavēja, visi vēlēja laimes un apliecināja savu līdzjūtību, tā ka arī viņa pati, kas sākumā bija kautrējusies un it kā nebija varējusi rast mieru aiz smagām skumjām, pilnīgi negaidot guva pārliecību, ka viņa … izpildījusi savu misijul

Pēc Izrādes visi devās pie gaviļnieces, un te apsveikumiem vairs nebija gala. Ļubiņkas dzīvokli salasījās tāds pūlis, ka vienā rāvienā tā piepīpēja telpas, ka bija grūti paelpot. Tūlīt visi sēdās pie vakariņām, un šampanietis plūda straumēm. Kuklševs neatkāpās ne soli no Anņiņkas, kas, kā redzams, bija mazliet apmulsusi, bet tai pašā laikā ŠI uzmanība viņu vairs nenomāca. Viņai likās mazliet jocīgi, tomēr arī glaimoja, ka tik viegli bija savaldzinājusi šo lielo un stipro tirgoni, kuram saliekt un iztaisnot pakavu bija tīrais nieks un kuram tā varēja pavēlēt un ar kuru varēja darīt, ko grib. Pie vakariņu galda sākās vispārēja jautrība, tā skurbā, nekārtīgā jautrība, kurā nepiedalās ne sirds, ne prāts un no kuras otrā dienā sāp galva un ceļas nelabuma. Tikai viens no klātesošajiem, traģiķis MiloslavsklB Desmitais, raudzījās drūmi un, atteicies no šampanieša, meta iekšā glāzīti pēc glāzītes prasto šņabi. Kas attiecas uz An-

ņiņku, tad viņa kādu laiku no «līksmošanās» atturējās; bet Kukiševs bija tik uzstājīgs un, ceļos mezdamies, tik žēli lūdzās: «Anna Semjonovnal Jums ir debetsl Atļaujiet jūs lūgt! Uz mūsu svētlaimi! Uz saticību un mīlestību! Esiet tik laipna!» — ka viņa, kaut arī šis stulbais izskats un muļķīgās valodas bija nepatīkamas, tomēr nespēja atteikties; viņa nepaguva ne attapties, kad jau bija reibums galvā. Ļubiņka savukārt bija tik augstsirdīga, ka pati uzaicināja Anņiņku nodziedāt «Ak, cik man bij tīkami ar šo skaisto ūsaini!», ko pēdējā izdarīja ar tādu māku, ka visi izsaucās: «Nu gan iznāca uz mata tā kā Matrjošai!» Pēc tam Ļubiņka meistariski nodziedāja kupleju par to, cik patīkami būt apakšpulkveža… un visiem uzreiz bija skaidrs, ka tas ir viņas īstais žanrs, kurā tai taisni tāpat nav sāncenses kā Anņiņkai dziesmās ar čigānisku nokrāsu. Nobeigumā Miloslavskis Desmitais un Naļimova notēloja «Maskarādes skatu», kurā traģiķis deklamēja fragmentus no «Ugolino» («Ugolino» — N. Poļevoja traģēdija 5 cēlienos), bet Naļimova meta viņam replikas no Barkova neizdotās traģēdijas. Notika kaut kas pavisam negaidīts: Naļimova tik tikko neaizēnoja jaunkundzes Pogoreļskas un gandrīz vai kļuva par šā vakara zvaigzni.

Bija jau gandrīz gaisma, kad Kukiševs, atstājis dārgo gaviļnieci, iesēdināja Anņiņku ratos. Dievbijīgie pilsoņi atgriezās no rīta dievkalpojuma un, noskatīdamies uz izpucējušos un mazliet grīļojošos Pogoreļsku Pirmo, drūmi norūca:

—   Cilvēki nāk no baznīcas, bet šie tempj vīnu… kauna nemaz vairs nav!

No māsas Anņiņka vairs nebrauca uz viesnīcu, bet uz savu dzīvokli, kas bija mazs, bet mājīgs un ļoti jauki iekārtots. Tajā viņai pa pēdām ienāca arī Kukiševs.

Visa ziema aizgāja ārkārtīgā dvingā. Anņiņka bija galīgi noreibusi un, ja tā laiku pa laikam atcerējās «visdārgāko», tad tikai tāpēc, lai tūliņ pat domās piemetinātu: «Kāda es gan galu galā biju muļķe!» Kukiševs tai lepnajā apziņā, ka piepildījies viņa sapnis par tādu pašu «daiļavu» kā Ļubiņka, ne tikai kā nežēloja naudu, bet, sacensības gara dzīts, visādā ziņā pasūtīja divus tērpus, kad Ļuļkins bija pasūtījis tikai vienu, un lika galdā divus dučus šampanieša, kad Ļuļkins bija licis tikai vienu duci. Pat Ļubiņka sāka māsu apskaust, tāpēc ka tā bija paspējusi pa ziemu sakrāt četrdesmit loterijas biļešu,

nemaz neskaitot prāvu skaitu zelta nieciņu ar akmentiņiem un bez tiem. Viņas tomēr atkal sadraudzējās un nolēma visu sakrato glabāt kopīgi. Pie tam Anņiņka vēl joprojām par kaut ko sapņoja un reiz kādā intīmā saruna ar māsu sacīja:

—   Kad tas viss beigsies, tad brauksim uz Pogorelku. Mums būs nauda, un mēs varēsim sākt saimniekot.

Bet Ļubiņka ļoti ciniski atbildēja:

—   Un tu domā, ka tas kādreiz beigsies… muļķe tāda!

Anņiņkai par nelaimi, Kukiševam radās jauna «ideja»,

kuru viņš centās realizēt ar parasto neatlaidību. Kā jau cilvēkam, kas nebija visai attīstīts un, bez šaubām, arī ne visai gudrs, viņam likās, ka tas būs sasniedzis svētlaimes visaugstāko pakāpi, ja viņa «daiļava» to «akompanes», t. i., kopā ar viņu sāks dzert degvīnu.

—   Iemetīsim! Reizē! Pa vienai! — viņš tai mācās virsū (viņš Anņiņkai aizvien sacīja «jūs»), pirmkārt, tādēļ, ka viņu cienīja kā muižnieci, un, otrkārt, gribēdams pierādīt, ka ne par velti viņš bijis «bodes puika» Maskavas lieltirgotavās.

Kādu laiku Anņiņka vairījās, aizrādīdama uz to, ka arī Ļuļķins Ļubiņkai nekad neliekot dzert degvīnu.

—   Nu, bet — aiz mīlestības pret Ļuļkina kungu viņa tomēr dažreiz iedzer! — iebilda Kukiševs. — Bet atļaujiet jums pateikt, daiļaviņ, — vai tad Ļuļkinu kungi mums kāds paraugs? Viņi ir Ļuļkini, bet mēs ar jums — Kukiševi! Tāpēc tad metīsim — pa savai modei, pa Kukiševa modei!

Vārdu sakot, Kukiševs panāca savu. Vienreiz Anņiņka paņēma no sava mīļākā rokas glāzīti ar zaļo šķidrumu un to vienā paņēmienā ielēja sev rīklē. Protams, viņa vairs gaismu neredzēja — aizrijās, sāka klepot, noreiba, ar to visu sagādādama Kukiševam bezgalīgu sajūsmu.

—   Atļaujiet jums pateikt, daiļaviņ! Jūs nedzerat tā, kā nākas! Jūs dzerat pārāk ātri! — viņš pamācīja, kad viņa bija kaut cik apmierinājusies. — Pakaliņš (tā viņš dēvēja glāzīti) jātur rociņā tā te! Tad jāceļ pie lūpām un bez steigas: viens, divi, trīs .. . Lai slavēts dievs!

Un viņš nopietni un mierīgi iegāza glāzīti rīklē, it kā tās saturu būtu izlējis mazgājamā bļodā. Viņš pat nepavaibstījās, tikai paņēma no šķīvja mazītiņu gabaliņu rupjmaizes, iemērcēja to sālnīcā un sāka kodīt.

Tādā kārtā Kukiševs panāca sava otrā «sapņa» piepildīšanos un jau sāka gudrot, kādu jaunu «ideju» viņš va-

rēlu izdomāt, lai Ļuļkinu kungiem būtu ko degunā iebāzt. Un, protams, izdomāja.

—   Vai zināt ko? — viņš pēkšņi paziņoja. — Kad atnāks vasara, aizbrauksim karnpānijā ar Ļuļkinu kungiem uz manām dzirnavām, cienītā, paņemsim līdz ceļasomu (tā viņš apzīmēja grozu ar vīnu un uzkožamiem) un izpeldēsimies upītē, savstarpēji vienojoties.

—   Tas nu nekad nenotiks! — sašutusi atteica Anņiņka.

—   Kādēļ tad ne! Vispirms izpeldēsimies, tad mazliet iekampsim, pēc tam mazliet atvēsināsimies un alkal izpeldēsimies! Būs taču debešķīgi!

Nav zināms, vai šī Kukiševa jaunā «ideja» realizējās, bet ir zināms, ka šī skurbuma dvinga ilga veselu gadu un ka šā gada laikā ne pilsētas, ne zemstes valde neizrādīja nekādu nemieru attiecībā uz Kukiševa un Ļuļkina kungu. Ļuļkins gan, jāsaka, izskata pēc aizbrauca uz Maskavu un atgriezies stāstīja, ka esot pārdevis mežu, bet, kad viņam atgādināja, ka mežu tas esot jau pārdevis pirms četriem gadiem, kad dzīvojis ar čigānieti Domašku, tad atbildēja, ka toreiz viņš esot pārdevis Drigalovas mežu, bet šoreiz Daškas Stidobuškas vecmežu. Pie tam viņš, lai piešķirtu savam stāstam vairāk ticamības, piemetināja, ka pārdotajā mežā dzimtbūšanas laikos «pieķerta» un turpat uz vietas nopērta meitene Daška un mežs tāpēc dabūjis šādu nosaukumu. Kas attiecas uz Kukiševu, tad tas acu apmānīšanai paslepen palaida valodas, ka starp zīmuļiem no ārzemēm bez muitas esot ievedis mežģīnes un ar šo operāciju labu tiesu nopelnījis.

Šā vai tā, bet nākamā gada septembrī policijmeistars lūdza Kukiševu viņam aizdot tūkstoš rubļu, un Kukiševs bija tik neprātīgs, ka atteicās to darīt. Tad policijmeistars sāka ar prokurora biedru par kaut ko sačukstēties. («Abi pie manis katru vakaru laka šampanieti!» vēlāk tiesā liecināja Kukiševs.) Un tad, 17. septembrī, Kukiševs «mīlestības» gadadienā, kad viņš līdz ar citiem atkal svinēja Ļubiņkas vārdadienu, no pilsētas valdes atskrēja kāds domnieks un paziņoja Kukiševam, ka tur esot sasaukta sēde un tiekot sastādīts protokols.

—   Tātad atrasts «debets»? — diezgan nekautrīgi iesaucās Kukiševs, bez liekām valodām sekodams ziņas atnesējam uz pilsētas valdi un no turienes uz cietumu.

Nākamajā dienā kājās bija arī zemstes valde. Sapulcējās visi locekļi, aizsūtīja uz renteju pēc naudas lādes,

skaitīja, rēķināja, bet, lai kā tie klišķināja kauliņus, galu galā tomēr izrādījās, ka «debets» ir arī šeit. Ļuļkins piedalījās revīzijā — bāls, drūms, bet… cēlsl Kad «debets» skaidri un gaiši atklājās un zemstes locekļi pie sevis apsvēra, kāds Drigalovas mežs ikvienam no viņiem būs japārdod, lai nolīdzinātu iztrūkumu, Ļuļkins piegāja pie loga, izvilka no kabatas revolveri un ielaida sev deniņos lodi.

Par šo notikumu pilsētā tika runāts daudz. Tika tiesāts un salīdzināts. Ļuļkinu visi žēloja un sacīja: «Vismaz cēli nobeidza savu dzīvil» Par Kukiševu sacīja: «Rebinieks bija, rebinieks palika.» Bet par Anņiņku un Ļubiņku runāja skaidri un gaiši, ka viņas esot «tādas», ka viss esot šo «tādu» dēļ un ka ari viņas vajadzētu ietupināt cietumā, lai citām tādām pašām nekrietnelēm butu mācībai

Izmeklēšanas tiesnesis viņas tomēr neietupināja, bet toties tā nobiedēja, ka viņas pavisam apjuka. Atrādās, protams, cilvēki, kas viņām deva draudzīgu padomu vērtīgākās lietas nobēdzināt, bet viņas tikai klausījās un nekā nesaprata. Aiz šā iemesla sūdzētāju advokāts (abas valdes bija griezušās pie viena un tā paša advokāta), dūšīgs vīrs, lai apmierinātu sūdzētāju prasības, tiesas pristava pavadībā ieradās pie abām māsām un aprakstīja un apzīmogoja visu, ko tikai atrada, atstādams viņu rīcībā tikai drēbes un tās zelta un sudraba lietas, kas, spriežot pēc iegravē jumiem, izrādījās par sajūsminātās publikas dāvinājumiem. Ļubiņka tomēr vēl paguva paķert un aizbāzt aiz korsetes žūksnīti papīrnaudas, kas tai dienu iepriekš bija dāvināta. 2ūksnītī bija tūkstoš rubļu — viss, ar ko abām māsām nenoteiktu laiku bija jāiztiek.

Gaidot tiesas dienu, viņas noturēja Samovarovā kādus četrus mēnešus. Tad sākās tiesa, kurā viņām, jo sevišķi Anņiņkai, bija jāizcieš tīrās mocības. Kukiševs bija cinisks līdz neģēlībai: nebija pat nekādas vajadzības izpaust tādus sīkumus, kādus tas izklāstīja, bet viņš acīmredzot gribēja izlikties interesants Samovarovas dāmām un pateica absolūti visu. Prokurors un privātapsūdzētājs, kas abi bija jauni cilvēki un arī tāpat vēlējās Samovarovas dāmām sagādāt prieku, to izmantoja, lai prāvai piešķirtu pikantu raksturu, kas viņiem, protams, arī izdevās. Anņiņka vairākas reizes noģība, bet privātapsūdzētājs, rūpēdamies, lai tiesā iesniegtā prasība tiktu apmierināta, nepievērsa tam ne mazāko vērību un jau

tāja vienā jautāšanā. Beidzot izmeklēšana bija beigusies, un vārds tika dots ieinteresētajām pusēm. Bija jau vēla nakts, kad zvērinātie pasludināja Kukiševam spriedumu: sakarā ar vainu mīkstinošiem apstākjiem viņš tika izsūtīts uz Rietumsibīriju, uz nometināšanas vietu.

Kad prāva bija beigusies, māsas dabūja atjauju aizbraukt no Samovarovas. Un bija arī laiks to darīt, jo paglabātais tūkstotis gāja uz beigām. Bez tam ari Krečetovas teātra antreprenieris, ar kuru viņas pagaidām bija vienojušās, prasīja, lai tās tūlīt ierodoties Krečetovā, citādi viņš pārtraukšot sarunas. No naudas, mantas un papīriem, kas pēc privātapsūdzētāja pieprasījuma bija apzīmogoti, vairs nebija ne ziņas, ne miņas.

Tādas bija «visdārgākā» izšķiešanas sekas. Izmocītas, izvārgušas, sabiedrības nicinātas, māsas zaudēja jebkuru pajāvību uz saviem spēkiem, jebkuru ticību vēl kādam gaismas stariņam nākotnē. Viņas novājēja, kļuva nolaidīgas, bailīgas. Un Anņiņka turklāt, izgājusi Kukiševa skolu, bija iemācījusies dzert.

Vēlāk bija vēl ļaunāk. Krečetovā māsas, tikko bija paguvušas izkāpt no vagona, jau sāka iet pa rokām. Ļubiņku pieņēma rotmistrs Papkovs, Anņiņku tirgotājs Zabvennijs. Bet iepriekšējās brīvās dzīves vairs nebija. Kā Papkovs, tā Zabvennijs abi bija rupji cilvēki un kaušļi, bet naudu tērēja mēreni (Zabvennijs izteicās: «Skatoties, kāda prece!») un pēc trim četriem mēnešiem manāmi atsala. Vēl pievienojās tas, ka mēreniem panākumiem mīlestībā atbilda pavisam mēreni panākumi uz skatuves. Antreprenieris, kas māsas bija izrakstījis sakarā ar viņu sacelto skandālu Samovarovā, pavisam negaidot dabūja vilties. Jau pašā pirmajā izrādē, kad abas Pogoreļskas atradās uz skatuves, kāds no galerijas viņām uzsauca: «Ek jūs, apsūdzētās!» — un šī palama tām palika, ar vienu rāvienu izšķirdama viņu likteni mākslā.

Sākās gurda, tukša dzīve — dzīve bez jebkādām garīgām interesēm. Publika bija vēsa, antreprenieris sabozies, draugi neaizstāvēja. Zabvennijs, kas, tāpat kā Kukiševs, sapņoja par to, kā tas «piespiedīs» savu «daiļavu» padoties un kopā ar viņu iedzert, kā viņa sākumā klīrēsies, bet tad pamazītiņām kļūs pielaidīgāka — jutās ļoti apvainots, redzēdams, ka viņa jau pilnīgi izmācīta un viņam palicis tikai viens prieks: sasaukt draugus un skatīties, kā Anņiņka «tempj šņabi». Savukārt neapmie

rināts bija arī Papkovs, jo atrada, ka Ļubiņka esot novājējusi jeb, kā viņš izteicās, «nodzīvojusies».

—   Tev taču agrāk bija miesas, — viņš tincinājās.

—  Saki — kur tu tās esi likusi?

Aiz šā iemesla tas ar viņu nemaz vairs nerēķinājās, bet ne vienu reizi vien, pilnā būdams, pat piekāva.

Uz pavasara pusi māsām nebija ne «īstu» draugu, ne «noteikta stāvokļa». Viņas kaut kā vēl turējās pie teātra, bet par «Perikolām» un «Senlaiku pulkvežiem» jau vairs nebija runas. Ļubiņka, jāsaka, izskatījās drusku mundrāka, bet Anņiņka, kā nervozākā, bija pavisam nolaidusies un šķita aizmirsusi pagātni un neapzināmies tagadni. Bez tam vēl viņa bija sākusi tā aizdomīgi klepot: acīmredzot viņai draudēja kāda neizprotama kaite …

Nākamā vasara bija drausmīga. Ar laiku māsas sāka vazāt pa viesnīcām pie iebraukušiem kungiem un attiecībā uz viņām nodibinājās pamaza takse. Notika skandāls pēc skandāla, kautiņš pēc kautiņa, bet māsām bija sīksta dzīvība kā kaķēm, arvien vēl tīkoja pieglausties, arvien vēl gribējās dzīvot. Viņas atgādināja tos nožēlojamos šuneļus, kas, ar verdošu ūdeni aplieti, līdz asinīm sasisti, salauztām kājām tomēr lien uz ierasto vietu, smilkst un lien. Turēt teātrī šādas personas bija neērti.

Tikai vienu vienīgu reizi šajā tumšajā gadā Anņiņkas dzīvē ielauzās gaismas stars. Proti, traģiķis Miloslavskis Desmitais atsūtīja no Samovarovas vēstuli, kurā viņai neatlaidīgi piedāvāja roku un sirdi. Anņiņka izlasīja vēstuli un apraudājās. Visu nakti viņa mētājās pa gultu, nezināja, tā teikt, kur dēties, bet otrā rītā aizsūtīja īsu atbildi: «Kādēļ? Vai tādēļ, lai kopā dzertu šņabi?» Tad tumsa sabiezēja vēl vairāk un bezgalīgais, riebīgais skurbums sākās no jauna.

Ļubiņka pamodās pirmā vai, labāk sakot, nepamodās, bet instinktīvi juta, ka dzīvots gana. Turpmāk nekāds darbs nebija paredzams: jaunība, skaistums un talanta iedīgļi — pēkšņi viss bija tā kā izgaisis. Tas, ka viņām Pogorelkā ir patvērums, viņai nekad neienāca ne prātā. Tas bija kaut kas tāls, neskaidrs, pilnīgi aizmirsts. Ja jau viņas agrāk nekas nebija vilinājis uz Pogorelku, tad tagad vēl ne tik. Jā, tieši tagad, kad bija gandrīz jēmirst badā, tagad Pogorelkā vilināja mazāk nekā jebkad. Ar kādu seju lai viņas tur rādītos? Ar seju, kuiā visvisādas piedzērušas dvašas iededzinājušas zīmi: nekrietnāl Tās iespiedušās visur, šīs nolādētās dvašas, tās jūtamas visur, ikkatrā vietā. Un tas briesmīgākais — ir viņa, ir Anņiņka tā pieradušas pie šīm dvašāin, ka tās nemanot kļuvušas par viņu dzīves neatņemamu sastāvdaļu. Viņām neriebjas ne traktieru smirdoņa, ne iebraucamo vietu kņada, ne piedzērušo valodu cinisms, tā ka viņām tā visa laikam pietrūktu, ja tās aizbrauktu uz Pogorelku. Un bez tam arī Pogorelkā no kaut kā jādzīvo. Kur tie gadi, kamēr viņas jau mētājas pa pasauli, bet par ienākumifem no Pogorelkas nekas nav dzirdams. Vai tā tik nav teika? Vai tik tur visi nav izmiruši? Visi šie tālās, mūžam neaizmirstamās bērnības liecinieki, kad vecmāmuļa Arina Petrovna viņas, bārenītes, baroja ar skābu pienu un mazliet bojātu sālītu gaļu. Ak, kas tā bija par bērnību! Kas tā bija par dzīvi… vispār! Visa dzīve … visa, visa, visa dzīve!

Skaidrs, ka bija jāmirst. Ja šī doma reiz pārņēmusi prātu, tad tā jau kļūst neatvairāma. Nereti abas māsas attapās no reibuma, bet Anņiņkai šī attapšanās saistījās ar histēriju, šņukstiem un asarām un pārgāja ātrāk. Ļubiņka pēc dabas bija vēsāka un tādēļ neraudāja, nelādēja, bet tikai pastāvīgi atkārtoja, ka viņa ir «nekrietna». Bez tam Ļubiņkai darbojās prāts, un viņa kaut kā pavisam skaidri saprata, ka dzīvot nav pat nekādas nozīmes. Nākotnē nekas cits nebija gaidāms kā tikai kauns, nabadzība un iela. Kauns — pie tā var pierast, to var paciest, bet nabadzību — nekad! Labāk visu izbeigt uzreiz.

—   Jāmirst, — viņa reiz sacīja Anņiņkai tādā pašā salti prātīgā balsī, kādā tā viņai pirms diviem gadiem bija vaicājusi, kam tā glabājot savu «visdārgāko».

—   Kādēļ? — tāda kā izbijusies iebilda Anņiņka.

—   Es tev nopietni saku: jāmirst! — atkārtoja Ļubiņka.

—   Saproti! Atjēdzies! Papūlies!

—   Nu tad… mirsim! — Anņiņka bija ar mieru, nez vai maz saprazdama šā lēmuma bargo nozīmi.

Tajā pašā dienā Ļubiņka nolauza fosfora sērkociņu galviņas un pagatavoja divas glāzes šķīduma. Vienu viņa izdzēra pati, otru pasniedza māsai. Bet Anņiņka pēkšņi zaudēja dūšu un negribēja dzert.

—   Dzer… nekrietnā! — viņai uzbrēca Ļubiņka.

—   Māsiņ! Mīļā! Labiņā! Dzerl

Anņiņka, aiz bailēm vai prātu zaudējusi, kliedza un skraidīja pa istabu. Un vienlaikus instinktīvi ar rokām ķērās pie kakla, it kā gribēdama nožņaugties.

—   Dzer, dzer … nekrietnā!

Pogoreļskas jaunkundžu mākslinieciskā karjera bija izbeigusies. Tās pašas dienas vakarā Ļubiņkas liķi izveda uz klaja lauka un apraka. Anņiņka palika dzīva.

*

Atbraukusi uz Golovļovu, Anņiņka Jūdāsiņa vecajā ligzdā drīz vien ienesa visnejēdzīgākās klaidonības garu. Viņa cēlās vēlu; pēc tam neapģērbusies, nesukājusies, ar smagu galvu līdz pašām pusdienām slaistījās no viena kakta otrā un tik drausmīgi klepoja, ka Porlirijs Vladimiričs, sēdēdams savā kabinetā, ikreiz satrūkās un nodrebēja. Viņas istaba mūžīgi palika neuzkopta; gulta stāvēja neuzklāta; pa krēsliem un pa grīdu bija izmētāti veļas gabali un tualetes piederumi. Pirmajā laikā viņa ar tēvoci tikās vienīgi pie pusdienām un pie vakariņu tējas. Golovļovas valdonis iznāca no kabineta viscaur melnā tērpā, runāja maz un tikai tāpat kā agrāk šausmīgi ilgi ēda. Viņš acīmredzot vēroja, un Anņiņka, spriežot pēc skatiena, kas bija pavērsts uz viņas pusi, noprata, ka tēvocis vēro tieši viņu.

Tūlīt pēc pusdienām iestājās decembra agrā krēsla un sākās skumjā staigāšana pa viesu istabu garo anfilādi. Anņiņkai patika vērot, kā pamazītiņām izdzisa pelēkās ziemas dienas spīdums, kā ārā satumsa un istaba saradās ēnas un kā tad pēkšņi visa māja iegrima melnā tumsā. Sajā tumsā viņai bija vieglāk, un tādēļ tā gandrīz nekad neaizdedza sveces. Tikai garās zāles galā sprēgāja un kusa lēta palmeļļas svecīte, kuras liesma radīja nelielu gaismas plankumu. Kādu laiku mājā notika paiastā pēcpusdienas kustība: varēja dzirdēt, kā šķind mazgājamie trauki un kā tiek vilktas vaļā un grūstas ciet atvilktnes, bet drīz vien tālumā aizskanēja soļi, un tad iestājās kapa klusums. Porfirijs Vladimiričs nolikās pēcpusdienas atdusā, Jevprakseja savā istabā iegrima pēļos, Prohors aizgāja uz ļaužu galu, un Anņiņka palika pilnīgi viena. Viņa staigāja šurp un turp, pusbalsī dziedādama un pūlēdamās sevi nogurdināt, bet, galvenais, ne par ko nedomāt. Iedama uz zāles pusi, viņa raudzījās gaismas plankumā, ko radīja svecītes liesma; nākdama atpakaļ, tā biezajā tumsā centās saskatīt kaut kādu noteiktu punktu. Bet, par spīti visām pūlēm, atmiņas neatlaidīgi mācās virsū. Lūk, ģērbuve ar dēļu starpsienu, kas aplīmēta lētām tapetēm, ar neiztrūkstošo trimo spoguli un tikpat neiztrūkstošo buķeti no podporučika Papkova Oirā; lūk,

skatuve ar nokvēpušām, notraipītām un aiz mikluma noglumējušām dekorācijām; lūk, viņa pati grozās pa skatuvi, patiešām jāsaka grozās, iedomādamās, ka viņa tēlo; lūk, skatītāju zāle, kas, raugoties no skatuves, liekas tik krāšņa, gandrīz pat grezna, bet īstenībā ir nabadzīga un tumša ar salasītām mēbelēm un ložām, kas apsistas ar nobružātu aveņkrāsas plīšu. Un visbeidzot — oficieri, oficieri, oficieri bez sava gala. Pēc tam viesnīca ar smirdošu gaiteni, ko vāji apgaismo kūpoša petrolejas lampa; numurs, kurā viņa pēc izrādes beigām ar skubu ieskrien, lai pārģērbtos sekojošām svinībām, numurs, kurā stāv kopš paša rīta neuzklāta gulta, mazgājamā bļoda, kas pilna ar netīru ūdeni, palags, kas nomests uz grīdas un vīriešu apakšbikses, kas aizmirstas uz krēsla atzveltnes; tad lielā zāle, pilna ar virtuves izgarojumiem, un tās vidū klāts galds; vakariņas, kotletes ar zirnīšiem, tabakas dūmi, troksnis, kņada, dzīrošana, uzdzīve… Un atkal oficieri, oficieri, oficieri bez sava gala …

Tādas bija atmiņas no tiem gadiem, kurus viņa kādreiz dēvēja par savu panākumu, savu uzvaru un savas labklājības gadiem …

Sīm atmiņām sekoja daudzas citas. Tajās izcila loma bija iebraucamajām vietām, kas jau bija pagalam smirdīgas, ar sienām, kurām ziemu spiedās cauri sals, ar grīdām, kas līgojās, ar dēļu šķērssienām, kuru šķirbās bija redzami blakšu spīdīgie vēderi. Naktīs — žūpošana un kautiņi; iebraucēji muižnieki, kas no plāniem makiem ar steigu izņem zaļu naudaszīmi; izveicīgi tirgotāji, kas «aktrisītes» skubina gandrīz vai ar pātagu rokā. Un otrā rītā galvassāpes, nelabums un skumjas, bezgalīgas skumjas. Visupēc — Golovļova …

Golovļova — tā ir pati nāve, ļauna, kaulaina; tā ir nāve, kas mūžīgi glūn pēc jauna upura. Divi tēvoči šeit nomira; divi brālēni šeit dabūja «sevišķi smagas» brūces, kas tiem vēlāk atnesa nāvi; beidzot ari Ļubiņka… Lai gan šķiet, ka viņa mirusi kaut kur Krečetovā «aiz saviem iemesliem», bet viņās «sevišķi smago» brūču sākums, bez šaubām, meklējams šeit Golovļovā. Visas nāves, visas indes, visas brūces rodas šeit. Seit tika barots ar sasmakušu sālīto gaļu, šeit bārenīšu ausis pirmo reizi dzirdēja vārdus: nožēlojamie, ubagi, liekēži, nepiepildāmie tukšvēderi u. c. Seit viņas neko nevarēja izdarīt nesodītas, nekas nepalika apslēpts cietās, dīvainās vecenes asajam skatienam: ne lieks kumoss, ne saplēsta lēta lelle,

ne sadriskāta lupata, ne nošķiebta kurpe. Katrs pārkāpums tūlīt tika sodīts vai nu ar bārienu, vai ar pliķi. Un, lūk, kad viņām radās iespēja rīkoties uz savu roku, kad tās atskārta, ka no šīm nejēdzībām var aizbēgt, viņas aizbēga … uz turieni] Un neviens tām neliedza bēgt un arī nevarēja liegt, jo Jaunāks par nožēlojamo Golovļovu nekas nebija paredzams.

Ak, kaut to visu varētu aizmirst! Kaut varētu vai sapņos uzcelt ko citu, kaut kādu burvju pasauli, kas aizēnotu ir pagātni, ir tagadni! Bet vai! Pārdzīvotā īstenība bija apveltīta ar tik sīkstu dzīvību, ka tās varā paši par sevi izdzisa visi iztēles atspīdumi. Gluži veltīgi fantāzija pūlas tēlot eņģelīšus ar sudraba spārniņiem — aiz šiem eņģelīšiem aizvien raugās Kukiševi, Ļuļkini, Zabvenniji, Papkovi… Ak kungs! Vai tiešām viss jau ir zaudēts? Vai tiešām pat spēja melot, apmānīt sevi ir nogrimusi nakts uzdzīvēs, vīnā un izvirtībā? Šo pagātni taču vajag kaut kā nomākt, lai tā neindētu asinis, lai tā neplosītu gabalos sirdi! Tai vajag uzlikt virsū kaut ko smagu, kas to saspiestu, pilnīgi iznīcinātu līdz pamatiem!

Un cik savādi un cietsirdīgi tas viss iznācis! Nevar pat iedomāties, ka ir iespējama kaut kāda nākotne, ka ir kādas durvis, pa kurām varētu iziet laukā, ka varētu kaut kas notikt. Nekas nevar notikt. Un tas visbriesmīgākais — īstenībā viņa jau ir mirusi, kamēr dzīvības ārējās pazīmes vēl ir. Vajadzēja toreiz padarīt galu kopā ar Ļubiņku, bet viņa nez kāpēc palika. Kā viņu nav nospieduši tie apkaunojumi, kas viņai toreiz no visām pusēm gāzās virsū? Cik niecīgam tārpiņam jābūt, lai varētu izlīst no tādas uzreiz uzgruvušas akmeņu kaudzes!

Šo jautājumu dēļ viņai bija vai jāvaid. Viņa skraidīja un griezās pa zāli, lai izgaisinātu atdzīvinātās atmiņas. Bet viņai pretim arvien slīdēja gan Gerolšteinas hercogiene, kas skurināja huzāru apmetni, gan Klerete Ango līgavas tērpā ar krūšu izgriezumu līdz jostasvietai, gan skaistā Helēna ar šķēlumiem priekšā, mugurpusē un abos sānos … Nekā cita, vienīgi bezkaunība un kailums … un tajā pagājusi visa dzīve! Vai tiešām tas viss ir bijis?

Ap pulksten septiņiem māja sāka atkal mosties. Varēja dzirdēt, kā gatavojās tējas dzeršanai, un beidzot atskanēja ari Porfirija Vladimiriča balss. Tēvocis un māsasmeita sēdās pie tējas galda un apmainījās piezīmēm par aiztecējušo dienu, bet, tā kā šī diena bija bijusi na

badzīga, tad arī saruna iznāca nabadzīga. Padzēris tēju un pirms gulētiešanas pēc radnieciskas tradīcijas noskūpstījis Anņiņku, Jūdāsiņš galīgi ielīda savā alā, bet Anņiņka devās uz Jevpraksejas istabu un spēlēja ar viņu uz meldera.

Pulksten vienpadsmitos sākās uzdzīve. Iepriekš pārliecinājusies, ka Porfirijs Vladimiričs aprimis, Jevprakseja uzlika uz galda dažādus lauku uzkožamos un karali ar degvīnu. Tika sauktas atmiņā bezjēdzīgas un bezkaunīgās dziesmas, ieskanējās ģitāra, un pa starpām dziesmām un neķītrajām valodām Anņiņka iedzēra. Sākumā viņa dzēra «pa Kukiševa modei» — aukstasinīgi, «lai slavēts dievs!». Bet tad pamazām viņu pārņēma drūma noskaņa, viņa sāka vaidēt, lādēt…

Jevprakseja raudzījās viņā un «žēloja».

—   Kad es uz jums paskatos, jaunkundz, tad man kļūst jūsu tik žēl, tik žēl! — viņa sacīja.

—   Sadzeriet ar mani, tad nebūs žēl, — Anņiņka atbildēja.

—   Nē, kā tad es to varu! Mani jau jūsu tēvoča dēļ tāpat gandrīz izstūma no baznīcnieku kārtas un ja tad vēl…

—   Nu nekas, nav ko runāt! Tad es jums labāk uzdziedāšu «Ūsaini».

Atkal nostrinkšķēja ģitāra, atkal atskanēja saucieni: i-ach! i-och! Bija jau stipri pāri pusnaktij, kad Anņiņkai kā akmens uzkrita miegs. Sis kārotais akmens uz vairākām stundām iznīcināja viņas pagātni un pat remdināja viņas sāpes. Bet nākamajā dienā viņa salauzta un pusneprātīga atkal izlīda no akmens apakšas un atkal sāka dzīvot.

Un tā vienā no šādām nejēdzīgajām naktīm, kad Anņiņka Jevpraksejai braši dziedāja savu nejēdzīgo dziesmu repertuāru, istabas durvīs piepeši parādījās Jūdāsiņa izmocītais, nāves bālais tēls. Viņa lūpas drebēja; acis bija iekritušas un blāvajā sveces mirgojumā izskatījās kā tukši dobumi; rokas bija svētbijlgi saliktas. Tā viņš dažus mirkļus nostāvēja sastulbušo sieviešu priekšā un tad, lēnām apgriezies, aizgāja.

*

Ir tādas ģimenes, kuras vajā kaut kāds noteikts likteris. It īpaši to var vērot sīko muižnieku vidū: bez darba, bez saitēm ar vispārīgo dzīvi un bez sabiedriskas no

zīmes tie senāk, izkaisīti pa visu krievu zemi, bija raduši patvērumu dzimtbūšanas iekārtā, bet tagad — bez jebkāda patvēruma — nodzīvo savu mūžu grūstošās muižās. Šo nožēlojamo ģimeņu dzīvē ir laime, ir nelaime nāk kaut kā neparedzēti, negaidīti, necerēti.

Reizēm pār šādu ģimeni pēkšņi nolīst tāda kā laimos straume. Paputējušam kornetam ar sievu, kas klusi nīkst kādā lauku nostūrī, piepeši rodas vesels bars pēcnācēju, kas ir spēcīgi, skaidri, izveicīgi un ārkārtīgi ātri izprot dzīves jēgu. Vārdu sakot, viņi ir «malači». Visi ir malači, kā dēli, tā meitas. Jaunekļi teicami nobeidz kādu mācību iestādi un, jau uz skolas sola sēdēdami, nodibina sakarus un aizmugures. Īstajā brīdī tie prot būt pazemīgi («J'aime cette modestie\»' par viņiem saka priekšnieki) un īstajā brīdī patstāvīgi («J'aime cette indйpendance!»2 ); smalkjūtīgi nojauš ikvienu vēsmu un nevienai no tām neceļas pretim, ja nav sev atstājuši spraugu, pa kuru sveikā varētu tikt laukā. Tādēļ viņi uz visu mūžu var sev nodrošināt iespēju katrā laikā un bez skandāla nomest veco ādu un ielīst jaunā un, ja vajadzētu, atkal uzmaukt veco. Vārdu sakot, tie ir mūsu gadsimta patiesie darbinieki, kas vienmēr iesāk ar iztapību un gandrīz vienmēr beidz ar nodevību. Kas attiecas uz jaunavām, tad ari viņas saskaņā ar savu specialitāti veicina ģimenes atdzimšanu, t. i., izdevīgi apprecas un tad parāda tik daudz takta, rūpējoties par saviem tērpiem, ka bez kādām grūtībām iekaro redzamu vietu tā saucamajā sabiedrībā.

Šādu nejauši radušos apstākļu dēļ tāda paputējusi ģimene gūst vienu panākumu pēc otra. Pirmie veiksminieki, kas drosmīgi izturējuši cīņu, savukārt izaudzina jaunu, skaidru paaudzi, kurai dzīve jau vieglāka, tādēļ ka galvenie ceļi ne tikai jau nosprausti, bet arī iebraukti. Šai paaudzei seko atkal cita, kamēr ģimene tīri dabiskā kārtā beidzot jau pieder pie tām, kas bez jebkādas iepriekšējas cīņas sevi vienkārši uzskata par tādu, kurai ir iedzimtas tiesības pavadīt visu mūžu vienos priekos.

Pēdējā laikā, rodoties pieprasījumam pēc tā saucamajiem «svaigiem cilvēkiem», pieprasījumam, kura pamatā ir «nesvaigo cilvēku» pamazītēja izviršana, šādas veiksmīgas ģimenes sākušas izlauzties diezgan bieži. Arī

1 Man patīk ši vienkāršība un pazemība (/r.).

8 Man patīk šī patstāvība (//.).

agrāk kādreiz notika, ka laiku pa laikam pie apvāršņa parādījās kāda astes zvaigzne, bet tas atgadījās reti, pirmkārt, tādēļ, ka mūri, kas apņem to bezrūpīgo pasauli, uz kuras vārtiem uzrakstīts: «Šeit vienmēr ēd pildītus pīrāgus!» — nebija gandrīz nekādu plaisu; otrkārt, ari tādēļ, ka, lai «astes» pavadībā iekļūtu šaja pasaulē, vajadzēja būt solīdām rakstura īpašībām. Jāsaka, tagad plaisu skaits mūri ir krietni vien palielinājies un arī pati ietikšana ir kļuvusi vienkāršāka, tā ka no ienācēja vairs neprasa solīdas rakstura īpašības, bet tikai «svaigumu» un vairāk neko.

Līdzās veiksmīgajām ģimenēm ir ari liels daudzums tādu, kuru pārstāvjiem mājas gari, kā vērojams, no šūpuļa līdz kapam neko citu nepiešķir kā vienīgi grūtumus. Pēkšņi gluži kā tāda uts ģimenei uzkrīt pa daļai nelaime, pa daļai netikums un sāk to krimst no visām pusēm. Šī uts lien pa visu ķermeni, iezogas tam pašā serdē un grauž paaudzi pēc paaudzes. Parādās vesela rinda vāja rakstura ļautiņu, žūpu, sīku izvirtuļu, bezjēdzīgu slaistu un vispār neveiksminieku. Un, jo tālāk, jo sīkāki kļūst šie ļautiņi, kamēr beidzot uz skatuves uznāk bālasinīgi nīkuļi, apmēram tādi kā jau tēlotie jaunie Golovļovi1 , nīkuļi, kas jau pirmo dzīves belzienu neiztur un aiziet bojā.

Taisni tāds ļauns liktenis māca Golovļovu ģimeni. Vairāku paaudžu laikā šās ģimenes vēsturē bija parādījušās trīs iezīmīgas rakstura īpašības: dīkdienība, nederīgums kaut jelkādam darbam un žūpošana. Kā divu pirmo rakstura īpašību dabiskās sekas parādījās tukšvārdība, dīkdomība un ēdelība, bet žūpība bija visas nekārtīgās dzīves dabiskais noslēgums. Daži šā likteņa upuri sadega Porfirija Vladimiriča acu priekšā, bet nostāsti vēl vēstīja par tēviem un vectēviem. Tie visi bija bijuši trakulīgi, dīkdomlgi, nekam nederīgi žūpotāji, tā ka Golovļovu ģimene droši vien būtu galīgi iznīkusi, ja šajā apskurbušajā dzīves juceklībā kā spožs meteors nejauši nebūtu uzspīdējusi Arina Petrovna. Šī sieviete ar savu enerģiju pacēla ģimenes labklājības līmeni līdz visaugstākajai pakāpei, taču visas pūles bija veltīgas ne tādēļ vien, ka neviens no bērniem nebija mantojis viņas īpašības, bet arī tādēļ, ka viņu pašu mūža galā bija apstājusi dīkdienība, tukšvārdība un ēdelība.

1 Sk, nodaļu «Ģimenes bilance», (Autora piezīme.)

Līdz šim Porfirijs Vladimiričs tomēr bija turējies. Varbūt viņš, atcerēdamies bijušos gadījumus, apzināti sargājās no dzeršanas, bet varbūt arī viņu pagaidām vēl apmierināja dlkdomības skurbums. Bet ne veltīgi Jaužu mēles Jūdāsiņam jau bija paredzējušas īstu, «dzēruma» skurbumu. Un arī viņš pats lāgiem it kā sajuta, ka viņa dzīvē ir kaut kāds robs, ka dlkdomība dod daudz, bet ne visu. Un proti, trūka kaut kā apdullinoša, stipra, kas pilnīgi izgaisinātu priekšstatu par dzīvi un viņu uz visiem laikiem izmestu bezgalīgā tukšumā.

Un, lūk, vēlamais brīdis atnāca pats no sevis. Ilgu laiku, jau kopš Anņiņkas atbraukšanas dienas, Porlirijs Vladimiričs, ieslēdzies kabinetā, bija klausījies neskaidrajā troksnī, kas atskanēja līdz viņam no mājas otra gala; ilgu laiku viņš bija brīnījies un nevarējis saprast… Beidzot tomēr nojauta.

Nākamajā dienā Anņiņka gaidīja pamācības, bet tādas nesagaidīja. Porfirijs Vladimiričs pēc sava paraduma visu rītu nosēdēja, ieslēdzies kabinetā, bet, atnācis pusdienās, vienas degvīna glāzītes vietā (sev) pielēja divas un klusēdams, ar pamuļķīgu smaidu norādija Anņiņkai ar roku uz vienu no tām. Tas bija, tā sakot, mēms uzaicinājums, kuram Anņika arī paklausīja.

—   Tad tu saki, ka Ļubiņka mirusi? — maltītes vidū pēkšņi atcerējās Jūdāsiņš.

—   Jā, mirusi, tēvoc!

—   Nu, lai viņai debesu valstībai Kurnēt ir grēks, bet pieminēt jāpiemin. Vai nepieminēsim, ko?

—   Pieminēsim, tēvoc!

Viņi izdzēra vēlreiz pa glāzītei, un tad Jūdāsiņš apklusa: acīmredzot viņš pēc ilgās vientulības vēl nebija gluži attapies. Tikai pēc pusdienām, kad Anņiņka pēc radnieciskas tradīcijas piegāja pie tēvoča, lai tam ar skūpstu uz vaiga pateiktu paldies, viņš no savas puses tai paplikšķināja pa vaigu un noteica:

—   Tad tāda tu esi!

Tās pašas dienas vakarā, dzerot tēju, to šoreiz darīja ilgāk, nekā bija parasts, Porfirijs Vladimiričs ar tādu pašu neizprotamu smaidu brīdi raudzījās Anņiņkā un beidzot piedāvāja:

—   Vai nelikt atnest kādus uzkožamos?

—   Nu, lieciet ar!

—   Kā tad, labāk taču tēvoča acīs nekā pa kaktiem. Tēvocis vismaz..,

Judāsiņš nepabeidza. Viņš laikam gribēja sacit, ka tēvocis vismaz «pievaldīs», bet šo vārdu kaut kā nevarēja izrunāt.

No tā laika ēdamistabā katru vakaru parādījās uzkožamie. Logu slēģi no ārienes tika aiztaisīti, kalpotāji aizsūtīti gulēt, un tēvocis ar māsasmeitu palika divatā. Sakumā Jūdāsiņš Anņiņkai it kā netika līdz, bet nevajadzēja nemaz ilgas prakses, lai viņš būtu tai pilnīgi līdzvērtīgs. Abi sēdēja, nesteigdamies iedzēra un pēc katras glāzītes kaut ko atcerējās un pārrunāja. Papriekš valodas lisinājās gausi un garlaicīgi, bet, jo vairāk sakarsa prāti, jo tās kļuva dzīvākas un dzīvākas un beigās ikreiz izvērtās juceklīgā strīdā, kam pamatā arvien bija atmiņas par tiem, kas Golovļovā bija nomiruši un sakropļoti.

So strīdu uzsācēja arvien bija Anņiņka. Ar nesaudzīgu uzmācību viņa rakņājās pa Golovļovas arhīvu, un it sevišķi viņai patika kaitināt Jūdāsiņu, pierādot, ka galvenais kropļotajs līdzās nelaiķei vecmāmiņai bijis viņš. Pie tam katrs viņas vārds pauda tik cinisku naidu, ka grūti bija iedomāties, kā šajā izmocītajā, pusizdzisušajā organismā vēl varēja patverties tik daudz dzīvības uguns. Sī kaitināšana Jūdāsiņam ārkārtīgi ķērās pie sirds; viņš tomēr neko nepretojās, vairāk tikai skaitās un, kad Anņiņka ar savām nekaunīgi rīdīgajām valodām aizgāja pārāk tālu, tad sāka kliegt un viņu nolādēja.

Šādas scēnas atkārtojās diendienā bez pārmaiņām. Lai gan visa Golovļovu bēdīgās ģimenes hronika bija izsmelta ļoti ātri visos sīkumos, taču bojā gājušo saraksts tik cieši bija nostājies abu nomākto būtņu acu priekšā, ka visas viņu domas bija pie tā kā piekaltas. Katra pagātnes epizode, katra atmiņa uzplēsa kaut kādu brūci, un katra brūce atgādināja jaunu Golovļovas kropļojumu rindu. Kaut kāda rūgta, atriebības pilna bauda bija jūtama šajos atklājumos, to novērtējumos un pat pārspīlējumos. Ne pagātnē, ne tagadnē nebija neviena morāliska balsta, pie kura varētu pieturēties. Nekas cits kā nožēlojama mantrausība, no vienas, un bezjēdzīga ēdeliba, no otras puses. Maizes vietā akmens, pamācības vietā — belziens. Un dažādības dēļ vēl atgādinājumi par liekēdību, par veltu maizes šķiešanu, žēlastības dāvanām un par slepeni nočieptiem kumosiem… Tāda bi ja atbilde, ko saņēma jauna sirds, kas alka laipnības, siltuma, mīlestības. Un kas vēl! Kaut kādas rūgtas likteņa ironijas dēļ šās nežēlīgās skolas rezultātā radās nevis

skarba attieksme pret dzīvi, bet kaislīga vēlēšanās baudīt tās indes. Jaunība radīja brīnišķīgu aizmirstības pasauli; tā neļāva sirdij pārakmeņoties, neļāva tajā spēji attīstīties naida dīgļiem, bet — gluži otrādi — apskurbināja to ar dzīves alkām. Tā bija radies bezbēdīgais aizkulišu skurbulis, kurš vairākus gadus nebija Jāvis atjēgties un aizvirzījis tālu projām visu, kas saistījās ar Golovļovu. Tikai tagad, kad jau bija paredzamas beigas, sirds sajuta smeldzošas sāpes, tikai tagad Anņiņka patiesi izprata savu pagātni un patiesi sāka nīst.

Skurbās sarunas turpinājās vēl ilgi pēc pusnakts, un, ja arī domu un valodas skurbā juceklība tās nebūtu padarījusi mīlīgākas, tad tās jau pirmajā posmā būtu varējušas beigties ar kaut ko drausmīgu. Taču, kaut ari degvīns pavēra šajās izmocītajās sirdīs neizsmeļamus sāpju avotus, tad tas, par laimi, tās ari remdināja. Jo dziļāka pār abiem sarunu biedriem pletās nakts, jo nesakarīgākas kļuva runas un nespēcīgāks naids, kas viņus bija pārņēmis. Beidzot sāpes nemaz vairs nebija jūtamas, bet visa apkārtējā pasaule izgaisa, un tās vietā stājās mirdzošs tukšums. Mēles metās, acis vērās ciet, locekļi kļuva stīvi. Un tēvocis un māsasmeita smagi piecēlās no galda un grīļodamies aizgāja katrs uz savu migu.

Pats par sevi saprotams, ka mājā šie nakts notikumi nevarēja palikt noslēpums. Gluži otrādi — to raksturs tika uzminēts uzreiz un tik skaidri, ka nevienam nelikās dīvaini, kad viens no mājniekiem, runājot par šiem notikumiem, izteica vārdu «noziedzība». Golovļovu kungu mājas istabas bija kā sastingušas; pat no rītiem tur nebija manāma nekāda kustība. Kungi pamodās vēlu un lad līdz pašām pusdienām pa visu māju skanēja Anņiņkas briesmīgā klepošana un nemitīgā lādēšanās. Jūdāsiņš ar šausmām klausījās šajās plosošajās skaņās un nojauta, ka arī viņam tuvojas nelaime, kas viņu pilnīgi sabradās.

Likās, ka šajā nožēlojamajā mājā no visiem kaktiem lien ārā «nomirušie». Kur vien iesi, kur vien pagriezīsies, visur kustas pelēki rēgi. Tur tētiņš Vladimirs Mihailovičs baltu naktscepuri galvā rāda mēli un citē Barkovu; tur brālis dulburis Stjopka un viņam līdzās brālis glūniķis Paška; tur Ļubiņka un tur Golovļovu dzimtas pēdējās atvases: Volodjka un Petjka. Un visi tie tīti dzēruma skurbumā, izvirtībā, izmocījušies, asinīm noplū

dusi… Un pār visiem šiem rēgiem lidinās dzivs rēgs, un šis dzīvais rēgs nav neviens cits kā viņš pats, Porfirijs Vladimiričs Golovļovs, izmirstošās dzimtas pēdējais pārstāvis.

*

Galu galā palslavigajai mirušo pieminēšanai vajadzēja atstāt savu iespaidtj. Pagājušais bija tiktāl noskaidrojies, ka visniecīgākā pieskaršanās tam radīja sāpes. Dabiskās sekas tam bija ne īsti izbailes, ne sirdsapziņas mokas, tomēr drīzāk gan sirdsapziņas mokas, nevis izbailes. Kā par brīnumu, izrādījās, ka sirdsapziņa nebija gluži izzudusi, bet tikai nomākta un it kā aizmirsta un tādēļ zaudējusi savu aktīvo jūtīgumu, kas cilvēkam katra ziņā atgādina tās esamību.

Šāda notrulinātas sirdsapziņas pamošanās mēdz būt neparasti smaga. Ne kopta, ne audzināta, neredzēdama nākotnē nevienu gaismas staru, sirdsapziņa nedod mierinājumu, nenorāda uz iespēju uzsākt jaunu dzīvi, tā tikai sagādā bezgalīgas un neauglīgas mokas. Cilvēks redz sevi kā akmeņu sprostā, tam liekas, ka viņš bez žēlastības ziedots grēku nožēlošanas agonijai, patiešām agonijai bez cerībām atgriezties dzīvē. Un nav nekāda cita līdzekļa šo neauglīgo, dzēlīgo sāpju remdēšanai, tikai iespēja izmantot drūmas apņēmības bridi, lai triektu galvu pret šo akmeņu sprostu …

Jūdāsiņš savas garās, tukšās dzīves laikā nekad nebija to pat ne domās pieļāvis, ka tepat, līdztekus viņa dzīvošanas procesam, norisinās arī nogalināšanas process. Viņš dzīvoja pamazītiņām, palēnītiņām, bez steigas un dievu pielūgdams un nepagalam neapjēdza, ka taisni tāpēc tiek cirstas vieglākas vai smagākas brūces. Tādēļ jo mazāk varēja iedomāties, ka viņš pats ir vaininieks šajā brūču ciršanā.

Un pēkšņi šausmīga patiesība apgaismoja viņa apziņu, bet apgaismoja par vēlu, nedeva nekādu labumu, tikai tad, kad viņš stāvēja neapgāžama un nelabojama fakta priekšā. Viņš bija novecojis, vientulis, ar vienu kāju stāvēja jau kapā, bet pasaulē nebija nevienas būtnes, kas tam būtu tuva, kas «pažēlotu». Kādēļ viņš bija viens? Kādēļ tas redz ap sevi ne tikai vienaldzību, bet ari naidu? Kādēļ viss, kam tik viņš pieskārās, aizgāja bojā? Lūk, šepat, šajā pašā Goiovļovā, kādreiz bija vesela cilvēku

ligzda — kā tas varēja gadīties, ka no šās ligzdas nebija palikusi pāri ne spalviņa? No visiem tajā izperinātajiem putnēniem bija palikusi tikai māsasmeita, bet ari tā bija atbraukusi, lai viņu lamātu un bendētu. Pat Jevprakseja — kaut vientiesīte — ir tā viņu neieredz. Viņa dzīvo Golovļovā tāpēc, ka viņas tēvarn, psalmotājam, ik mēnesi no šejienes tiek nosūtīti produkti, bet dzīvo, droši vien viņu nīzdama. Arī Jevpraksejai viņš, Jūdass, bija cirtis joti smagu brūci, arī viņai tas bija pratis atņemt dzīves gaišumu, atņemdams dēlu un iemezdams to kaut kādā nezināmā bedrē. Kāda jēga bija visai viņa dzīvei? Kādēļ viņš bija melojis, kūlis tukšus salmus, apspiedis citus, skopojies? Pat raugoties no materiālā viedokļa, no «mantošanas» viedokļa — kam paliks viņa mūžā sakrātais? Kam?

Es atkārtoju: sirdsapziņa bija pamodusies, bet tam vairs nebija nozīmes. Jūdāsiņš nopūtās, sirdījās, šaudījās pa istabu un ar drudžainu niknumu gaidīja vakaru ne tikai tādēļ, lai lopiski piedzertos, bet arī tādēļ, iai noslīcinātu degvīnā savu sirdsapziņu. Viņš nīda šo «paklīdeni», kas ar tik saltu nekaunību uzplēsa viņa rētas, un vienlaikus ārkārtīgi tiecās pēc viņas, it kā tiem vēl nebūtu viss izrunāts, it kā vēl būtu palikušas rētas, kuras visādā ziņā jāatplēš. Katru vakaru viņš lika Anņiņkai atkārtot stāstu par Ļubiņkas nāvi, un katru vakaru viņa galvā arvien vairāk un vairāk nobrieda doma par pašnāvību. Sākumā viņam šī doma pazibēja nejauši, bet, jo vairāk tam noskaidrojās iznīkšanas process, jo dziļāk un dziļāk tā ieperinājās, lai pēdīgi kļūtu par vienīgo gaišo punktu viņa nākotnes tumsā.

Pie tam vēl arī spēji sāka brukt viņa fiziskie spēki. Viņš jau pamatīgi klepoja un šad un tad pārdzīvoja tīri nepanesamas aizdusas lēkmes, kas neatkarīgi no morāliskām mokām jau pašas par sevi spēj padarīt dzīvi par vienu vienīgu agoniju. Visas speciālās Golovļovu saindēšanās ārējās pazīmes jau bija novērojamas, un viņa ausīs jau atskanēja brāļa glūnil.ca Pavluškas vaidi, kurš noslāpa Dubrovinas dzīvojamās mājas augšstāvā. Bet šis vājās, iekritušās krūtis, kas, kā likās, ik brīdi varēja plīst pušu, bija apbrīnojami stipras. Ar katru dienu tās uzņēma sevī arvien lielāku un lielāku daudzumu fizisku moku, bet tomēr turējās, nepadevās. It kā arī organisms ar savu neparedzēto izturību atriebtos par vecajām lietām. «Vai tiešām vēl nav gals?» ikreiz ar cerībām jau-

taja Jūdāsiņš, jūlot lēkmes tuvošanos; bet gala kā nebija, tā nebija. Acīmredzot bija vajadzīga palīdzība, lai tas pienāktu ātrāk.

Vārdu sakot, skaties, no kuras puses gribi, visi rēķini ar dzīvi bija noslēgti. Dzīvot kļuva grūti un lieki; visvajadzīgākā būtu nāve, bet, par nelaimi, tā nenāca. Sāda nekaunīga miršanas procesa paildzināšanās ir kaut kas nodevīgi nekrietns, ja dvēsele ar visiem spēkiem sauc pēc nāves, bet šī tikai vilina un ķircina …

Tas viss notika marta beigās. Klusā nedēja gāja uz beigām. Lai kā Porfirijs Vlcidimiričs pēdējos gados bija nolaidies, bet jau bērnībā iesakņojusies bijīgā attieksme pret šo dienu svētumu ietekmēja arī viņu. Domas pašas no sevis kjuva nopietnas, sirds nejuta nekādu vēlēšanos, izņemot alkas pēc pilnīga klusuma. Atbilstoši šādam noskaņojumam ari vakari zaudēja savu nejēdzīgi skurbo raksturu un tika pavadīti klusējot un skumjā atturībā.

Jūdāsiņš un Anņiņka divatā sēdēja ēdamistabā. Ne ilgāk kā pirms stundas bija beidzies vakara dievkalpojums, kurā bija nolasīti divpadsmit evaņģēliji, un istabā vēl bija jūtama stipra vīraka smarža. Pulkstenis nosita desmit, apkalpotāji izklīda pa saviem kaktiem, un mājā iestājās dziļš, saspringts klusums. Anņiņka, saņēmusi galvu rokās, bija atmetusies ar elkoņiem uz galda un iegrimusi domās; Porfirijs Vladimiričs sēdēja viņai pretim — kluss un bēdīgs.

Uz Anņiņku šis dievkalpojums aizvien bija atstājis dziji satricinošu iespaidu. Vēl maza būdama, viņa bija rūgti raudājusi, kad priesteris tika lasījis: «Un, ērkšķu kroni nopinuši, lika to viņam galvā un sniedza niedri labajā rokā,» — un raudulīgā, sīkā balstiņā dziedājusi līdzi psalmotājam: «Lai slava tavai pacietībai, kungs! Lai slava tev!» Bet pēc dievkalpojuma viņa Joti satraukti bija ieskrējusi meitu istabā un tur biezajā krēslā (Arina Petrovna meitu istabai nedeva sveces, ja netika strādāts) kalponēm stāstījusi par «tā kunga ciešanām». Nolija klusas padevības asaras, bija dzirdamas dzijas padevības nopūtas. Kalpones sirdi juta savu kungu un pestītāju, ticēja, ka viņš celsies augšā, patiesi celsies augšā! Un ari Anņiņka juta un ticēja. Caur moku, Jauna izsmiekla un pazemojumu dziļo tumsu šie garā nabagie skatīja gaismas un brīvības pasauli. Pati vecā lielmāte, Arina Petrovna, kas parasti bija barga, šajās dienās kļuva rāma, nerūca,

neparmeta Anņiņkai, ka tā ir bārene, bet glaudīja galviņu un teica, lai neuztraucoties. Bet Anņiņka pat gultā ilgu laiku nevareja nomierināties, trīcēja, svaidījās un nakti valrakas reizes uztrūkās un sarunājās pati ar sevi.

Tad sākās skolas gadi un pēc tam klejošana. Pirmais posms bija bez kāda satura, otrs — mokoši banāls. Bet ari tur, bezjēdzīgajā ceļojošo aktieru dzīvē, Anņiņka cītīgi ieveroja «svētās dienas», lūkodama dvēselē saklausīt pagātnes atbalsi, kas tai palīdzēja kā bērnam svētsvinīgi nopūsties un noraudāties. Tagad, kad dzīvē viss bija kļuvis skaidrs lidz pēdējam sīkumam, kad pagātne pati sevi bija_ nolādējusi, bet nākotnē nebija paredzama ne grēku nožēlošana, ne piedošana, kad nopūtu avots bija izsīcis un līdz ar to izsīkušas arī asaras, — iespaids, kādu bija atstājis nupat dzirdētais stāsts par ērkšķu ceļu, bija tiešām nospiedošs. Arī toreiz bērnībā viņu bija mākusi dziļa nakts, bet aiz tumsas tomēr varēja nojaust gaismu. Tagad nekas nebija jūtams, nekas nebija saskatāms: nakts, mūžīga, nepārtraukta nakts — un nekas vairāk. Anņiņka nenopūtās, neuztraucās un, kā likās, pat neko nedomāja, tikai iegrima dziļā sastingumā.

Savukārt arī Porfirijs Vladimiričs no bērna kājas tikpat akurāti turēja godā «svētās dienas», bet kā īsts elku pielūdzējs viņš tās turēja godā tikai ārēji. Katru gadu lielās piektdienas priekšvakarā viņš uzaicināja priesteri, noklausījās evaņģēliju, nopūtās, cēla rokas augšup, dauzīja pieri pret grīdu, ar vaska lodītēm iezīmēja svecē nelasīto evaņģēliju skaitu un tomēr nekā nesaprata. Un tikai tagad, kad Anņiņka viņā bija pamodinājusi «iznīcības» apzināšanos, viņš pirmo reizi saprata, ka šinī stāstā tiek runāts par kaut kādu nedzirdētu netaisnību, kas spriedusi asinsliesu pār Patiesību…

Protams, būtu pārspīlēti, ja teiktu, ka sakarā ar šo atklājumu viņa dvēselē būtu ienākuši kādi salīdzinājumi no dzīves, bet tajā, bez šaubām, bija izcēlies tāds kā juceklis, kas gandrīz jau līdzinājās izmisumam. Šis juceklis bija jo mokošāks, jo neapzinīgāk bija nodzīvota tā pagātne, kas šim juceklim bija par cēloni. Šajā pagātnē bija kaut kas briesmīgs, bet, kas tieši, to starp daudzajiem notikumiem nevarēja atcerēties. Bet to nevarēja arī aizmirst. Kaut kas milzīgs, kas līdz šim bija nekustīgi stāvējis, aizklāts ar necaurredzamu plīvuru, un tikai tagad nāca virsū, ik brīdi draudēdams viņu nospiest. Kaut tas viņu tiešām būtu nospiedis — tas būtu bijis visia-

bākais; bet viņam taču bija sīksta dzīvība — viņš droši vien izglābsies. Nē, gaidīt dabisku atrisinājumu ir pālāk nedroši; jārada pašam atrisinājums, lai darītu galu nepanesamajam juceklim. Un ir tāds atrisinājums, ir. V iņš jau kopš mēneša to ir saskatījis un tagad, liekas, nepalaidīs garām, «Sestdien iebaudīsim svēto vakarēdienu — jaaiziet pie nelaiķes māmiņas kapa izlīdzināties!» viņam pēkšņi iešāvās prātā.

—   Vai neaiziesim? — viņš griezās pie Anņiņkas, tai skaļi izteikdams savu nodomu.

—   Varbūt… brauksim ar …

—   Nē, nebrauksim vis, bet… — iesāka jau Porfirijs Viadimiričs, bet piepeši aprāvās, it kā apsvēris, ka Anņiņka varētu izjaukt viņa nodomu.

«Bet es taču mirušās māmiņas priekšā… es taču viņu nomocīju… esi» viņam jaucās pa galvu, un karstā vēlēšanās «izlīdzināties» ar katru mirkli spēcīgāk un spēcīgāk iedegās viņa sirdī. Bet «izlīdzināties» nevis tā, kā parasti izlīdzinās, bet nokrist uz kapa un sastingt nāves agonijas mokās.

—   Tu saki, ka Ļubiņka pati sev roku pielika? — viņš pēkšņi iejautājās, kā redzams, lai sevi uzmundrinātu.

Sākumā Anņiņka tēvoča jautājumu it kā nedzirdēja, bet acīmredzot beidzot tomēr uztvēra, jo pēc pāris minūtēm viņa pati izjuta nepārvaramu tieksmi atgriezties pie šās nāves, lai ar to sevi mocītu.

—   Un tieši tā viņa teica: dzer… nekrietnā!? — viņš pārjautāja, kad Anņiņka sīki bija atkārtojusi savu stāstu.

—   Jā … tā viņa teica.

—   Bet tu paliki dzīva? Tu nedzēri?

—   Jā … redzi, dzīvoju …

Viņš piecēlās un manāmi satraukts vairākas reizes pastaigāja šurp un turp pa istabu. Beidzot viņš piegāja pie Anņiņkas un noglaudīja tai galvu.

—   Ak tu, nabadzīte! Ak tu, mana nabadzīte! — viņš klusu noteica.

No šā pieskāriena viņā norisinājās kaut kas neparedzēts. Sākumā viņa izbrīnījās, bet pamazām viņas seja saviebās, līdz pēkšņi no krūtīm izlauzās vesela šalts histērisku, šausmīgu raudu.

—   Tēvoc! Vai jūs esat labs? Sakiet — vai jūs esat labs? — viņa gandrīz kliegšus izkliedza.

Aiztrūkstošā balsī caur asarām un šņukstiem viņa neatlaidīgi atkārtoja savu jautājumu, to pašu, kuru bija

izteikusi tai dienā, kad pēc «ceļošanas» uz visiem laikiem bija atgriezusies Golovļovā, un uz kuru viņš tai todien tik nejēdzīgi bija atbildējis.

—   Vai jūs esat labs? Sakietl Atbildiet! Vai jūs esat labs?

—   Vai tu dzirdēji, ko šodien lasīja vakara dievkalpojumā? — viņš vaicāja, kad viņa beidzot bija apklususi.

—   Ak, kas tās bijušas par ciešanām! Tikai ar šādām ciešanām var… Un viņš piedeva! Viņš piedeva visiem uz laiku laikiem!

Jūdāsiņš atkal sāka lieliem soļiem staigāt pa istabu, mocīdamies, ciezdams un nejuzdams, ka viņa seja pārklājas ar sviedru lāsēm.

—   Viņš visiem piedeva! — viņš skaļi runāja pats pie sevis. — Ne tikai tiem, kas viņam toreiz pasniedza etiķi un žulti, bet arī tiem, kas vēlāk — tagad un arī turpmāk — mūžīgi mūžam pacels pie viņa lūpām etiķi, sajauktu ar žulti… Šausmīgi! Ak, cik tas ir šausmīgi!

Un, nostājies viņas priekšā, tas pēkšņi jautāja:

—   Un tu … vai tu esi piedevusi?

Atbildes vietā viņa metās tam klāt un cieši viņu apkampa.

—   Vajag man piedot! — viņš turpināja. — Par visiem … Par sevi pašu … un par tiem, kuru vairs nav… Kas tas! Kas noticis!? — viņš iesaucās gandrīz samulsis un raudzījās apkārt: — Kur ir tie … visi? …

Nomocīti, satriekti viņi aizgāja katrs uz savu istabu. Bet Porfirijam Vladimiričam nenāca miegs. Viņš grozījās savā gultā no vieniem sāniem uz otriem un arvien domāja par to, kāds viņam vēl ir pienākums. Un pēkšņi viņa atmiņā pavisam skaidri no jauna parādījās tie vārdi, kas pirms stundām divām nejauši bija pavīdējuši viņa galvā. «Jāaiziet pie nelaiķes māmiņas kapa izlīdzināties.» To atceroties, briesmīgs, moku pilns nemiers pārņēma visu viņa būtni…

Beidzot viņš vairs nevarēja izturēt, izkāpa no gultas un apģērba rītasvārkus. Arā vēl bija tumšs un nekur ne mazākā troksnīša. Porfirijs Vladimiričs kādu laiku staigāja pa istabu, apstādamies apgaismotās svētbildes priekšā, un raudzījās pestītājā ar ērkšķu kroni galvā. Beidzot viņš bija izšķīries. Grūti teikt, cik apzināts viņā bija viņa paša lēmums, bet pēc pāris minūtēm tas zagšus

aiztika līdz priekšnamam un atcēla krampi, ar ko bija aizļaisītas ārdurvis.

Arā gaudoja vējš un virpuļoja marta mēneša slapjais putenis, sviezdams acīs veselas šļakatas puskusuša sniega. Bet Porfirijs Vladimiričs gāja pa ceļu, brizdams peļķēs un nejuzdams ne sniegu, ne vēju, tikai instinktīvi turēdoms ciet savu rītasvārku malas.

Nākamās dienas rītā agri no sādžas, kas atradās vistuvāk tai kapsētai, kurā bija apbedīta Arina Petrovna, atauļoja jātnieks ar ziņu, ka dažus soļus no ceļa atrasts Golovļovas kunga sastingušais līķis. Visi skrēja pie Anņiņkas, bet viņa ar acīm redzamām karsoņa pazīmēm nesamaņā gulēja gultā. Tad tika norīkots otrs jātnieks uz Gorjuškinu pie «māsiņas» Nadeždas Ivanovnas Galkinas (krustmātes Varvaras Mihailovnas meitas), kas jau kopš pērnā rudens uzmanīgi vēroja visu, kas notika Golovļovā.

Beigas

1875—1880

ROMĀNS HRONIKA

Mihails Saltik'ovs (1826—1889; literārais pseidonīms — N. Ščedrins) romānu «Golovļovu kungi» sarakstījis literārās daiļrades nozīmīgākajā un auglīgākajā laikposmā.

Tie bija smaga, nogurdinoša un tai pašā laikā spoža darba gadi žurnālā, kas godam turpināja Ņekrasova «Sovremeņņika» pilsoniskās tradīcijas. Strādāt uz žurnālu «Otečestvennije zapiski» M. Saltikovs atnāca 1868. gadā pēc paša N. Ņekrasova uzaicinājuma un bija tā vadošais līdzstrādnieks, vēlāk redaktors līdz pat 1884. gadam, kad šo izdevumu oficiāli aizliedza. Iekšlietu ministrs un galvenās pārvaldes pddome preses lietās norādīja uz žurnāla «kaitīgo virzienu», kas «apsmej» un «naidīgi ataino pastāvošo sabiedrisko, pilsonisko un ekonomisko iekārtu». Žurnāls «Praviteļstvennij vestņik» ziņoja par žurnāla «Otečestvennije zapiski» redakcijas «tuvajiem sakariem» ar «noziedzīgu revolucionāru organizāciju». Ar lakonisku lēmumu — «slēgt pavisam» — tika likvidēts izdevums, kurš pagājušā gadsimta septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados iepazīstināja krievu un Eiropas sabiedrību ar A. Ostrovska, G. Uspenska, V. Garšina, S. Nadsona, A. Erteja un N. Mihailovska darbiem. Tika likvidēts nozīmīgs žurnāls, kurā M. Saltikova darbība demokrātiski noskaņotajam lasītājam bija devusi iespēju iepazīt virkni lielisku daiļdarbu. Tie bija «Kādas pilsētas vēsture» (1869—1870), «Pompadūri un pompadūras» (1863—1874), «Taškentiešu kungi» (1869—1872), «Labi domātas runas» (1872—1876), «Molčaļinu kungi» (1874—1880). «Monrepo patvērums» (1878—1879) un daudzi citi, starp kuriem īpašu vietu ieņem romāns «Golovļovu kungi» (1875—1880).

Savā vairāk nekā gadsimtu ilgajā mūžā romāns ir izpelnījies diezgan pretrunīgus raksturojumus un vērtējumus. To dēvēja par visdrūmāko grāmatu krievu literatūrā un par lauku muižnieku dzimtas sairuma bezkaislīgu hroniku, par dzimtbūšanas palieku pamfletisku notēlojumu un par sociāli psiholoģisku sadzīves aprakstu, par grotesku marionešu teātri un par krievu XIX gadsimta mākslinieciski publicistiskās satīras augstāko sasniegumu.

Romāns patiešām pārsteidz ar tēmas daudzveidību un risinājuma dziļumu. Skarbs, atmaskojošs patoss cieši savijies ar skaudru sāpi par cilvēku; pārdomas strauji mijas ar psiholoģiskiem vērojumiem, tīši vispārināts, «panorāmisks» skatījums ar gandrīz fiziski uztveramu, «dzīvu» varoņu sulīgo notēlojumu.

Grāmatas pētnieki ne reizi vien atzīmējuši arī «ģimenes» romānam neparasto neviengabalainību, pat uzbūves fragmentārismu. Lielā mērā tas izskaidrojams ar romāna tapšanas īpatnību, tas izaudzis no «Labi domātām runām» un bija publicēts žurnālā «Otečestvennije zapiski» atsevišķu aprakstu veidā.

Romānā var samanīt atsevišķu nodalu patstāvības iezīmes, tomēr tas netiek uztverts kā atsevišķu stāstu krājums, ko apvieno kopēja tēma. Visas romāna daļas cieši iekļaujas vienotā sižetiskā konstrukcijā.

Estētiskā dominante, kas noteic romāna «Golovļovu kungi» vienotību, jāmeklē vēstītāja stingrajā pozīcijā. Vēstītājs nav nedz kāda persona, kas sižetā darbojas līdz ar citiem varoņiem, nedz pats M. Saltikovs, kurš palicis malā. Vēstītājs šai mākslinieciski atveidotajā pasaulē ir visuresošs hronists: tikumu novērotājs, dzīves rituma fiksētājs, tās dzīves, kura attēlota brīžam kā caur palielināmo stiklu, brīžam it kā no iekšpuses, tad it kā no malas, taču vienmēr saskaņā ar reālās īstenības loģiku. Darbojošos personu un nepieciešamo dekorāciju izvietojumu pirms dialoga sākuma (nodaļas «Kā jau radiem pieklājas» ekspozīcija) viņš var fiksēt arī lugas remarku manierē. Viņš komentē notikumus, varoņu domas un vēlmes, atļauj ielūkoties viņu morāles visdziļākajos noslēpumos. Viņš atļaujas pat nelielu salīdzinošu traktātu par krievu un franču buržuāzijas liekulību, lai varētu precīzāk raksturot stāstījuma galveno varoni (nodaļa «Ģimenes bilance»). Dažkārt, saplūstot ar personāžu, vēstītājs

daļēji papildina to (Anņiņkas prātojami par dzīvi un pašnāvību nodaļā «Māsasmeitiņa»).

Taču hronists ne mirkli nezaudē viņam piemītošo vērtētāja pozīciju. Viņš runā par konkrētu vēstures posmu, kad vesela tauta tika piekrāpta un nodota, kad carisma «laupītājreformu» sekas krasi izpaudās arī morālē.

Atklājot savu koncepciju romāna sižeta veidošanā, M. Saltikovs 1881. g. janvārī kādam pazīstamam žurnāl i «Vestņik Jevropi» līdzstrādniekam paskaidroja: «Es rakstīju par ģimeni, privātīpašumu, valsti un liku saprast, ka patiesībā to vairs nav. Tātad principi, kuru vārdā tiek ierobežota brīvība, būtībā vairs nav nekādi principi pat tiem, kuri tos izmanto.

Ģimeniskuma princips ir manis sarakstīto «Golovlovu» pamatā.»

Sāds saturs prasīja jauninājumus romāna žanra specifikā. Krievu episkajā prozā bija izkristalizējies romāns hronika. Sī forma ir saistījusi visdažādākos autorus: S. Aksakovu un A. Hercenu, Ļ. Tolstoju un F. Dostojevski, jo veiksmīgi to izmantojis N. Ļeskovs.

Šāda veida vēstījumam neder «sižets ar mīlas intrigu», tā struktūru nevar veidot «pazušanas un pārvēršanās», negaidīts «divdesmit tūkstošu rubļu liels laimests vai no mirušā vectētiņa mantots miljons»; šāda vēstījuma varonis nedrīkstētu būt arī «neredzamais atriebējs». M. Saltikovam visi šie «muļķīgi heroiskā» romāna štampi vienīgi uzurda Pāvela Golovļova pirmsnāves dzēruma pārkairināto apziņu. (Nodaļa «Kā jau radiem pieklājas».)

Kā lasāms memuāros, M. Saltikovam sevišķi tuvs bijis Servantesa «Dons Kihots» —• ļoti savdabīgs tā laika romāna paraugs. Rakstnieks teicis arī šādus vārdus: «Es uzskatu «Šolaiku idilli», «Golovļovus», «Provinciāļa dienasgrāmatu» un citus savus darbus par īstiem romāniem; tie aptver veselus mūsu dzīves laika posmus.»

Par krievu «pēcreformas» laika personificētāju kļuva romāna hronikas galvenais varonis Porfirijs Golovļovs.

No pirmā acu uzmetiena viņš ir pavisam parasts romāna varonis, kura vietā varētu iedomāties jebkuru citu cilvēku. Viņš ir «savu vecāku dēls», viņam ir divi brāļi, māsa, sieva, divi bērni, tēvamāsa, mīļākā, kaimiņi, ierastas nodarbošanās; viņš ēd, guļ, dzer, lūdz dievu, vada saimniecību. Varonis ir līdzīgs saviem laikabiedriem. Vēl vairāk — Porfirijā Golovļovā viegli sazīmēt prototipu — rakstnieka vecāko brāli Dmitriju. M. Saltikova sarakstē

ar māti, tuviniekiem un paziņām ir visai nepārprotami fakti: «šo cilvēku… vada vienīgi viņa nosliece uz sūdzmanību»; «galu galā — vai patiesi nav pretīga šī liekulība, šī mūžīgā maska, kuru uzlicis cilvēks, kam mutē allaž dieva vārds, bet prātā visādas intrigas vien». Vai arī: «uzrakstījis jezuītisku instrukciju», «sarīkojis komēdiju», «dīkdienis», «paklusām duļķo», «visiem ieriebj», «pakļauj visus», «nelietis», pēdīgi «Jūdāsiņš beigu posmā — tas ir viņš».

Tomēr autors nav kopējis dzīvi, viņš sniedzis dziļi māksliniecisku vispārinājumu. Interesanti tas, ka Jūdāsiņa ārējais portrets netiek dots. Mēs nezinām, kāds viņš izskatās, taču viņa rīcībā un uzvedībā pastāvīgi jūtam kaut kādu noslēpumainu enerģiju. Visā, kas ar viņu saistīts, jūtams kaut kas nenovēršami liktenīgs. Dažbrīd liekas, ka viņa tēla būtība ir radniecīga rēgu, spoku un ēnu pasaulei.

Nodaļā «Kā jau radiem pieklājas» mirstošais Pāvels nevarīga naida lēkmē nosauc savu mocītāju par Jūdasu: «Jūdass! Nodevējs, māti izdzini ubagot!» Sis izmisuma kliedziens liek izjust sadzīves ainas simbolisko nozīmi.

«Jūdass», «Iskariots», «Jūdasa skūpsts», «trīsdesmit sudraba graši» — visi šie simboliskie jēdzieni, kas nāk no bībeles, jau sen iesakņojušies sarunvalodas praksē, komentēti, tēlaini apzīmējot nodevību, liekulību, viltu un garīgu trūdēšanu.

Literatūras praksē M. Saltikovam, kā viņš pats teicis, bija labi pazīstami «cenzūras Jūdasa skūpsti».

Romānā Jūdāsiņa stilā runā ne tikai Porfirijs Golovļovs. Viņa «stilu» pēkšņi pamanām teātra antrepreniera liekulīgajā izsaucienā. Uzzinājis par Anņiņkas kapitulāciju — viņa bija galīgi izlēmusi kļūt par Kukiševa mīļāko —, «teatrālis», nometies uz ceļiem viņas priekšā, svinīgi saka: «Nu redzat, jaunkundz, tagad jūs esat labiņa! Un tādēļ jums, sākot ar šo vakaru, tāpat kā agrāk, tiks maksāta vislielākā alga un piešķirts attiecīgais benefiču skaits!»

Liekulība ir kaut kas vairāk nekā atsevišķs liekulis. Tā sakņojas pašā sociālajā sistēmā, kas izgudrojusi likumus, kuri atļauj «apspiest ar rubli» un «nožņaugt ar sodanaudām» it kā atbrīvotos zemniekus; tā ir morāle, kas balstās uz tuvākā «apspiešanu»; tā slēpjas pat mēģinājumā «objektīvi» izskaidrot ļaunumu.

Ir zināms, ka pastāvējušas vairākas versijas par bībeles Jūdasa nodevību un likteni. Alkatība, vilšanās Skolotājā, mēģinājums paātrināt Kristus ceišanu goda, cerība uz nodevības upura brīnumaino izglābšanos, nodevības fatāla nepieciešamība, jo nodevībai seko grēku nožēla un nāve.

Tomēr tautas apziņā stāsts par Jūdasu saglabājies citāds. Nodevējs nemirst, bet dzīvo vēl ilgi, no galvas līdz kājām uztūcis, nejauki smakojošs. Nodevība netiek vis izskaidrota, bet parādīta visās savās atbaidošajās izpausmēs. Tautas variantam radniecīgs arī romāns hronika «Golovlovu kungi». 1876. gada decembrī, kad darbs pie romāna vēl nebūt nebija galā, N. Gončarovs rakstīja M. Saltikovam pār hronikas galvenā varoņa visdrošāko perspektīvu: «Viņš nepakārsies nekad, (Gončarova izcēlums — S. D.) Jūs pats to redzēsiet, kad romāns tuvosies beigām.»

Uz to pašu laiku attiecināma arī A. Zemčužņikova epistolārā atsauksme par Saltikova attēlotā Jūdasa māksliniecisko savdabību: «Jums izdevies radīt vienreizēju tipu … Tajā ir lielisks smieklīgi komiskā sakausējums ar dziļi traģisko. Gribētos smieties, taču nē, nedrīkst, kļūst pat baisi, viņš ir briesmīgs. Izturēties pret viņu ar pastāvīgu sašutumu un niknumu arī nav iespējams, jo viņš neapšaubāmi ir arī ļoti komisks.^

Jūdāsiņš ir melis, izvirtulis, liekulis, tukšgrabis, viņš ir sīks un nožēlojams. Indivīds, ko radījusi dzimtbūtnieciskā vide, alkatības un ieraušanas atmosfēra, agri vai vēlu apjauš savu nolemtību (uzdzīves aina nodaļā «Dzīvais mironis»); sociālais kļūst par tipisko.

Sī pēdējā iezīme atklājās visai drīz. Jūdāsiņš ļoti agri sāka dzīvot savu, ar romānu nesaistītu dzīvi. Jau 1880. gadā Maskavā un Pēterburgā uz privātu teātru skatuvēm (pat bez M. Saltikova ziņas) ar panākumiem tika uzvesta komēdija «Jūdāsiņš». 1883. gadā «Jūdāsiņa» uzvedumu Ņižņijnovgorodā noskatījās M. Gorkijs. Vēlāk viņš atcerējās: lugas galvenais varonis licies gluži kā «šaušalīgi pretīgs Nemirstīgais Kaščejs», «riebīguma iemiesojums», «ar indīgu smaidiņu nosiekalotajā sejā».

Ir zināms, ka Jūdāsiņa tēls vairākkārt izmantots V. I. Ļeņina filozofiskajā un politiskajā publicistikā. Daudzveidīgajos politiskajos liekuļos viņš nereti saskatīja M. Saltikova radītā tipa vaibstus. Jūdāsiņu padarījuši «nemirstīgu» cariskā valdība un birokrātija, buržuā

ziskais muižnieks un kadets, liberālis, revolūcijas nodevējs un pērkams zinātnieks.

Romāna hronikas mākslinieciskais spēks un patiesīgums cieši saistīts ar M. Saltikova humānismu. Skaidri redzēdams visu apkārtējās dzīves disharmoniskumu, rakstnieks nekad nezaudēja ticību skaidrām cilvēciskām attiecībām, neaptraipītām jūtām, nepieciešamībai uzticīgi kalpot tautas garīgajam progresam. 1889. gadā pavisam neilgi pirms nāves M. Saltikovs rakstīja savam dēlam: «Mīļais Kostja, tā kā es kuru katru dienu varu nomirt, došu Tev savu padomu: mīli māti un saudzē viņu; māci to darīt arī māsai. Atceries — ja jūs viņu nenosargāsiet, izirs visa ģimene. Centies labi mācīties un katrā ziņā dzīvē būt godīgs. Tas arī viss. Tevi mīlošais tēvs.

Vēl kas: vairāk par visu mīli dzimto literatūru un literāta vārdu stādi augstāk par jebkuru citu.»

S. Daugovišs

SATURS

Ģimenes tiesa

Kā jau radiem pieklājas

Ģimenes bilance

Māsasmeitiņa

Neatļauti ģimenes prieki

Dzīvais mironis

Pēdējie norēķini

DaugoviSs S. Romāns hronika. Tulkojis Rijnieks Andris,

М. Е. Салтыков-Щедрин ГОСПОДА ГОЛОВЛЕВЫ 2-е издавав

Рига «Лиесма» 1984

На латышском языке

Библиотека классики

Перевел с русского Оскарс Калнциемс

Художник Андрис Ламстеро

Mihails Saltikovs-Siedrlns GOLOVĻOVU KUNGI

Redaktore M. Prlednlece Mākslinieciskais redaktors J. PetraškevlCs Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore I. Rudusa

Nodota salikšanai 12.09.83. Parakstīta lespie* Sanal 24.04.84. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs 1. Baltikas garnitūra. Augst» ipiedums. 16,64 msk. Iespiedi.; 17,43 uzsk. krāsu nov.; 17,03 lzdevn. I. Metiens 15 000 eks. Pasūt. № 1632-6. Cena 1 rbl. 90 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ni 67/ 8I708/Dt-90. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tlrdz* niecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rigā, Blaumaņa Ielā 38/40.

Sallikovs-Sčedrins M.

Sa375 Golovļovu kungi / No kr. vai. tulk. O. Kalnciems; Pēcv. sarakst. S. Daugovišs. 2. izd. — R.: Liesma, 1984. 293 lpp., ģlm. — (Klasikas b-ka).

4702010100-57 ?9 _,4

Content

Saltikovs Ščedrins Mihails Golovļovu kungi

ĢIMENES TIESA

KK JAU RADIEM PIEKLĀJAS

ĢIMENES BILANCE

MĀSASMEITIŅA

NEATĻAUTI ĢIMENES PRIEKI

dzīvais mironis

PĒDĒJIE NORĒĶINI

ROMĀNS HRONIKA

SATURS