Makarenko Antons

Grāmata vecākiem

Antons Makarenko

Grāmata vecākiem

PRIEKŠVĀRDS

Jautājumi par audzināšanu ģimenē pieder pie visgrūtākajiem un vismazāk noskaidrotajiem pedagoģijas jautājumiem. Parasti jaunie vecāki ķeras pie bērna audzināšanas sarežģītā un atbildīgā uzdevuma paši uz savu atbildību un risku, bieži vien aizgūstot vajadzīgo pieredzi no tēvu un vectēvu tradīciju arsenāla.

Atsevišķos gadījumos, rodoties kaut kādām grūtībām, šādi vecāki griežas pie citiem un saņem ne vienmēr pamatotus, bet dažreiz pat kaitīgus padomus.

Tas apstāklis, ka vecāki nav sagatavoti audzināšanas darbam, ka viņi nespēj izprast bērna psichiskās attīstības sarežģīto procesu, bet dažreiz arī tas, ka viņiem trūkst atbildības sajūtas sabiedrības priekšā, — ir par cēloni audzināšanas kļūdām, neveiksmēm un pat katastrofām.

Lūk, kāpēc ar tik lielu interesi un pateicību mūsu padomju sabiedrība uzņēma izcilā padomju pedagoga un rakstnieka — Antona Semjonoviča Makarenko «Grāmatu vecākiem», kas iznāca 1937. gadā.

Dedzīgi vēlēdamies palīdzēt vecākiem bērnu audzināšanā, Makarenko nolēma dalīties ar viņiem savā pedagoģiskajā pieredzē. Uzdevums ir visai nopietns un atbildīgs.

Autors grāmatas sākumā pats jautā sev: «Varbūt šī grāmata ir pārdrošība?» — tik skaidri viņš apzinājās, cik grūts šis uzdevums.

Bet Makarenko rīcībā bija labs kompass, kas viņam palīdzēja pareizi orientēties grūtajā ceļā. Tā nav pārdrošība, bet īsta, boļševistiska drosme.

Sociālisma zemē ģimene ir svarīgs audzināšanas faktors. Kaut gan pastāv plašs mazbērnu novietņu un bērnudārzu tīkls un vispārējās obligātās izglītības skolas, bērns tomēr ne mazāk kā divas trešdaļas savas dzīves pavada ģimenē. Tāpēc sociālistiskajai padomju sabiedrībai ļoti svarīgs ir jautājums, kāda ir bērna audzināšana ģimenē, vai tā saskan ar audzināšanas principiem un metodēm bērnu audzināšanas iestādēs, sevišķi skolā, vai arī starp pedagogiem un vecākiem audzināšanas laukā nav kontakta.

Visi tie ir sasāpējuši jautājumi mūsu praksē. Bez tiem nenotiek neviena vecāku sapulce skolā.

Ģimenes pedagoģiju var celt uz racionāliem pamatiem tikai tad, ja pavisam konkrēti ievēro katras ģimenes īpatnības.

Tieši ģimenē, kur runa var būt tikai par individuālu pieeju bērnam (pat daudzbērnu ģimenē), ir nepieciešama liela iedziļināšanās spēja un atjautība vienu vai otru audzināšanas metodu izvēlē. Te nekādā ziņā nav pieļaujami standarti, universālas receptes, sastindzis šablons. Nav un nevar būt tādu vispārīgu pedagoģisku norādījumu, kas būtu domāti visiem audzināšanas gadījumiem ģimenē.

Uzstādamies pret dogmatisko audzināšanu, mēs tajā pašā laikā aizstāvam dialektisko, konkrēto audzināšanu. «Katrai ģimenei ir raksturīga dzīves un dzīves apstākļu savdabība, katrai ģimenei patstāvīgi jāatrisina daudzi pedagoģijas uzdevumi, nevis lietojot šim nolūkam gatavas, no citurienes ņemtas receptes, bet gan balstoties uz padomju dzīves un komunistiskās morāles vispārīgo principu sistēmu,» saka Antons Semjonovičs Makarenko.

Pedagoģijas dialektikas būtība jautājumos par audzināšanu ģimenē ir tā, ka vecākiem bērna audzināšanas uzdevumi jāatrisina patstāvīgi, ievērojot pašu vecāku radītos dzīves apstākļus, ievērojot bērnu individuālās īpatnības. Ģimenes audzināšanas uzdevumi jāpakļauj svarīgākajam sabiedriskajam mērķim — aktivu un apzinīgu sociālisma cēlēju izaudzināšanai.

A. S. Makarenko lielais nopelns ir tas, ka viņš ar savu «Grāmatu vecākiem» licis pamatus mums nepieciešamās sociālistiskās ģimenes pedagoģijas izveidošanai. Pareizi izprazdams audzināšanas dialektikas nozīmi un uzdevumus, autors neuztiepj saviem lasītājiem nekādu didaktiku. Viņš tikai vēlas, lai «…lasītājs šajā grāmatā atrastu sev derīgas izejas pozicijas patstāvīgai, aktivai pedagoģiskai domāšanai».

Tas jau nav maz. Vecāku aktivā pedagoģiskā domāšana un darbība ir atslēga vissarežģītāko audzināšanas uzdevumu atrisināšanai.

«Grāmata vecākiem» nav viengabalains darbs ar izvērstu un pabeigtu sižetu. Tā ir patstāvīgu, tematikas ziņā dažādu, bet autora pedagoģiskās koncepcijas apvienotu noveļu sērija. Sajā grāmatā visas noveles iegūst īpašu jēgu, jo tām ir speciāls uzdevums — ilustrēt Makarenko pedagoģiskos uzskatus.

Katra novele veltīta lielai problēmai. Makarenko valdzina lasītājus ar savu sirsnību, dziļo iekšējo pārliecību un dedzību, ar

kādu viņš aizstāv jaunās audzināšanas principus. Tajā pašā laikā Makarenko principialitātei ir svešs jebkāds dogmatisms. Makarenko paliek līdz galam uzticīgs savam uzdevumam — parādīt dažādas sadursmes ģimenē, piespiest vecākus nākt pie patstāvīgiem secinājumiem un atrast līdzekļus grūtību pārvarēšanai.

Makarenko atzīst, ka «mums nedrīkst būt nekādu katastrofu bērnu dzīvē, nekādu neveiksmju, nekādu brāķa procentu, pat ar vienības simtdaļām izteiktu». Šo pārliecību diktē visa mūsu bagātā, uz priekšu saucošā sociālistiskā īstenība. Jaunās sabiedriskās attiecības, kas dibinās uz jaunu, sociālistisku ekonomiku, pa jaunam saliedē visu padomju tautu monolitā kolektīvā. Mēs visi mērķtiecīgi virzāmies uz komunismu, mēs esam cilvēki, kas kaļ visas cilvēces laimi. Bet nereti mēs izrādāmies nevarīgi savas ģimenes šaurajā lokā. Šo pretrunu būtība ir tā, ka vēl ne visi mēs protam savienot personīgo ar sabiedrisko un izturēties pret ģimeni ne tikai kā pret mūsu personīgās saimniecības un omulības organizāciju, bet kā pret sabiedrības pirmšūniņu, kurā ievērojami noslīpējas nākamo cilvēku — sociālistiskās sabiedrības locekļu raksturs.

Audzināšanā Makarenko pirmajā vietā izvirzīja vecākus un pedagogus. Viņiem ir vadošā un izšķirošā nozīme bērnu audzināšanā. Makarenko tikai brīdināja vecākus no bērnu ieslēgšanas ģimenes dzīves šaurajā lokā. «Par materiālu nākamā cilvēka veidošanai nevar būt tikai ģimenē gūto iespaidu vai tēva pedagoģisko pamācību aprobežotais komplekts vien. Šis materiāls būs padomju dzīve visā savā daudzveidībā.» Sociālistiskā revolūcija, kas pašos pamatos pārveidoja cilvēku sabiedriskās attiecības, līdz ar to pārveidoja arī ģimeni.

«Ģimene ir dabisks kolektīvs, un kā visam dabiskajam, veselīgajam, normālajam tai tikai jāuzplaukst sociālistiskajā sabiedrībā, atbrīvojoties no tiem pašiem lāstiem, no kuriem atbrīvojas visa cilvēce un atsevišķas personas.»

Veidošanās procesā sociālistiskā ģimene sastopas ar dažādām grūtībām, tai ir savas iekšējas pretrunas, kas jāatrisina. Vairākos gadījumos šis uzdevums reducējas uz ģimenes mezglu atraisīšanu, bet dažreiz visvairāk sarežģītos mezglus pat nākas bez žēlastības pārcirst. Katrā konkrētā gadījumā jāatrod ģimenes konflikta izejas punkts, lai pēc tam soli pa solim atritinātu vecāku un bērnu nenormālo savstarpējo attiecību kamolu un novērstu briesmas, kas apdraud ģimeni.

Būdams uzticīgs kolektīvisma principam kā komunistiskās audzināšanas pamatam, Makarenko atzīst, ka «padomju ģimenei jābūt tikai kolektīvam. Zaudējot kolektīva pazīmes, ģimene kā audzināšanas un laimes organizācija zaudē lielu daļu no savas nozīmes.» Šo laimi nereti apdraud «vienīgā bērna sistēma».

Tads principiāls «vienīgā bērna sistēmas» piekritējs ir Makarenko noveles varonis Pjotrs Aleksandrovičs Ketovs. Autora attēlojuma viņš ir spēcīgs un gudrs cilvēks; viņš diezgan labi orientējas cilvēka psicholoģija un ir smalkas analizēs meistars. Bet Pjotra Aleksandroviča racionālisms, kas viņam labi noderējis dzīves izveidošanā, vienā punktā pārvēršas savā pretstatā. Būdams labs ģimenes tēvs un veltīdams daudz laika dēla Viktora audzināšanai, Pjotrs Aleksandrovičs principiāli nevēlas vairāk bērnu. Liela ģimene, pēc viņa domām, var izveidot tikai vidēju personību, bet Pjotrs Aleksandrovičs sapņo par unikumu. Tāpēc ir nepieciešams pievērst visu tēva un mātes mīlestību, visu sapratu, visas spējas vienam bērnam. «. . . nepieciešams liels darbs ar dēlu, filigrāns, smalks audzināšanas darbs. So radošo darbu nedrīkst sadalīt starp daudziem bērniem. Ir jāatbild par kvalitāti. Bet kvalitāte iespējama, tikai koncentrējot radīšanu.» — Tāda ir Pjotra Aleksandroviča prātojumu gaita. Sava sapņa apmāts, viņš izšķiež daudz spēka un enerģijas, lai radītu vienīgā dēla attīstībai iespējami labvēlīgākus apstākļus. Dēls sāk attaisnot tēva cerības. Viņš izaug par cilvēku, kam ir visas dotības kļūt par lielu zinātnieku — matemātiķi. Tēvs un māte, pašiem nemanot, pārvēršas sava dēla vergos. Visi līdzekļi, visas ērtības nodotas vienīgi viņa rīcība. Dēls kļūst par izcilu matemātiķi, bet nepareiza audzināšana viņu pārvērtusi egoistā, kas ir nicinoši vienaldzīgs pret saviem vecākiem. Tāda ir medaļas otra puse. Tāds ir negaidītais, bet objektīvi nenovēršamais principiāli nepareizās Pjotra Aleksandroviča pedagoģiskās koncepcijas rezultāts.

Šī novele ir visai pamācoša. Protams, ne jau vienmēr vienīgais bērns izaug par cietsirdīgu egoistu.JBet daudzos gadījumos «vienīga bērna sistēma» var būt bīstama ģimenei un arī visai sabiedrībai. Ja bērns kopš mazām dienām kļūst par ģimenes centru, ja vecāki pastāvīgi dreb par tā likteni, ja viņi tā priekšā vienmēr piekāpjas, lai tikai tam nebūtu jāizjūt kaut kādas cie« šanas, tad gandrīz vienmēr tādā bērna attīstās egocentrisms un vienaldzība pret apkārtni, t. i., visas tās rakstura īpašības, kas organiski naidīgas jaunajam, sociālistiskajam cilvēkam. Un, ja arī tādi vienīgie bērni reizēm izaug par talantīgiem cilvēkiem, tas tomēr neatsver šo cilvēku pretīgās, pretsabiedriskās rakstura īpašības.

Ar Pj otra Aleksandroviča Ketova neizdevušos ģimeni asi kontrastē Stepana Deņisoviča Vetkina laimīgā daudzbērnu ģimeni. Novele par šo ģimeni pēc būtības robežo ar idili. Tā nav vienkārša ģimene tas ir lielisks, organizēts, draudzīgs kolektīvs, kuram pamatā ir visu tās locekļu savstarpējā mīlestība un atbalsis. Vecāku mīlestība un rūpes par audzināšanu vienlīdzīgi pievērstas visiem bērniem. Vecākie bērni uzņemas daļu no vecāku audzināšanas funkcijām attiecībā uz jaunākajiem. Ģimene nepazīst lamas, ķildas un strīdus. Tajā pašā laika šajā idilē nav ne pēdu no mietpilsoniskas sentimentalitātes. Ģimene neatlaidīgi, gandrīz varonīgi cīnās ar materiālo trūkumu. Bet šajā cīņā Vetkinu ģimene nav vientuļa. Tai nāk palīga sabiedrība. Apkārtējie ļaudis nevar nejust cieņu un simpātiju pret šo saliedēto ģimenes kolektīvu.

Starp Vetkinu ģimenes bērniem nav «unikumu», kas atbilst Ketova ideālam. Bet starp viņiem nav arī egoistu, nav neviena tāda, kam būtu pretsabiedriskas rakstura īpašības. Iespējams, ka ar laiku viņi kļūs par spējīgiem zinātniekiem, sabiedriskiem darbiniekiem, māksliniekiem. Droši var teikt, ka katrs no viņiem būs sociālistiskajai sabiedrībai derīgs cilvēks.

Tādas ir divas ģimenes, tādi ir divēji rezultāti.

Kontrasts ir pārsteidzošs. Makarenko ar nodomu salīdzinājis divas ģimenes, kas atrodas diametrāli pretējos polos. Viņš nav baidījies no šās polaritātes un ar pārliecinošu piemēru parādījis, ka vecāku mīlestības koncentrēšana uz vienu bērnu ir briesmīga kļūda. «Var minēt miljoniem piemēru — taisni miljoniem, — kas apliecina lielo ģimeņu bērnu milzīgos panākumus.»

«Ko darīt, ja palicis tikai viens bērns un otru jūs kaut kādu iemeslu dēļ nespējat radīt?»

Ļoti vienkārši: «Pieņemiet savā ģimenē svešu bērnu, paņemiet vai nu no bērnu nama, vai bāreni, kas zaudējis vecākus. Iemīliet viņu kā savu bērnu, aizmirstiet, ka jūs viņu neesat radījuši, un, — pats galvenais, neiedomājieties, ka jūs viņu esat aplaimojuši. Tas ir viņš, kas glābj jūsu sašķiebušos ģimeni no bīstamā stāvokļa. Dariet to katrā ziņā, lai cik grūts būtu jūsu materiālais stāvoklis,» ieteic Makarenko. Šis padoms dibinās uz lielu praksi, daudzu ģimeņu praksi, kurās līdzās pašu bērniem aug sveši, kas arī kļuvuši par savējiem. Šī prakse gandrīz vienmēr attaisno vecāku enerģijas patēriņu, audzinot svešus bērnus. Bet prakse, kā zināms, ir patiesības kritērijs.

Ģimenes kolektīvu nereti apdraud tēva vai mātes aiziešana, lielāko tiesu — tēva aiziešana. Ne vienmēr šī aiziešana rada materiālas grūtības atstātajai ģimenei. Nereti tēvs, aizgājis no ģimenes, cenšas to apgādāt un, cik iespējams, joprojām piedalās bērnu audzināšanā. Tādā ģimenē briesmīgs ir pats fakts, ka tā ir atstāta, pats fakts, ka viens no vecākiem atteicies diendienā piedalīties savu bērnu audzināšanā, atdot viņiem to savas mīlestības daļiņu, kas tiem pienākas.

Makarenko pamatoti saka: «Ja jūs vēlaties radīt pilsoni un atstāt bez vecāku mīlestības, tad — esiet tik labi — brīdiniet sabiedrību par to, ka jūs vēlaties izdarīt tādu nekrietnību!»

Jautājumu par atstātas ģimenes likteni Makarenko apskata kā jautājumu par zināmu sabiedrisku nelaimi. Ja bērnam tāda veidā laupa tēva vai mātes mīlestību, tad viņa liktenis nav tikai viņa personīgā traģēdija vien. Pamestības izkropļots bērns nereti izaug par nepilnvērtīgu cilvēku. Tātad tēvi un mātes, kas pamet savus bērnus, rīkojas nekrietni pret sabiedrību.

Tādas atstātas ģimenes vēsturei veltīta viena no grāmatas novelēm.

Notikums parasts, līdzīgs daudziem citiem: «Zukovs, — labs, gādīgs vīrs, mīlošs tēvs un džentlmenis», — Jevgeņijai Aleksejevnai negaidot, «maina kursu» uz Annu Nikolajevnu. Notikums pārsteidz Jevgeņiju Aleksejevnu pilnīgi nesagatavotu. Sākumā viņa zaudē pamatu zem kājām, bet skarbā īstenība liek viņai saņemties. Viņa ir māte un nevar uzskatīt sevi par brīvu no pienākumiem pret saviem bērniem. Viņa uzsāk darba dzīvi, ar visiem spēkiem pūlēdamās, lai bērni nejustu, cik grūti iztikt ar alimentiem. Vīra aiziešana nebija pēdējais trieciens atstātajai ģimenei. Tā bija tikai pirmā pakāpe tālākajai cietsirdībai un nežēlībai attiecībā uz sievu un bērniem. Par laimi Jevgeņijas Aleksejevnas morālais cildenums palīdzēja viņai tikt galā ar nelaimi, kas viņai bija uzbrukusi. Apziņa, ka jāuzņemas divkārša atbildība par tēva pamesto bērnu likteni, palīdzēja viņai pārvarēt materiālo rūpju rūgtumu un smagumu.

«. . . Bet ir vēl daudz «godīgu» un negodīgu donžuānu, kas nekaunīgi klaiņo pa ģimeņu ligzdām, pamezdami visur pussērdieņu barus. Šie donžuāni, no vienas puses, ir gatavi iztēlot sevi par brīvās mīlas aizstāvjiem, no otras, — izliekas par pamesto bērnu gādniekiem, no trešās, — kā cilvēki nav nekā vērti un nepelna nekādu žēlastību,» raksta Makarenko.

Makarenko novele atmasko donžuānu nožēlojamo nepievilčību. Un šajā novelē, tāpat kā citās, Makarenko tendence ir progresiva.

* * *

Jautājumi par autoritāti, disciplinu un brīvību ģimenes kolektivā pieder pie vissarežģītākajiem ģimenes audzināšanas jautājumiem.

Ne mazums vecāku naivi domā, ka viņu autoritāte bērniem ir kaut kāds vecāku varas atribūts, kaut kas tāds, kas saistīts ar vecāku ieņemamo stāvokli. Tā ir dziļa kļūda. «Autoritāte, kas radīta speciāli bērniem, nevar pastāvēt. Tāda autoritāte vienmēr būs surogāts un nekam nederēs,» apliecina Makarenko. Autoritāti nevar radīt mākslīgi, to nevar uzspiest ar varmācību un draudiem, jo vecāku autoritātes saknes «vienmēr meklējamas

o vienā un tajā pašā vietā: šī vieta ir vecāku izturēšanās ar visiem tās dažādiem elementiem, citiem vārdiem runājot, visa tēva vai mātes dzīve — darbs, domas, paradumi, jūtas, tieksmes». Tāpēc tikai pilnvērtīga, apzinīga, darbīga un tikumīga vecāku, sociālistiskās valsts pilsoņu, dzīve un darbība radīs pareizo toni, palīdzēs vecākiem atrast «pareizās metodes attiecībās ar bērniem un vispirms pareizās darba disciplinas, brīvības, rotaļu un . . . autoritātes formas».

Sadursmes, kas notiek ģimenes organizācijas iekšienē, Makarenko apskata no bērnu rotaļu viedokļa. Pieeja, bez šaubām, pareiza. Rotaļa ir galvenais dzīves saturs bērniem pirmsskolas vecumā un pirmajos skolas gados. Rotaļā skaidri parādās bērna rakstura dažādās puses. Pēc vecāku attieksmes pret bērnu rotaļām var arī spriest par viņu prasmi audzināt bērnus.

Patiesību visvieglāk var izzināt salīdzinājumā. Lai spriestu, cik pareizi un efektivi ir principi, ko vecāki izlieto kārtības nodibināšanai ģimenē, Makarenko analizē četras ģimenes: Nazarovus, Kandibinus, Golovinus un Kurilovskus.

Dažādas ģimenes, dažādi audzināšanas principi un dažādi rezultāti.

Vecāku attiecībās ar Vasju Nazarovu izpaužas saprātīga mīlestība un smalkjūtīga vadība. Nav nekādu spaidu pret mazo veidojošos personību, nav arī neapvaldītas pakļaušanās visām tās iegribām. Kopš agras bērnības Vasja pierod cienīt savu tuvinieku darbu, tiem, cik vien iespējams, palīdzēt, neizvirzīt pārmērīgas pretenzijas. No viņa vecāku puses nav ne mazākās nevērības vai pārliecīgas laipnības pret viņu. Vasjas tēvs un māte izturas pret viņa rotaļām un bērnišķīgajiem sapņiem ar cieņas pilnu, lietišķu nopietnību un interesi, bez mazākās liekulības. Vecāku paraugs, viņu iekšējā disciplina un nosvērtība ir par cēloni dabiskai atdarināšanai no Vasjas puses un liek viņam atzīt vecāku autoritāti bez jebkādas piespiešanas. Ģimenē valda ideāla kārtība, kurā nav ne pēdu no mietpilsoniskā pedantisma. Nazarovu ģimenē vērojams jaunās, sociālistiskās iekārtas stils. Tur pilnīgi tiek realizēti sociālistiskās ģimenes pedagoģijas principi.

Cita lieta — Golovinu ģimene. Kādreiz tēvam ienākusi prātā «laimīga» ideja — izveidot vecāku un bērnu savstarpējās attiecības uz draudzības pamata. Tas nav slikti, ja to domā nopietni, — tā šajā sakarībā saka Makarenko. — Vecāki un bērni var būt draugi, un viņiem ir jābūt tādiem, bet starp viņiem nepieciešama zināma distance. Audzināšanā vecākiem ir jābūt par subjektiem, bērniem — par objektiem. «Bet, ja meita un māte ir ne tikai draugi, bet arī draudzenes, ja tēvs un dēls ir ne vien draugi, bet sirdsdraugi, gandrīz pudeles brāļi, tad papildu pazīmes — pedagoģiskās pazīmes var nemanot izzust.»

Saglabāt mēra izjūtu draudzīgajās attiecībās starp vecākiem un bērniem ir ārkārtīgi svarīgi, citādi visa audzināšana būs veltīga, ka to redzam Golovinu ģimenē. Brīvās attiecības starp vecākiem un bērniem, kuras tā aizkustināja «brīvdomātāju» Golovinu, kad bērni bija mazi, kļuva pretīgas un vulgāras, kad viņi bija paaugušies. Bērni sauc vecākus familiāros vārdos, kuros nav neka no cieņas: «Griška! Varjka!»

«Piecpadsmit gadus vecā Ļaļa saka tēvam:

—    Griška, vakar tu atkal sapļāpāji muļķības viesībās pie Nikolajeviem.

—    Kādas muļķības?

—    Kā kādas? Klāji, klāji vaļā savu filozofiju. Kauns bija klausīties. Ko gan tu saproti no literatūras?»

Bērni ir rupji patvarīgi visās lietās. Ģimenē valda pilnīgs chaoss. Brīvība pārvērtusies izlaidībā. Vecāku autoritāte nav manāma nemaz. Disciplinas jēdziens ar tādu ģimeni nav savienojams. Te bērnu dzīvi, rotaļas, intereses, nākotni maz ietekmē vecāki. Vecāku dzīve un darbība maz interesē bērnus un ir tiem sveša. Golovinu ģimene ir ģimenes anarchijas piemērs. Tāda anarchija radusies tāpēc, ka pareiza ideja te novesta līdz absurdam.

Kurpnieka Kandibina ģimene pedagoģiskā ziņā raksturīga ar to, ka tur nekādas pedagoģijas nav. Mitju audzina iela, bet palaidnību gadījumos viņš saņem papildu kārtā «rubeņu kāpostu» labi pārbaudītu devu.

Toties plānu daļas priekšnieka Kurilovska ģimenē redzams mūsu laika reti sastopams ar spaidiem radītas vecāku autoritātes jpiemērs. Ģimenē zeļ tēva kults. Viss notiek viņa vārdā. Pats viņš reti nonāk tiešā saskarē ar saviem bērniem. Katrs viņa vārds ir likums. Bērni jūtas atkarīgi visos sīkumos. Par brīvām rotaļām un draiskulībām viņi pat domāt nedrīkst, jo tās var būt par cēloni tēva nepatikai. Ja vēl ievēro, ka autoritāte ir Kurilovska vienīgais pedagoģiskais princips, ka kārtība un disciplina viņa ģimenē ir tēva autoritātes sekas, nevis bērnu apzinīguma rezultāts, tad viegli var iedomāties, cik kropla ir šādas ģimenes struktūra.

Dzīve prasa savu tiesu. Tā saistošā kara spēlē saved kopā bērnus no dažādām ģimenēm. Notikumu gaita arī vecākus iesaista bērnu spēlē. Viņi reaģē dažādi uz savu bērnu izdomām un uz konfliktiem, kas rodas viņu pašu starpa. Vecāku attieksme pret bērnu izturēšanos sevišķi skaidri izpaužas kā ģimenes pedagoģijas sasniegumi, tā arī trūkumi. Vecāku savstarpējā strīdā uzvarētājs ir strādnieks Nazarovs. Viņa gudrība un dziļi pārdomāta pieeja sava bērna audzināšanai ir paraugs arī citām ģimenēm, kā pārkārtot to juceklīgos un nenormālos pamatus.

Tik nopietniem audzināšanas jautājumiem veltītā novele autoram lieliski izdevusies arī no mākslinieciskā viedokļa. Bērnu kara spēle, uz kuras fona autors risina savas pedagoģiskas idejas, aprakstīta tik pārliecinoši, ka lasītājs aizmirst domāt j>ar noveles pedagoģisko nozīmi un dzīvo līdzi bērnu aizraujošam rotaļām. Acīm redzams, arī pats autors aizrāvies ar šo tematu. Spēles apraksts viņam uz laiku kļuvis par pašmērķi, tāpēc viņš nav pietiekami pārliecinoši uzsvēris pedagoģiskos secinājumus, kuriem gribējis pievērst lasītāju uzmanību.

Novele par Lubu Gorelovu, jaunu meiteni, kura samēra īsa laikā pārdzīvojusi vairākas mīlas neveiksmes, līdz beidzot atradusi «īsto» draugu, kas ir viņas mīlas cienīgs, noder par ievadu, iztirzājot nopietno, bet maz pētīto dzimuma audzināšanas jautājumu.

Lubas Gorelovas neveiksmes rodas tāpēc, ka viņai trūkst dzīves pieredzes, ka viņas kulturālais līmenis samēra zems un viņa nespēj aizsargāties pret dažu labu puisi, kas nekaunīgi izmanto šo nevarību.

Secinājums, pie kura nonāk Makarenko, izsekojis savas varones dzīves peripetijām, ir ļoti nopietns.

«Iemācīt mīlēt, iemācīt pazīt mīlestību, iemācīt būt laimīgam — tas nozīmē iemācīt cienīt pašam sevi, iemācīt vērtēt cilvēku. Cilvēku sabiedrībā un jo vairāk sociālistiskajā sabiedrībā dzimuma audzināšana nedrīkst pārvērsties fizioloģiska audzināšanā. Dzimuma dzīve nedrīkst būt atrauta no visiem cilvēces kultūras sasniegumiem, no sociālā cilvēka dzīves apstākļiem, no vēstures humanitārā ceļa, no estētikas uzvaras . . . Dzimuma audzināšana ir vispirms sociālās personības kultūras audzināšana.»

Jautājums par dzimuma audzināšanu pieder pie visasākajiem, «riskantākajiem» pedagoģijas jautājumiem. Daži pedagogi pārmērīgi vienkāršojuši šo jautājumu, reducējot to uz «izglītošanu» dzimuma jautājumos. Vecmāmiņu pasakām par stārķiem un kāpostiem viņi nostādījuši pretī nevarīgus mēģinājumus dabzinātniski izskaidrot bērnu radīšanas noslēpumus.

Tomēr nevajag krist pretējā galējībā un sarunās ar bērniem ļaut pilnu vaļu dzimuma jautājuma iztirzāšanai.

Vislabāk būs, ja pedagogi nepievērsīsies šādai «izglītošanai» kā speciālam uzdevumam. «Nekādas sarunas ar bērniem par «dzimuma» jautājumu ne ar ko nevar papildināt tās zināšanas, ko bērni ar laiku paši iegūs .. . Noslēpuma atklāšana, lai cik labi to arī izdarītu, pastiprina mīlestības fizioloģisko pusi un audzina nevis dzimuma jūtas, bet dzimuma ziņkāri, padara noslēpumu vienkāršu un viegli pieejamu,» raksta Makarenko.

Šajā sakarībā bērnus var racionāli, zinātniski sagatavot pareizi izveidots dabas zinātņu kurss skolā.

Bet uz «izglītošanu» dzimuma jautājumos nedrīkst reducēt dzimuma audzināšanu. Dzimuma audzināšanas uzdevums ir daudz komplicētāks. To var pareizi atrisināt tikai tad, ja to pakļauj vispārīgākam uzdevumam — personības kultūras un sociālo jūtu attīstībai,

«Dzimuma audzināšana jārealizē, audzinot to intīmo cieņu pret dzimuma jautājumiem, ko sauc par šķīstību. Prasme valdīt pār savam jūtām, iztēli, acumirklīgajām iegribām — tā ir vissvarīgākā prasme, kuras sabiedriskā nozīme vēl nav pienācīgi novērtēta,» raksta Makarenko. Un tālāk: «Dzimuma dzīves kultūra ir nevis sākums, bet gan noslēgums. Audzinot dzimuma jūtas atsevišķi, mēs vēl neaudzinām pilsoni, bet, audzinot pilsoni, mēs līdz ar to audzinām ari dzimuma jūtas, kuras, pateicoties mūsu pedagoģiskās uzmanības pamatvirzienam, kļūst cildenākas.»

Novele par Volginu ģimeni labi parāda lasītājam dzimuma audzināšanas specifiskas grūtības un vecāku prasmi norādīt saviem bērniem pareizo virzienu attieksmē pret dzimuma problēmu. Izšķiroša nozīme te ir ne tik daudz sarunām par dzimuma dzīves tematiem, cik Volginu ģimenes vispārīgajam stilam, pelnītajai vecāku autoritātei, disciplinai un bērnu uzvešanās kontrolei. Tādā ģimenē nav iespējama dzimuma jautājuma neveselīga pārspīlēšana.

Makarenko domas par dzimuma audzināšanu ir pats svarīgākais, vērtīgākais un efektīvākais no tā, ko mēs par šo jautājumu varam atrast padomju pedagoģiskajā literatūrā.

Pats par sevi saprotams, ka «Grāmatas vecākiem» autors nav varējis skart šā jautājuma daudzās detaļas, nedz ari dot konkrētus praktiskus padomus.

Toties viņš ir veicis kaut ko svarīgāku — norādījis vecākiem pareizo virzienu un devis noteiktas pedagoģiskas direktīvas dzimuma audzināšanas pamatjautājumos.

Vecāku attiecībās ar bērniem jāievēro «mēra izjūta». Bērni cieš nepietiekamas vecāku mīlestības dēļ, bet viņiem var būt kaitīga ari šo lielo jūtu pārpilnība. Ģimenē saprātam vienmēr jābūt par audzināšanas regulētāju. Citādi vecāku vislabākie iekšējie mudinājumi var kļūt par cēloni tam, ka bērnos izveidojas vissliktākās rakstura un izturēšanās īpatnības.

Piemērs tādai neprātīgai, aklai mātes mīlestībai ir novele par Veru Ignatjevnu Korobovu.

Noveles varone, kvalificēta bibliotekāre, daudz enerģijas ziedo kultūras darbam, apkalpojot rūpnīcas strādniekus. Veras Ignatjevnas virs ir vecākais ekonomists, kluss, apzinīgs un kārtīgs darbinieks. Meita Tamāra studē architekturas institūtā, dēls

Pavels ir skolnieks. Ģimene gandrīz tipiska darba inteliģences aprindās.

Veras Ignatjevnas dzīve vienmērīgi iedalīta bibliotēkai un mājai. Bibliotēkā viņa izpilda ļoti derīgu sabiedrisku funkciju. Mājā viņa ir kaut kas vidējs starp mājsaimnieci un mājkalpotāju. Rūpnīcas strādnieki savas bibliotekāres darbu augsti verte. Ģimenē viņu gandrīz neievēro. Pie viņas ir pierasts, ka pierod pie nepieciešama ģimenes omulības piederuma.

Disproporcija starp Veras Ignatjevnas sabiedrisko dzīvi un personīgo — ģimenes dzīvi ir tiešām brēcoša. Bet nelaime ta, ka vainīga šajā traģēdijā galvenokārt ir pati Vera Ignatjevna. Ciešā sakarā ar priekšstatu par meitas Tamāras nākotni Verai Ignatjevnai izveidojies sapnis par kadu sevišķu, lielu laimi. Šās nākotnes vārdā Vera Ignatjevna nostājas uz aplama neparastas pašaizliedzības ceļa, cenzdamās apmierināt katru meitas iegribu. Būdama vēl diezgan jauna, skaista sieviete, Vera Ignatjevna nerūpējas par sevi, valkā vecas, daudzkārt lāpītas drebēs un staigā nodriskātās kurpēs. Toties Tamārai ir vairāki jauni tērpi un modernas kurpītes.

Tamāras prasības aug neproporcionāli ģimenes materiālajām iespējām. Reizē ar to aug ari meitenes despotisms. Ar rupjībām un izsmieklu viņa atbild uz neizmērojamo mātes mīlestību. Ģimenē nobriest liktenīgs konflikts. Bet tas beidzas mazliet negaidītā veidā.

Autors no jauna izlieto pārbaudīto kontrasta paņēmienu: tajā pašā laikā, kad ģimenē briest smagas nesaskaņas, Vera Ignatjevna pārdzīvo laimīgāko bridi mūžā. Rūpnīcas sabiedriskas organizācijas sarīko literāru disputu par ievērojama rakstnieka grāmatu. Tur, valdot sirsnīgas mīlestības un simpātijas noskaņai, rakstnieks un strādnieki godina vienkāršo darba varoni — Veru Ignatjevnu. Siltās krāsās autors notēlo svinīgo bridi savas varones dzīvē. Aizkustināts ir rakstnieks, aizkustināti ir rūpnīcas strādnieki, Vera Ignatjevna raud aiz laimes. Un tikai mājā, tāpat kā agrāk, viņu sagaida vienaldzīga izturēšanas pret šo priecīgo notikumu. Šai vienaldzībai piejaukta viegla izbrīnās pieskaņa no dēla Pavļika puses un neapslēpj ama savtīga interese no Tamāras puses. Pat vairāk: prēmija — krepdešina gabals kleitai, kas tik nepieciešama Verai Ignatjevnai, noved meitu Tamāru, kas sapņo par brūnām kurpītēm, līdz histērisku dusmu lēkmei. Vēl mirklis — un Vera Ignatjevna, pārciezdama meitas netaisno un apvainojošo pārmetumu vētru padotos viņas tirānijai. Bet tas nenotiek. Parasti dzīvē, tāpat ka pasakās, reizēm ir nepieciešama labā ģēnija iejaukšanās. Tāds ģēnijs novelē ir strādnieks Andrejs Klimovičs Stojanovs, ko rūpnīcas sabiedriskās organizācijas piesaistījušas bibliotēkai. Andrejs Kļimovics neizturējās formāli pret sabiedrisko uzdevumu. Viņš interesējas ne tikai par darba procesu bibliotēkā, bet ari par bibliotekāres dzīvi. Viņš ar savu aso un vērīgo skatienu prata iedziļināties Veras Ignatjevnas ģimenes drāmas intīmajā būtībā. Andrejs Kļimovičs atzina, ka nepieciešams enerģiski iejaukties nobriedušajā konflikta. Ar pietiekami spēcīgiem, pat rupjiem un šajā gadījuma ļoti efektiviem vārdiem viņš atsedza Tamārai visu viņas neizmērojamās alkatības antisociālo būtību un parādīja, cik zemiska viņas izturēšanās pret māti. Bet, palikdams uzticīgs boļševistiskas cīņas principiem, Andrejs Kļimovičs neaprobežojās ar triecienu viena frontē. Viņš deva triecienu ari otrā frontē:

«— Ir tiesa, mēs jūs cienījam, bet tādu lietu nevar piedot. Ko jūs te perināt? Vai jūs ienaidniekus audzējat, Vera Ignatjevna?

—    Kādus ienaidniekus, Andrej Kļimovič?

—    Kam tad šādi cilvēki vajadzīgi, padomājiet paši! Jūs domājat, ka tikai jums nepatikšanas? Ģimenes lieta? … Ja viņai pret jums tādas jūtas, kādas tad tās prec padomju varu?»

Sl saruna atstāja milzīgu iespaidu. Vera Ignatjevna ieraudzīja jaunā gaismā savas attiecības pret meitu, ieraudzīja, cik bēdīgas sekas viņas lielajai — nē, aklajai mātes mīlestībai.

Ieklausīdamās, ko saka Andrejs Kļimovičs, kas bija uzņēmies «pedagoģisko darbu» ar viņas meitu Tamāru, Vera Ignatjevna saprata, kāda aplamība no viņas puses bijusi viņas pašaizliedzība. «Labā ģēnija» mācība labvēlīgi ietekmēja ari Tamāru. Ar šo bridi Veras Ignatjevnas ģimenē iestājās iepriecinošs lūzums. Ar jauno kleitu, kas patīkami atsvaidzināja un izcēla šās sievietes skaistumu un burvīgumu, atgriezās visu ģimenes locekļu uzmanība un mīlestība pret viņu. Novele vērsta pret to audzināšanas galējību, kam pievērš vismazāko uzmanību. Vai tad var nosodīt vecākus par pārāk lielu mīlestību uz bērniem? Autors parāda, ka ne tikai var, bet ka tas jādara, jo, pārejot zināmu robežu, šim augstajām morāliskajām jūtām var būt nemoralas sekas.

«Mums nav vajadzīgi cilvēki, kas izaudzināti, pateicoties tam, ka mātes visu savu mūžu uzupurējas bērnu labā,» raksta Makarenko.

Tāda audzināšanas sistēma var radīt tikai despotus ģimenē un pēc rakstura struktūras antisociālus cilvēkus, kas sveši mūsu sabiedriskajai iekārtai.

«Katrai mātei darbā un dzīvē jāvadās nevis no aklas mīlestības, bet gan no lielām, uz priekšu vērstām padomju pilsones jūtām. Tādas mātes dos mums krietnus, laimīgus bērnus un pašas būs laimīgas līdz sava mūža beigām.»

Ne katra māte, kas cietusi mātes mīlestības pārpilnības dēļ, var cerēt uz «Andreja Kļimoviča» palīdzību īstajā laikā. Tādā gadījumā viņai palīdzēs un vēl labāk pasargās viņu no veltīgam ciešanām Makarenko novele, kas piestrāvota ar rūpēm par mātes laimi.

Zora nicinoši skatās uz tasi ar pienu . . . Zora ir paēdis. Bet māte saka Zoram:

—   Kaķis grib pienu lakt. Kaķis skatās uz pienu. Nē! Kaķim nedosim! Zora pats izdzers pienu! Skic laukā, kaķi!

Mātes vārdi atbilst patiesībai. Kaķis tiešām skatās, kaķim patiešām nekas nebūtu pretim pabrokastot. Zora neuzticīgi raugās uz kaķi. Zora nevar pieļaut, ka kaķis izlaktu pienu.

Ar tādiem sīkumiem iesākas egoista ceļš.

Ar līdzīgiem «nevainīgiem sīkumiem», diemžēl, ir pārpilna bērnība daudzās ģimenēs. Nepietiekams mātes kultūralups, baizas par bērna veselību, kas nereti izpaužas zooloģiskā veida, bieži pamudina viņu uz antipedagoģisku rīcību, ko vienmēr var apzīmēt ar formulu «alkatības audzināšana». ŠI formula, pēc Makarenko domām, ir visu audzināšanas neveiksmju pamata. Mēs izdarīsim nelielu labojumu: ne visu, bet daudzu.

No ārpuses raugoties, reizēm var likties nesaprotama pēdējās noveles mazā varoņa Timkas Minajeva uzvešanās.

Timkas tēvs — sarkangvards, aktivs pilsoņu kara dalībnieks, tagad — strādnieku brigādes brigadieris rūpnīcā. Brālis Serjoža — FRA skolas skolnieks. Māte — mājsaimniece.

Varētu likties, ka apstākļi maz piemēroti savtīgu tendenču audzināšanai. Tomēr tās izpaužas vienam no šās ģimenes locekļiem. Mājā Timka ir nesātīgs. Tur viņš notiesā ne tikai gardos pīrādziņus, ko māte viņam izcepusi, bet pie reizes apēd ari porciju, kas pienākas tēvam. Uz ielas viņš nespēj izturēt to, ka bērni visi kopā izlieto ielas ūdeni papīra un koka kuģīšu peldināšanai. Viņš cenšas no ielas peļķi novadīt pagalmā.

Šajā nejēdzīgajā darbā viņu pārsteidz tēvs. Timkas muļķīgajā nodomā tēvs skaidri saskata tā dziļi antisociālo būtību.

«Ir gan man labs dēls! Tādam dēlam tikai pie buržujiem vieta. Pat peļķi uz ielas viņš citam nenovīd, sak, kāpēc peļķe uz ielas, nevis viņa kabatā? Visi uz peļķi skatoties, visi staigājot tai garām! Kur tas redzēts? Nedrīkst! Tikai viens Timka drīkst, citi nedrīkst! Lūk, kur alkatība noved neliešus!»

Pīrāgi, kas apēsti aiz nesātlbas, peļķe, kas «iebāzta kabatā» aiz alkatības, — tās vairs nav atsevišķas kļūdas, bet vesela sistēma, kas atspoguļo kādu trūkumu bērna audzināšanā, atspoguļo to «nevainīgo sīkumu» neievērošanu, caur kuriem ved egoistaIpašnieka ceļš.

Timka no tēva dabū mācību, pietiekami taktisku um gudru.

Līdz Timkas apziņai nonāk viņa uzvešanās objektīvais kaitīgums. Bet vēl lielāka nozīme viņa audzināšanā ir apkārtnes iedzīvotāju varonīgajai cīņai ar plūdiem, kas apdraud ciematu. Šajā cīņā, kurā cik spēdams piedalās arī Timka, viņš iegūst uzskatāmu mācību par sabiedrisko solidaritāti. Dažādu māju iedzīvotāji, strādnieki, strādnieces, sarkanarmieši — visi ir vienoti draudzīgā savstarpējā palīdzībā, cīnoties pret stichiskajām briesmām. Visi cīnās par vienu, viens — par visiem.

Tikai namdaris Bičkovs, kurš sevi dēvē par proletārieti, bet patiesībā ir namsaimnieks un darbuzņēmējs, kas ciematā uzcēlis ne mazumu māju, — ir izņēmums no vispārējā likuma. Izjuzdams lielu naidu pret padomju iekārtu, kurai pastāvot viņš nokļuvis «mājamatnieka» stāvoklī, Bičkovs izturas ar dzēlīgu skepticismu pret visu, kas viņam notiek apkārt. Viņu maz mulsina plūdi, kas apdraud ciematu, un tajā pašā laikā, kad visi ciemata iedzīvotāji varonīgi cīnās ar trakojošo stichiju, viņš atzīst par labāku mierīgi celt māju.

Bičkova izturēšanās rada pamatotu nicinājumu ne vien ciemata iedzīvotājos, bet arī viņa paša dēlā Ļoņkā, kas kopā ar visiem ciemata iedzīvotājiem iekļaujas cīņā ar plūdiem.

Kaut gan šī cīņa nevainagojās ar panākumiem, — ūdens pārrāva dambi un applūdināja ciematu, — tomēr ciemata iedzīvotājus varonīgajā cīņā saliedēja augstas solidaritātes jūtas,

Bičkovs, kam šo jūtu nebija, piedzīvoja smagu neveiksmi: no viņa aizgāja paša dēls Ļoņka, kas negribēja tādu tēvu. «Timka čukstot stāstīja Petjam, ka Ļoņka atteicies no tēva un tagad dzīvo rūpnīcas skolas kopmītnē. Ieplētis acis, Timka sacīja:

—     Viņš saka: es esmu strādnieks, bet tas nav mans tēvs. Tas, saka, ir ierāvējs. Vai tu saproti?

Petja pamāja ar galvu:

—    Viņš pareizi teicis.

Nu arī Timka pamāja ar galvu:

—     Nu kā tad, zināms, ka pareizi: tāda nelaime, bet viņš māju ceļ, domā, — lūk, nopelnīšu! Visu tikai kampj un grābj. Vai nav tiesa?»

Solidaritātes jūtas nav savienojamas ar alkatību. Sākot ar šo brīdi, Timkas attīstības ceļš būs citāds. Kļūdu, kas bija pielaista viņa audzināšanā, īstajā brīdī ir izlabojuši vecāki un dzīve. Timka būs sociālistisks cilvēks. Par to nevar būt šaubu.

«Grāmatas vecākiem» pēdējā novele apskata jautājumu, kas svarīguma ziņā nav liekams pēdējā vietā, — jautājumu par cīņu pret bērnu alkatību. Alkatība ir vecāku nemākulības vai rakstura vājuma bēdīgās sekas. Tā ir naidīga sabiedrisko attiecību sociālistiskajai struktūrai, kas pamatojas uz darbaļaužu biedrisko solidaritāti.

Makarenko enerģiski uzstājas pret dažādām galējībām šajā jautājumā — pret askētismu, no vienas puses, un altruismu, no otras puses.

«Askētisms ir savu vēlēšanos labprātīga apspiešana, cenšanās aiziet no vispārējā chaosa nesatricināmā mierā. Altruismā ir vairāk aktivitātes, bet tā ir piekāpības aktivitāte, katrā atsevišķā gadījumā tā ir diplomātija, ko piekopj, apspiežot savas vēlēšanās aiz bailēm no zilumiem,» viņš asprātīgi saka.

«Mūsu programā neietilpst ne atteikšanās no vajadzībām, ne izbadojusies vientulība, ne pazemīga klanīšanās kaimiņu alkatības priekšā. Mēs dzīvojam vislielākā vēstures apvērsuma virsotnē, mūsu dienās top jauna cilvēku attiecību struktūra, jauna morāle un jaunas tiesības, kuru pamatā ir uzvarējusī cilvēku solidaritātes ideja.»

Makarenko pamatojas uz to, ka solidaritāte ir komunistiskās morāles svarīgākā iezīme. «Paplašinādamās līdz filozofiskiem vispārinājumiem, solidaritātes ideja aptver visas dzīves nozares: dzīve ir cīņa par labāku rītdienu, cīņa ar dabu, cīņa pret gara tumsību, pret zooloģisku atavismu, pret barbarisma paliekām; dzīve — tā ir cīņa par zemes un debess neizsmeļamo spēku pakļaušanu.

Šās cīņas panākumi būs tieši proporcionāli cilvēku solidaritātes lielumam.»

Solidaritātes audzināšanai jākļūst par jaunās pedagoģijas, līdz ar to arī ģimenes pedagoģijas stūrakmeni. «No mazām dienām padomju ģimenei jāaudzina šī pieredze, jāorganizē cilvēka vingrināšanās visdažādākajos solidaritātes veidos, šķēršļu pārvarēšanā ļoti grūtajā kolektivās augšanas procesā. Sevišķi svarīgi, lai zēna vai meitenes solidaritātes jūtas neveidotos tikai uz šaurajiem ģimenes transparentiem, bet sniegtos pāri ģimenes robežām padomju un vispārcilvēciskās dzīves plašajā laukā.» Tā ir ģimenes audzināšanas panākumu alfa un omega. Tā ir nākamo sociālistiskās sabiedrības locekļu pilnvērtības un laimes ķīla.

Nav sevišķas vajadzības analizēt «Grāmatu vecākiem» no mākslinieciskās puses, jo māksla te ir pakļauta autora galvenajam pedagoģiskajam uzdevumam. Par sižetu novelēm, aprakstiem un nelielām epizodēm noder parasti notikumi, kas sastopami daudzās ģimenēs. Dažas noveles veidotas ar lielu literāru meistarību. Neparasti aizraujoša ir bērnu kara spēle, dziļi dramatiska ir novele par bibliotekāri, ar notikumu dinamiku ir piesātināts stāsts par plūdiem, lieliskas ir bērnu sarunas.

Makarenko grāmatai ir ārkārtīgi liela sabiedriska nozīme.

«Grāmata vecākiem» aizpilda ievērojamu robu pedagoģijā. Pat vairāk — ar to sākas sociālistiskās ģimenes racionālas pedagoģijas izveidošana. Šajā grāmatā pirmo reizi ar apbrīnojamu patiesīgumu atsegti un parādīti ģimenes panākumu un neveiksmju iekšējie cēloņi, tajā plaši izvērsta bērnu audzināšanas dialektika.

Tāda grāmata varēja rasties tikai mūsu zemē, to varēja radīt tikai padomju pedagogs un rakstnieks. Makarenko grāmata liecina par to, ka sociālisms arvien dziļāk un stingrāk ieaug dzīvē, tās vissvarīgākajās nozarēs. Tajā pašā laikā šī grāmata ir progresīvo komunisma ideju izplatītāja ģimenē, cilvēku personīgo intīmo attiecību novadā.

Ir pagājuši piecpadsmit gadu, kopš iznācis «Grāmatas vecākiem» pirmais izdevums. Pa šo laiku mūsu zeme izgājusi cauri smagajam kara pārbaudījumam.

Tagad Padomju Savienība no jauna ir iegājusi mierīgā attīstības periodā. Ar jaunu spēku un asumu Ļeņina-Staļina partijas, padomju valdības un visas padomju sabiedrības uzmanības centrā ir nostājušies darbaļaužu komunistiskās audzināšanas jautājumi.

Mūsu partijas Centrālās Komitejas vēsturiskie lēmumi literatūras un mākslas jautājumos ir spēcīga svira visa audzināšanas darba tālākam idejiskam kāpinājumam.

«Padomju iekārta, — teikts VK(b)P CK 1946. gada 14. augusta lēmumā, — nevar ciest jaunatnes audzināšanu vienaldzībā pret padomju politiku, iedomīgas nevērības un bezidejiskuma garā.

Padomju literatūras, šis pasaulē visprogresīvākās literatūras spēks ir tas, ka tai nav un nevar būt citu interešu kā vienīgi tautas intereses, vienīgi valsts intereses. Padomju literatūras uzdevums ir palīdzēt valstij pareizi audzināt jaunatni, atsaukties uz tās prasībām, izaudzināt jauno paaudzi mundru, tādu, kas tic savai lietai, nebīstas šķēršļu, ir gatava pārvarēt kuru katru kavēkli.»

Sociālistiskās pedagoģijas izcilā novatora — Antona Semjonoviča Makarenko pedagoģisko un literāro darbību no sākuma līdz galam caurstrāvo cēlās komunisma idejas, gaišs optimisms un dziļa mīlestība uz sociālistiskās pasaules cilvēku, ticība viņa bezgala lielajiem radošajiem spēkiem.

«Grāmata vecākiem» apliecina autora dziļo pārliecību, ka ir iespējams pārvarēt audzināšanas grūtības ģimenēŠās pārliecības pamatā ir tas, ka autors saprot, cik spēcīgi katru ģimeni, katras personības attīstību un izveidošanos ietekmē padomju sociālistiskās sabiedrības veselīgā atmosfēra.

Diemžēl, autora darbība jautājumos par audzināšanu ģimenē pārtrūka ar «Grāmatas vecākiem» pirmo sējumu.

Pēkšņa nāve pārtrauca A. S. Makarenko dzīvi viņa jaunrades ideju briedumā. Palika neuzrakstīti vecākiem tik nepieciešamās grāmatas trīs nākamie sējumi.

Bet stūrakmens, ko Makarenko licis pamatā ģimenes pedagoģijas celtnei, ir stingra, daudzsološa bāze. Autora pedagoģiskās idejas joprojām ir aktuālas. Tās ļoti noderēs vecākiem un iedvesmos padomju pedagoģijas radošos darbiniekus līdzīgu darbu radīšanai, lai atvieglotu un virzītu vecāku darbu veselīgas un pilnvērtīgas jaunās paaudzes — komunistiskās sabiedrības cēlāju — audzināšanā.

Prof. V Ķolbanovskis

PIRMĀ NODAĻA

Varbūt ši gramata ir pārdrošībā?

Audzinādami bērnus, vecāki veido mūsu valsts nākamo vēsturi un tātad ari visas pasaules vēsturi. Vai es spēšu pacelt visa šā temata diženo smagumu? Vai man ir tieslba, vai es maz drīkstu izšķirt vai aplūkot vismaz tā galvenos jautājumus?

Par laimi šādu pārdrošību no manis neprasa. Mūsu revolūcijai ir savas izcilas grāmatas, bet vēl vairāk tai izcilu sasniegumu. Revolūcijas grāmatas un sasniegumi — tā ir jaunā cilvēka pedagoģija. Katrā domā, katrā kustībā, katrā mūsu dzīves elpas vilcienā izskan jaunā pilsoņa slava. Vai var nesadzirdēt šis skaņas, vai var nezināt, kā mums jāaudzina savi bērni?

Bet ari mūsu dzīvē ir ikdiena, un tajā dzimst sarežģīti sīkumu virknējumi. Dzīves sīkumos dažkārt pazūd cilvēks. Mūsu vecāki šajos sīkumos bieži vien meklē patiesību, aizmirsdami, ka viņu rīcībā ir revolūcijas lielā filozofija.

Palīdzēt vecākiem pārdomāt, atdarīt viņiem acis — tāds, lūk, ir šās grāmatas uzdevums.

Mūsu jaunatne ir ne ar ko nesalīdzināma pasaules parādība, kuras dižumu un nozīmīgumu mēs varbūt pat nespējam aptvert. Kas šo jaunatni radījis, kas mācījis, izaudzinājis, ievirzījis revolūcijas darbā? No kurienes radušies šie desmiti miljoni meistaru, inženieru, lidotāju, kombainiem, komandieru, zinātnieku? Vai tas var būt, ka mēs, vecie, esam izaudzinājuši šo jaunatni? Bet kad tad? Kāpēc mēs to neesam manījuši? Vai mēs paši neesam tie, kas ķengājām mūsu skolas un augstākās mācības iestādes, ķengājām aiz gara laika, pa paradumam; vai mēs neesam tie, kas kurnējām par mūsu Tautas izglītības komisariāta darbību? Un ģimene? Likās, ka tā irst no visām pusēm un mīlestība neglāsta vis kā maiga vēsma, bet drīzāk atgādina skarbu caurvēju. Nebija jau ari laika par visu to domāt: vajadzēja celt jaunu dzīvi, cīnīties, celt no jauna. To visu mēs darām vēl šobaltdien, no sastatnēm nenokāpdami.

Bet palūkojieties visapkārt. Pasakaini plašajos Kramatorskas cechos, neskaitāmajos Staļingradas traktoru rūpnīcas laukūmos, Staļinas, Makejevkas, Gorlovkas šachtās, lidmašīnās, tankos, zemūdenēs, laboratorijās, pie mikroskopiem, virs Arktikas tuksnešiem, pie kuģu stūrēm, pie celtņiem, pie ieejām un izejām — visur redzam desmitiem miljonu jaunu, drosmīgu un ārkārtīgi interesantu cilvēku.

Viņi ir dzīves saimnieki, viņi ir mierīgi un pārliecināti par saviem spēkiem, viņi, atpakaļ neskatīdamies, bez histērijas un pozas, bez lielības un činkstēšanas dara mūsu darbu līdz šim vēl neredzētos tempos. Bet parādiet viņiem kādu no tiem vecajiem rēgiem, kurus pat mēs jau sākam aizmirst, kaut vai šādu uzrakstu: «N. A. Pastuchova un dēlu mašinbūves rūpnīca», — un jūs redzēsiet, kāda smalka asprātība pavīdēs katrā viņu kustībā!

Uz šā vēstures brīnuma fona tik nejēdzīgas liekas «ģimenes katastrofas», kas iznicina tēva jūtas un mātes laimi, kas lauž un kropļo nākamo PSRS pilsoņu raksturus.

Mums nedrīkst būt nekādu katastrofu bērnu dzīvē, nekādu neveiksmju, nekādu brāķa procentu, pat ar vienības simtdaļām izteiktu! Un tomēr dažās ģimenēs vēl viss nav tā, kā tam vajadzētu būt. Retumis tā ir katastrofa, reizēm tas ir atklāts konflikts, visbiežāk — apslēpts konflikts; vecāki ne tikvien to neredz, bet pat nemana šā konflikta pazīmes.

Es saņēmu vēstuli no kādas mātes. Viņa raksta:

«Mums ir viens vienīgs dēls, bet labāk, lai viņa nemaz nebūtu … Tā ir briesmīga, neaprakstāma nelaime, kas mūs pāragri padarījusi vecus. Ne tikai grūti, bet pat neiespējami ir noskatīties jaunajā cilvēkā, kas grimst arvien dziļāk bezdibeni, kaut gan viņš varētu būt labāko cilvēku pulkā. Jaunība — tā taču ir laime, prieks!

Ar katru dienu viņš mūs tuvina kapam, tuvina tam neatlaidīgi ar visu savu izturēšanos, ar katru savu soli.»

Sā bērna tēvā nav nekā pievilcīga. Seja viņam plata, neskūta, apģērbs netīrs: piedurkne aplipuši ar spalvām, viena spalva pieķērusies pie pirksta, un, kad šis pirksts žestikulē virs manas tintnīcas, tā kustas līdzi.

—    Esmu strādnieks . . . saprotiet, strādāju . . . lūk… un viņu mācu. Pajautājiet viņam, ko viņš teiks. Nu, ko tu teiksi: vai es tevi mācīju vai ne?

Pie sienas uz krēsla sēž zēns, gadus trīspadsmit vecs, skaists, nopietns, melnām acīm. Viņš nenovērsdamies lūkojas tēvam taisni acis. Zēna sejā es nevaru saskatīt nekādas jūtas, nekādu izteiksmi, izņemot sasprindzinātu, saltu uzmanību.

Tēvs krata dūri, šķobīdams dusmās seju.

—    Vienīgais, vai ne? Aplaupījis mani, atstajis, luk … ta ka stāvu!

Viņš pakratīja atkal dūri uz sienas pusi. Zēns pamirkšķināja acis un turpināja vesi un nopietni raudzīties tēvā.

Tēvs gurdi atlaižas krēslā un apjucis veras apkārt; vaiga augšējais muskulis viņam stipri raustas. Viņš nokar lielo galvu un, rokas platīdams, saka:

—    Ņemiet viņu un lieciet, kur gribat… Ko lai dara . . . Nav padevies . . . Ņemiet. . .

Viņšto saka nospiestā, lūdzošā balsī, bet tad pēkšņi atkal uzbudinās, no jauna paceļ dūri.

—    Nu, kā tā var? Esmu partizanis. Man, lūk… ar zobenu… galvu pāršķēla. Viņu dēļ, tevis dēļ!

Viņš pagriežas pret dēlu un, sabāzis'rokas kabatās, ar lielu patosu saka:

—    Miša, kā tā var? Vienīgais dēls!

Mišas acisjoprojām vienaldzīgi raudzījās tēvā, bet lūpas piepeši sakustējās; kāda doma pavīdēja viņa sejā un tūlīt nozuda.

Es redzu: tie ir ienaidnieki, ienaidnieki uz ilgu laiku, varbūt pat uz visu mūžu. Kaut kādu nieku dēļ šie raksturi sadūrušies, kaut kur dvēseles dziļumos sakustējušies instinkti, saviļņojušies temperamenti. Un piepeša dusmu uzliesmojumā, kas ir nevaldāmu raksturu parasts fināls, šis tēvs, protams, tvēra pēc nūjas. Bet dēls pret tēvu pacēla savu lepno, brīvo galvu. Tā tas ' bija sakuma. Tagad tēvs karpās pussamaņā, bet dēls?

Es cieši raugos Mišā un klusā balsī saku:

Tu brauksi uz Dzeržinska komūnu! Šodien pat!

Zens izslējās krēslā taisns. Viņa acīs iedegās veseli prieka sārti, — un istaba it kā kļuva gaišāk. Miša neko neteica, bet, atgāzies pret krēsla atzveltni, savādi smīnēdams, lūkojās tēva bedu pilnajās acīs un zobena cirstajā rētā. Tikai tagadnes šajā smīna ieraudzīju neapslēptu, skaidri izteiktu naidu.

Tēvs skumji nokāra galvu.

Miša aizgāja inspektoram līdzi, bet tēvs man jautāja:

—    Kāpēc esmu zaudējis dēlu?

Es neko neatbildēju. Tad tēvs vēl vaicāja:

—    Vai tur viņam būs labi?

Grāmatas, grāmatas, grāmatas līdz pašiem griestiem. Dārgo autoru vārdi redzami uz grezno sējumu mugurām. Istabā milzīgs rakstāmgalds. Uz galda arī grāmatas, tām blakus liela tintnīca sarkofaga veida, sfinksas, lāči, svečturi.

Šajā kabinetā kūsā dzīve; grāmatas ne tikai stāv plauktos, bet tas tiek skatītas un lasītas, laikraksti ne vien mētājas pa

dīvānu, bet tiek arī lasīti; šeit pārspriež notikumus, pārruna svarīgus jautājumus.

Plašajā ēdamistabā ir viesi; tiek pasniegta tēja, nevis ka agrāk patvārī, ar bagātīgiem uzkožamiem, nevis slapju un izsalkuma remdēšanai, bet gan smalkā veidā, skaistos porcelāna traukos, ar mežģiņu salvetēm un askētiskiem cepumiem. Mazliet naivā, rudmatainā namamāte sapņainām acīm un rūpīgi koptiem, manikirētiem pirkstiņiem izsniedz tēju. Uz tēju jautra barā salaižas pazīstami mākslinieki un baletdejotāji, rotaļīgi draiskuļo noveles un visādas raibas epizodes no dzīves.

Starp viesiem var arvien redzēt divpadsmit gadus veco Volodju — bālu, vāju, bet enerģisku zēnu. Tēvs, gribēdams palielīties ar dēlu, «izrāda» viņu viesiem, izrada nevis uzreiz, bet mazās devās. Teātra technikā to sauc par «starpbrīdi». Viņš pieglauž puiku sev klāt, kutina tam pakausi un saka:

—   Volodja, kāpēc tu vēl neguli?

Volodja atbild:

—    Bet kāpēc tad tu neguli?

Viesi ir sajūsmināti. Volodja nodur acis un samulsis smaida — viesiem tā labāk patīk. Tēvs paplikšķina tam pa kādu piemērotu vietu un jautā:

—   Vai tu «Hamletu» jau izlasīji?

Volodja pamāj ar galvu.

—   Vai patika?

Volodja arī šoreiz neapjūk, jo apmulsums pašlaik nav vieta..

—    Ne visai. Ja viņš iemīlējies . . . tajā . . . Ofēlija, kāpēc tad viņš neprec to? Viņi velk garumā, bet tev jālasa!

«Starpbrīdis» beidzies. Volodju reti «izrāda» programas kārtībā, jo tēvs saprot, ka Volodja ir baudāms tikai mazas devas. Volodjam šāda dozēšana nav pa prātam. Viņš grozās viesu vidū, staigā no, viena pie otra, uzbāžas pat svešiem un neatlaidīgi meklē izdevību uzstāties: ir sevi parādīt, ir viesus uzjautrināt, ir vecākus godā celt.

Pie tējas galda Volodja pēkšņi iejaucas sarunās, skaļa balsī vaicādams:

—   Vai tas tiesa, ka tā ir viņa mīļākā?

Māte rokas vien noplāta un izsaucas:

—   Vai jūs dzirdat, ko viņš runā? Volodja, ko tu runā?

Un mātes sejā reizē ar neīstu apmulsumu pavīd prieks un lepnums: šī puiciskā vaļība viņai šķiet esam talanta izpausme. Viņas skaisto nieku sarakstā Volodjas talants arī iederas: japāņu tasītes, nazīši citronu griešanai, mežģiņu salvetītes un … lieliskais dēls.

Sīkumainās un muļķīgas godkārības dēļ vecāki nav spējīgi ieskatīties sava bērna sejā un tur izlasīt savu nākošo ģimenes nepatikšanu pirmos burtus. Volodjam ir ļoti sarežģīta acu izteiksme. Viņš savas acis kā uz_ pasūtījumu var sataisīt bērnišķīgi nevainīgas — tas domāts vecākiem, — bet šajās pašās acīs šaudās arī nekaunības un liekulības dzirkstis — tas pašam sev.

Kāds gan no viņa var iznākt pilsonis?

Dārgie vecāki!

Jūs dažreiz aizmirstat, ka jūsu ģimenē aug cilvēks, ka jūs par šo cilvēku esat atbildīgi.

Lai jūs nemierina tas, ka šī atbildība ir tikai morāliska.

Var pienākt brīdis, kad jūs nokārsiet galvu, plātīsiet rokas nesaprašanā un, gribēdami mazināt šo pašu morālisko atbildību, šļupstēsiet:

—   Volodja bija lielisks zēns. Visi par viņu tā jūsmoja.

Vai tad jūs tiešām nekad arī nesapratīsiet, kas vainīgs?

Bet katastrofas var arī nebūt.

Pienāk brīdis, kad vecāki izjūt pirmo, kluso sarūgtinājumu. Pēc tam otru. Bet pēc tam viņi ierauga savas ģimenes koka jaukajos zaros sulīgus, indīgus augļus. Satrauktie vecāki kādu laiku bez kurnēšanas bauda tos, cenzdamies saglabāt savu pašcieņu un izturēdamies tā, it kā viss viņu mājās būtu labākā kartība. Neka traģiska taču nav, augļi ienākušies, to ārējais izskats diezgan patīkams.

Vecāki rīkojas tā, kā to dara visi brāķa ražotāji: augļus nodod sabiedrībai kā gatavu produkciju

Kad jūsu ģimenē sākas pirmās nepatikšanas ar bērniem, kad ar jūsu pašu bērna acīm uz jums skatās, kaut gan vēl mazs un nevarīgs, bet jau naidīgs zvērēns, kāpēc jūs nepārdomājat, kāpēc nerevidējat paši savu izturēšanos, kāpēc jūs izvairāties jautāt sev: vai es savā ģimenes dzīvē esmu bijis boļševiks?

Nē, jūs katra ziņā meklējat sev attaisnojumu . . .

Dzīves prieka pilns cilvēks ar brillēm, rudu bārdiņu un sārtiem vaigiem piepeši sāka nervozi maisīt ar karotīti tēju glāzē, tad pastūma glāzi sāņus un, paķēris papirosu, teica:

—    Jūs, pedagogi, arvien sakāt: metodes, metodes! Neviens neapstrīd metodes, bet, lūdzu, izšķiriet galveno konfliktu!

—    Kādu konfliktu?

—   Ak tā! Kādu konfliktu? Jūs pat nezināt? Nē, bet izšķiriet to!

—    Nu labi, izšķiršu, kāpēc jūs uztraucaties?

Viņš ar baudu ievilka dūmu un gurdi pasmaidīja:

—     Neko jūs neizšķirsiet. Šis konflikts nav atrisināms. Ja jūs teiksiet: no tā vajag atsacīties vai to vajag upurēt, — kas tad tas par atrisinājumu? Tā ir tikai izvairīšanās no skaidras atbildes. Bet ja nu ne šo, ne to nevar upurēt?

—   Tomēr būtu interesanti zināt, kas tas par konfliktu?

Mans sarunu biedrs, raudzīdamies manī caur papirosa dūmiem, visādi grozīdams to savos pirkstos, it kā gribēdams attēlot ar to savas nelaimes vissmalkākās nianses, teica:

—    No vienas puses — sabiedriskā slodze, sabiedriskais pienākums, no otras — pienākums pret bērnu, pret ģimeni. Sabiedrība prasa no manis visu darba dienu: rīts,_ diena, vakars — viss laiks aizņemts, sadalīts. Bet bērns? Tā tak ir matemātika: ziedot laiku bērnam — tas nozīmē sēdēt mājas, atiet no dzīves, vārdu sakot, kļūt par mietpilsoni. Vajag taču parunāt ar bērnu, daudz ko viņam paskaidrot, viņu audzināt, velns lai parauj!

Viņš augstprātīgi nodzēsa pelnu trauka neizpīpeto papirosu.

Es uzmanīgi iejautājos:

—   Jums ir dēls?

—   Jā, sestajā klasē, trīspadsmit gadu vecs. Labs zēns, mācās, bet jau palaidnis. Māte viņa acīs ir kalpone. Rupjš. Es viņu tikpat kā neredzu. Un iedomājieties, reiz atnāk pie viņadraugs, sēž abi blakusistabā, un ko es dzirdu: mans Kost ja lamājas. Nevis kaut kā, bet pa īstam.

—   Un jūs nobijāties?

—    Kā tā «nobijos»? Trīspadsmit gadu vecuma viņš jau visu zina, viņam nav nekādu noslēpumu. Zina droši vien arī visādas anekdotes, visādas neķītrības.

—    Protams, zina.

—   Nu redziet! Bet kur biju es? Kur biju es, tēvs?

—   Jums žēl, ka citi cilvēki iemācījuši jūsu dēlam lamu vārdus un neķītras anekdotes, bet jūs tur neesat piedalījušies?

—     Jūs jokojat! — iesaucās mans sarunu biedrs. — Bet ar jokiem neizšķir konfliktus!

Viņš steidzīgi samaksāja par tēju un devas prom.

Bet es nemaz nejokoju. Es viņam vienkārši jautāju, bet viņš man kaut ko atņurdēja pretī. Viņš kluba dzer tēju un pļāpa ar mani — tas viņam arī ir sabiedrisks darbs. Bet dodiet viņam laiku, ko viņš ar to iesāks? Viņš cīnīsies ar nepieklājīgām anekdotēm? Kā? Cik gadu viņam pašam bija, kad saka lamāties? Kāda ir viņa programa? Kas viņam vēl ir bez «galvena konflikta»? Un kur viņš aizskrēja? Varbūt audzināt savu dēlu, bet varbūt uz kādu vietu, kur atkal var patērzēt par «galveno konfliktu»?

«Galvenais konflikts» — laika trūkums — ir nepratēju vecāku parastā aizbildināšanās. Pārliecināti par to, ka viņus no atbildības sargā «galvenais konflikts», viņi iztēlojas dziedinošas sarunas ar saviem bērniem. Pievilcīgs skats: tēvs runā, dēls klausās.

Teikt runas un pamācības pašu bērniem ir neiedomājami grūts uzdevums. Lai tāda runa atstatu vajadzīgo audzinošo iespaidu, nepieciešama daudzu apstākļu laimīga sagadīšanās. Vispirms jums jāizvēlas interesants temats, tad — lai jūsu valoda būtu izteiksmīga, ar labu mimiku, bez tam — lai bērnam netrūktu pacietības.

Bet nu pieņemsim, ka jūsu runa bērnam patikusi. No pirmā acu uzmetiena var likties, ka tas ir labi, bet praksē viens otrs tēvs var saskaisties. Sak, kas tā par audzinošu runu, kura bērnu iepriecina? Visiem taču labi zināms, ka priekam ir daudz citu iemeslu. Turpretim «pedagoģisku runu» uzdevums ir klausītāju sarūgtināt, nostrostēt, saraudināt, iedzīt morāliskā depresijā.

Dārgie vecāki!

Tikai, lūdzu, neiedomājieties, ka sarunām ar bērniem nav nekādas nozīmes. Mēs tikai brīdinām jūs, lai jūs neliekat pārāk lielas cerības uz šādām sarunām.

Tieši tie vecāki, kas savus bērnus slikti audzina, un vispār tie cilvēki, kuriem trūkst jebkāda pedagoģiskā takta — visi viņi pārspīlē audzinošo sarunu nozīmi.

Audzināšanas darbu viņi iedomājas tā: audzinātājs nostājas kādā subjektivā punktā. Trīs metru attālumā atrodas objektīvais punkts, kurā nostāda bērnu. Audzinātājs iedarbojas ar savām balss saitēm, bērns ar savu dzirdes aparātu uztver attiecīgos viļņus. Viļņi caur bungādiņu nokļūst bērna dvēselē un tur nogulstas īpatnējas pedagoģiskas sāls veidā.

Dažreiz subjekta un objekta savstarpējais stāvoklis mazliet mainās, bet atstatums — trīs metri — paliek iepriekšējais. Bērns, it kā saitē piesiets, riņķo ap audzinātāju un visu laiku pakļauts vai nu balss saišu iedarbībai, vai arī kādiem citiem tiešās ietekmes veidiem.

Atgadās arī, ka bērns noraujas no saites un pēc kāda laika noklust visbriesmīgākajā dzīves zaņķī. Šādā gadījumā audzinātājs, tēvs vai māte, drebošā balsī gaužas:

—    Pavisam paklīdis! Cauru dienu uz ielas! Puikas vainīgi! Vai jūs zināt, kādi mūsu sētā puikas? Kas zina, ko viņi tur dara? Tur droši vien ir arī bezpajumtnieki.. .

Runātāja acis un balss lūdzas: notveriet manu dēlu, glābiet viņu no ielas puikam, piesieniet viņu atkal pedagoģiskajā saitē, lai es varu turpināt audzināšanu.

Tādai audzināšanai, protams, vajadzīgs brīvs laiks, un šis laiks, protams, būs veltīgi! izšķiests. Agrāko laiku sistēma, kad guvernantes un mājskolotāji pastāvīgi uzraudzīja un dīdīja bērnus, sen jau izgāzusies, neatstādama aiz sevis vēsturē nevienu spilgtu personību. Labākie, dzīvākie bērni arvien pratuši izrauties no šās sistēmas.

Padomju cilvēku nevar izaudzināt vienas personas tieša ietekme vien, lai arī kādas labas īpašības šai personai būtu. Audzināšana ir sociāls process šā vārda visplašākā nozīme. Audzina visi: cilvēki, lietas, dzīves parādības, bet vispirms un visvairāk — cilvēki. No viņiem pirmajā vieta ir vecāki un skolotāji. Ar apkārtējās īstenības sarežģīto pasauli bērns stājas neskaitāmās attiecībās, katra no tām nemitīgi attīstās, savijas ar citām attiecībām un sarežģījas līdz ar paša bērna fizisko un tikumisko augšanu.

Viss šis «chaoss», kā šķiet, nemaz nav skaidri apjēdzams; tomēr tas katrā brīdī rada bērna personībā noteiktas pārmaiņas. Ievirzīt šo attīstību pareizās sliedēs un to vadīt ir audzinātāju uzdevums,

Dažu vecāku mēģinājumi izsargāt bērnu no dzīves ietekmes un sociālās audzināšanas vietā likt individuālo mājas dresūru ir neprāts. Tik un tā tas beigsies ar neveiksmi: vai nu bērns izrausies no mājas karcera, vai arī jūs izaudzināsiet garīgu kropli.

—    Tātad iznāk, ka par bērna audzināšanu atbild dzīve. Bet kāda tad nozīme ģimenei?

—    Nē, par bērna audzināšanu atbild ģimene, precizāk runājot, — vecāki. Bet ģimenes kolektiva pedagoģija nevar bērnu veidot no nekā. Par materiālu nākamā cilvēka veidošanai nevar būt tikai ģimenē gūto iespaidu vai tēva pedagoģisko pamācību aprobežotais komplekts vien. Šis materiāls būs padomju dzīve visā savā daudzveidībā.

Vecajos laikos turīgās ģimenēs bērnus sauca par «eņģelīšiem». Mūsu laikos bērnus apzīmē par «dzīves ziediem». Tas jau ir labi. Bet spriedumos pārsteidzīgie, sentimentālie cilvēki nav papūlējušies iedziļināties šajos skaistajos vārdos,. Ja jau teikts «ziedi», tad tas nozīmē, ka par tiem vajag priecāties, jūsmot, nopūsties, ar tiem vajag nodarboties, tos vajag ostīt. Varbūt pat pašiem «ziediem» jāiedveš doma, ka tie veido neaizskaramu, krāšņu pušķi.

Sī šauri estētiskā un bezjēdzīgā jūsmošana dara mums kaunu. «Dzīves ziedi» nav jāiedomājas kā «krāšņs» ziedu pušķis Ķīnas vāzē uz jūsu galda. Lai kā jūs jūsmotu par tādiem ziediem, tie jau vīst, tie lemti nāvei. Rīt jūs liksiet tos vienkārši izsviest ārā. Labākā gadījumā, ja jūs esat nelabojafnisentimentals, jūs tos izkaltēsiet biezā grāmatā, un pēc tam jūsu prieks kļūs vēl vairāk apšaubāms: kavējieties atmiņās^ cik vien gribat, lūkojieties tajos, cik vien jums tīk, jūsu priekšā būs tikai siens, vienkāršs siens.

Nē, mūsu bērni nebūt nav tādi ziedi. Mūsu bērni zied pie mūsu dzīves dzīvā koka, tie nav ziedu pušķis, bet skaists ābeļu dārzs. Un šis dārzs ir mūsu, te «īpašuma tiesības» skan, nudien, burvīgi! Grūti, protams, neapbrīnot tādu dārzu, grūti par to nepriecāties, bet vēl grūtāk ir nestrādāt tādā dārzā. Esiet tik labi, ķerieties pie šā darba: uzrociet, aplaistiet, nolasiet kāpurus, izgrieziet sausos zarus. Atcerieties ģeniālā dārznieka — biedra Staļina vārdus:

«C il vēki rūpīgi un uzmanīgi jāaudzina, tāpat kā dārznieks audzē iemīļoto augļu koku.»

Iegaumējiet: augļu koku. Ne tikai smarža, ne tikai «krāsu gamma», bet augļi, lūk, par ko jums sevišķi jāinteresējas. Un tāpēc netuvojieties ziediem tikai ar nopūtām un skūpstiem vien,, ņemiet rokā lāpstu, grieznes, lejkannu, dabūjiet kāpnes. Bet kad jūsu dārzā iemetīsies kāpuri, ņemiet Parīzes zaļumu. Nebīstieties, apmiglojiet mazliet, kaut arī ziediem būtu drusku nepatīkami.

Starp citu, labam dārzniekam kāpuri dārzā nekad neiemetīsies.

Tātad būsim dārznieki. Šis spilgtais salīdzinājums ļaus mums šo to noskaidrot grūtajā jautājumā: kas audzina bērnu — vecāki vai dzīve?

Kas izaudzē augļu koku?

No zemes un gaisa tas ņem sava ķermeņa atomus, saule dod tam vērtīgo siltumu, vēji un aukas audzina tam izturību cīņā, kaimiņu koki glābj to no postošās vientulības. Tiklab pašā kokā, kā arī tam apkārt pastāvīgi noris sarežģīti ķīmiski procesi,

Ko dārznieks var grozīt šajā dzīves rosīgajā darbā? Vai viņam nav bezspēcīgi un padevīgi jāgaida, kamēr ienāksies augļi, lai tos ar nekaunīgu laupītāja roku norautu un aprītu?

Tieši tā arī rīkojas mežoņi kaut kur Ugunszemes džungļos. Un tā dara arī daudzi vecāki.

Bet tā nedara īsts dārznieks.

Cilvēks jau sen iemācījies uzmanīgi un saudzīgi pieskarties dabai. Viņš nerada dabu un neiznīcina to, viņš tikai izdara tajā savu matemātiski vareno korektivu, viņa pieskaršanās būtībā nav nekas cits kā tikko manāma dabas spēku pārkārtošana. Te viņš atstutē koku, te uzirdina zemi, te izdara rūpīgu izlasi.

Mūsu audzināšana ir tāds pats korektivs. Un tikai tāpēc audzināšana arī iespējama. Prātīgi un pareizi izvadīt bērnu pa daudzajiem un dažādajiem dzīves ceļiem, cauri puķēm, vētrām: un negaisiem var katrs cilvēks, ja viņš patiesi to grib darīt.

Nekas tā neizraisa manu sašutumu kā paniskā un nejēdzīgā vaimanāšana:

—   Ielas puikas!

—  Jūs saprotiet, viss bija labi, bet tad Serjoža iedraudzējās ar visādiem puikām mūsu sētā .. .

Šie «visādie puikas» Serjožu maitā. Serjoža vazājas apkārt nezinkur. Serjoža paņēmis no skapja drānas gabalu un pārdevis. Serjoža pārnācis mājās uz rīta pusi un odis pēc degvīna. Serjoža apvainojis māti.

Tikai galīgs vientiesis var noticēt, ka pie visa vainīgi «ielaspuikas».

Serjoža nav nekāda jaunā marka. Tas ir parastais, diezgan apnikušais paklīdušo zēnu standarts. Par tādu viņu padarījuši nevis «ielas puikas», nevis «mūsu sētas zēni», bet gan nolaidīgie un neapzinīgie vecāki, to viņi nav izdarījuši vienā dienā, zibens ātrumā, bet pamazām, pakāpeniski, sākot no tā laika, kad Serjožam bija tikai pusotra gada. To viņi panākuši ar savu neaprakstāmo laiskumu, vaļīgo fantazēšanu, muļķīgo iedomību, bet galvenokārt — ar nepiedodamo atbildības un pienākuma sajūtas trūkumu.

Serjoža pats ir īsts «ielas puika», bet par tādu viņu padarījusi ģimene. Var jau būt, ka viņš jūsu sētā tiešām sastapis tādus pašus neveiksmeļus kā viņš, kuri vienādā mērā demoralizēti un viens otram līdzīgi. Bet tajā pašā sētā jūs sastapsiet desmitiem bērnu, kuriem ģimenes kolektivs un ģimenes korektivs radījuši zināmas normas, zināmas tradicijas, kas tiem palīdz pārvarēt ielas puiku ietekmi, nevairoties no tiem un nenorobežojoties ģimenes sienās no dzīves.

Labas sekmes ģimenes audzināšanā gūst tikai tie vecāki, kas aktivi, pastāvīgi un pilnīgi apzinīgi izpilda savus pilsoņa pienākumus pret padomju sabiedrību. Tur, kur vecāki šo pienākumu reāli pārdzīvo, kur tas kļuvis par pamatu viņu ikdienas pašsajūtai, tur tas arī neizbēgami vada ģimenes audzināšanas darbu un tur nav iespējama nekāda izgāšanās un nekādas katastrofas.

Bet ir, diemžēl, tādu vecāku kategorija, pie tam diezgan liela, kuri šo likumu neievēro. Šie cilvēki liekas esam labi pilsoņi, bet viņi vai nu neprot sakarīgi domāt, vai vāji orientējas, vai arī nav pietiekoši vērīgi. Un tikai tāpēc pienākuma sajūta neietilpst viņu ģimenes attiecību sfērā un tātad arī bērnu audzināšanas sfērā. Un tikai tāpēc viņus piemeklē lielākas vai mazākas neveiksmes, un tikai tāpēc viņi nodod sabiedrībai morāliski apšaubāmu cilvēku produkciju.

Citi izturas godīgāk. Viņi vaļsirdīgi saka:

—  Jāprot audzināt. Es laikam nedaru tā, kā vajag. Ir jāzina, kā audzināt.

Un patiesi: visi grib savus bērnus labi audzināt, bet noslēpums nav visiem zināms. Vienam otram tas rokā, viens otrs to lieto, bet jūs staigājat kā pa tumsu, jums neviens noslēpumu nav atklājis.

Tādā gadījumā visu skatieni vēršas uz pedagoģiskajiem institūtiem un augstskolām.

Biedri vecāki!

Starp mums runājot: mūsu skolotāju saimē ģimenes brāķa ražotāju procents nav mazāks kā starp jums. Un otrādi — labi bērni bieži izaug tādiem vecākiem, kas nekad nav veltījuši uzmanību pedagoģiskai zinātnei.

Pedagoģiskā zinātne ļoti maz nodarbojas ar audzināšanas jautājumiem ģimenē. Tāpēc pat visvairāk mācītie pedagogi, kaut gan viņi labi zina, kas no kā ceļas, pašu bērnu audzināšanā vairāk paļaujas uz veselo saprātu un dzīves gudrību. Varbūt viņi biežāk par citiem grēko, naivi ticēdami pedagoģiskajam «noslēpumam» .

Es pazinu vienu tādu pedagoģijas profesoru. Viņš savam vienīgajam dēlam vienmēr tuvojās ar grāmatām rokā un dziļām psicholoģiskām analīzēm. Līdzīgi daudziem citiem pedagogiem ari viņš ticēja, ka dabā eksistē kaut kāds pedagoģisks triks, pēc kura visi jūtas pilnīgi apmierināti: gan audzinātājs, gan bērns, gan principi, un, kā paruna saka, «rodas miers, klusums un dieva svētība».

Dēls pie pusdienu galda sarunāja mātei rupjības. Profesors ilgi nedomāja un teica:

—   Tu, Fedja, esi apvainojis māti, tātad tev nav dārgs mūsu ģimenes pavards, tu neesi cienīgs sēdēt pie mūsu galda. Sākot ar rītdienu, es tev došu katru dienu piecus rubļus un tu vari ēst, kur gribi.

Profesors jutās apmierināts. Pēc viņa domām, viņš bija spīdoši reaģējis uz dēla rupjību. Fedja ari bija apmierināts. Bet trika plāns netika novests līdz galam: miers un klusums bija panākts, bet dieva svētības nebija.

Profesors cerēja, ka pēc trim četrām dienām Fedja metīsies viņam ap kaklu un teiks:

—     Tēvs! Esmu izturējies nekrietni, neatņem man ģimenes pavardu!

Bet iznāca ne tā, pareizāk, ne gluži tā. Fedjam ļoti iepatikās apmeklēt kafejnīcas un restorānus. Viņam vienīgi darīja rūpes atvēlētās sumas niecīgums. Viņš izdarīja šajā lietā dažus labojumus: parakņājās ģimenes pavardā un izrādīja iniciativu. No rīta atklājās, ka skapi vairs nav profesora bikšu, bet vakarā dēls pārnāca mājās piedzēries. Aizkustinātā balsi viņš apliecināja tēvam un mātei savu mīlestību, bet par atgriešanos pie ģimenes galda neminēja ne vārda. Profesors nojoza savu siksnu un to kādu brītiņu vicināja dēlam deguna priekšā.

Pēc mēneša profesors pacēla balto karogu un lūdza uzņemt dēlu darba kolonijā. Pēc viņa vārdiem, Fedju noveda no ceļa visādi biedri.

—   Jūs zināt, kādi bērni ir.

Daži vecāki, uzzinājuši par šo notikumu, droši vien jautās:

—   Nu labi! Bet ko tomēr darīt, ja dēls pie pusdienu galda izturējies rupji pret māti?

Biedri! Jūs tikpat labi varat man jautāt, kas ir darāms, ja pazaudēts naudas maks. Padomājiet labi, un jūs paši atradīsiet atbildi: nopērciet sev jaunu maku, sapelniet no jauna naudu un ielieciet to makā.

Ja dēls apvaino māti, nekāds triks nelīdzēs. Tas nozīmē, ka jūs ļoti slikti esat audzinājuši savu dēlu. Viss audzināšanas darbs jāsāk no gala, daudz kas jūsu ģimenē jārevidē, daudz par ko jāpadomā un vispirms pašam sevi jānoliek zem mikroskopa. Bet, kā rīkoties tūliņ pēc izdarītā pārkāpuma, — to nevar izšķirt vispār, jo katrs gadījums par sevi ir individuāls. Jāzina, kas jūs esat par cilvēku, kā izturaties savā ģimenē. Varbūt jūs paši bijāt rupji pret savu sievu dēla klātbūtnē. Pat ja jūs apvainojāt savu sievu, kad dēla nebija klāt, — ari tas ir svarīgi.

Visādi triki galīgi jāatmet. Bērnu audzināšana ir liels, nopietns un ārkārtīgi atbildīgs darbs, šis darbs, saprotams, ir ari grūts. Izlīdzēties te ar viegliem trikiem nevar. Ja jūs esat laiduši pasaulē bērnu, tad tas nozīmē, ka daudzus gadus uz priekšu jūs esat viņam atdevuši visas savas domas, visu savu uzmanību, visu savu gribu. Jums jābūt ne tikai par sava bērna tēvu un aizbildni, bet ari par paša dzīves organizētāju, jo ārpus jūsu sabiedriskās darbības, ārpus jūsu personības nevar eksistēt ari audzinātājs.

OTRĀ NODAĻA

Bet kas radīsies no jauna? Tas noskaidrosies, kad būs izaugusi jauna paaudze: vīriešu paaudze, kuriem ne reizes dzīvē nebūs sieviete jāpērk par naudu vai ar kādiem citiem sociāliem varas līdzekļiem, un sieviešu paaudze, kuram nekad nebusjāatdodas vīriešiem aiz kādiem citiem pamudinājumiem ka tikai aiz patiesas mīlestības, nedz arī jāatsakās atdoties mīļotajam vīrietim aiz bailēm no ekonomiskam sekām.

F. Engelss

Reiz jaunībā mani uzaicināja vasaras brīvlaikā sagatavot pēceksāmenam ne visai padevušos dēlēnu kādā kņaza ģimenē, kas vasaru pavadīja savā muižā netālu no mūsu guberņas pilsētas. Mani vilināja labā peļņa un iespēja iepazīties ar kņazu dzīvi. Pie kādas nomaļas stacijas mani sagaidīja ērta un lepna kariete. Divi melni rikšotāji un arī kučiera mugura pārsteidza manu fantāziju; es sajutu zināmu godbijību pret aristokrātijas pasauli, par kuru agrāk biju lasījis tikai grāmatās.

Mana apdilusī ceļasoma nepieklājīgi lēkāja karietes dibenā, bet sirdi apņēma skumjas: kāds velns mani trenca braukt pie šiem kņaziem? Viņiem savi likumi, karietes, mazrunīgi kučieri, no kuriem arī dveš pretim aristokrātiski senči; tādi paši senči dveš pretim arī no zirgiem . ..

Es nodzīvoju muižā divus mēnešus, un nelabā oma, kura man bija radusies ceļā, neatstāja mani līdz pat pēdējai dienai. Tikai atceļā šī pati apdilusī ceļasoma šajā pašā karietē jau Iekala priecīgi, unnekas mani vairs nemulsināja: ne kariete, ne kučieris, ne bagāta, neaizsniedzamā un greznā kņazu pasaule.

Šī viņu pasaule man nemaz nepatika. Pats kņazs, viņa majestātes svitas ģenerālmajors, «strādāja» kaut kur pie galma un uz muižu nebrauca nemaz. Te vasaru pavadīja kalsena kņaziene ar garu degunu, divas meitas pusaudzes ar tādiem pašiem gariem deguniem un tāds pats divpadsmit gadu vecs kadets — mans, tā sakot, audzēknis. Bez šīm personām ēdamistabā katru dienu bija ap divdesmit cilvēku; bet, kas tie tādi bija, — to es pat nedabūja zināt. Daļa no tiem dzīvoja muižā, citi atbrauca ciema uz divām trim dienām. Tie bija kaimiņi, starp tiem gadījās ari titulētas personas; līdz tam laikam es pat_ iedomāties nevarēju, ka mūsu guberņā mitinās tik daudz dažādu draņķu.

Visa šī kompānija līdz pēdējam cilvēkam pārsteidza mani ar savu garīgo tukšumu. Līdz tam es savā mūža nekad nebiju redzējis tik daudz lieku cilvēku. Varbūt tāpēc es ari nebiju spējīgs saskatīt viņos kaut ko vērtīgu.

Vērojot viņus, es nevarēju neatcerēties savu tēvu. Viņš katru dienu, daudzus gadus no vietas, cēlās pulksten piecos no rīta. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš jau soļoja gar mūsu smilšainas ielas pelēkajiem žogiem, un rokās viņam vienmēr bija sarkans sainītis ar brokastīm. Pulksten sešos vakara viņš pārnāca mājās no fabrikas apputējis, nopietns un vispirms nolika virtuve uz ķeblīša kārtīgi salocīto sarkano lakatiņu, kura viņš visus šos gadus nēsāja savas brokastis. Vai visiem šiem kņaziem, grafiem, viņa majestātes svitas ģenerālmajoriem, viņu viesiem un liekēžiem varēja ienākt prātā jautājums par to, cik maksa vienkāršs sarkans katūna lakatiņš, kā tas Jāglabā, cik rūpīgi tas jāizpurina pēc brokastīm, jāsaloka četrām kārtam, bet pēc tam vēl uz pusēm!?

Tagad es atceros kņaza ģimeni kā nejēdzīgu karikatūru: drīzāk tā bija noziedznieku kopa, dīkdieņu kompānija, kas apvienojusies ap savu vadoni. Es ar riebumu vēroju kņaza ģimenes dzīvi visos sīkumos: muļķīgo, tukšo, nekam nevajadzīgo manierību, bagātīgās pusdienas un vakariņas, kristālu, garas dakšiņu un nažu rindas uz galda, cilvēka pašcieņu pazemojošas sulaiņu figūras.

Es pat vēl tagad nesaprotu, cik ilgi cilvēks var dzīvot šādā bezdarbībā un pārpilnībā, nepārvēršoties par trulu dzīvnieku. Nu, gadu, divus, varbūt piecus gadus, bet taču ne visu mūžu.

Bet viņi tā dzīvoja gadu simtiem ilgi. Viņi caurām dienām pļāpāja par nezkādiem panākumiem, par nezkādām intrigām, par precībām un miršanu, par apbalvojumiem un nepiepildītām cerībām, par muižu pirkšanu un pārdošanu un par tādu pašu dīkdieņu gaumi un dīvainībām.

Mans audzēknis bija garīgi atpalicis zēns. Šķiet, tikpat neattīstītas bija ari viņa māsas un māte-kņaziene. Ne tikvien plašāka garīga attīstība, bet pat vienkārša aritmētika šiem cilvēkiem nebija īsteni vajadzīga. Bagātība, tituls, viņiem piederošā vietiņa galma dzīvē, sen nodibinājušies, sen sastingušie sadzīves, morāles un estētikas kanoni, ne visai sarežģītā ģimenes dresūra — viss tas pilnīgi noteica nākošā kņaza dzīves ceļu.

Un tomēr viņu īstais dzīves saturs bija ieraušana, pastāvīga krāšanas tieksme, visprimitīvākā, visnejaukākā un atbaidošākā mantrausība, kas slēpās zem tikko manāma pieklājības un manierības plīvura. Viņiem nepietika ar to, kas viņiem jau bija. Kaut kur būvēja dzelzceļu, kaut kur dibināja porcelāna fabrikas, akciju sabiedrību, kādam laimējās ar akcijām — viss tas viņus interesēja, uztrauca, visur viņus valdzināja un biedēja iespējas un briesmas, viņi cieta no neuzņēmības, bet nespēja atteikties no šīm ciešanām. Šī ģimene pat liedza sev šo un to. Kņaziene ilgi sprieda par to, ka uz Parīzi jāaizraksta vēstule un jāatsakās no pasūtītajiem tērpiem, jo nauda vajadzīga kņazam kādam «darījumam». Mans audzēknis tikpat skumīgi atcerējās, ka pērn viņam gribējuši pirkt jachtu, bet nav nopirkuši.

Atgriežoties savā strādnieku ģimenē, es biju dziji pārliecināts, ka esmu bijis svešu un pretīgu antipodu pasaulē, kuru pat nevar salīdzināt ar strādnieku dzīvi. Mana pasaule bija neizmērojami bagātāka un spilgtāka. Te bija cilvēces kultūras īstie radītāji: strādnieki, skolotāji, ārsti, inženieri, studenti. Te bija personības, pārliecība, cenšanās, strīdi, te bija cīņa. Mana tēva draugi, tādi paši veci amatnieki kā viņš, bija gudrāki, smalkjūtīgāki un cilvēcīgāki par aristokrātiem. Mūsu ģimenes draugs, krāsotājs Chudjakovs, kādu svētdienu atnāca pie tēva, nosēdās man pretim, šķelmīgi savieba rētaino seju un sacīja:

—    Bet tu man vaicāji, vai gribu būt viņu sabiedrībā? Lai viņus jupis rauj! Tu vari šos liekēžus notriept ar medu, apbērt ar naudu, bet es tomēr ar viņiem pat glāzi sīvā neizdzeršu. Es, lūk, atnākšu pie Semjona Grigorjeviča, mēs pasēdēsim, patērzēsim par šo un to; bez kņaziem var iztikt, bet bez mums, krāsotajiem? Kas tā būs par dzīvi bez krāsotājiem? Bezkrāsaina dzīve!

Vēlāk, kad es ar dzīvi jau daudzmaz biju iepazinies, sevišķi pēc Oktobra, es redzēju, ka vecos laikos kņazu ģimenēm un dažām mana tēva paziņu ģimenēm bija daudz kas «kopīgs».

Es vēl labi atceros, kā Chudjakovs izprecināja savu meitu. Meita viņam bija glīta, sārtiem vaigiem, un viņai gaužām gribējās dzīves ceļu nostaigāt kopā ar jauno atslēdznieku Ņesterenko. Bet vecais Chudjakovs viņai teica:

—   Kas ir šis Ņesterenko? Nieka atslēdznieks. Cik tāds var nopelnīt? Nosirmos ar saviem pusotra rubļiem dienā. Liecies mierā!

Meita raudāja, bet vecais Chudjakovs teica:

—   Ko tu man ar savām asarām prātu jauc? Vienīgā meita, bet man, vecam vīram, dari kaunu! Kas Ņesterenko par brūtgānu?

Meita vēl paraudāja, bet tomēr apprecējās ar lokomotives vadītāja palīgu Sverčkovu.

Chudjakovs parastajā svētdienas apciemojumā stāstīja manam tēvam:

—   Muļķa meitene! Ņesterenko un neviens cits! Viņam ūsas vijoties — arī iemesls! Sverčkovs pagaidām gan ir tikai lokomotivēs vadītāja palīgs pasažieru vilcienā, bet pēc gada vai diviem viņš dabūs savu lokomotivi, kaut arī manevrētaju, teiksim. Vai es velti strādāju? Vai pieci simti pūra naudas zemē mētājas, vai?

Pie mums lokomotivju vadītāji nesagājās vis ar kuru katru krāsotāju. Kad biju septiņi gadi vecs, es uz lokomotivju vadītājiem skatījos kā uz visaugstāko aristokrātiju. Krāsotājs Chudjakovs bija ļoti labs sava amata pratējs, bet Sverčkova apprecēšanās ar viņa meitu līgavainim tomēr bija tā kā pazemojums.

Mans tēvs ar Chudjakovu nebija vienis pratis un sakarā ar šo gadījumu vispār nosodīja viņa politiku attiecībā uz augstākajām šķirām:

—     Klausies, Vasil, — viņš tam teica, man, zini, netīk, ka tu ar tiem paniem pinies. ..

—     Kur tad nu pinos? — tas teica apjucis, aizgriezdams savu šķidro āža bārdeli no viesmīlīgās siļķes uz jasmina krūmiem aiz atvērtā loga.

—    Kā nepinies! Ar ko tad tu pats pagājušo svētdien kopā zivis ķēri? Ar to . . . ar to resnvēderi. . . ceļa meistaru! Bet tava sieva kur ceļas un gulstas? Vai ne pie Novaka? Ko?

Chudjakovs mēģināja izlikties apvainots:

—    Pie Novaka? Mana sieva? Ceļas un gulstas? Tu, Semjon Grigorjevič, nerunā niekus! Dzīvoju bez paniem un arī nodzīvošu savu mūžu bez viņiem. Bet zivis ķert — tās jau ir medības! Zivis ķert es varu kaut vai ar pašu ģenerāli!

Tēvs, viltīgi smīnēdams, pameta ar galvu uz Chudjakova pusi:

—    Hē! Ar ģenerāli! Ģenerālim laivas nav, bet ceļa meistaram tā ir! Un bez tam viņam pilns maks naudas!

Mana tēva pārmetums bija vietā, jo Chudjakovs patiesi pinās ar paniem. Sevišķi bija nepiedodams tas, ka viņa sieva tiešām mēdza iegriezties pie Novaka. Ceļa meistars bija vienkārši pārticis cilvēks, bet virskonduktors Novāks bija īstu panu pārstāvis, ar kuru pat lokomotivju vadītāji nevarēja līdzināties.

Mūsu ciematā nebija Novakam līdzīga, izņemot varbūt stacijas priekšnieku. Bet stacijas priekšnieks izcēlās ne tik daudz ar savu bagātību, cik ar kopto seju, spīdošo mundieri un noslēpumaini grezno kroņa dzīvokli, par kura istabu skaitu mums, zināms, nebija ne mazākās jausmas.

Novāks turpretim bija bagāts. Viņa lielajā pagalmā, kas no pārējās pasaules bija norobežots ar augstiem žogiem, ritēja Novaka ģimenes noslēpumainā dzīve. Kā bezveida ķieģeļu vēders spiedās no šā pagalma ārā divstāvu nams. Apakšstāvā bija «kolonialpreču tirgotava», kas arī piederēja Novaka ģimenei. Ar šo tirgotavu mēs drusku bijām pazīstami, jo no agras bērnības vecāku uzdevumā pirkām tur petroleju, saulpuķu eļļu un tētiņam machorku. No pārējās bagātības mūsu acīm pieejami bija tikai tila priekškari uz logiem. Vārdā «tils» man slēpās pilnīgi neaizsniedzamas greznības normas.

Virskonduktors Novāks, kalsns cilvēks ar rudu, no visām pusēm rūpīgi apcirptu bārdiņu, divreiz nedēļā atsperu ratos brauca garām mūsu vārtiem, un blakus viņa spīdīgajiem zābakiem vienmēr gulēja tāda pati spīdīga brūna ceļasoma, kurā, kā visi domāja, virskonduktors glabāja no «zaķiem» iekasēto naudu. Kamēr es biju mazs, šie «zaķi» šķita man esam noslēpumainas būtnes, gnomi, kas nes laimi.

Novakam bija labi, kārtīgi bērni, kurus mūsu vecāki mums vienmēr bāza acīs. Viņi tērpās žilbinošos ģimnāzistu mundieros. Pa mūsu ielām viņi staigāja lepni, nepieejami, kopā ar tādām pašam bagātu ģimeņu atvasēm: popa, virsgrāmatveža, pristava, būvinspektora un ceļa meistara dēliem.

Neraugoties uz šo panu nepieejamību un noslēpumainību, taisni no viņiem dažās mūsu strādnieku ģimenēs nokļuva sadzīves un tātad arī audzināšanas «ideāli un normas».'No kņazu pilīm līdz krāsotāja Chudjakova mājai bija uzceltas nepārtrauktas kāpnes, pa kurām pie mums nokāpa kapitālistiskās sabiedrības likumi. Protams, starp abām šīm pasaulēm bija ne tikai kvantitatīvs, bet arī kvalitativs bezdibenis — šķiru bezdibenis. Proletariāts dzīvoja pēc citiem morāles un ētikas likumiem, kas savos pamatos bija dziļi cilvēcīgi. Bet ja gardegunes kņazes mantojumā dabūja titulu, muižas, briljantus un sapni par jachtu, tad arī vienkārša amatnieka meita Dūņa Chudjakova kaut ko , dabūja mantojuma: «garderobi», šujmašinu, gultu ar niķelētam lodītēm un sapni par gramofonu.

Veca ģimene, tajā skaita arī amatnieka vai sīka ierēdņa ģimene, pēc iepriekš aprādītajiem likumiem, arī bija krāšanas organizācija. Zināms, krāšana bija dažāda un rezultāti dažādi. Novāks pelnījās no «zaķiem», ceļa meistars — krāpdams strādniekus, bet krāsotājs Chudjakovs — strādādams dienā piecpadsmit stundu. Pēc darba rūpnīcā viņš krāsoja grīdas bagātniekiem vai zeltīja Kristus tēlus kapu pieminekļiem. Ietaupījumi bija vajadzīgi gan bērnu skološanai, gan meitu pūram, gan «mierīgam vecuma dienam». Pateicoties ģimenes ietaupījumiem, daži veiklākie izsitās līdz tam sociālajam slānim, kur ne tikai nedraudēja nabadzība, bet kur bija cerības izkļūt «īstos ļaudīs».

Viens no galvenajiem ceļiem šajā virzienā bija izdevīgas precības. Ka kņazu ģimenēs, tā arī pie rnums reti kad precējās aiz mīlestības. Pie mums, zināms, nebija tās patriarchalās kartības, kad jaunie precējās, viens otru neredzējuši, tēvu muļķīgās patvaļas dēļ. Mūsu jaunieši daudzmaz brīvi satikās, iepazinās, bet zvēriskais eksistences cīņas likums darbojas gandrīz mechaniski. Materiālie apsvērumi pie precēšanas bieži vien bija izšķirošie. Divi trīs simti rubļu pūra naudas, no vienas puses, nodrošināja nākošo labklājību, no otras, — vilināja labus preciniekus. Tikai pašas nabadzīgākās meičas, izraugot vīru, varēja vadīties no tādiem nenozīmīgiem argumentiem kā skaistas acis, patīkama balss, laba sirds un tamlīdzīgi. Bet ja meiča bija drusku turīgāka, tad viņai jau grūti bija izšķirt, uz ko viņš īsti acis met:

Vai uz tiem vēršiem,

Vai uz tām govīm,

Vai uz manu balto seju,

Vai uz melnām uzacīm.

Un ļoti vājš mierinājums bija nākošie vārdi:

Izputēs vērši,

Izputēs govis,

Baltā seja, melnās uzacis Mūžam neizbālēs.

Precinieki ļoti labi zināja, ka, salīdzinot ar vēršiem un govīm, «baltā seja, melnās uzacis» ir manta, kas ļoti ātri bojājas.

Saimnieks ģimenē bija tēvs. Viņš vadīja ģimenes materiālo cīņu, viņš stāvēja grūtās dzīves intrigas priekšgalā, viņš organizēja krāšanu, viņš skaitīja kapeikas, viņš noteica bērnu likteņus.

Tēvs! Tā ir vēstures centrāla figūra! Saimnieks, priekšnieks, pedagogs, tiesnesis un dažreiz bende, — tas bija viņš, kas veda ģimeni uz augšu no pakāpes uz pakāpi, tas bija viņš, — īpašnieks, krājējs un varmāka, kam bija briesmīga vara, ko vēl pastiprināja mīlestība.

Bet viņam ir arī otra seja. Viņš iznesis uz saviem pleciem briesmīgo atbildību par bērniem, par viņu nabadzību, slimībām un nāvi, par viņu grūto dzīvi un izmiršanu. So atbildību gadsimtiem ilgi viņam krāva virsū dzīves saimnieki — laupītāji un varmākas, muižnieki un bruņinieki, finansisti, karavadoņi un fabrikanti, un viņš gadsimtiem ilgi nesa šo ārkārtīgi smago nastu, kuru padarīja vēl smagāku mīlestība, nesa to vaidēdams, ciezdams un lādēdams debesis, kas bija tikpat nevainīgas ka viņš, bet no atbildības atteikties nevarēja.

' Un no tā viņa vara kļuva vēl svētāka, vel despotiskāka. Bet dzīves saimnieki bija apmierināti, ka viņu rīcība vienmēr

№

ir šī tēva figūra, kurai varēja uzvelt atbildību par saviem noziegumiem, šī figūra, kuru nomāca vara un pienākums.

Padomju ģimene nevar būt tēva monarchija, jo ir zudusi veca ekonomiska dinamika. Pie mums laulības neslēdz aiz materiāliem apsvērumiem, un mūsu bērni ģimenes robežās neko materiāli svarīgu nemanto.

Mūsu ģimene nav vairs tēva īpašumu izolēta grupa. Visi mūsu ģimenes locekļi — no tēva līdz nule dzimušajam bērnam — ir sociālistiskas sabiedrības locekļi. Katram no viņiem ir piešķirts šis goda un cieņas pilnais nosaukums.

Un pats galvenais: katram ģimenes loceklim dotas plašas iespējas izvēlēties ceļus savas dzīves veidošanai, un katra cilvēka uzvaras gājiens dzīvē tagad atkarīgs vairāk no viņa paša neka no ģimenes mobilizācijas.

Mūsu ģimene nav nejaušs sabiedrības locekļu apvienojums. Ģimene ir dabisks kolektivs, un kā visam dabiskajam, veselīgajam, normālajam tai tikai jāuzplaukst sociālistiskajā sabiedrība, atbrīvojoties no tiem pašiem lāstiem, no kuriem atbrīvojas visa cilvēce un atsevišķas personas.

Ģimene kļūst par dabisku sociālistiskās sabiedrības šūniņu,

par to vietu, kur realizējas cilvēka dzīves skaistums, kur nāk

atpūsties cilvēka uzvarētāji spēki, kur aug un dzīvo bērni — dzīves galvenais prieks.

Mūsu vecāki arī nav bez varas, bet šī vara ir tikai sabiedriskās varas atspulgs. Mūslaiku tēva pienākums pret bērniem ir viņa sabiedriska pienākuma īpašs veids. Mūsu sabiedrība vecākiem it ka saka:

. — Jūs labprātīgi esat savienojušies, priecājaties par saviem bērniem un arī turpmāk gribat par viņiem priecāties. Tā ir jūsu personīga lieta un personīga laime. Bet šajā pašā laimīgākajā procesa jums ir radušies jauni cilvēki. Pienāks laiks, kad šie cilvēki vairs nedzīvos tikai jums par prieku, bet uzstāsies ka patstāvīgi sabiedrības locekli. Sabiedrībai nebūt nav vienalga, kas tie par cilvēkiem. Nododama jums daļiņu sabiedriskās varas, padomju valsts prasa no jums, lai jūs pareizi audzinātu nākošo pilsoni. Sevišķi tā liek cerības uz vienu apstākli, kas dabiski izriet no jūsu savienības, — uz vecāku mīlestību.

Ja jūs gribat laist pasaulē pilsoni un iztikt bez vecāku mīlestības, tad esiet tik laipni, brīdiniet sabiedrību, ka jūs gribat izdarīt tādu neģēlību. Cilvēki, kas auguši bez vecāku mīlestības, bieži ir sakropļoti cilvēki. Un tā kā tāda mīlestība sabiedrībai ir pret katru savu locekli, lai cik mazs viņš arī būtu, tad jūsu atbildība par bērniem vienmēr var izpausties reālās formās.

Vecāku vara padomju sabiedrībā_ ir vara, kas dibinās ne tikai uz sabiedrības dotajam pilnvarām, bet arī uz visa sabiedriskās morāles spēka, kura no vecākiem prasa, lai viņi vismaz morāliski nebūtu kropļi.

Un tiešām ar tādu varu un tādu mīlestību vecāki ieiet ģimenes kolektīvā kā tā atsevišķi komponenti atšķirība no citiem komponentiem — bērniem.

Mūsu ģimene, tāpat kā agrāk, ir atsevišķa saimnieciska vienība. Bet padomju ģimenes saimniecība ir katra ziņa darba izpeļņu suma. Pat ja šīs_ izpeļņas ir ļoti lielas, pat ja tās pārsniedz ģimenes normālās vajadzības, pat ja tas uzkrājas, šai krāšanai ir pavisam citāds raksturs neka krāšanai kapitālistiskās sabiedrības ģimenē.

Kad virskonduktora Novaka mobilizētie dabas un technikas spēki: «zaķi», sakari, divstāvu nami un veikals sasniedza veļamos apmērus, viņš atstāja savu virskonduktora darba lauku un nopirka netālu no mūsu pilsētas piecdesmit desetīnu lielu muižu. Novāks nopirka muižu no izputējuša muižnieķeļa Pčeļinceva, kas pēc tam stājās tajā pašā dienestā, no kura tikko bija izstājies jaunais muižas īpašnieks. Novaka aiziešana no mūsu vides tādā kārtā tika pienācīgi kompensēta, varbūt pat ar uzviju, jo mēs papildinājām savas rindas ar tīrasiņupersonu.

Visi tāpēc bija apmierināti. Neapmierināts bija tikai Novaka dēls, izkaltis un čīkstīgs komercinstituta students. Viņš mēdza teikt:

—    Mūsu faters licies uz dēkām! Par maz vel viņam bija labas dzīves, iegribējies viņam ar zemniekiem ņemties.

Bet tā sprieda «vieglprātīgā jaunība». Vecais Novāks sprieda citādi:

—    Kas šim vējagrābslim nekaiš? Uzspraudies zelta epoletes un domā, ka visu jau sasniedzis. Bet kad beigs institūtu, ko tad iesāks? Ies par ierēdni? Es jau diezgan esmu izkalpojies, pietiek katram pūslim klanīties. Bet kad viņš no manis saņems pāris tūkstošu desetīnu, stērķeles fabriku, gan tad viņš sapratīs, ka tas ir vairāk vērts neka epoletes. Zināms, kādu laiku jau mums būs jāpamokās — vajadzīga liela nauda. Bet šim tikai viens prātā: divjūgos vizināties!

Mūsu ģimenes saimniecība veidojas pavisam jaunos sabiedriskās ekonomijas apstākļos un tātad arī jaunos sabiedriskās morāles apstākļos. Mūsu ģimenei nerēgojas bezcerīgi drūma nākotne, bet nebūs arī stērķeles fabriku un izdevīgi iegūtu muižu. Tāpēc ģimenes ekonomiskās politikas problēma padomju valstī izpaužas pilnīgi jaunās formās. Vispirms ir svarīgi, ka tagad par ģimenes labklājību ir atbildīgs ne tikai tēvs. Ģimenei, kolektīvam ir jāatbild par šo labklājību.

Var gadīties, ka arī pie mums viena otra ģimene apmierina savas vajadzības ar zināmām, dažreiz pat lielām grūtībām. Mums ir nācies redzēt tādas ģimenes, kuru piemērs dažreiz var būt daudziem visai pamācošs. Nākošajā nodaļā mēs speciāli pakavēsimies pie vienas šādas ģimenes, kuras cīņa eksistences dēļ, neraugoties uz grūtajiem apstākļiem, tomēr bija un palika padomju kolektiva cīņa par labāku dzīvi.

No krāšanas instinktiem, kas virzīja veco dzīvi, mēs esam galīgi atbrīvojušies.

Krāšanas instinkts vecajā sabiedrībā bija pastāvīgs patēriņa regulētājs. Krāšanas tieksme dažreiz sasniedza tādus apmērus, ka jau pati sevi noliedza. Mantrausīgās rokas kļuva tik garas, ka zaudēja spēju apkalpot savu paša rīkli un noderēja tikai laupīšanai.

Mūsu zemē vienīgi ārprātīgs var sev ko atraut aiz tā iemesla, ka viņš nolēmis saraust kapitālu un laist to apgrozībā.

Tas ir ļoti svarīgs politisks, ekonomisks un morālisks apstāklis. Mūsu ētikas katalogā uz visiem laikiem izsvītrota organizētā mantrausība, kas ir visas kapitālistiskās sabiedrības motivācijas pamats. No patērētāja parastajām uzkrāšanas tieksmēm tā atšķiras ar ļoti sarežģītu psicholoģisko un perspektīvo detaļu ainu, jo ietver sevī gan tiekšanos pēc varas, gan godkārību, gan dižošanos, gan verdzisku glaimošanu, gan tās ļoti sarežģītās attiecības, kas rodas līdz ar neaprobežotu varu pār daudziem cilvēkiem un lietām.

Šo organizēto mantrausību pirmo reizi pasaules vēsturē ir izsvītrojusi Oktobra revolūcija, un tas īsi ir atzīmēts Staļina Konstitūcijas sestajā pantā.

«Zeme, tās bagātības, ūdeņi, meži, rūpnīcas, fabrikas, šachtas, rūdas raktuves, dzelzceļu, ūdensceļu un gaisa transports, bankas, sakaru līdzekļi, valsts organizētie lielie lauksaimniecības uzņēmumi (padomju saimniecības, mašinu-traktoru stacijas ti. tml.), kā arī komunālie uzņēmumi un galvenais dzīvokļu fonds pilsētās un rūpniecības vietās ir valsts īpašums, tas ir visas tautas manta.»

Šā panta vienkāršie vārdi ir cilvēces jaunās morāles pamats.

Bet mūsu Konstitūcijā ir desmitais pants, kurā teikts:

«Pilsoņu personīgā īpašuma tiesības uz viņu darba ienākumiem un ietaupījumiem, uz dzīvojamo māju un mājas palīgsaimniecību, uz mājsaimniecības un namturības priekšmetiem, uz personīgā patēriņa un ērtības priekšmetiem, kā arī mantošanas tiesības uz pilsoņu personīgo īpašumu — aizsargā likums.»

Šajā pantā ir nostiprinātas pilsoņu tiesības uz patēriņa priekšmetiem.

Tās ir tās tiesības, kas ir cilvēces lielās cīņas patiess objekts un kas, pastāvot iespējai cilvēkam ekspluatēt cilvēku, tika vienmēr pārkāptas.

Pie mums šīs tiesības nav ar likumu ierobežotas. Tas ierobežo mūsu tautas bagātības faktiskais stāvoklis, bet, tā kā tā ar. katru dienu aug, tad līdz ar to arī paplašinās ikviena atsevišķa cilvēka patēriņa iespējas. Mūsu valsts sprauž par savu tiešo un skaidro mērķi celt vispārējo turību; tādējādi arī katrai ģimenei ir dotas daudzas materiālas iespējas.

Padomju ģimenes kolektīvs, pamatojoties uz Konstitūcijas desmito pantu, ir sava ģimenes īpašuma pilnīgs saimnieks. Šī ģimenes kolektiva saimnieciskā arēna kļūst zināma mēra arī par pedagoģisko arēnu.

Mūsu sabiedrība droši un apzināti veidojas par komunistisku sabiedrību.

Pie mums morāliskajām prasībām, ko uzstāda cilvēkam, jābūt augstākām par cilvēka izturēšanās vidējo līmeni. Mūsu morālei jau tagad jābūt komunistiskai morālei. Mūsu morāles kodeksam jāiet pa priekšu tiklab mūsu saimnieciskajai struktūrai, kā arī mūsu tiesībām, kas atspoguļojas Konstitūcija, tam jāsaredz nākotnē vēl augstākas sabiedriskās dzīves formas. Cīnoties par komunismu, mums jau tagad sevī jāaudzina komunistiskās sabiedrības locekļa īpašības. Tikai_ tādā gadījuma mēs saglabāsim to morālo augstumu, ar ko mūsu sabiedrība pašlaik tik loti atšķiras no visām citām.

Komunisma cēlais likums: «no katra pēc viņa spējām, katram pēc viņa vajadzības» daudziem vēl šķiet praktiski netverams, daudzi vēl nespēj iedomāties tik augstu sadales principu, kas saistīts ar vēl neredzētām godīguma, taisnības, precizitātes, prāta, uzticības, cilvēka tikumiskās skaidrības formām.

Audzināšanas darba un sevišķi ģimenes kolektiva dziļāka jēga izpaužas cilvēka vajadzību atlasē un audzināšanā, tās paceļot līdz tiem morāles augstumiem, kas iespējami tikai bezšķiru sabiedrībā un kas vienīgi var mudināt uz cīņu par tālāku pilnību.

Tikumiski pamatota vajadzība ir kolektivista vajadzība, tas ir, tāda cilvēka vajadzība, kuru ar kolektivu saista kopējs kustības mērķis, cīņas vienība, dziļa neapšaubāma sava pienākuma sajūta sabiedrības priekšā.

Vajadzība pie mums ir atbildības, pienākuma, spēju īstā māsa, tā ir nevis sabiedrisko labumu patērētāja, bet gan sociālistiskās sabiedrības darbinieka, šo labumu radītāja, interešu izpausme.

Pie manis atnāca kāds puišelis. Viņarn varēja būt gadu divpadsmit, bet varbūt arī mazāk. Viņš nosēdās man pretī mīkstajā krēslā un, grasīdamies runāt, berzēja ar roķeli galda malu.

Galva viņam apaļa, mati apgriezti, vaidziņi tukli, bet lielās acis aizmiglo parastā, standarta asara.

Šis puišelis ir aktieris, es tādus esmu daudz redzējis. Viņa fizionomiju veido droši vien kinoteātrī noskatīti mimikas materiāli: uzacis sarauktas, maigie pieres muskuļi savilkti bezspēcīgā grumbā. Es vērīgi viņā paskatījos un vaicāju:

—   Nu, kas ir? Saki, ko tev vajag? Kā tevi sauc?

Puišelis teatrāli nopūtās, vēlreiz pārvilka ar plauksteli pār galdu, tīši pagrieza seju sāņus un tīši aizkāpa balsī teica:

—   Kola. Ko lai saku? Nav no kā pārtikt. Nav arī ko ēst.

—   Tēva nav?

Kolam asaras acīs piebrieda, un viņš klusu pagrozīja galvu.

—   Un māte?

Viņš iebāza saliktās rokas ceļu starpā, paliecās drusku uz priekšu, pavērsa acis uz loga pusi um lieliski notēloja:

—  Ak, māte! Tur nav ko runāt! Ko jūs gribat, ja viņa strādā .. . ģērbtuvē … klubā!

Puišelis bija tā satraukts, ka vairs nemainīja pozu, skatījās vien logā. Acīs joprojām mirdzēja tās pašas asaras.

—   Tā-ā, — es teicu. — Kas tad tev vajadzīgs?

Viņš raudzījās manī un raustīja plecus.

—   Kaut kas jādara. Sūtiet uz koloniju.

—   Uz koloniju? Nē, tu nederi. Kolonijā tev būs grūti.

Viņš atspieda galvu ar roku un domīgi teica:

—   Kā lai es dzīvoju? Ko lai es ēdu?

—    Kā tad tā? Tu taču dzīvo pie mātes?

—   Vai tad ar pieciem rubļiem var iztikt? Apģērbties arī vajag.

Es nolēmu, ka laiks pariet uzbrukuma:

—   Tu man pasaki ko citu: kāpēc pameti skolu?

Biju gaidījis, ka Kola neizturēs manu straujo uzbrukumu, sāks raudāt un apjuks. Nekā tamlīdzīga. Kola pagrieza savu seju pret mani un izbrīnījies teica:

—   Kāda runa var būt par skolu, ja nav ko ēst?

—   Vai tad tu šodien vēl neesi ēdis?

Kola piecēlās no krēsla un izvilka zobenu. Viņš beidzot saprata, ka ne bēdīgā poza, ne neizsīkstošā asara acīs neatstāj uz mani vajadzīgo iespaidu. Pret tādiem skeptiķiem, kāds esmu es, jāizturas noteikti. Kola saslējās taisns un teica:

—   Ko jūs mani pratināt? Ja negribat man palīdzēt, tad iešu uz citurieni. Un nav ko runāt par brokastīm. Esmu brokastojis!

—   Ak, tāds tu esi? — es teicu. — Tu gan esi varonis!

—   Zināms, ka varonis, — viņš klusu teica, bet acis nodūra.

—   Tu esi bezkauņa, — es teicu lēnā balsī, — īsts bezkauņa!

Kola atdzīvojās. Viņa balsī beidzot ieskanējās mīļi puiciski

toņi. Un asaru it kā nemaz nebūtu bijis.

—   Jūs neticat? Jūs neticat? Nē? Nu, sakiet tieši, ka neticat!

—    Un tu domā, ka neteikšu? Neticu, un visu tu man esi samelojis. Nav ko ēst, nav ko mugurā vilkt! Beidzies pavisam nost, nabadziņ! Tīri vai badā mirsti!

—   Varat man neticēt, — nevērīgi teica Kola, grasīdamies iet prom.

—    Pagaidi, — es teicu. — Tu te sēdēji, melsi, tik daudz laika izšķiests! Tagad brauksim!

—    Uz kurieni brauksim? — nobijās Kola.

—    Pie tevis brauksim, pie mātes.

—     Skat, ko izgudrojis! Nekur es nebraukšu! Kāpēc man braukt?

—    Kā kāpēc? Brauksi uz mājām.

-    Man nemaz nevajag uz mājām. Diezinko vēl negribēsiet.

Es saskaitos un uzkliedzu:

—    Diezgan pļāpāts! Pasaki savu adresi! Tu klusē? Nu, labi, sēdi te un gaidi!

Kola nepateica adresi, bet apsēdās krēslā un apklusa. Pēc piecām minūtēm viņš iekāpa mašīnā un pateica, uz kurieni jābrauc.

Pa jaunā strādnieku kluba plašo pagalmu viņš gāja man pa priekšu, nospiests un satraukts, bet tās jau bija bērna bēdas, un tāpēc tajās aktivi piedalījās gan deguns, gan vaigi, gan melno svārciņu piedurknes, gan citi līdzekļi nervu nomierināšanai.

Tiklīdz iegājām nelielā tīrā istabā, kur bija priekškari un puķes, un raibs ukrainiešu paklājiņš pie baltās gultas, Kola apsēdās uz krēsla, nolika galvu uz gultas malas un sāka skaļā balsī raudāt un kaut ko nesaprotamu murmināt, it kā par kaut ko sūdzēdamies, bet cepuri cieši turēja rokā. Māte, vēl jauna sieviete, arī lielām acīm un apaļiem vaidziņiem, paņēma viņam cepuri no rokas un pakāra uz nagliņas, pēc tam smaidīdama teica:

—    Ko nu atkal tādu izdarījis? Jūs viņu esat atveduši?

Kola uz brīdi pārtrauca šņukstēšanu, laikam baidīdamies, ka

es neizdaru kaut ko negaidītu, un teica:

—    Neviens mani neatveda! Es pats viņu atvedu! Nelika un nelika mierā: brauksim! Nu, runājiet lūdzu . . .

Viņš atkal iemetās mīkstajā gultā, bet nu jau raudāja it kā tikai ar vienu pusi, bet ar otru klausījās, ko mēs ar māti runājam.

Māte mierīgi, bez uztraukuma stāstīja:

—    Nezinu, ko ar viņu iesākt. Agrāk viņš tāds nebija, bet pēc tam, kad padzīvoja pie brāļa, — mans brālis ir padomju saimniecības direktors Cerņigovas apgabalā, — tapis par tādu. Viņš pats nezina, ko grib. Ieņēmies visu ko lūgt… arī skolu pameta, bija jau ceturtajā klasē. Būtu jel mācījies, bet viņš apstaigā priekšniekus, traucē. Paprasiet, kā viņam trūkst? Kārtīgi apģērbts, apauts, laba gulta, paēdis, neteikšu, ka ēdam diezin kādus gardumus, bet izsalcis nav bijis. Ēdienu varam ņemt no kluba virtuves, var ari mājās vārīt, uz primusa. Bet, zināms, pie direktora labāk.

Kola vairs neraudāja, bet, galvu no gultas nepacēlis, kustināja zem krēsla kāju; acīm redzot kaut ko sevi pārdomāja, varbūt gatavojās atspēkot mātes vārdus.

Māte mani pārsteidza ar savu apbrīnojamo optimismu. No viņas stāsta bija skaidrs, ka viņai nav viegli ar dēlu dzīvot,, bet viņai viss ir labs, un ar visu viņa apmierināta.

—   Agrāk bija daudz grūtāk — saņēmu deviņdesmit rubļu Bet tagad simt divdesmit, un viss rīts brīvs, varu šo to piepelnīt. Un mācos ar. Pēc trim mēnešiem pāriešu uz bibliotēku, saņemšu simt astoņdesmit.

Viņa smaidīja, un viņas acis bija lasāma mierīga paļāvība. Viņā nebija ne mazākā sasprindzinājuma, nekā tāda, kas liecinātu par drudžainu pacilātību, par nepilnīgu paļaušanos uz sevi. Tā bija optimiste līdz vistālākajiem dvēseles dziļumiem. Uz viņas gaišā rakstura fona ļoti nejēdzīga man likās viņas dēla muļķīgā dumpošanās. Bet ari šajā dumpi māte neko sevišķu nesaskatīja:

—    Lai patrakojas! Tas viņam nāks par labu! Es viņam tā ari pateicu: ja nepatīk pie manis, meklē, kur labāk. Ja gribi pamest skolu — pamet. Tikai iegaumē, te istabā es nekādas runas negribu dzirdēt. Meklē citus, kas ar tevi, muļķi, gribēs runāt. Viņu tur pie tēvoča samaitāja. Tur katru dienu kinoizrādes par brīvu. Bet kur es lai naudu ņemu? Būtu apsēdies, grāmatu palasījis! Nekas, iztrakosies! Tagad viņam iegribējies braukt uz; koloniju. Tur viņam draugi, tāpēc!

Kola jau mierīgi sēdēja uz krēsla un ar vērīgu, siltu skatienu sekoja mātes dzīvajai, smaidīgajai mīmikai. Tā pamanīja viņa uzmanīgo skatienu un pamāja uz viņa pusi:

—   Lūk, sēž, kundziņš! Pie mātes viņam slikti! Nekā neteikšu, meklē, kur labāk, padiedelē tur . ..

Kola atgāza galvu pret krēsla atzveltni un viltīgi paglūnēja sāņus:

—   Kāpēc tu, māt, tā runā? Es nemaz nediedelēju, bet no padomju varas man ir tieslba prasīt.

—    Ko tad? — māte smaidīdama jautāja.

—   Visu, kas man vajadzīgs, — viņš atbildēja vēl šķelmīgāk.

Nemeklēsim vainīgo šajā konfliktā. Tiesāšana ir grūta lieta,

ja nav zināmi visi fakti. Man dēls un māte vienlīdz patika. Esmu liels optimisma cienītājs un ļoti mīlu zēnus, kas tā uzticas padomju varai, ka vairs sevi neapjauš un negrib uzticēties pat savai īstajai mātei. Tādi zēni izdara daudz muļķību un sagādā daudz nepatikšanu mums, vecajiem, bet viņi vienmēr brlnum jauki. Viņi laipni uzsmaida mātei, bet mums, birokrātiem, noliek priekšā veselu riekšavu prasību un činkst:

—   Sūtiet mani uz koloniju!

—   Sūtiet mani uz aviācijas skolu, gribu būt par lidotāju!

—   Goda vārds, es strādāšu un mācīšos!

Un tomēr . . . Tomēr nelāgi izgāja ir Kolam, ir viņa mātei.. Kaut kā tā iznāca, ka dēla vajadzības auga pēc īpašas līknes, kam nebija nekā kopēja ne ar mātes cīniņu, ne ar viņas panākumiem, ne cerībām. Kas tur vainīgs? Zināms, ne jau mātes brālis — direktors. Dzīve pie tēvoča tikai iekustināja Kolas slikti audzināto pretenziju bezveidīgo kamolu.

Aviācijas skola, kolonija, pat kinoteātris un labs uzturs — tās visas ir ļoti jaukas lietas. Dabīgi, ka pēc tām var tiekties katrs zēns.

Bet pilnīgi saprotams ari tas, ka mums nav tiesības uzskatīt par vajadzību katru nejauši radušos iegribu grupu. Tas nozīmētu ļaut vaļu visvisādām individuālām lēkmēm, pret kurām iespējama tikai individuāla ciņa ar visām tās bēdīgajām sekām. Visļaunākās sekas ir personības sakropļošana un tās cerību bojā eja. Tā ir pasaules vecu vecā nelaime, jo vajadzību untumi ir varmāku untumi.

No pirmā acu uzmetiena var likties, ka Kola pēc savas uzvešanās ir īsts padomju zēns, kuru tā aizrāvusi vēstures gaita, ka ģimenes dzīves temps viņam jau liekas par lēnu. Šā gadījuma vispārīgais kolorits ir tik simpātisks, ka neviļus gribas Kolam palīdzēt un apmierināt viņa neskaidrās vēlēšanās. Daudzi tā ari dara. Esmu redzējis daudz tādu aplaimotu zēnu. No šiem zēniem reti kad iznāk kas prātīgs. Tādi kā Kola parasti ir varmākas, lai ari ļoti mazā mērā. Vispirms viņi ar savām prasībām nomāc tēvu un māti, tad liek nazi pie rīkles valsts iestāžu pārstāvjiem un neatlaidīgi turas pie savas līnijas, laižot darbā visādus līdzekļus, kas gadās pie rokas: žēlošanos, asaras, izlikšanos un bezkaunību.

Aiz Kolas padomju fizionomijas un aiz viņa bērnišķīgās izlikšanās slēpjas morāls tukšums, jebkādas kolektīvas pieredzes trūkums, kurai divpadsmit gadu vecumā jābūt jau katram bērnam. Tāds tukšums rodas vienmēr, ja jau no agras bērnības ģimenē nav dzīves, sadzīves un centienu vienības, nav vingrinājumu kolektivās reakcijās. Šādos gadījumos bērna vajadzības uzbilst viņa vientulīgajā iztēlē bez jebkāda sakara ar pārējo cilvēku vajadzībām. Tikai kolektivā pieredzē var izaugt tikumiski vērtīga vajadzība. Protams, divpadsmit gadu vecumā tā nekad neizpaudīsies spilgtas vēlēšanās veidā, jo tā sakņojas nevis tīrajā fantāzijā, bet gan vēl neskaidrās kolektivās pieredzes ļoti sarežģītajā augsnē, tuvāko un tālāko cilvēku daudzo tēlu savijumā, cilvēku palīdzības un cilvēku ciešanu sajūtā, atkarības, saistības, atbildības un daudzās citās jūtās.

Lūk, kāpēc agrajai bērnībai tik ļoti nepieciešams pareizi organizēts ģimenes kolektivs. Kolam šā kolektiva nebija, bija tikai mātes tuvība. Un lai cik labs cilvēks māte bija, vienkārša mātes tuvība nekā pozitiva nevarēja dot. Drīzāk otrādi: nav neka bīstamāka par tuva cilvēka pasivitāti, jo tā ir vislabākā vide egoisma attīstībai. Tādos gadījumos daudz labu cilvēku noplāta rokas un jautā:

—    Kā viņš tāds varēja izaugt?

Aļošam četrpadsmit gadu. Viņš piesarka un saduga:

—    Kā, jūs paņēmāt mīkstajā vagonā? Es nebraukšu mīkstajā!

Māte noraugās viņā ar izbrīnu:

—    Kāpēc tu nebrauksi mīkstajā?

—    Bet kāpēc pērn varēja braukt starptautiskajā? Un kāpēc tagad mīkstajā?

—    Pērn bija vairāk naudas . . .

—    Kas par naudu? — saka Aloša nicīgi. — Nauda! Es zinu, kas te par iemeslu. Vienkārši tāpēc, ka braucu es. Mani var vest, kā patīk.

Māte saka dzedri:

—    Domā, ko gribi. Ja nepatīk mīkstajā, vari ari nemaz nebraukt.

—    Te nu ir! Te nu ir! — Aļoša priecīgi iesaucās. — Varu ari nemaz nebraukt! Visi būsiet laimīgi! Zināms! Un biļeti var pat pārdot. Kā nekā nauda!

Māte parausta plecus un aiziet. Viņai jāpārdomā, ko darīt turpmāk ar šādiem sasodītiem jautājumiem.

Bet Nadja, Aļošas vecākā māsa, nav tik mierīga un neko neatliek uz vēlāku laiku. Viņa atceras pilsoņu kara nemierīgās dienas, evakuācijas maršrutu, preču vagonus ar krāsniņām, piefrontes pilsētu neērtos dzīvokļus, atceras sakostos zobus un karsto cīņas degsmi, nedrošību par rītdienu un sajūsmas pilno ticību nākotnei.

Nadja ar zobgalīgu smīnu skatās uz brāli, un Aļoša redz viņas iekostajā lūpā vēl ari nosodījumu. Viņš zina, ka pēc mirkļa māsa bruks viņam virsū ar nepanesamas nicināšanas briesmīgu spēku. Aļoša pieceļas no krēsla un dungo pat dziesmiņu, — tik mierīgs viņš ir. Bet viss velti: dziesmiņu pārtrauc strups apdullinošs jautājums:

—    Tu man, pienapuika, pasaki, kad tu paspēji pierast pie starptautiskajiem?

Aļoša skatās apkārt un atrod puiciski veiklu atbildi:

—   Vai tad es teicu, ka esmu pieradis? Es vienkārši interesējos. Katram interesanti, saproti.. .

—   Bet cietais vagons tevi neinteresē?

—    Cietais ari interesē, tikai… tas pēc tam. . . nākošo reizi . . . Un tad . . . Kas tev, īsti sakot, par darīšanu?

—            Man? Man ir gan darīšana, — māsa nopietni saka.

—    Pirmkārt, tev nav tiesības braukt uz kūrvietu. Nekādas tiesības! Tu esi veselīgs puika un ne ar ko neesi nopelnījis, ne ar ko, saproti, absolūti ne ar ko!

Aļoša iesāk skeptiski:

—   Ak, tādu dziesmu tu sāc dziedāt! Tātad pēc tavām domām man pat ēst nav tiesības, neesmu nopelnījis .. .

Bet viņš saprot, ka stratēģiska atkāpšanās ir nepieciešama. Kas būs pievakarē, pat grūti iedomāties. Nadja ir uz visu spējīga, un kūrvietas perspektiva var tikt atbīdīta uz to laiku, ko apzīmē ar vārdiem: kaM tu būsi liels. Ar ko beigsies šīsdienas kampaņa? Labi, ja tikai ar vietējo pionieru nometni! Pēc piecpadsmit minūtēm Aļoša pa jokam paceļ rokas:

—   Padodos! Ar mieru braukt preču vagonā! Lūdzu!

Aļošas vajadzība pēc starptautiskā vagona nav fantāzijas

auglis, tā ir izaugusi līdz ar pieredzi, un tomēr visi saprot, ka šī vajadzība ir vairāk vai mazāk netikumiska. To saprot ari māte, bet viņa nespēj stāvokli grozīt.

Ne jau katra pieredze mūsu zemē ir tikumiska. Mūsu ģimene nav noslēgts kolektivs kā buržuāziskā ģimene. Tā ir padomju sabiedrības organiska daļa, un ikviens tās mēģinājums radīt savu pieredzi neatkarīgi no sabiedrības tikumiskajām prasībām neizbēgami noved pie disproporcijas, kas skan kā briesmu signāls.

Aļošas ģimenē disproporcija izpaužas tādā veidā, ka tēva un mātes vajadzības mechaniski kļūst par bērnu vajadzībām. Tēvam tās izriet no lielā, atbildīgā un spriegā darba, no viņa darba svarīguma padomju valstij. Aļošam turpretim tās nav attaisnotas ne ar kādu kolektivu darba pieredzi, bet rodas no tēva devības; šis viņa vajadzības ir tēva žēlastības dāvana. Principiāli šāda ģimene ir tā pati vecu vecā tēva monarchija, kaut kas līdzīgs apgaismotajam absolūtismam.

Pie mums kā izņēmums ir vēl sastopamas šādas ģimenes. Tajās padomju ideoloģija pastāv tikai vārdos un mierīgi sadzīvo ar vecā tipa pieredzi. Bērni tādā ģimenē regulāri vingrinās savu vajadzību neattaisnotā apmierināšanā. Šādu bērnu traģiskā nākotne ir acīm redzama. Viņiem priekšā ir grūta dilema: vai nu vajadzību dabiskā pieauguma stadiju iziet cauri kā pieaugušiem, vai arī dot sabiedrībai tik lielu un tik kvalificētu darbu, lai iegūtu sabiedrības sankciju lielām un sarežģītām vajadzībām. Pēdējais gan iespējams tikai izņēmuma gadījumos.

Man nācies šajā sakarā runāt ar atsevišķiem biedriem. Daži no viņiem paniski spriež: Ko lai dara? Ja es ar ģimeni braucu uz kūrvietu, vai tad man jābrauc vienā vagonā, bet ģimenei otrā?

Tāda panika liecina tikai vienu: nevēlēšanos izprast lietas būtību, atteikšanos no aktivās domas, kas rada jauno. Starptautiskais vagons nav svarīgāks par bērnu likteni, bet te galvenais nav vagons. Nekādi triki neglābs stāvokli, ja ģimenē nav īstā toņa, nav pastāvīgas, pareizas pieredzes.

Braukt kopā ar tēvu vienalga kādā vagonā nebūt nav kaitīgi, ja ir skaidrs, ka tas ir tikai patīkams gadījums, kas izriet, nevis no bērnu tiesībām uz lieku komfortu, bet no viņu vēlēšanās būt kopā ar tēvu. Padomju ģimenes kolektivā būs daudz citu gadījumu, kur bērnu vajadzības nebūs saistītas ar tēva nopelniem, tad arī Aļošam sāks darboties cita loģika.

Viss tas nebūt nenozīmē, ka tādā ģimenē pret bērniem jālieto kāda sevišķa dresūra. Jautājumu izšķir visas ģimenes stilā. Ja arī tēvam kā pilsonim ir tiesības uz papildu komfortu, tad kā ģimenes kolektivā loceklim viņam sevi jāprot ierobežot. Kaut kādas rakstura vienkāršības normas ir obligātas arī viņam, jo vairāk tāpēc, ka mūsu lielajiem cilvēkiem rakstura vienkāršība vienmēr piemitusi:

«Dodamies pa kāpnēm augšup. Pie logiem balti audekla priekškari. Tie ir Staļina dzīvokļa trīs logi. Mazajā priekšistabā duras acīs garš kareivja mētelis, virs tā karājas cepure. Trīs istabas un ēdamistaba. Iekārtotas vienkārši kā pieklājīgā, bet vienkāršā viesnīcā. Ēdamistabai ovāla forma; te tiek pasniegtas pusdienas — no Kremļa virtuves vai mājas virējas pagatavotas. Kapitālistiskā valstī ne ar tādu dzīvokli, ne ar tādu ēdienu neapmierinātos pat vienkāršs kalpotājs. Turpat rotaļājas mazs puisēns. Vecākais dēls Jaša guļ ēdamistabā, — viņam klāj guļas vietu uz dīvāna; jaunākais guļ ļoti mazā, nišai līdzīgā istabiņā.»

(A n r i B a r b i s s.)

Tikumiskais dziļums un ģimenes kolektīvās pieredzes vienība ir padomju audzināšanas visnepieciešamākie noteikumi. Tas vienlīdz attiecas tiklab uz pārtikušām, kā arī uz mazāk pārtikušām ģimenēm. Mūsu zemē tikai tas cilvēks būs pilnvērtīgs, kura vajadzības un vēlēšanās ir kolektivista vajadzības un vēlēšanās. Mūsu ģimene ir vislabākais institūts šāda kolektīvisma audzināšanai.

TREŠĀ NODAĻA

Stepans Deņisovičs Vetkins iepazinās ar mani 1926. gada vasaras sākumā. Vēl tagad, atminoties viņa ierašanos, es jūtos tā kā neērti: tā līdzinājās ienaidnieka armijas iebrukumam, ko izdara pēkšņi, bez kara pieteikšanas.

Jāsaka tomēr, ka nekā kareiviska īstenībā nebija. Stepans Deņisovičs lēnām un kautrēdamies ienāca manā darba istabā, ļoti pieklājīgi palocījās, ar abām rokām turēdams sev priekšā cepuri, un teica:

—  Ja jūs esat ļoti aizņemts, tad atvainojiet, ka traucēju, — man pie jums minimāls lūgums.

Pat pie vārda «minimāls» Stepans Deņisovičs nepasmaidīja, bija atturīgi nopietns, drīzāk norūpējies nekā drūms.

Viņš nosēdās man pretim uz krēsla, un es labāk varēju ieskatīties viņa sejā. Viņam kuplas ūsas, kas aizsedza muti, zem šīm ūsām viņš bieži kaut kā savādi mēdza izstiept lūpas, it kā kaut ko sūkātu, lai gan viņam mutē nekā nebija, — šī kustība arī pauda rūpes. Stepana Deņisoviča rudā bārda bija drusku saglausta uz labo pusi; laikam tāpēc, ka viņš to bieži plūkāja ar labo roku.

Stepans Deņisovičs teica:

—   Jā . . . Redziet, kas par lietu! Es, patiesību sakot, esmu skolotājs, te netālu, Motovilovkā . . .

—   Ļoti patīkami. Tātad kolega . . .

Bet Stepans Deņisovičs nepiegrieza vērību manai laipnībai. Viņš saņēma pirkstos lielu šķipsnu savas rudās bārdas un sausi, drusku sāņus skatīdamies, paskaidroja:

—   Patīkami, — neko teikt. Es, protams, mīlu šo darbu, bet teikšu atklāti — nepadodas. Tas ir, metodiski padodas, bet organizatoriski — ne. Es lūdzu jums darbu . . . kalēja darbu.

Es klusēdams pabrīnījos. Viņš mirkli manī palūkojās un turpināja vēl sausāk, bet tādā solidi simpātiskā balsī, kas modināja lielu uzticību viņa vārdiem:

—    Esmu labs kalējs. īsts kalējs. Mans tēvs arī bija kalējs. Amatniecības skolā. Tāpēc arī tiku par skolotāju. Jums te tomēr maza fabrika, un labs kalējs var noderēt. Un turklāt skolotājs.

—    Labi, — es piekritu. — Jums vajadzīgs dzīvoklis?

—    Kā to lai saka? Istaba, protams, vai divas istabas. Man diezgan liela ģimene… Ļoti liela..

Stepans Deņisovičs sāka sūkāt lūpas un sakustējās krēslā.

—    Skolotāja darbs ir labs, bet tādu ģimeni nav iespējams uzturēt. Un bez tam — uz laukiem. Ko viņi, bērni, tur lai iesāk?

—    Cik jums bērnu?

Viņš paskatījās uz mani un pirmo reizi pasmaidīja. Šajā smaidā es beidzot ieraudzīju īsto Stepanu Deņisoviču. Viņa rūpju pilnajai sejai nebija nekā kopēja ar smaidu. Smaidot Stepans Deņisovičs likās sirsnīgāks un labsirdīgāks.

—    Tas man visgrūtākais jautājums: atbildēt tieši — kauns, bet bieži tomēr nākas atbildēt…

Viņa sejā vēlreiz pavīdēja smaids un nozuda aiz ūsām, bet tā vietā atkal parādījās izstieptās, norūpējušās lūpas, un viņš atkal nogriezās no manis:

—    Trīspadsmit. Trīspadsmit bērnu!

—    Trīspadsmit?! — es skaļi iesaucos ārkārtīgi lielā pārsteigumā. — Vai tas var būt?

Stepans Deņisovičs neko neatbildēja, tikai vēl nemierīgāk sāka grozīties uz krēsla. Un man šā simpātiskā cilvēka kļuva ļoti žēl, es jutu nepieciešamību viņam palīdzēt, bet tajā pašā laikā mani pārņēma arī dusmas. Tādas dusmas arvien uznāk, ja kāds mūsu acu priekšā rīkojas visai neapdomīgi. Visas šīs manas jūtas atrada izeju man pašam negaidītā izsaucienā:

—    Bet kā tad … kā tad jums tā izgadījies?

Viņš noklausījās manu nepieklājīgo izsaucienu ar pirmītējo noguruma un rūpju izteiksmi.

—   Ģimenē var būt no viena līdz astoņpadsmit bērniem. Esmu V lasījis: ir bijuši pat astoņpadsmit. Nu. . . man ir lemti trīspadsmit.

—    Kā tad tā «lemti»?

—    Kas tur ko brīnīties? Ja var būt astoņpadsmit, tad kaut kur būs arī trīspadsmit.

Es ar Stepanu Deņisoviču drīz vienojos. Labs kalējs mums tiešām bija vajadzīgs. Stepans Deņisovičs domāja, ka viņš, strādādams par kalēju, nopelnīs vairāk nekā par skolotāju būdams, mūsu organizācijai bija iespējams nākt pretī viņa aprēķiniem.

Ar dzīvokli bija sliktāk. Tikai ar lielām pūlēm es varēju sadabūt viņam vienu istabu, pie kam vajadzēja izdarīt veselu virkni pārvietojumu. Tiesa, mūsu strādniekus šī izcilā ģimene tā ieinteresēja, ka nevienam ir prātā nenāca protestēt. Sakarā ar šo gadījumu noliktavas pārzinis Piļipenko teica:

—    Bet es saku, ka tā ir cūcība. Protams, cilvēkam izpalīdzēt vajag, bet pašam arī jāBūt saprašanai un apsvērumam!

Dzīvo, bet padomā arī par nākotni. Teiksim, tev ir trīs, četri, skaties, jau pieci! Nu, atģiedies taču, nejēga, paskaiti: pieci gabali, tātad nākošais būs sestais. Bet šis tā kā muļķis aizkrāsnē — nekāda aprēķina!

Bet biedrs Cubs, vecs instrumentu atslēdznieks, kuram pašam bija seši bērni, paskaidroja, ka vienkārša aritmētika šo jautājumu neizšķir.

Apaļais un resnais grāmatvedis Pižovs arī nežēloja savu artavu tādu fenomenālu parādību noskaidrošanai:

—    Pārrēķināšanās tādā gadījumā pilnīgi iespējama. Galvenais te ir papildus koeficients. Ja tev viens bērns, bet otrs, tā sakot, projektā, tad gaidāma ģimenes palielināšanās par simt procentiem. Prātīgs cilvēks kļūs domīgs: simt procentu — tas ir liels koeficients. Bet, ja tev ir jau pieci gabali, tad sestais ir tikai divdesmit procentu, — nieka koeficients, cilvēks tā arī atmetīs ar roku: kas būs, tas būs, — riskēšu ar divdesmit procentiem!

Klausītāji skaļi smējās. Gubu sevišķi aizrāva dīvainie koeficienti, un viņš prasīja šās teorijas tūlītēju piemērošanu viņa paša gadījumam.

—   Ak tu velns! Tas nozīmē, ja man projektā septītais, — kāds tad būs .. . tas . . .

—   Septītais? — Pižovs tikai paskatījās debesīs un acumirklī izrēķināja:

—    Šajā gadījumā koeficients būs sešpadsmit un sešas desmitdaļas procenta.

—   Tas taču nieks! — Cubs sajūsma ierēcas. — Tur pat nav ko domāt!

—   Tā cilvēks arī nonācis līdz trīspadsmitajam, — teica noliktavas pārzinis, gardi smiedamies.

—    Tā arī nonācis, — apstiprināja grāmatvedis Pižovs, — trīspadsmitais ir astoņi un trīs desmitdaļas procenta.

—   Tas taču tīrais nieks, — Cubs gandrīz vai bez elpas palicis aiz prieka par pēdējiem atklājumiem šajā nozarē.

Tā sagaidīja Stepanu Deņisoviču, kad viņš atbrauca otrreiz apskatīt dzīvokli. Stepans Deņisovičs neko neņēma ļaunā, jo saprata, ka matemātika paliek matemātika.

Dzīvokli apskatīja visi kopā. Istaba bija vidēja lieluma, ap piecpadsmit kvadrātmetriem. Tā atradās kādā no tām mājām, ko mūsu rūpnīca bija mantojusi no vecā režīma. Stepans Deņisovičs visu laiku tā kā košļāja un sūkāja, apskatīdams istabu, un it kā savā nodabā atcerējās:

—   Tur man tomēr divas istabas . .. Nu, nekas, gan jau kaut kā…

Ko es tur varēju darīt? Sava apjukuma es muļķīgi iejautājos:

—    Vai jums . . . daudz mēbeļu?

Vetkins paskatījās manī ar tikko manāmu pārmetumu acīs:

-       Mēbeles? Vai te var domāt par mēbelēm? Un kur tad tās novietot?

Viņš pēkšņi burvīgi pasmaidīja, it kā pievienodamies manam apjukumam:

—     Nedzīviem priekšmetiem vispār brīvas vietas nav.

Cubs šķelmīgi pakasīja neskūto zodu un piemiedza vienu

aci:

—     Šādos objektivos apstākļos biedram vajadzīgas nevis mēbeles, bet gan nāras, tādas kā manā instrumentu cechā. Nāras, ja priekšniekam nav iebildumu, varēs uztaisīt.

Viņš, acīrn nomērījis istabas augstumu, turpināja:

—     Trīs stāvi. Ceturtais papildus uz grīdas.

—    Trīspadsmit te nevar .novietot, — noliktavas pārzinis Piļipenko norūpējies teica, — kas tad te par kubatūru paliks elpošanai? Nekādas kubatūras, un paši arī esat divi.

Vetkins vērās te vienā, te otrā konsultantā, bet apmulsis neizskatījās. Visi šie apstākļi droši vien viņam jau sen bija zināmi un iekļauti vispārēja operācijas plānā. Viņš apstiprināja savu agrāko lēmumu:

—     Desmitajā tātad pārvedīšu savu ģimeni. Vai nevarētu kādu zirģeli, ir tomēr šādas tādas mantiņas, un mazie kājām līdz stacijai neaizies.

—     Zirģeli? Lūdzu! Pat divus!

—    Par to nu paldies. Divi, zināms, labāk, tāpēc . . . ģimene tomēr . . . pārkravājas.

Svētdien, desmitajā maija, notika Vetkina ģimenes iebraukšana mūsu rūpnīcas teritorija. Rūpnīca atradās netālu no pilsētas, un uz to veda speciāls, laukakmeņiem bruģēts 'ceļš. Agrā rīta stunda divi rūpnīcas «zirģeli» aizvilka līdz pilsētai 'kaut ko līdzīgu ekipāžām, kas izskatījās pa daļai pēc līnijdroškām, pa daļai pēc vezuma ratiem. Ap pusdienas laiku uz ceļa sākās publikas kustība, kas agrāk nekad nemēdza būt. Ģimeņu pāri izlikās, ka dodas_ svētdienas pastaigā, elpo svaigu gaisu un priecājas par apkārtnes ainavām.

Pulksten divos dienā parādījās procesija, — nekāds cits vārds aprakstāmai parādībai neatbilst. Trīs gadus vecs zēns, kas sēdēja pirmajā pajūgā, turēja rokā nelielu karodziņu, un tas vel vairāk piešķīra visam gājienam svinīgu raksturu.

Pa priekšu brauca divi pajūgi. Tajos galvenokārt bija sakrautas visādas «grabažas»; tikai priekšējā sēdēja karognesējs, bet otrā — divi mazāki bērni. Šīs «grabažas» sastāvēja no sīkam mantām, izņemot nelielu skapīti, kas bija novietots pirmā pajūga centrā. Tas bija virtuves skapītis — viens no visizcilākajiem cilvēces izgudrojumiem, skapītis un reize arī galds. Tādām lietām arvien piemīt sevišķa smarža: no tam dveš siltums, svaigi izcepta maize un bērnu laime. Bez skapīša vel rēgojās liels patvāris, divi grāmatu sainīši un sainis ar spilveniem. Visas pārējās mantasbija parastie iedzīves sīkumi: podu dakšas, slotas, spainis, vārāmie podi utt.

Blakus otram pajūgam soļoja gadu septiņpadsmit veca meitene, vecos nomelnējušos katūna lindraciņos, basam kājām un kailu galvu. Bija redzams, ka viņa vienmēr tā staigāja: lai gan vasara bija tikko sākusies, viņas mati jau bija paspējuši stipri izbalēt, seju klāja tumši iesarkans iedegums, bet vaigiem pat āda lobījās. Zilās acis mierīgi un gaiši mirdzēja zem taisnajam gudrajām uzacīm.

Pajūgiem nopakaļis gāja divi zēni, apmēram vienāda auguma un vienāda 'vecuma; viņi nesa ar strīpainu drēbes gabalu pārklātu trauku. Viņiem varēja būt gadu trīspadsmit. Aiz viņiem soļoja bērnu bara centrālā grupa no pieci līdz divpadsmit gadiem, zēni un meitenes. Divas meitenes — pašas jaunākas, tukliem vaidziņiem un apaļiem vēderiņiem — gāja pa priekšu, rokās saķērušās, basajām kājiņām tipināja_ pa bruģa tīrajiem, siltajiem akmeņiem un izskatījās ļoti norūpējušās: kaut gan pajūgi lēnām kustējās pa šoseju, šiem kājniekiem tomēr bija grūti tikt tiem līdzi.

Pārējie, lielākie zēni, bija visi nodarbināti: katrs no viņiem kaut ko stiepa vai nu rokās, vai uz pleciem, viens — spoguli, otrs — rāmīšu saini, bet pats vecākais — gramofona skaļruni.

Visa šī sabiedrība atstāja uz mani negaidīti patīkamu iespaidu: mati visiem bija līdz ādai apgriezti, iedegušas sejiņas likās tīras, pat basās kājiņas bija apputējušas tikai šās dienas putekļiem. Jostas nevienam nebija, bet katūna kreklu apkakles bija rūpīgi aizpogātas, nekur nebija nekā nodriskāta, tikai tam, kas nesa skaļruni, uz ceļgala spīdēja ielāps. Sevišķi man patika tas, ka nevienam gājiena loceklim nebija nesimpātiskas, atbaidošas sejas izteiksmes; nekādu izsitumu, nekādas skrofulozes, nekādu garīgas atpalicības pazīmju. Viņi mierīgi, bez apmulsuma, skatījās" uz mums, bet arī nebolīja acis bez jēgas, brīžiem sava starpā sarunājās, ne visai skaļi, bet arī ne sevišķi klusu.

Es sadzirdēju pāris vārdu no tādas sarunas:

—    … te sausa vieta. Un tas ir kārkls.

—    No tā var pīt grozus.

—    Tētiņš katrā ziņā nopīs.

Pats tētiņš, visas šās armijas radītājs un vadonis, soļoja nopakaļis un uzmanīgi nesa gramofona kasti. Viņam līdzas, gaiši dzelteno lakatiņu atbraucījusi no melnās galvas, diži soļoja, lielām, valgām acīm mums uzsmaidīdama, glīta, sārta sieviete. Ejot mums garām, Stepana Deņisoviča sejā atplauka viņa zīmīgais smaids, un viņš noņēma cepuri:

—    Esam klāt! Dariet nu, ko gribat, bet klāt mēs esam! Jūsējie, lūk, mutes atplētuši! Bet tā ir mana sieva, man tas gods: Anna Semjonovna!

Anna Semjonovna svinīgi nolieca galvu un pasniedza roku, tad aplaida apkārt melnās, dzirkstlgās acis un teica zemā solidā kontraltā:

—    Kas tā par teikšanu: mutes atplētuši! Gan jau pieradis. Kad tikai cilvēki būtu labi, ne ļauni.

Šajā bridi sagaidītāji sakustējās. Cuba sieva, tukla un svarīga dāma, kas līdz tam sakniebtām lūpām bija raudzījušies gājienā, sasita rokas un iesaucās:

—    Ak tu dieviņ, tētiņ! Tādi mazuļi un iet kājām! No stacijas kājām, tas gan par daudz!

Viņa satvēra vienu no mazajiem un pacēla to uz rokām. Meitene skatījās viņai pār plecu ar tādu pašu norūpējušos sejiņu kā agrāk un joprojām plati vēra uz pasauli savas zilās actiņas. Tūliņ ari otra meitene tika nosēdināta kādam citam uz Dleciem. Sagaidītāji sajaucās ar procesijas dalībniekiem. Pie Vetkiniem piegāja grāmatvedis Pižovs un, sniegdams roku, teica :

—    Apsveicu ar atbraukšanu! Un pats galvenais, nebaidieties! Tas, saprotiet, ir pareizi: kadri!

Izmantodams vasaras silto laiku, Stepans Deņisovičs nolēma savas armijas galveno daļu novietot svaigā gaisā un uzcēla blakus savai mājiņai kaut ko līdzīgu verandai. Šim pasākumam dažādos mūsu pagalma kaktos atradās visādi materiāli: dēļu gali, latu gabali, kastes. Saņēmis manu atļauju, Stepans Deņisovičs uzdeva šo materiālu piegādi savas armijas rezerves spēkiem, kamēr galvenie spēki ķērās pie būvdarbiem.

Vetkinu ģimene vēl nebija atbraukusi pie mums, kad marli ieinteresēja svarīgs pedagoģisks jautājums: vai šajā" ģimenē ir kāda organizatoriska struktūra, vai tā ir tikai, tā sakot, amorfa masa? Es tieši pajautāju par to Stepanam Deņisovičam, kad viņš ieradās pie manis darīšanās.

Vetkinu mans jautājums nepārsteidza, un viņš, it ka piekrizdams, pasmaidīja:

—    Jums taisnība, tas ir ļoti svarīgs jautājums — struktūra, kā jūs sakāt. Zināms, ir struktūra, lai gan tas grūts jautājums. Te var ienākt prātā dažādi nepareizi principi . . .

—    Piemēram?

—    Es tūliņ jums paskaidrošu. Ja, piemēram, darbā ņemtu tikai lielākos bērnus, tas darbam nāktu par labu, bet audzinašana no tā ciestu — mazie, dzīvodami bez darba, palaidlsies. Saimniecībai man būs galvenā četru viru brigāde: Vaņka, Vitjka, Semjons un atkal Vaņuška. Vecākajam Vaņkam piecpadsmit gadu, Vaņuškam desmit, bet viņš ari nadzīgs, var šo to padarīt.

—    Kā tad jums tā divi Vaņas gadījušies?

—    Tas tā nejēdzīgi iznāca. Vecākais Vaņka ir īstais, šis vārds man patīk, tagad visādi Igori un Oļegi nākuši modē. Nu, bet otrais piedzima sešpadsmitajā gadā, — karš, šis un tas. Es kā skolotājs biju no karaklausības atbrīvots, bet, velns viņus sazina, aizsauca ari mani pie kara priekšnieka un noturēja divas nedēļas. Pa to laiku sievai piedzima dēls. Rūpes, trūkums, uztraukums, bet kūmi gadījušies neaptēsti. Priesteris laikam kaut kur steidzās, paskatījās baznīcas kalendārā un ieraudzīja Ivanamocekļa vārdu. Tā ari palika. Nekā briesmīga šimbrīžam nav: šis — Vaņka, bet tas — Vaņuša, viņi pie tā pieraduši. Vaņkarn — mati gaiši, bet Vaņuškam — tumši, mātē atsities.

—   Tad tā jums ir saimniecības brigāde?

—   Jā gan. Viņi visi iet reizē uz skolu un, ja mājā kas darāms, vienmēr pulkā. Būs labi strādnieki. Te jums ir struktūra. Bez šās ir vēl otra brigāde. Vasjka — astoņi gadi, rudeni sāks iet skolā, jau tuvojas vecākai grupai, pagaidām vēl dzīvo brīvē. Bez viņa vēl Ļuba — septiņi gadiņi, bet Koļkam seši. Saimniecībā no viņiem maz labuma, bet tomēr pierod — ko atnest, aiznest, uz kooperativu aizskriet. Prot lasīt un labi rēķināt pirmo divu desmitu apjomā.

—   Vai tie ir viņi, kas pašlaik materiālus vāc?

—   Viņi. Vasjka, Ļuba un Kolka, tas viņu darbs. Nu, aiz viņiem paši mazākie: Marusjai tikai pieci gadi, bet pārējie vēl mazāki: Vera un Griška. Bet Katja un Petjka — vismazākie, dvīnīši, aizpagājušā gadā tikai dzimuši.

—    Par visiem vecākā ir meita?

—    Oksana, kā tad! Oksana ir ārpus konkurences. Pirmkārt, līgava, otrkārt — viņa visu prot un mātei saimniecībā pakaļ nepaliek. No Oksanas iznāks krietns cilvēks, viņa grib mācīties strādnieku fakultātē. Rudeni būs jāizšķiras.

Pirmā brigāde Vaņkas vadībā nenogurstoši strādāja pie verandas būves. Pats Stepans Deņisovičs maz šajā darbā palīdzēja, jo bija jau iesācis darbu mūsu kalvē, un tikai pēc pulksten četriem viņa pinkainā galva rēgojās virs verandas gatavā karkasa, un viņu visvairāk nodarbināja jautājums par jumta konstrukciju. Pat šajās vakara stundās darba rīkotājs bija Vaņka., Reiz manā klātbūtnē viņš teica tēvam:

—   Tu tur nekāp. Rit mēs paši to izdarīsim. Tu labāk sadabū naglas. Naglu par maz.

Brigādes rīcībā bija tikai tās naglas, kuras Vaņuška jaunākais izvilka no vecajiem dēļiem. Viņš caurām dienām sēdēja pie ša darba, viņa rīcībā šim nolūkam bija knaibles un speciāls veserītis ar šauru iešķeltu galu. Vaņuškas produkcija ierobežoja celšanu, un Vaņka vecākais pavēlēja rezervei, kas gādāja materiālus:

—    Jūs nemetiet, kā pagadās. Ja ar nagliņu, nesiet Vaņuškam, bet ja bez naļgliņas, dodiet man.

Rezerves priekšnieks, astoņus gadus vecais Vasjka, plecīgs un nopietns cilvēks, lielu pieri, negribēja sarežģīt materiālu piegādi un mobilizēja «mazuļu» pārstāvi, piecgadīgo Marusju — apbrīnojami jautru radījumu ar sārtiem vaigiem. Marusja ar lielu interesi aplūkoja katru dēlīti, pētīja katru šaubīgu plankumiņu un, piepūzdama jau tā apaļos vaidziņus, lika dēlīšus vienā vai otrā pusē. Strādādama viņa mīlīgi čivināja:

—    Ar nagliņu . . . Bez nagliņas .. . Ar nagliņu . . . Trīs nagliņas . . . Bet šis . . . bez nagliņas . . . Bet šis. . . ar nagliņu . . .

Tikai paretam viņa ar izbailēm skatījās uz kādu šaubīgu stieples gabaliņu, kas bija pieķēries pie dēlīša, un norūpējusies joza pie Vaņkas vai Vitjkas ar traģisko jautājumu:

—   Vai tā arī ir nagliņa? Vai kas cits? . . .

Jaunie Vetkini pārsteidza apkārtējos ar saviem apbrīnojami mierīgajiem raksturiem. Šajā daudzgalvīgajā ģimenē reti kad dzirdēja kādu raudam. Pat paši mazākie Vetkini, dvīnīši Katja un Petjka, nekad nerīkoja tādus apdullinošus koncertus, kādi bieži bija dzirdami, piemēram, Guba ģimenē. Cuba bērni bija jautri, draiskulīgi, ļoti kustīgi un uzņēmīgi. Viņi daudz rotaļājās, bija mūsu pagalma bērnu bara organizatori, viņu balsis atskanēja te vienā, te otrā galā. Reizēm šīs balsis bija diezgan miermīlīgas, bet dažreiz tās pārvērtās brēkšanā — nepiekāpīgā, neatslābstošā brēkšanā ar vaimanām un skaļām raudām, ar negaidītu balss kāpināšanu līdz kliedzienam. Vecie Cubi enerģiski cīnījās ar līdzīgām pārmērībām, paši kliedza, lamājās un. pat lādēja savus pēcnācējus, bet vislielākās ekspresijas brīžos neskopojās ar pļaukām, belzieniem un citiem tiešās ietekmēšanas veidiem. Šāda rīcība bieži piešķīra Cubu ģimenei klasiskās traģēdijas raksturu, kaut ko līdzīgu «Ričardam III», kura, kā zināms, bērnus kauj dučiem. Patiesībā, protams, nekā traģiska nebija.

Mazie Cubēni, izbļāvušies līdz aizsmakumam un saņēmuši visu, kas viņiem pienācās pēc pedagoģijas paražām, noslaucīja asaras un acumirklī aizmirsa visas pārestības un nepatikšanas, to starpā arī savus pašu tīkojurnus, kas bija konflikta tiešais cēlonis, un ar priecīgām sejām devās turpināt savu laimīgo bērnu dzīvi citā pagalma stūrī. Vecie Cubi arī neļāvās skumjām. Taisni otrādi, apziņa, ka viņi izpildījuši savu pienākumu, kāpināja viņu dzīves rosmi, kas bija nepieciešama priekšā stāvošo ģimenes uzdevumu veikšanai.

Nekas tamlīdzīgs nenotika Vetkinu ģimenē. Pat Katja un Petjka vispesimistiskākajās gadījumos aprobežojās ar šņukstēšanu, kurai galvenokārt bija simboliska nozīme. Vetkinu pēcteču vecākie elementi pat nešņukstēja nekad. Šās ģimenes konflikti nekad nenonāca sabiedriskajā arēnā, bet var arī būt, ka konfliktu tur nemaz nebija.

Mūsu rūpnīcas saime jau pašā sākumā ievēroja šo Vetkinu īpatnību; visi centās to kaut kā izskaidrot. Neviens pie tam neieminējās par vecāku pedagoģiskajiem talantiem.

Cubs teica:

—    Tiem tādi raksturi. Tas viņiem iedzimts. Un, ja ieskatās tuvāk, tur ar nekā laba nav. Cilvēkam viss jāprot. Kas tas būs par cilvēku, ja viņam vienalga, ko viņam pasniedz: plāceni vai mēslus. Cilvēkam, ja kas gadās, vajag kliegt, viņam jābūt sirdij. Un raudāt bērnam pienākas pēc likuma: dzīvs cilvēks, ne lelle. Es savam tēvam biju pirmais skandālists un dabūju arī gan ar olekti, gan ar dūri. Bet tagad dzīvoju bez skandāliem, kaut gan, ja kāds ķersies klāt, es arī varu pakliegt. Un kā gan citādi?

Grāmatvedis. Pižovs bija citās domas.

—    Te, biedri Cub, galvenais nav vis raksturs, bet gan ekonomiskā baze. Ja tev viens vai divi, ieraudzīs ko, — dod! Še! D od šo! Še! Dod to! Nu, apniks, nevar! Sakas brēkšana, protams, tāpēc, ka agrāk deva, bet tagad nedod. Bet Vetkinam ir trīspadsmit, grozi, kā gribi, un tomēr vienmēr iztrūkums un deficīts. Te nevienam prātā nenāks kliegt: dod! Kā tu dosi? No kurienes dosi? Es brīnos, ka Stepans Deņisovičs iztiek bez rēķinveža. Lai ko liek ģimenes katlā, tev jādomā, cik gramu uz cilvēku, jo nevar vis vienkārši dalīt, bet pēc diferenciālās metodes, vecākajam vienu, jaunākajam citu. Lūk, kāpēc arī raksturi mierīgi: katrs sēž un gaida savu tiesu, brēkšana tā kā tā neko nelīdzēs.

—    Nu, to jūs tā pārāk gudri esat izdomājis, biedri Pižov, bet tikai ne tā, kā vajag, — iebilda. Cubs. — Man arī ir seši gabali. Lai arī pēc kādas metodes, tāpat jau maz iznāk uz deguna. Un tomēr, saproti, brēc nelabā balsī, kaut vai ar rungu sit: dod un cauri. Un rezultātā — kas vairāk brēc, tas vairāk dabū. Un ja ne ar kliegšanu, tad ar varu atņems otram. Man Volodjka tāds neatlaidīgs.

Vetkins noklausījās šīs filozofiskas noveles ar atturīgu pārākuma smaidu un atbildēja:

—    Ja cilvēks ir neatlaidīgs, tad vēl jautājums, vai tas ir vajadzīgs vai ne. Viens šāds raksturs uzdursies otram tādam pašam, un viņi tvers pēc nažiem. Nepieciešams, lai sabiedrība būtu laba, tad viss būs kārtībā. Bet ka bērni raud un brēc, tas vienkārši no nerviem. Jūs domājat, tikai jums nervi? Viņiem ari ir. Pēc izskata viņš labs puika, jautrs, neko nevar teikt,'bet patiesība viņam sabojāti nervi kā kādai cienīgmātei. Viņš tad ari brēc. Ja viņam, sākot ar pirmo gadu, nebojātu nervus, kālab lai viņš kliegtu?

—   Manējiem nervi? — brīnījās Cubs. — Oho!

—    Kas tur par «oho»? — teica Vetkins un pašķira ūsas, aizsegdams smaidu ar roku. — Tev pašam brāķa nervi.

Apgādāt ar uzturu savu ģimeni Vetkinam bija grūti. Tiesa, mēs viņam ierādījām lielāku zemes gabalu sakņu dārzam, un tur drīz vien sāka rīkoties Anna Semjonovna un Oksana. Palīdzējām Vetkinam vēl ar šo un to: ar zirgu, arklu, sēklu un, kaš jo sevišķi svarīgi, — kartupeļiem. Bet pagaidām sakņu dārzs prasīja tikai pūles un izdevumus.

Stepans Deņisovičs nesūdzējās, bet ari neslēpa savu stāvokli:

—    Es nezaudēju dūšu. Tagad pats galvenais ir maize. Sākumam, ja būs maize, labi. Bet tomēr: vismazākais — puspuda maizes, tas nozīmē piecsimt gramu uz ēdāju, kas, īsti ņemot, pat pamaz. Katru dienu puspudu!

Mēs visi sapratām, ka Vetkinam bija vajadzīga čūskas gudrība. Pats Vetkins šo gudrību pierādīja darbā. Viņš patiešām bija labs kalējs; šajā darbā viņam lieliski noderēja viņa skolotāja kultūra. Viņa izpeļņa tāpēc stipri pārsniedza mūsu strādnieka vidējo izpeļņu.

Bet es biju ļoti pārsteigts, kad uz manu priekšlikumu par vakara virsstundām Vetkins atbildēja:

—    Ja tas vajadzīgs rūpnīcai, es neatteikšos, — tā ir cita lieta. Bet ja jūs to tā, mani pabalstīdami, tad tas nav jādara, tāpēc ka ar tādu principu var daudz ko saputrot.

Viņš kautrīgi pasmaidīja un tad vairs nevarēja noslēpt smaidu; lai gan, cik spēkos bija, centās to nobāzt aiz biezo ūsu priekškara, — tas nozīmēja, viņš jutās ne visai veikli.

—    Cilvēkam jāstrādā septiņas stundas, bet ja vairāk, tad tā būtu nepareiza amortizācija. Es to nesaprotu: sarādījis bērnus un mirsti nost. Ir, lūk, esmu jau piemirsis, tāds kukainis vai tauriņš, kas dzīvo vienu dienu. Tas sadēj oliņas un pasaka ardievu: vairāk tam nav ko darīt. Varbūt attiecībā uz tauriņu tas ari pareizi, jo tam patiešām nekas vairāk nav darāms, bet cilvēkam daudz darba priekšā. Es vēl gribu redzēt, kā padomju vara ies uz augšu un kā mēs tos dažādos. . . Fordus un Edisonus pārspēsim. Septiņas stundas kalēja darbā — tas man nav nemaz viegli. . .

—    Bet jūs tikko teicāt, — es viņu pārtraucu, — ja tas rūpnīcai vajadzīgs …

—    Tas ir pavisam kas cits. Rūpnīcai vajadzīgs — ar to viss teikts. Bet maniem bērniem nevajag? Vajag, lai tēvs viņiem būtu kā cilvēks un nevis, kā es esmu novērojis, vienkāršs darba zirgs: truls skatiens, stīva mugura, nervi neder ne velnam, bet no dvēseles palicis pāri tikpat kā nemaz. Kam tāds tēvs der? Tikai maizes pelnīšanai. Tādam tēvam tad jau labāk līst kapā, bērnus valsts uzaudzinās — maizi nežēlos. Tādus tēvus esmu redzējis: strādā pāri saviem spēkiem, neko nesajēdz, līdz krīt, izlaiž garu, un bērni — bāreņi; bet, ja ne bāreņi, tad idioti, jo ģimenē jāvalda priekam, nevis tikai bēdām. Un turklāt vēl šādi lielās: es, sak, visu bērniem esmu atdevis. Muļķis gan, visu atdevi, bet bērni dabūja pigu. Kaut gan mūsu uzturs nav bagātīgs, ģimenē toties valda saprašanās, pats vesels, māte dzīvespriecīga, katram sirds īstā vietā.

Atzīstos, ka tajā laikā man tādi Stepana Deņisoviča prātojumi, nevar teikt, ka nepatika, bet krita kaut kā ne visai auglīga augsnē. Loģiski grūti bija viņam nepievienoties, bet grūti bija iedomāties to robežu, kas skaidri varētu nošķirt tamlīdzīgu filozofiju no egoisma vai vienkārša slinkuma. Esmu pieradis domāt, ka pienākuma sajūta tikai tad būs īsta un tikumiski vērtīga, kad tā nav tuva rada aritmētikai un aptiekai.

Man gribējās tuvāk redzēt, kā visa šī teorija izskatās Stepana Deņisoviča praktiskajā līnijā. Bet aiziet pie Vetkiniem man nekad neatlika laika, un jo vairāk tāpēc, ka viņu stāvoklis pamazam uzlabojās. Vetkina mājas otrā galā agrāk dzīvoja divas meičas-tinējas. Viņas pašas labprāt atdeva istabu Vetkiniem un pārgāja dzīvot pie draudzenes citā mājā. Stepans Deņisovičs enerģiski ķērās pie sava mājokļa reorganizācijas.

Reiz, tas bija jau augusta mēnesi, mēs ar Cubu devāmies uz pilsētu. Gājām pa šauru līkumainu taciņu caur ozolu jaunaudzi. Cubs pēc sava paraduma runāja par cilvēkiem:

—    Vetkins Vaņku vecāko uz pārbaudījumu aizsūtījis. Viņš dzīvos pilsētā pie' tēvoča. Ari pašlaik viņš tur. Ja man būtu tāds tēvocis, es tev ne tikai trīspadsmit, — trīsdesmit bērnu saražotu. Cilvēkiem veicas kā nu kuram: vienam gudra galva, otram skaista bārda, trešam — tēvocis!

—    Kas tas par tēvoci?

—    Oho! Ne tēvocis, bet zelts! Pilsētas rajona komitejas priekšsēdētājs, ar pliku roku nav ņemams! Četras istabas, klavieres, dīvāni, manufaktūras papilnam, dzīvo kā ķeizars!

—    Zog, vai?

—    Kā zog? Pērk, he, he! Savos veikalos arvien var nopirkt.

Jūs pajautājiet Stepanam Deņisovičam, kāpēc viņš tēvocim pielabinās? Būtu laidis Vaņku mūsu fabrikas skolā. Bet nē, pie tēvoča vajag . . .

Tajā bridi no ozolu jaunaudzes iznāca Stepans Deņisovičs un Vaņka. Vaņka lēnām gāja iepakaļus, kapāja ar stibiņu jauno kociņu stumbrus, un viņam bija tā dziļdomīgā sejas izteiksme, kāda mēdz būt zēniem, kad viņi aiz cienības un mīlestības pret vecākiem padodas viņu lēmumiem, bet dvēseles dziļumos stipri turas kaut kādā savā principiālā pozicijā; tas skaidri redzams no tikko manāma, bet tomēr neatlaidīga un ironiska smaida un tādas pašas ironijas skumjajās acis.

—   Izturēja? — Cubs sauca pa gabalu.

Stepans Deņisovičs pat nepasmaidīja, dusmīgi paskatījās dēlā un, iedams mums garām, dzedri izgrūda:

—    Izturēja.

Bet tad pēkšņi apstājās un, zemē lūkodamies, teica:

—   Vai esat dzirdējuši par muižnieku lepnību? Te stāv šī muižnieku lepnība!

Ar teatrālu žestu Vetkins norādīja uz Vaņku. Šis muižniecības pārstāvis vienā rokā turēja kurpes, bet otra — stibiņu, ar kuru bakstīja zemi pie savām basajam kājām, pētīdams 'izrakņāto vietu ar pirmītējo sarežģīto skatienu, kas sastāvēja no diviem stariņiem: viens — skumīgs un satraukts, otrs — viltīgs un ļauns. Pēdējais stariņš varbūt tad ari atspoguļoja muižniecisko ideju.

Stepans Deņisovičs ar dusmīgu skatienu centās izurbties Vaņkam cauri, bet neizurbās: Vaņka palika ciets kā akmens. Tad Stepans Deņisovičs griezās pie mums ar sūdzību par dēlu:

—   Āboli! — Ābolus viņš atzīst, ja tos sastiepis no padomju saimniecības dārza. Bet ja tie ir cilvēkam uz galda, tad viņš tos neatzīst!

Tādu neciešamu izturēšanos pret āboliem, zināms, nebija iespējams izteikt vārdos. Stepans Deņisovičs atkal dusmīgi pavērās Vaņkā.

Vaņka izdarīja ar galvu grūti izprotamas kustības, to purinādams uz visām pusēm, un teica:

—   Vai tad tikai āboli? Ne jau āboli vien ir tas iemesls, bet vispār . . . Dzīvot es tur nedzīvošu.

Stepans Deņisovičs atkal pagriezās pret mums, lai pasvītrotu Vaņkas vārdu netiklo raksturu, bet Vaņka turpināja:

—   Kam man viņu āboli? Un konfektes? Un šī. .. žāvētā store!

Vaņkam pēkšņi paspruka smiekli, viņš aizgrieza nosarkušo seju un, drusku apjucis, nomurmināja:

—   Žāvēta store . . .

Atmiņas par šo delikatesi smīdināja Vaņku tikai īsu bridi..

bet tie bija rūgti sarkasma smiekli. Vaņka pievērsa mums šā sarkasma nopietno pusi un teica:

—   Mums mājās nekā tamlīdzīga nav, un es negribu! Negribu, un tas ir viss!

Likās, ka šajos vārdos izpaudās Vaņkas galīgais lēmums, jo, pateicis tos, viņš saslējās, stipri uzsita ar stibiņu pa kāju, it kā tā nebūtu stibiņa, bet steks, un paskatījās tēvā. Šajā acumirkli Vaņkas sejas izteiksmē tiešām bija kaut kas aristokrātisks.

Stepans Deņisovičs zem labās ūsas tā savādi sakustināja lūpas, it kā taisītos smaidīt, bet tad atmeta šo nodomu un nicīgi noteica:

—   Cik augstprātīgs! Tīri vai cepure jānoņem!

Viņš strauji pagriezās un sāka soļot uz rūpnīcas pusi. Vaņka pārlaida skatienu pār mūsu sejām, it kā gribēdams tās pieķert nozieguma vietā, un devās tēvam pakaļ.

Cubs ar siltu skatienu noraudzījās aizejošā zēnā, nokāsējās un izvilka no kabatas tabakas maku. Viņš ilgi gludināja papirosu papīra saburzīto lapiņu, ilgi bēra tajā tabaku un joprojām domīgi raudzījās uz to pusi, kur nozuda Vaņka. Saslapināto cigareti ar mēli aizlipinājis un to mutē iebāzis, viņš parakņājās savu netīro svārku kabatā un teica aizsmakušā balsi:

—   Jā-a, ir gan puika . .. Bet kā jūs domājat, pareizi vai nepareizi?

—   Es domāju, ka pareizi.

—    Pareizi?

Cubs sāka meklēt sērkociņus otrā kabatā, tad bikšu kabatās, pēc tam kaut kur zem oderes un smaidīdams teica:

— • Pasaulē viss tiek viegli izšķirts. Jūs uzreiz teicāt: pareizi. Bet var būt, ka nav pareizi. Lūk, sērkociņi, tāds nieks, bet, kamēr tos atrod, var visus sānus saskrāpēt, bet te tev ir dzīve, dzīves patiesība! Kā tā, pareizi? Jums viegli runāt, bet Vetkinam trīspadsmit gabalu. Vai šim resgalim ir tieslba celt degunu? Āboli, žāvēta store, paraugies vien! Bet ja nu tēvam pat kartupeļu nepietiek?

—   Bet jūs taču tikko nosodījāt Vetkinu . . .

—    Nosodīju, kā tad! Kas tur labs? Tēvocis ir pēdējais nelietis, bet Vetkins taisās tam klāt.

—   Kāpēc tad jūs sakāt, ka zēns nepareizi rīkojās?

—   Tā pavisam cita lieta. Man uz veco ir zobs, bet kas pulkam par daļu? Puikam jāsaprot, ka tēvam grūti, tēvs grib to labāko. Sērkociņus tomēr atradu, skat, kur nolīduši! Tagad bērni kļuvuši tādi, — paši dara, paši saprot, bet tu par viņiem atbildi!'

Vaņka palika pie sava un iestājas mūsu fabrikas skola. Pilsētas tēvoča piedāvājums tādā kārtā atkrita pats no sevis.

Aprakstītais gadījums mani ieinteresēja no vairākiem viedokļiem. Gribējās tuvāk iepazīties ar Vaņkas izturēšanās motīviem, vajadzēja arī noskaidrot, kā šādi raksturi rodas. Mums, pedagogiem, otrais jautājums ir tik svarīgs, ka man nebija kauns šo to pamācīties no šās, tā sakot, mājas līdzekļiem radītas pedagoģiskas organizācijas, kāda bija Vetkinu ģimene. Pie tam man nevarēja nākt prātā, ka Vaņkas daba tāda jau no dzimšanas, ka tā nav laba audzināšanas darba rezultāts.

Tā saucamajā plašajā sabiedrībā pie mums ļoti izplatīts atzinums, ka Lombrozo teorija ir maldīga un ka laba audzināšana no katra bērna var izkaldināt interesantu un krietnu raksturu.

Šī pareiza un simpātiskā pārliecība, diemžēl, pie mums ne vienmēr dod praktiskus rezultātus. Tas tāpēc, ka viena daļa mūsu pedagogu izturas noraidoši pret Lombrozo tikai teorētiskas sarunas, priekšlasījumos un runās, disputos un konferencēs. Šajos gadījumos viņi noteikti izsakās pret Lombrozo, bet īstenība, ikdienas praktiskajā darbā, šie Lombrozo pretinieki neprot noteikti un mērķtiecīgi strādāt pie raksturu veidošanas un grūtākajos brīžos paklusām nozūd un atstāj dabas doto neapstrādāto materiālu tā pirmatnēja veidā.

Šī līnija bija par pamatu daudzām muļķīgām mācībām un teorijām. No šejienes dzima arī pedoloģija, no šejienes pārgudras nepretošanas kartībā nāca arī brīvās audzināšanas teorija. Sākas parastā roku mazgāšana nevainībā un taisnošanās:

—    Briesmīgs puika!

—    Neglābjams tips!

—    Mēs esam bezspēcīgi!

—    Nelaboja'ms!

—    Mēs esam atmetuši ar roku!

—    Vajadzīgs speciāls režims!

Pedoloģijas sakaušana un «brīvās audzināšanas» izgāšanās noritēja mūsu acu priekšā. Bet neveiksmīgie pedagogi nonāca vel grūtāka stāvoklī, jo nu viņi ne aiz kādam teorijām vairs nevarēja slēpt savu praktisko nevarību, t. i., runājot bez aplinkiem, — savu ārkārtīgo kūtrumu.

Lombrozo ir iespējams samīt dubļos vienīgi ar lielu praktisku darbu rakstura audzināšanā. Bet šis darbs nav no vieglajiem, tas prasa lielu piespiešanos, pacietību un neatlaidību. Daudzi mūsu audzinātāji doma, ka pietiek drusku pazoboties par nogāzto Lombrozo, izgrūst dažus lāstus, un viņu pienākums ir gala.

Tomēr šīm praktiskajām neveiksmēm nav par cēloni' tikai laiskums vien. Parasti te vēl nāk klāt dziļa, patiesa un slepena pārliecība, ka patiešām, ja cilvēks ir piedzimis par banditu, tad arī ka bandits nomirs, ka kupraini izdziedēs tikai kaps, ka ābols nekrīt talu no ābeles.

Man ir bezgalīga, nerimstoša un neapgāžama ticība audzināšanas darba neierobežotai varenībai, it īpaši Padomju Savienības sabiedriskajos apstākļos. Man nav zināms neviens gadījums, kad pilnvērtīgs raksturs būtu radies bez pareizas audzināšanas, vai, otrādi, ka par spīti pareizam audzināšanas darbam butu iznācis sakropļots raksturs. Tāpēc es arī ne mirklinešaubījos, ka Vaņkas godprātība mani novedīs pie tās dabiska avota — pie dziļas un saprātīgas ģimenes pedagoģijas.

Ar Vaņku vecāko es parunāju pirmajā izdevīgajā, gadījumā. Tas notika tajā pašā mežā, tikai pašā biezoknī, tālāk no līkumainajām tekam, kas veda uz pilsētu. Atpūtas dienā es aizgāju uz mežu pastaigāties, gribēdams pabūt vienatnē un pārdomāt dažādus dzīves jautājumus. Vaņka lasīja sēnes. Jau agrāk Stepans Deņisovičs man bija teicis:

—    Sēnes — tā ir laba lieta. Ja cilvēkam nav naudas, viņš var iet sēnes palasīt. Labs aizdars un pie tam vēl par velti! Par ogām tas pats sakāms. Nātras arī der, tikai jaunas.

Vaņka staigāja pa mežu ar lielu vāceli rokā un lasīja sēnes — sviestenes. No pielasītās vāceles lūkojās ārā beku valgās, gardās cepurītes, un Vaņka, no krekla priekšas iztaisījis kaut ko līdzīgu maišelim, novietoja tur pēdējos eksemplārus. Viņš sasveicinājās ar mani un teica:

—    Tēvam sēnes ļoti garšo. Gan ceptas, gan sālītas. Tikai baraviku te nav, un viņš vairāk par citām mīl baravikas .. .

Es apsēdos uz celma un aizpīpēju. Vaņka, pieslējis vāceli pie koka, nometās man pretim zālē. Es viņam tieši uzprasīju:

—   Vaņa, mani interesē viens jautājums. Vai tu aiz lepnuma atteicies dzīvot pie tēvoča . .. Tavs tēvs pareizi teica, vai tā ir?

—    Ne aiz lepnuma, — viņš atteica, mierīgi lūkodamies manī savām zilajām, mierīgajām acīm. — Kādēļ aiz lepnuma? Vienkārši negribu, — kam man šis tēvocis vajadzīgs?

—    Bet pie tēvoča taču labāk. Un tavai ģimenei arī atvieglojums.

Es to pateicu, bet tūliņ sajutu sirdsapziņas pārmetumus, pat vainīgi pasmaidīju, kamēr Vaņkas acu zilgme bija ka pirmāk mierīga:

—   Tēvam, tiesa, grūti, bet tikai… kāpēc mums šķirties? Būs vēl grūtāk.

Manā sejā šajā brīdī laikam gan parādījās pavisam muļķīga izteiksme, jo Vaņka jautri iesmējās, pat viņa basās kājas zobgalīgi palēcās zālē uz augšu:

—    Kā jūs domājat? Kādēļ tēvs mani sūtīja pie tēvoča? Jūs domājat, lai mājās mūsu paliktu mazāk? N-nē! Tēvs mums tāds viltīgs. . . Viņš tikai gribēja, lai man labāk klātos! Redziet, kāds viņš!

—    Ja būtu klausījis, būtu viņam vieglāk un tev pašam labāk, — es paliku pie sava.

—    N-nē, — turpināja Vaņa joprojām jautri. — Vai viņam viens cilvēks ko nozīmē? Neko. Bet tagad es fabrikas skolā nopelnu divdesmit astoņus rubļus.

—    Bet tu atteicies no labāka!

—    Kas tur labāks? — Vaņa kļuva nopietns. — Vai atstāt tēvu ir labi? Labi, jā? Bet tur nekā laba nav, tikai sliktāk. Tur tikai ēd, un tas ir viss. Pie mums mājās labāk. Kā sēžas pie galda, cik tad jautri! Tēvs mums līksms, māte arī! Mums, zināms, nav žāvētas stores. Vai jūs domājat, ka store ir garda?

—     Garda.

—    E, kas tur par gardumu! Riebjas pat mutē ņemt. Bet kartupeļi ar sēnēm, kā jums šķiet? Vai nav gardi? Vesels pods! Un tētiņš vēl izmet pa jokam. Puikas mums labi, meitenes arī nav sliktas. Ko es tur, pilsēta, meklēšu?

Tā es šajā sarunā neko arī nenoskaidroju. Vaņa neatzinās, ka lepnums te galvenais iemesls, bet apgalvoja, ka mājās labāk. Kad atvadījāmies, viņš teica man laipni, bet tajā pašā laikā kaut kā sevišķi šķelmīgi:

—   Atnāciet šovakar pie mums vakariņās. Būs kartupeļi ar sēnēm. Jūs domājat, nepietiks? Atnāciet vien!

—    Kāpēc ne, aiziešu!

—    Goda vārds, atnāciet! Pulksten septiņos. Labi?

Pulksten septiņos es ierados pie Vetkiniem. Veranda pie

galda sēdēja Stepans Deņisovičs un lasīja avīzi. Vasaras virtuvē, kas bija uzcelta atsevišķi, saimniekoja Anna Semjonovna un Oksana. Oksana paskatījās uz mani, neatņemdama rokas no pannas, un, laipni smaidīdama, pateica kaut ko mātei. Anna Semjonovna paķēra priekšautu un, slaucīdama tajā rokas, nāca man pretim:

—    Tas labi, ka esat atnākuši! Vaņka teica, ka nāksiet. Stepan, saņem taču ciemiņu, pietiek ar politiku nodarboties!

Stepans Deņisovičs noņēma brilles un nolika tās uz avīzes. Tad satvēra bārdu un sāka it kā sūkāt ar lūpām. Šajā lūpu kustībā bija manāmas viesmīlīga namatēva rūpes, kā arī drusku ironijas. Mājiņas durvīs stāvēja Vaņka vecākais, ieķēries abām rokām palodā, un smaidīja. Pa vienas viņa rokas apakšu istabā iespraucās Vasjka, bet no otras rokas apakšas, roķelēm uz celīšiem atspiedusies, raudzījās sārtā Marusja, ačeles' blisinādama.

Pēc piecām minūtēm mēs jau sēdējām uz soliem pie lielā galda. Uz galda nebija galdauta, bet tas laistījās dabiskajā koka spodrumā. Sēžoties pie galda, es nevarēju nociesties, nepārvilcis ar roku pār tā patīkamo spodrumu. Stepans Deņisovičs pamanīja šo kustību un teica:

—    Jums patīk? Man arī patīk nekrāsots galds. Tā ir īsta, dabiska krāsa, tur nevienu nevar piemānīt. Bet galdautu, mēdz būt, tīšām nopērk pelēku, lai nebūtu redzami traipi. Bet šeit tīrība neapšaubāma.

Mājās Stepans Deņisovičs bija citāds — pašpaļāvīgāks un jautrāks, viņa vaigu muskuļi kustējās brīvāk un viņš gandrīz nemaz nesukāja savu noslēpumaino sūkājamo. Pie krāsns, kas bija aizklāta ar baltu priekškaru, stāvēja Vaņka vecākais, Vitjka, Semjons un Vaņuška — visa pirmā brigāde un smaidīdami klausījās tēvā.

Istabā ar joni iedrāzās septiņgadīgā Ļuba, — vismelnīgsnējākā Vetkinu ģimenē — viņas seja bija gandrīz olivkrāsā. Atšķirībā no pārējiem viņas kaklu greznoja sarkanu ogu kakla rota. Ļuba iesaucās:

—   Ak vai, nokavējos, nokavējos! Vaņuška, nāc palīgā!

Brūnacainais, nopietnais Vaņuška notupās pie skapīša apakšējā plaukta un lēnā garā sāka sniegt Ļubai vispirms groziņu ar sagrieztu maizi, pēc tam dziļos šķīvjus, dažus nažus, divas sālnīcas un aluminija tējkarotes. Māsa, pretēji brāļa nesatricināmajam mieram, tekāja ap galdu, saceldama istabā tādu sevišķu mīlīgu un siltu vēsmiņu.

Kamēr Ļuba un Vaņuška klāja galdu, Vaņka vecākais un Vitjka izvilka no lāviņas apakšas divus mazus «buciņus» un uzlika uz tiem platu dēli, tikpat tīru kā galds. Blakus lāviņai tādā kārtā radās garš, izjaucams galds, un uz tā drīz vien stāvēja šķīvji, kurus bija atnesusi straujā Ļuba. Es nepaspēju pat apskatīties, kad pie galdiņa jau bija salasījusies vesela sabiedrība: Marusja, Vera, Griša, Katja un Petjka. Katrs no viņiem atnesa sev līdz arī mēbeli. Marusja no lāviņas apakšas izvēla apaļu klucīti. Dvīnīši Katja un Petjka, šķiet, ienāca no otras istabas. Viņi ienāca nopietni un pat norūpējušies, nesdami mazus priežu ķeblīšus, aizspraucās aiz improvizētā galda un, līdzko nosēdās, apklusa nopietnās gaidās.

Četrus gadus vecajai Verai turpretim bija jautrs raksturs. Viņa ļoti līdzinājās Marusjai, tāda pati sārtvaidze un kustīga, tikai Marusjai jau matus pina bizēs, kamēr Verai tie bija nogriezti līdz ādai. Viņa, tiklīdz apsēdās pie galda, paķēra aluminija karoti un sāka vaibstīties, ne pie viena negriezdamās, vienkārši vērdamās gaišajā, vasarīgajā, saulainajā logā, bet ar karoti dauzīdama pa galdu. Vaņuška, stāvēdams pie skapīša, uzmeta viņai acis un dusmīgi sarauca uzacis, norādīdams uz karoti. Vera, draiskulīgi saviebusi seju, šķelmīgi paskatījās uz Vaņušku un, pacēlusi gaisā roku ar karoti, taisījās to triekt šķīvī. Viņai būtu pasprukuši skali, nevaldāmi smiekli, bet Vaņka vecākais satvēra viņas roķeli līdz ar karoti. Vera pavēra uz viņu savas skaistās lielās acis un mīļi pasmaidīja. Vaņka, neizlaizdams viņas roku, pieliecas viņai pie auss un kaut ko iečukstēja; Vera uzmanīgi viņa klausījās, piešķiebusi actiņas, un čukstēja tada aiztrūkstoša balsī, kada mēdz būt tikai četrgadīgiem:

—   Aha … aha ..nedarīšu . .. nedarīšu …

Mani tā aizrāva šis skats, ka palaidu garām pašu svinīgāko brīdi: uz mušu galda un uz mazāko bērnu izjaucamā galda parādījās varamie podi ar kartupeļiem, mūsu galdā — lielāks, otra — mazāks, un Annai Semjonovnai nebija vairs tumšā virtuves priekšauta, bet gan tīrs, spilgts, rožains. Oksana un Semjons ienesa divas dziļas bļodas ar ceptām sēnēm un uzlika tās uz galda. Ģimene mierīgi sasēdas pie galdiem. Man par izbrīnu Vaņka vecākais neapsēdas vis pie mūsu galda, bet pie otrā līdzas Marusjai. Viņš priecīgi savieba seju un noņēma podam vāku. No poda pacēlās biezi, smaržīgi garaiņi. Marusja piepūta vaidziņus, paskatījās podā, bet apsvilinājās tā karstajā elpā un negaidot saka skaļi dziedat un plaukšķināt rociņas, lūkodamās savos galda biedros:

—    Kartupeļi ar mizu! Kartupeļi ar mizu!

Lielie ar interesi paskatījās uz mazajiem, bet viņi mums nepiegrieza vērību. Vera arī saka plaukšķināt un dziedāt, kaut gan kartupeļus vel nebija redzējusi. Katja un Petjka joprojām sēdēja mierīgi, nepieejami nekādiem pasaules kārdinājumiem un uz poda pusi pat nepavērsas.

Stepans Deņisovičs teica:

—    Verai būs kontralts. Vai dzirdat, kā viņa sekundē? Tikai drusku dieze, diezē.

Vaņka vecākais jau lika Veras šķīvī kartupeļus un jokodamies draudēja:

—    Verķa, ko tu diezē?

Vera pārtrauca dziedāšanu un, domādama par kartupeļiem šķīvi, jautajā:

—    A?

—    Kāpēc tu diezē?

Vera pārjautāja vēlreiz.

5ajā mirklī kartupeļi viņu tā aizrāva, ka viņa visu vērību piegrieza tiem un aizmirsa brāli.

Anna Semjonovna uzlika kartupeļus man, vīram un sev un nodeva valdīšanas grožus Oksanai. Visi ķērās pie kartupeļu mizošanas. Te pēkšņi Vaņka vecākais uzlēca kājās un paniski iesaucas:

—    Siļķes aizmirsām!

Visi skaļi iesmējās. Tikai Stepans Deņisovičs pārmetoši paskatījās uz Vaņkas pusi:

—     Ak tu aizmārša tāds! Tā arī vakariņas būtu bez siļķes paēstas.

Vaņka izskrēja ārā un drīz atgriezās aizelsies, turēdams rokās dziļos šķīvjus, pilnus līdz malām ar sagrieztām siļķēm, kas bija samaisītas ar sīpoliem.

—    Siļķes — tā ir viņa iniciatīva, — teica_ Stepans Deņisovičs, — ak tu aizmārša, daudz netrūka, ka būtu aizmirsuši.

Es arī pasmaidīju par Vaņkas aizmāršību. Un vispār man gribējās smaidīt šajā patīkamajā sabiedrībā. Man arī agrāk gadījās būt ciemos, bet es neatceros tādas reizes,A kad mani tik sirsnīgi būtu uzņēmusi visa ģimene. Parasti bērnus aizraidīja istabas tumšākajos kaktos, bet dzīroja tikai pieaugušie. Mani nodarbināja arī daudzi citi vakariņu sīkumi. Man ļoti patika, piemēram, ka bērni visu laiku prata savienot interesi par mani kā ciemiņu ar interesi par ēdienu, paturēdami prātā savus pienākumus un tajā pašā laikā neaizmirsdami arī savas sīkas darīšanas. Acis viņiem priekā laistījās, un viņi labi uztvēra visu, kas notika pie galda, pie kam laiku pa laikam sarunājas par noslēpumainiem tematiem, jo es pa ausu galam sadzirdēju tādus aprautus teikumus:

—    Kur? Pie upītes?

Vai:

—    Nevis «Dinamo», bet «Metālists» . . .

Vai:

—    Volodjka muld, viņš nemaz nav redzējis . . .

Runa, zināms, bija par Gubu Volodjku. Bija kaut kādi novadi, kuru teritorijā Volodjka vienkārši «muldēja».

Visi šie apstākļi mani interesēja un iepriecināja, bet reizē ar šiem pārdzīvojumiem es sajutu nejaušu ēstgribu: piepeši briesmīgi iegribējās kartupeļu ar sēnēm. Un te vēl bija arī siļķes. Tās nebija sarindotas parādes kārtībā uz speciāla, šaura šķīvīša, un sīpolu ripiņas tās neietvēra ka goda sardze, vispār tur nebija nekā manierīga. Še tās kairinoši raudzījās pāri bagātīgi piepildītā dziļā šķīvja malām, un baltas sīpolu ripiņas sajaucas kopā ar siļķēm ciešā sadraudzībā, pie kam visam tam bija uzlieta saulpuķu eļļa!

Pie vakariņu galda runāja par jauno un veco dzīvi:

—    Mēs ar' sievu arī agrāk ne no kā nebaidījāmies, — teica Stepans Deņisovičs, — bet patiesībā daudz bija tādu lietu, no kurām bija jābaidās: pirmkārt, trūkums, otrkārt, uradņiks, treškārt, dzīve bija garlaicīga. Garlaicīga dzīve man ir vispretīgākā.

—    Vai jūs tagad vairāk izklaidējaties? — es jautāju.

—    Atkarājas no tā, ko sauc par izklaidēšanos, — pasmaidīja Stepans Deņisovičs, ieskatīdamies poda ar kartupeļiem. — Oksana iestājās strādnieku fakultātē. Pēc astoņiem gadiem viņa būs būvinženiere. Mans tēvs savos sešdesmit mūža gados redzēja, ja labi paskaita, līdz divdesmit tūkstošiem sapņu. Nu, kas viņam sapņos rādījās — visādas blēņas un muļķības. Bet es lieku galvu ķīla, nekad viņam nerādījās, ka viņa mazmeita bus būvinženiere! Pat dzērumā tas viņam nerādījās.

—      Bet vai tu par to sapņoji kādreiz? — jautāja Anna Semjonovna.

—      Un tu domā, ka ne? Vēl vakar sapnī redzēju, it kā Oksana būtu atbraukusi un iedāvinājusi man kažoku. Es viņai saku: kam man tāds kažoks, man kalvē tādā kažokā nav ērti. Bet viņa atbild: tas nav kalvei domāts, brauksim uz jaunbūves vietu, es, viņa saka, ceļu radiostaciju ziemeļos. Un pašai viņai mugurā milzīgs kažoks, kādus vecos laikos valkāja bajāri.

Oksana, kura sēdēja man līdzās, sarauca savas gudrās, taisnās uzacis un nosarka ne tik daudz no tēva stāsta, cik no vispārējās uzmanības, — visiem bija patīkami paskatīties uz nākošo radiostacijas cēlāju. Vasjka teica Oksanai:

—     Oksana! Es braukšu tēvam līdzi. Tu man atved velteņus.

Visi pie galda sāka smieties, un nu nāca viens priekšlikums

pēc otra. Vaņka vecākais, neslēpdams smaidu, jautāja:

—    Vai es tev, tētiņ, neesmu sapnī rādījies, tas man ļoti svarīgi.

—      Tu arī rādījies! — Stepans Deņisovičs papurināja virs šķīvja bārdu. — Kā ne, rādījies, tikai nelāga sapnis. Tu it kā būtu aizgājis ciemos pie tēvoča, te uzreiz šurp skrien ļaudis un kliedz: ātrāk, ātrāk, jūsu Vaņkam vēders sāp, ābolu pie tēvoča apēdis! Ar ābolu saindējies!

Visi sāka smieties, bet Vitjka pat iesaucās visam galdam pāri:

—     Un ar žāvēto stori! Un ar kādu tur viņējo stori!

Tagad visi laimīgām, līksmām acīm skatījās uz Vaņku, bet viņš stāvēja turpat pie galda un arī smējās, skatīdamies tēvā. Tad jautāja skaļi un jautri:

—     Nu, un kā tad bija? Nomiru … no saindēšanās?

—      Nē, — atbildēja Vetkins. — Nenomiri. Saskrēja ļaudis, aitbrauca ātrās palīdzības automobilis. Atdabūjāim tevi pie samaņas.

Kad kartupeļi ar visām piedevām bija apēsti, pats Stepans Deņisovičs ienesa milzīgu nospodrinātu patvāri, un sākās tējas dzeršana. Tā bija iekārtota vienkārši un oriģināli. Divās lielās bļodās, kas bija nopītas no kārklu klūdziņām, atnesa raušus, divus tā saucamos «koržus», katru ne mazāku par pusmetru diametrā. Es jau agrāk biju redzējis tādus raušus, un katrreiz tie mani pārsteidza ar savu krāšņumu. Ļoti iespējams, ka tie skāra manas ukraiņa dvēseles maigās nacionālās stīgas.

Taukus iepilina korža mīklā, un ap tiem izveidojas sevišķi patīkama, valgana un sāļgana ligzdiņa, kuru garšot ir gastronomiskās baudas īstenā būtība. Korža virspuse ir kā nepārskatāms līdzenums vietām baltā, vietām sārtā krāsā, bet līdzenumā šur un tur ir izkaisīti pauguriņi no sausas, plānas garoziņas. Koržu nedrīkst, nez kāpēc, griezt ar nazi, bet tas jālauž, un tā karstie, kārtainie izrobojumi ir arī viena no tā neatdarināmām savdabībām.

Vetkinu ģimene saņēma koržus jūsmīgiem saucieniem. Pie mazuļu galda tika sarīkotas īstas ovācijas, pat dvīnīši Katja un Petjka aizmirsa savu stoisko vienaldzību, un vispārējās gavilēs bija dzirdami arī viņu skanīgie smiekli.

Pie lielo galda Semjons un Vitjka, acīm redzot iepriekš par koržu neko nezinādami, izbrīnā ieplēta acis un, it kā sarunājušies, abi reizē iesaucās:

—    Ui-ui-ui! Ko-oržs!

Pats Stepans Deņisovičs saņēma koržu ar prieka mirdzumu iesarkanajā sejā un, rokas berzēdams, teica:

—    Tas ir gan sasniegums! Te redzama kultūra, teikšu atklāti, — kulaku kultūra, tomēr apēst koržu ne tikai var, bet pat ieteicams.

Šis vakars nodibināja starp mani un Vetkinu ģimeni tuvas, draudzīgas attiecības. Līdz pēdējai dienai es paliku šās ģimenes draugs, lai gan manā draudzībā, jāatzīstas, bija ne mazums utilitāru elementu: daudz ko varēja mācīties no Vetkiniem un, pats galvenais, par daudz ko pārdomāt.

Stepana Deņisoviča ģimenes pedagoģija varbūt daudzās vietās neizceļas ar technisku pilnību, bet tā skar padomju pedagoģiskās domas visjūtīgākās stīgas: tajā ir pareizi noskaņots kolektīvais tonis, daudz lieliska, radoša optimisma un tā vērīgā ieklausīšanās sīkumos un niekos, bez kā īsts audzināšanas darbs pilnīgi neiespējams. Tāda vērīga ieklausīšanās ir ļoti grūta lieta, tā prasa ne tikai uzmanību, bet arī nepārtrauktu, pacietīgu domāšanu. Šie sīkumi ir grūti uztverami, to ir daudz un tie, savīdamies viens ar otru, sāk čabēt, čaukstēt, pīkstēt un zvanīt. Visi šie sīkumi ir ne vien jāizprot, bet no tiem jāprojektē svarīgi nākotnes notikumi, kas sniedzas tālu pāri ģimenes robežām.

Pašdarinātiem līdzekļiem Stepans Deņisovičs veidoja ģimenes kolektivu, un viņš to darīja neatlaidīgi un pacietīgi. Viņam, zināms, bija arī savi trūkumi, savas kļūdas. Viņa bērni varbūt bija par daudz kārtīgi un mierīgi, pat no «sīkumiem» dvesa pretim nosvērtība. Mūsu pagalma bērnu sabiedrībā Vetkina bērni vienmēr uzstājas kā miera pārstāvji, viņi bija jautri, dzīvi, aktīvi un atjautīgi, bet noteikti vairījās no ķildām un konfliktiem.

Reiz, spēlējot volejbolu, Volodjka Cubs, platiem vaigu kauliem, zibenīgs, gadu četrpadsmit vecs zēns, atsacījās atstāt pade\ eja vietu, kad tas viņam bija jādara pēc spēles noteikumiem. Viņa komanda neprotestēja, jo Volodjka tiešām padeva labi. Otrai komandai par kapteini bija Semjons Vetkins. Tā bija draudzības spēle, bez tiesneša. Semjons aizturēja bumbu rokās un teica:

—     Tas nav pareizi.

Volodjka atkliedza:

—    Nav jūsu darīšana, nozīmējiet ari sev pastāvīgu padevēju!

Kurš katrs cits zēns tādā gadījumā noteikti būtu sacēlis traci

vai pārtraucis spēli, jo nekāda Temida tik labi neprot orientēties taisnības jautājumos kā zēni. Bet Semjons smaidīdams izlaida bumbu no rokām:

—     Lai! To viņi aiz vājuma! Vajag taču ari viņiem kaut kā uzvarēt.

Volodjkas komanda tomēr zaudēja. Tad uzbudinātais, iekarsušais Volodjka uzmācās Semjonam, prasīdams gandarījumu:

—     Ņem savus vārdus atpakaļ! Mēs neesam nekādi vājie!

Volodjka sabāza rokas kabatās, izslēja vienu plecu —skaidra

agresijas zīme. Un Semjons, tāpat mierīgi smaidīdams, deva Volodjkam prasīto gandarījumu:

—     Ņemu savus vārdus atpakaļ! Jums ir ļoti spēcīga komanda. Taisni tāda!

Ilustrācijas dēļ Semjons pacēla pat rokas pret debesim. Volodjka, lepns uz savu morālo uzvaru, teica:

—     Saspēlēsim vēl vienu! Tad redzēsi!

Semjons bija ar mieru un šoreiz paspēlēja, bet tomēr aizgāja no laukuma ar tādu pašu mierīgu smaidu. Tikai atvadīdamies teica Volodjkam:

—     Es tev tomēr tā neieteicu. Mums bija draudzīga saspēle, tā ir cita lieta. Bet nopietnā spēlē tiesnesis tevi tā kā tā no laukuma būtu padzinis.

Volodjka, priecādamies par uzvaru, uzņēma Semjona aizrādījumu bez ķlvēšanās:

—     Nu, lai, bet mēs tomēr esam uzvarējuši!

Šajā, kā ari daudzos citos gadījumos, izpaudās diezgan sarežģīta pedagoģisko principu ciņa. No vienas puses man pat patika Volodjkas dedzīgā, «netaisnā» prasība un viņa uzvaras kāre un Semjona humora piesātinātā piekāpība varēja likties apšaubāma. Es par to ieminējos Stepanam Deņisovičam un biju loti pārsteigts, saņēmis no viņa noteiktu, skaidru atbildi, kas pierādīja, ka ari šī problēma ne tikai viņu nodarbināja, bet bija ari līdz galam atrisināta.

—    Es domāju, ka tas ir pareizi, — teica Stepans Deņisovičs,

—     Semjons ir prātīgs zēns, viņš ļoti pareizi darījis.

—    Kā tā — pareizi? Volodjka izturējās bezkaunīgi un panāca savu. Cīņā tā nevar!

—    Neko viņš nepanāca. Skaidri taču redzams, ka Volodjkas pusē vājums, Semjona — spēks. Un pie tam liels spēks, tur nav ne mazāko šaubu. Te krīt svarā ari tas, par ko cīnās. Te nav viena, bet divas cīņas. Viena par bumbu, bet otra daudz svarīgāka — par cilvēku saticību. Jūs paši teicāt: nesaplēsās, nesaķildojās, pat lieku partiju saspēlēja. Tas ir ļoti labi.

—    Bet es šaubos, Stepan Deņisovič, tāda piekāpība tomēr . . .

—    Skatoties kad, — domīgi teica Vetkins, — man šķiet, tagad būtu jāatradinās no visādas ēšanās. Agrāk cilvēki tiešām dzīvoja kā zvēri. Ja ieķēries otram rīklē, tad dzīvoji, palaidi vaļā — tevi kāds cits ieķersies. Mums tas neder. Jābūt biedriskiem. Ja biedrs ir nekaunīgs, jāaizrāda, šim nolūkam ir organizācija. Nebija tiesneša, tātad spēle bija slikti organizēta. Tāpēc vien nav jāķeras pie rīkles.

—    Bet ja Semjonam nāksies sastapties ar īstu ienaidnieku?

—      Tā ir cita lieta. Tad būs darīšana ar īstu ienaidnieku. Varat būt pilnīgi pārliecināts, ka Semjons, ja būs vajadzība, — un es domāju, ka tāda vajadzība droši būs, — rīklē ieķersies un vaļā nelaidis!

Es pārdomāju Stepana Deņisoviča vārdus, atcerējos Semjona seju, un man kļuva skaidrs, ka vienā ziņā Stepanam Deņisovičam taisnība: īstu ienaidnieku Semjons tiešām no rokām neizlaidis.

No tā laika jau pagājuši vairāki gadi. Vetkinu kolektivs manu acu priekšā dzīvoja, attīstījās un kļuva turīgāks. Nekad ciešie sakari starp ģimenes locekļiem nepārtrūka, nekad tajā neredzēja apjukušas sejas, nekad tur nesūdzējās par trūkumu, lai gan trūkums vienmēr klauvēja pie viņu durvīm.

Bet ari trūkums pakāpeniski mazinājās. Bērni pieauga un sāka palīdzēt tēvam. Sākumā viņi lika ģimenes katlā savas strādnieku fakultātes un fabrikas skolas stipendijas, bet tad sāka nest mājās ari savu peļņu. Oksana tiešām kļuva par būvinženieri, latu padomju cilvēki iznāca ari no citiem Vetkiniem.

Vetkinus mūsu rūpnīcā mīlēja un ar viņiem lepojās. Stepanam Deņisovičam bija ļoti sabiedriska daba, viņš prata atsaukties uz katru lietu un katru jautājumu un visur ielika savu domu un mierīgo, smaidošo ticību. Mūsu partijas organizācija ar lielu godu uzņēma viņu 1930. gadā savās rindās.

Vetkinu ģimenes pedagoģiskais stils līdz pat pēdējai dienai bija manas uzmanības un pētīšanas priekšmets, bet ari citi mācījās no viņiem. Zināmā mērā Vetkinu ietekmē pārvērtās ari Cuba ģimene. Ari pati par sevi tā nebija slikta ģimene. Cubiem bija vairāk nekārtības, nejaušības, pašplūsmas, daudz kas netika novests līdz galam. Bet tiem bija arī daudz labas padomju degsmes un mākslinieciskas radīšanas spēju. Pats Cubs savā ģimenē vismazāk uzstājās kā patvaldnieks. Viņam bija labs un kvēls padomju pilsoņa raksturs, tāpēc viņa ģimenē uz katra soļa veidojas dzīves un cīņas prieka pilns kolektivs.

Cubi drusku apskauda Vetkinus skaitliskā pārākuma dēļ. Kad Cubiem piedzima septītais bērns — dēls, Cubs no prieka nezināja, kur dēties, un sarīkoja lepnas dzīres, kurās viesu un pēcteču klātbūtnē teica šādu runu:

—     Septītais dēls — tas ir kas sevišķs. Es arī tēvam biju septītais dels. Bet sievas man teica: septītais dēls — laimes dēls. Ja septītais dēls paņems gaiļa olu, gadās tādi gaiļi, kas dēj olas, ja . . . paņems un ieliks azotē un nēsās četrdesmit dienas un četrdesmit naktis, katrā ziņā izšķilsies velnēns, tāds maziņš, — pašu saimniecībai. Visu,' ko viņam liek, viņš izdara. Cik es olu nesamaitāju, tēvs mani par to pat pēra, bet velnēnu neizperēju: līdz vakaram iznēsāsi, bet vakarā vai nu izkritīs, vai saspiedīsi. Tā ir grūta lieta — izperēt savu velnu.

Grāmatvedis Pižovs teica:

—     Cik gadu tūkstošus cilvēki ar šiem velniem nav ņēmušies, stāsta, ka katram cilvēkam bijis savs velns, bet, ja labi paskatās, dzīves bilanci tas maz ietekmējis, un ražošanas spējas šiem velniem, atklāti runājot, bijušas zemas.

Stepans Deņisovičs saglauda ūsas un pasmaidīja:

—    Tev, Cub, arī vēl tagad velnēnu netrūkst. Ja labi pameklētu kaut kur pagultē, droši vien sēž.

—    Nē, — iesmējās Cubs, — nav. Padomju varas laikā nav vajadzības! Nu! Iedzersim un uzsauksim: panākt un aiziet priekša Vetkinam!

Mēs priecīgi saskandinājām glāzes, jo šis tosts nemaz nebija tik slikts.

CETURTĀ NODAĻA

Nauda! No visiem cilvēces izgudrojumiem šis izgudrojums vistuvāk stāvēja velnam. Nekur citur nebija tik plašu iespēju neģēlībai un krāpšanai, nekur citur nebija tik izdevīgu apstākļu svētulības attīstībai.

Liktos, ka padomju dzīvē svētulībai nebūtu vietas. Tās baktērijas tomēr ir šur un tur sastopamas, mums nav tiesības to aizmirst, tāpat kā nedrīkstam aizmirst gripas, malārijas, tīfa un citu slimību ierosinātājus.

Kāda ir svētulības formula? Egoisms plus cinisms, plus ideālistiskās muļķības ūdeņainā vide, plus ārišķīgās pazemības ubadzīgā estētika. Neviens no šiem elementiem nedrīkst būt padomju dzīvē. Citādi tas ir tur, kur dievs un velns iejaucas cilvēku dzīvē, kur tie grib būt dzīves noteicēji un vadītāji. Svētulim vienā kabatā ir nauda, otrā — lūgšanu grāmata, svētulis kalpo gan dievam, gan velnam, krāpj kā vienu, tā otru.

Vecajā pasaulē katrs ierāvējs bija lielākā vai mazākā mērā arī svētulis. Tādēļ nemaz nevajadzēja uz katra soļa tēlot Tartifu, un galu galā'arī svētulībai bija atrastas pieklājīgas formas bez primitivās pozas un komiskās vientiesības. Visnekautrīgākie izsūcēji bija iemācījušies spiest strādniekiem roku, prata parunāt ar proletārieti par dažādām lietām, uzsist uz pleca un pajokot, bet labdara un mecenāta paradumus prata savienot ar apzināti pašpaļāvīgu vienkāršību un tikko manāmu piesarkšanu. Iznāca diezgan jauks un pievilcīgs skats. Ne tikai neviens nesteidzās slavēt dievu to kungu, bet pat likās, ka par dievu pat runa nevar būt, ka pateicība vispār nav vajadzīga ne virs zemes, ne debesīs. Tā bija izcili gudra politika. Kaut kāds tur Tartīfs līda vai no ādas laukā, lai patiktu dievam, viņa līšana bija aktiva, uzmācīga, neatturama, un taisni tāpēc tāds Tartifs jau pa desmit kilometriem oda pēc velna, kas, starp_ citu, arī nemaz neslēpās, bet turējās turpat līdzās vecajā krēsla, pīpēja machorku un garlaikodamies gaidīja savu kārtu.

Tā bija visrupjākā svētulības forma, kas ar savu techniku atgādināja Stefensona lokomotivi. Mūsdienu rietumu svētuļiem viss ir iekārtots apskaužami pamatīgi — nekāda dieva, nekādu svēto, bet līdz ar to arī pēc velna neož, un vispārīgi ne pēc kā neož, izņemot smaržas. Ša temata cienītajiem ieteicam iepazīties ar liekuļu klasisko tipu — Andrē Zida sacerējumu «Ceļojums uz Kongo».

Bet visa šī tīrība ir tikai estētiska technika, nekas vairāk. Līdzko pūlis sāk izklīst, līdzko tēvs un māte paliek vieni paši sava intīmaja ģimenes lokā, līdzko viņu priekšā izvirzās bērnu audzināšanas jautājumi, tūliņ uz skatuves parādās arī abi draugi: akurātais, gludi noskūtais, žēlīgais un starojošais dievs un smulīgais, izdrupušiem zobiem, bezkaunīgi smīnošais sātans. Pirmais nes līdz «ideālus», otrais skandina kabatā naudu, kas ne mazāk patīkama par «ideāliem».

Šeit, ģimenē, kur nebija vajadzīga nekāda «sabiedriska» taktika, kur valdīja visvarenie zooloģiskie instinkti un bažas, kur acu priekša ņudzēja dzīvie, neapšaubāmie pēcnācēji, — tieši šeit netaisna, asinskāra un nekaunīgā iekārta, kuras riebīgo seju nevarēja apslēpt ne ar kādu grimu, parādījās visā savā huligāniskajā nekautrībā. Un tās morāliskās pretrunas, praktiskais, veikalnieciskais cinisms bija kā apvainojums bērna tīrajai dvēselei.

Un tāpēc tieši buržuāziskajā ģimenē neatlaidīgi centās iedzīt velnu līdz ar viņa naudu un citiem velnišķiem izgudrojumiem kādā attālā kaktā.

Tikai tāpēc buržuāziskajā ģimenē centās turēt slepenībā ģimenes bagātību finansiālos avotus, šajā sabiedrībā pielika visas pulēs, lai nošķirtu bērnus no naudas, taisni šeit tika izdarīti muļķīgi un veltīgi mēģinājumi izaudzināt «augsti morālisku personību». Šie mēģinājumi bija ideālistiskā altruisma, kaut kādas mītiskas «labsirdības» un nemantrausības projekti, tā bija pēc būtības tās pašas izsmalcinātās svētulības skola.

Nikolajs Nikolajevičs Babičs likās esam jautrs cilvēks. Viņš nopietna saruna bieži mēdza iepīt savādus un nevajadzīgus vārdus, kam vajadzēja liecināt par viņa možo garu un mundro raksturu, piemēram: «rauj viņu piķis» vai «ak tu svētā jumprava». Viņš mīlēja vienā otrā gadījumā atcerēties kādu anekdoti, stāstīja to skaļā balsī, gari, līdz apnikumam. Seja viņam apaļa, bet šaja apaļumā nav labsirdības, nedz kontūru maiguma, tās panti nav elastīgi, un tie sastinguši nemainīgā mimikā. Piere plata, pārklāta ar pārāk vienādām, paralēlām krociņām, kuras, ja arī sakustas, tad visas reizē, kā uz pavēli.

Mūsu iestādē Nikolajs Nikolajevičs ieņēma kancelejas priekšnieka vietu.

Mēs ar Nikolaju Nikolajeviču dzīvojām vienā mājā, kas bija uzcelta pilsētas nomalē tajā laikā, kad pie mums bija modē kotedžas. Mūsu kotedžā bija četri dzīvokļi. Visi tie piederēja mūsu iestādei. Pārējos dzīvokļos dzīvoja Ņikita Konstantinovičs

Lisenko — galvenais inženieris un Ivans Prokofjevičs Pižovs — galvenais grāmatvedis, — mani veci darba biedri, mana likteņa līdzgaitnieki jau no tā laika, kad iepazināmies ar Vetkinu.

Šās kotedžas sienās risinājās mūsu ģimeņu dzīve, kas mums visiem savstarpēji bija labi pazīstama. Te es arī pilnīgi noskaidroju naudas problēmas nozīmi ģimenes kolektiva. Mani kaimiņi uz šo problēmu skatījās katrs savādāk.

Nikolajs Nikolajevičs Babičs no mūsu pazīšanas pirmās dienas pārsteidza mani ar savu drūmo dzīvokļa iekārtu. Viņa dzīvoklī viss balstījās uz resnām kājām; galds, krēsli un pat gultas — viss bija pārklāts ar nopietnības un nelaipnības kārtu. Un pat tajos brīžos, kad namatēvam seja atplauka smaida, viņa dzīvokļa sienas un lietas, likās, vēl vairāk sarauca uzacis un nosodīja šādu viņa izturēšanos. Tāpēc Nikolaja Nikolajeviča smaids nekad neiepriecināja sarunu biedru, un pats namatēvs par to arī nemaz nebēdājās.

Bet, tiklīdz viņam bija jārunā ar dēlu vai meitu, viņa smaids izzuda bez pēdām, it kā tā nekad nebūtu bijis, un tā vietā radās gurdas, pierastas tikumības izteiksme.

Viņa bērniem bija apmēram viena gada starpība vecumā — no trīspadsmit līdz piecpadsmit gadiem. Viņu sejas sāka parādīties tāds pats nekustīgs stingums kā tēvam. Man ne visai bieži gadījās iegriezties pie Babiča, bet katru reizi man nācās būt par liecinieku tādai sarunai:

—    Papu, iedodiet divdesmit kapeikas.

—    Kādai vajadzībai?

—    Burtnīca jāpērk.

—    Kāda burtnīca?

—    Rēķināšanas.

—   Vai vecā jau pierakstīta pilna?

—    Tur . . . vienai stundai vēl atlicis . . .

—    Es rīt tev nopirkšu divas burtnīcas.

Vai atkal:

—    Papu, mēs ar Nadju iesim uz kino.

—    Ejiet vien!

—    Bet nauda!

—    Cik maksā biļete?

—    Astoņdesmit piecas kapeikas.

—    Man liekas, astoņdesmit.

—    Nē, astoņdesmit piecas.

Nikolajs Nikolajevičs pieiet pie skapīša, izņem no kabatas .atslēgas, atslēdz atvilktni, kaut ko pāršķirsta un pārcilā, aizslēdz atvilktni un uzliek uz galda tieši vienu rubli septiņdesmit kapeikas.

Dēls pārskaita naudu, saņem to saujā, saka _«paldies»_ un aiziet. Visa šī operācija ilgst minūtes trīs, un šajā laika zena seja pamazām pieplūst asinīm, kas operācijas beigās aizsniedz pat ausu galiņus. Es ievēroju, ka asins daudzums ir apgrieztā proporcijā prasītās sumas lielumam un sasniedz maksimumu, kad dēls lūdz:

—    Papu, dodiet desmit kapeikas!

—     Tramvajam?

—     Tramvajam.

Pie atvilktnes notiek tas pats svinīgais rituāls, un galdā tiek likti divi pieckapeiku gabali. Dēls sarkdams saņem tos saujā, saka «paldies» un aiziet.

Reiz dēls lūdza nevis desmit kapeikas, bet divdesmit un paskaidroja, ka otrās desmit kapeikas vajadzīgas Nadjai tramvajam. Nikolajs Nikolajevičs grasījās jau iet uz skapīša pusi un iebāza roku kabatā, bet piepeši apstājās un pagriezās pret dēlu:

—   Nav labi, Tola, ka tu lūdz māsas vietā. Viņai taču pašai ir mute.

Tolam asins pieplūdums sasniedza augstāko pakāpi pirms operācijas beigām.

—    Viņa mācās.

—    Nē, Tola, tas nav labi. Ja viņai vajadzīga nauda, lai pasaka. Citādi iznāk, it kā tu būtu kāds kasieris. Varbūt tev nopirkt naudas maku, kur naudu glabāt? Tas nekam neder. Cita lieta, kad pats pelnīsi. Te tev būs desmit kapeikas, bet Nadja var pati paprasīt.

Pēc piecām minūtēm Nadja parādījās uz istabas sliekšņa, un ausis viņai jau svila kā ugunī. Viņa ne uzreiz nāca klajā ar savu lūgumu, bet papriekšu savilka seju smaidā. Nikolajs Nikolajevičs viņā pārmetoši paskatījās, un smaids acumirklī pārvērtās apjukumā: Nadjai pat acis piesarka.

—    Papu, iedod man naudu tramvajam.

Nikolajs Nikolajevičs nekā nejautāja. Es gaidīju, ka viņš izvilks no kabatas jau iepriekš sagatavotās desmit kapeikas un iedos Nadjai. Nē, viņš atkal devās pie skapīša, izņēma atkal no kabatas atslēgas utt. Nadja paņēma no galda desmit kapeikas, nočukstēja «paldies» un izgāja ārā. Nikolajs Nikolajevičs pavadīja viņu ar garlaicīgu labvēlīgu skatienu, nogaidīja, kamēr aizvērsies durvis, un atplauka:

Toļka jau sāk izlaisties. Un kā gan citādi, ar visādiem draugiem satiekas. Un kaimiņi ar šādi tādi. Pie Lisenko, ziniet, kas par kārtību? Lai svētā jumprava stāv klāt! Viņiem bērni galīgi noklīduši, lai dievs žēlīgs! Bet Pižova bērni — rokas vien jānoplāta. Pats Ivans Prokofjevičs vienmēr tik prāto. Saprotiet, bērnus nevar audzināt bez labas priekšzīmes. Bet meita man godprātīga, jūs jau redzējāt. Kur tev! Nevis kāda brūklene, bet īsta zemeņu oga! Neviena viņai nevar līdzināties. Tai skaidra dvēsele. Zināms, paaugsies, neko darīt, bet dvēseles skaidrība jāiepotē no mazām dienām. Tas, zināms, grūti izdarāms, kad visapkārt nejēdzības: pa ielām visur staigā šie puikas, žvadzina naudu pa kabatām.

Galvenajam inženierim Ņikitam Konstantinovičam Lisenko bija labsirdīga seja. Viņš bija garš un sausnējs, bet viņa sejā bija iemitinājusies labsirdības diktatūra, kas tā bija iedzīvojusies šajā sejā, ka pat mūsu rūpnīcas katastrofiskajos brīžos neatstāja ieperināto vietu un tikai vēroja, kā visi pārējie dvēseles spēki dzēsa bīstamo ugunsgrēku.

Ņikitas Konstantinoviča ģimenes iekārta ir diametrāli pretēja Babiča ģimenes iekārtai. Sākumā man likās, ka to bija radījusi Ņikitas Konstantinoviča labsirdība bez viņa gribas piedalīšanās un bez tieksmes uz teoretizēšanu, bet vēlāk sapratu savu kļūdu. Tiesa, labsirdība tur arī ņēma savu dalību, ne tik daudz aktīvu, cik pasīvu, — zināms klusas piekrišanas veidā. Bet galvenais pedagoģiskais faktors Lisenko ģimenē bija māte Jevdokija Ivanovna, diezgan izglītota un enerģiska sieviete. Jevdokiju Ivanovnu reti kad varēja redzēt bez grāmatas rokā, visa viņas dzīves interese bija lasīšana, un tā nebūt nebija tukša un neauglīga kaislība. Diemžēl, viņa vienmēr lasīja kaut kādas vecas grāmatas ar nodzeltējušām lapām un apdilušiem vākiem; viņas mīļākais autors bija Sellers-Michailovs. Ja viņa būtu lasījusi jaunās grāmatas, no viņas varbūt būtu iznākusi krietna padomju sieviete. Bet tagad tā bija vienkārši domājoša dāma, diezgan nekārtīga, ar veselu ideālu sortimentu, kuriem par materiālu bija vienīgi «labā» principi.

Jāatzīstas, ka padomju pilsonis ir drusku atradinājies no šā temata, bet mūsu jaunatne droši vien pat nav par to dzirdējusi.

Mūsu jaunības dienās uz labu mūs skubināja priesteri, par labo rakstīja filozofi, Vladimirs Solovjovs veltīja labajam biezu grāmatu. Neskatoties uz tādu uzmanību, ko veltīja šim tematam, labais tomēr nekļuva par cilvēku nepieciešamo vajadzību un, patiesību sakot, bija tikai par traucēkli labam darbam un labai omai. Tur, kur šis labais izplēta savus maigos spārnus par pasauli, tur dzisa smaidi, sīka enerģija, stājas cīņa, un visiem sāka smelgt pakrūtē, bet sejās parādījās garlaicīga, skāba izteiksme. Pasaulē sākās nekārtības.

Tāda pati nekārtība bija arī Lisenko ģimenē. Jevdokija Ivanovna to nemanīja, jo aiz savāda pārpratuma nedz kārtība, nedz nekārtība nebija ne labo, ne ļauno tikumu nomenklatūrā.

Jevdokija Ivanovna stingri turējās pie oficiālā tikumu saraksta un interesējās par citiem jautājumiem:

—   Mitja, melot nav labi! Tev vienmēr jārunā patiesība. Cilvēkam, kas melo, nav nekā svēta sirdī. Patiesība ir visdārgākā manta pasaulē, bet tu esi izstāstījis Pižoviem, ka mums esot sudraba tējkanna, kaut gan tā nemaz nav sudraba, bet niķelēta.

Mitja, lāsainu seju, gaišām uzacīm, lielām, sārtām ausim, pūš tējas tasīte un nesteidzas reaģēt uz mātes pamācību. Tikai iztukšojis tasīti, viņš saka:

—    Tu vienmēr izpušķo, māt. Principā neesmu teicis, ka tā ir sudraba, bet gan, ka tā ir sudraba krāsā. Bet Pavluška Pižovs saka, ka tādas sudraba krāsas nemaz neesot. Tad es jautāju: kāda tad ir? Bet viņš saka: ir gan niķelēta krāsa. Viņš neko nesaprot: niķelēta krāsa! Tējkanna ir niķelēta, bet krāsa tai sudraba.

Māte garlaikodamās klausās Mitjas paskaidrojumos. Mitja vispār tāds savāds: nav iespējams izprast, kur viņam labā un kur ļaunā sākums. Vēl vakar vakarā viņa teica vīram:

—   Tagad bērni aug tādi amorāli!

Pašlaik viņa vēro bērnus. Vecākajam, Konstantīnam, desmitas klases skolniekam, ir ļoti pieklājīgs izskats. Viņš valka pelēkus, īsus svārkus, kaklasaiti un ir akurāts, kluss un nosvērts. Ģimenes sarunās Konstantins nekad nepiedalās, viņam ir savas darīšanas, savi uzskati, bet viņš neatzīst par vajadzīgu runāt par tiem ar citiem.

Mitjam ir divpadsmit gadu. No visiem Lisenko ģimenes locekļiem viņš visvairāk liekas esam cilvēks bez principiem, varbūt tāpēc, ka viņš ļoti pļāpīgs un pļāpājot tiešām izrāda amorālu vaļību. Nesen Jevdokija Ivanovna gribēja pamudināt delu uz labu darbu: apciemot slimo tēvoci, viņas brāli. Bet Mitja smaidīdams teica:

—    Māt, apdomā pati, kāda tur jēga? Tēvocim piecdesmit gadu, un turklāt viņam vēzis. Tādā slimībā ari ārsts neko nevar līdzēt, bet es neesmu ārsts. Viņš tā kā tā mirs, un tur nav ko iejaukties.

Ļena vēl maza, tikai pēc gada sāks iet skolā. Viņa līdzinās tēvam ar savu laisko vienaldzību, kas skaidri redzama viņas sejā. Taisni tāpēc māte domā, ka nākotnē viņa būs aktīvāka labo darbu idejas pārstāve nekā zēni.

Ļena nolika glāzi un sāka staigāt pa istabu. Māte pavadīja viņu ar mīlestības pilnu skatienu un pievērsās grāmatai.

Lisenko istaba piekrauta visādām noputējušām lietām, piebāzta vecām avīzēm, grāmatām, sakaltušām puķēm, nevajadzīgiem, salauztiem un tikpat noputējušiem krāmiem: krūzēm un krūzītēm, marmora un porcelāna sunīšiem, pērtiķiem, pelnu traukiem un šķīvīšiem.

Ļena apstājās pie bufetes skapja un, pacēlusies uz pirkstu galiem, ieskatījās vaļējā atvilktnē:

—    Bet kur palikusi nauda? — viņa dungoja, pagriezdama uz mātes pusi mazliet uztraukto seju.

Mitja ar lielu troksni atgrūda krēslu un metās pie atvilktnes. Viņš ar roku sāka rakņāties tās dažādajās panckās, iebāza tur otru roku, dusmīgi paskatījās uz Ļenu un ari pagriezās pret māti:

—   Vai tu jau esi iztērējusi visu naudu? Ja? Bet ja nu man vajadzēs ekskursijai?

Mātei priekšā Grigoroviča grāmata un Antona-grutdieņa liktenis. Nesaprazdama, ko no viņas grib, viņa jautā:

—    Ekskursijai? Nu, paņem, ko tu kliedz?

—    Nav taču! — Mitja kliedz pilnā kaklā un rāda ar roku uz atvilktni.

—   Mitja, nav labi tā bļaut. . .

—    Bet ja man vajag ekskursijai?!

Jevdokija Ivanovna truli skatās Mitjas uzbudinātajā seja un beidzot saprot:

—   Nav? Nevar būt! Vai tad tiešām Annuška būs visu iztērējusi? Ej pajautā Annuškai!

Mitja aizsteidzas uz virtuvi. Ļena stāv pie vaļējās atvilktnes un par kaut ko sapņo. Māte šķirsta grāmatu. No virtuves ieskrien Mitja un šausmās brēc:

—   Viņa saka, palicis trīsdesmit rubļu! Bet nav!

Pie brokastu atliekām piemētātā galda Jevdokija Ivanovna dzīvo vēl deviņpadsmitā gadsimta trešajā ceturksni. Viņai negribas pārtraukt interesanto stāstu un pārcelties par pusgadsimtu uz priekšu, viņai negribas pārslēgties uz kādiem tur trīsdesmit rubļiem. Un viņai šodien laimējas. Nopietnais, nepieejamais Konstantins dzedri saka:

—    Ko tu bļausties? Es paņēmu tos trīsdesmit rubļus, man vajag.

—    Un neko neatstāji? Vai tas, tu doma, pareizi?! — uztraucas Mitja.

Konstantins neko neatbild. Viņš aiziet pie sava galdiņa un sāk nodarboties ar savām lietām. Lai kā Mitja ir sašutis, viņš nevar neapbrīnot vecākā brāļa pašapzinīgo grāciju. Mitja zina, ka Konstantīnam ir liels, brūns ādas maks, un šajā makā norisinās Mitjam nezināma, interesanta dzīve: makā ir nauda, kaut kādas zīmītes un teātra biļetes. Konstantīns nekad nerunā par šā maka noslēpumiem, bet Mitjam gadās novērot, kā vecākais brālis tajā ieved kārtību.

Mitja atvaira šo kārdinošo tēlu un bēdīgi atceras:

—    Bet ja nu man vajag ekskursijai?

Neviens viņam neatbild. Ļena gultas galā atvērusi mātes somiņu. Somiņas dibenā viņa redz divus rubļus un sīknaudu. Ļena! daudz nevajag: bērnudārzā neko nevar nopirkt, bet uz ielas stūra pārdod eskimo, tas maksā piecdesmit kapeikas. Iekodusi apakšlūpu, Ļena izņem sīknaudu. Finansiālā krize viņai pilnīgi atrisināta, tagad viņai ar pieaugušiem nav ko runāt, un tikko notikušo skandālu Ļena jau vairs neatceras. Viņa tur rokā trīs divdesmitkapeiku gabalus. Bet piepeši ari šī laime izput kā dumi. Mitjas bezkaunīga roka zibeņātrumā izkampa no Ļenas rokas spožo sudrabu. Ļena pacēla acis, izstiepa Mitjam tukšo plaukstiņu un teica mierīgi:

—   Tur ir vēl. Par šo jāpērk eskimo.

Mitja paskatījās somiņā un izbēra uz gultas sīknaudu. Ļena nesteigdamas salasīja no oranžkrāsas segas naudu un aizgāja mātei garam uz priekšistabu. Mitja ari neko nestāstīja mātei par savu ieguvumu un pat somiņu neaiztaisīja. Viss bija atkal sava vieta, un istaba apklusa savā putekļainajā nekārtībā. Uz nenokopta galda mielojas mušas. Konstantīns aizgāja pēdējais, rūpīgi noslēdzis sava galda atvilktni. Jevdokija Ivanovna, nepacēlusi acis no grāmatas, pārsēdās uz dīvāna.

Vēlu vakarā Ņikita Konstantinovičs ari ieskatījās bufetes atvilktne, padomāja, paskatījās apkārt un teica:

—    Klausies, D'usja, vai naudas vairs nav?… Bet līdz algas izmaksai vel piecas dienas? Kā tad būs? . . .

—   Naudu paņēmuši bērni . . . viņiem tā bija vajadzīga.

Ņikita Konstantinovičs vēl pakavējās pie atvilktnes, tad

iebāza roku krūšu kabatā, izvilka nodilušo maku, ieskatījās tajā un palika stāvam sievas priekšā:

—    Tomēr, Dusja, vajag ievest kaut kādu . . . uzskaiti vai vēl kaut ko . . . tādu. Vēl piecas dienas .. . līdz algas dienai.

Jevdokija Ivanovna paskatījās virā caur savu vecmodīgo zelta pensneju un teica:

—   Es tevi nesaprotu . . . Kādu uzskaiti?

—    Kas tur ko nesaprast. . . nauda paliek nauda . . .

—   Ak, Ņikita, tu saki «nauda» tādā toni, it kā tas būtu galvenais princips. Nu, nepietika naudas. Tāpēc vien taču principi nav jāgroza.

Ņikita Konstantinovičs novelk svārkus un piever durvis uz istabu, kur guļ bērni. Sieva ar sasprindzinātu, cīņai gatavu skatienu seko viņam, bet Ņikita Konstantinovičs pat nedomā strīdēties. Viņš jau sen tic sievas principiem, un ne principi viņam pašlaik dara bažas. Viņu nospiež doma, kur dabūt naudu līdz algas izmaksai.

Jevdokija Ivanovna tomēr atzīst par vajadzīgu nostiprināt vira morālisko sfēru:

—    Nevajag bērnus šajā vecumā pieradināt pie visādiem naudas norēķiniem. Pietiek jau ar to, ka pieaugušie tikai to vien dara,, ka skaita naudu: nauda, nauda, nauda! Mūsu bērni jātur tālāk no tādiem principiem: nauda! Un tas ir labi, ka mūsu bērni nav kāri pēc naudas, viņi ir ļoti godīgi un ņem, cik viņiem vajag.

Cik tas briesmīgi, vai tu vari iedomāties: divpadsmit gadu vecumā jau rēķināt un aprēķināt! Sis merkantilisms jau tā ir saindējis civilizāciju, vai tev tā neliekas?

Ņikitu Konstantinoviču maz interesē civilizācijas liktenis. Viņš atzīst, ka viņa pienākums ir labi vadīt padomju rūpnīcu. Kas attiecas uz civilizāciju, tad Ņikita Konstantinovičs ir spējīgs vienaldzīgi paiet garām tās priekšlaicīgai boja ejai no saindēšanās ar merkantilismu. Bet viņš ļoti mīl savus bērnus, un sievas vārdos ir kaut kas mierinošs un patīkams. Patiešam, viņai ir taisnība: kam bērniem merkantilisms? Tāpēc Ņikita Konstantinovičs saldi iemiga sievas vārdu radītajā atmosfērā. Aizmigdams viņš nolēma rit palūgt galvenajam grāmatvedim Pižovam aizdot viņam piecdesmit rubļu.

Miegs jau bija izplētis pār Ņikitu Konstantinoviču savus spārnus, kad viņa apziņā pēdējo reizi pazibēja dzīves priecīga Pižova tēls, un kaut kur pašā apziņas stūrīti pavīdēja doma, ka Pižovs ir merkantils cilvēks un viss viņam apsvērts un aprēķināts: gan nauda, gan bērni .. . gan pats dzīves prieks . . . ari smaidi . .. Bet tas jau bija miegs ..

Otrā rītā Ņikita Konstantinovičs aizgāja darba ka vienmēr bez brokastīm. Bet Jevdokija Ivanovna pēc stundas iegāja bērnu istabā un jautāja:

—    Kostja, vai tev ir nauda?

Kostja pagrieza pret māti samiegojušos seju un lietišķi jautāja:

—   Vai tev daudz vajag?

—    Ne jau . . . rubļu divdesmit. . .

—     Bet kad atdosi?

—    Izmaksas dienā . . . pēc piecām dienām .

Kostja, atspiedies pret elkoni, izvilka no biksēm jaunu, bruņu ādas maku un, neko neteikdams, pasniedza mātei divas desmitrubļu naudas zīmes.

Māte paņēma naudu un tikai uz sliekšņa nopūtas: viņai šķita, ka viņa dēlā būtu pamanījusi kaut ko tādu, kas atgādina merkantilismu.

Ivans Prokofjevičs Pižovs bija ārkārtīgi resns cilvēks, man jāsaka, ka tik resnus cilvēkus es sava mūža nekad nebiju redzējis. Jādomā, kā šī aptaukošanās bija izskaidrojama ar kādu iekšķīgu kaiti, tomēr pats Ivans Prokofjevičs nekad par to nežēlojās, izskats viņam bija veselīgs, viņš bija kustīgs un nenogurdināms kā jauneklis. Viņš reti smējās, bet viņa mīkstajā seja mājoja tik daudz dzīves prieka un laba, atturīga humora, ka viņam pat smieties nebija nekādas vajadzības. Smieklu vieta pa Ivana Prokofjeviča seju no vienas vietas uz otru šaudījās jautri velnēni; tie sarunu biedram stāstīja daudz vairāk nekā Ivana Prokofjeviča vardi, lai gan viņa vārdi arī bija diezgan izteiksmīgi.

Pižova ģimenes sastāvs bija diezgan raibs. Bez viņa paša un sievas — tievas sievietes ar lielām acīm — tā sastāvēja no diviem dēliem, deviņi un četrpadsmit gadu veciem, brāļameitas, glītas, slaikas jaunavas, kas izskatījās vecāka par saviem sešpadsmit gadiem, un audžumeitas, desmit gadus vecās Varjušas, ko Ivans Prokofjevičs bija saņēmis kā mantojumu no drauga.

Bija vel vecmāmuļa, pa pusei sabrucis radījums, bet jautru dabu, ļoti rosīga un visādu joku izgudrotāja.

Pižovu mājās arvien valdīja jautrība. Visos tajos divpadsmit gados, kamēr es ar viņu biju pazīstams, es neatceros nevienu dienu, kad tur nebūtu skanējuši smiekli, nebūtu dzirkstījuši joki. Viņiem visiem patika vienam par otru pazoboties, viņi visi prata aktivi dzīties pēc jokiem, tos meklēt, un bieži viņiem bija tāds izskats, it ka katrs no viņiem sēdētu paslēptuvē un tikai glūnētu, kāda nepatikšana vel gadīsies kaimiņam, lai tad pēc sirds patikas par to nopriecātos. Tādam paradumam, kā tas var likties, vajadzētu radīt vispārīgu īgnumu, bet šeit tomēr no tā nebija ne vests. Taisni otrādi, šāda viltīga izturēšanās bija izdomāta it kā ar nolūku, lai pašā dīglī iznīcinātu visādas nepatikšanas un likstas. Varbūt tāpēc viņu ģimenē nekad nebija bēdu un asaru, ķildu un konfliktu, nospiesta toņa un sašļukušas omas. Šajā ziņā viņi ļoti atgādināja Vetkinu ģimeni, bet tiem bija mazāk sirsnīga prieka, smieklu, jautras nebēdnības.

Pižovi gandrīz nekad neslimoja. Es atceros tikai vienu gadījumu, kad pats Ivans Prokofjevičs saslima ar gripu. Man to paziņoja vecākais zēns Pavluša. Viņš iedrāzās pie manis gavilēdams, paskatījās uz mani ar ironisku smaidu, bet ar vienu aci pašķielēja uz galdā saliktajām detaļām:

—     Tēvs mums šodien nolicies gar zemi! Gripa! Atsaucām ārstu! Tagad guļ un dzer konjaku! Lika jums pateikt, ka šodien darba nevar ierasties .. Redziet nu? Bet arvien apgalvoja: es nekad neslimoju. Vienkārši lielījās!

—    Vai ārsts teica, ka viņam gripa?

_ — Ārsts. Gripa taču nav bīstama, vai ne? Vai jūs neatnāksiet?

Ivans Prokofjevičs gulēja gultā, bet blakus uz galdiņa stāvēja konjaka pudele un dažas glāzītes. Guļamistabas durvīs, atslejušiespret stenderi, stāvēja jaunākais Sevka un Varjuša un meta uz tevu ļaunus skatienus. No visa bija redzams, ka Ivans Prokofjevičs tikko laimīgi bija atvairījis šā pāra uzbrukumu, jo seja viņam_ triumfēja uzvaras priekā, bet lūpas bija sakniebtas apmierināta grimase.

Ieraudzījis mani, Sevka palēcās un skaļi iesmējās

—   Viņš saka, ka konjaks esot zāles. Bet ārsts dzēra, dzēra un pēc tam teica: ak tu velni, piedzirdījuši! Vai tad tādas irzales?

Varjuša, virinādama balto durvju vienu pusi, teica klusa balsi ar visērcīgāko ironiju:

—   Viņš vienmēr teica: kas pirmais saslims, tas ir nekam nederīgs cilvēks! Bet tagad pats pirmais saslimis…

Ivans Prokofjevičs nicīgi piemiedza acis uz Varjušu:

…. Bezkauņa tāda! Kas pirmais saslimis? Vai es?

—     Kas tad cits?

—    Ir gan cilvēks — ši Varjuša Pižova . . .

Pižovs savieba žēlīgu ģīmi un nodziedāja no «Kņaza Igora»:

Ak manu tētiņ,

Ak manu māmiņ!

Varjuša skatījās viņā izbrīnījusies:

—    Kad? Kad? Bet kad tad es tā dziedāju?

—     Bet kad tev vēders sāpēja?

Pižovs saķēra vēderu un sāka skurināt galvu. Varjuša skaļi iesmējās un izmisumā nokrita uz dīvāna. Pižovs, priecīgs par uzvaru, pasmaidīja, paņēma roka pudeli un griezās pie manis ar lūgumu:

—    Pievāciet šo nabaga zēnu. Viņš pieradis ārstēties ar ricineļļu un arī mani kūda.

Sevu tā pārsteidza negaidītais trieciens, ka viņš tikai iepleta muti. Pižovs savilka seju smaidā:

—   Vai redzēji?

Tad piedāvāja:

—   Vai neizdzersiet glāzīti?

Es izbrīnījos:

—i Vai jūs esat slims? Vai jokojat? Kāpēc jādzer?

—     Kā tad! Iedomājieties tikai: astoņus gadus neesmu slimojis. Tagad tik patīkami, it kā gada pārskatu būtu nodevis. Konjaku var dzert, grāmatas palasīt, visu tev pienes klāt, atnāk ciemiņi. Kā pa svētkiem! Vai nevēlaties glāzīti? _

Nezin no kurienes atčāpoja vecmāmuļa un saka rosīties ap slimnieku bubinādama:

—    Kur tas redzēts — vasara slimot? Vasara arī nabagam gaisma, bet ziemu pat ķeizaram tumsa. Izdomājuši kādas tur gripas. Kāpēc mums tādu slimību nebija? Rudenī gadījās saaukstēšanās, drudzis, krika. Taisnība, arī šīs slimības ar degvīnu ārstēja, mans tēvs citu zāļu pat netika redzējis. Gan iekša leja, gan no ārpuses berzēja, slims, ne slims, bet redzams, ka iereibis.

Seva un Varjuša tagad sēdēja līdzās uz dīvāna un, ironiski smaidīdami, vēroja jautro vecmāmuļu. No virtuves atnāca skaistule Feņa — brāļameita, aizlika rokas aiz muguras, papurināja gaišmataino galvu un pasmaidīja dzidrajam, pelēkajam acīm:

—    Vai tad šis zāles arī veseliem līdz?

Viņai bez vārdiem atbildēja glāzītes ar zeltaino dzērienu, Ivans Prokofjevičs palieca galvu sāņus:

—    Feņička, mana gudriniece, pasaki vēl kaut ko tikpat asprātīgu! — Feņa piesarka, mēģināja saglabāt smaidu, bet nekas neiznāca, bija jāaizskrien uz virtuvi. Skatītāji uz dīvāna kaut ko kliedza un vicināja ar rakām. Pēc šādas gaviļu izrādīšanas Seva man priecīgi teica:

—    Šodien viņš visiem cērt pāri, ir jau slims. Bet, kad vesels, — nē, tad neviens viņam ceļu negriež!

Seva, zobus rādīdams, apturēja smaidu pašā plaukumā un ar acīm ieurbās tēvā, interesēdamies par radīto iespaidu.

Tēvs piemiedza acis un ar visiem pieciem pakasīja kaklu:

—    Paskat tik! Ko tu viņam padarīsi? Tā viņš slimniekam ceļu griež. Zināms, ka esmu slims, citādi viņš no maniem nagiem neizspruktu . . .

Šajā jautrajā ģimenē tomēr bija ļoti stingra disciplina. Pižovi prata padarīt disciplinu par patīkamu un jauku lietu, nebūt nemazinādami ar to disciplinas stingrās prasības. Bērnu dzīvajās sejās es vienmēr redzēju vērīgu gatavību darboties, modrīgu orientēšanos savā apkārtnē, bez kā disciplina vispār nav domājama.

Sevišķi mani interesēja Pižovu ģimenes finansiālā organizācijā. Tā šķita esam līdz galam izstrādāta sistēma, kas praksē sen pārbaudīta un kas bagāta vecām pierastām tradicijām.

Ivans Prokofjevičs neatzina sevi par šās sistēmas autoru. Viņš mēdza teikt: — Neko es neesmu izgudrojis. Ģimene ir uzņēmums un saimniecība, protams. Nauda ienāk un aiziet, — tas nav mans izgudrojums. Bet ja nu nauda, — tad vajadzīga arī kārtība. Tērēt naudu bez saprašanas var tikai tad, ja esi to nozadzis. Bet ja ir debets un kredits, tad ir arī kārtība. Ko tur gudrot? Bez tam nāk klāt vēl viens apstāklis: bērni. Kad tad viņus mācīt, ja ne tagad.

Visvairāk mani pārsteidza tas, ka Ivans Prokofjevičs nebija ievedis sev nekādu grāmatvedību. Viņš neko nepierakstīja un arī bērnus pie tā neradināja. Pēc viņa vārdiem, ģimenē tas ir lieks.

—     Pierakstīšana vajadzīga kontrolei. Bet mēs esam septiņi cilvēki, paši sev esam kontrole. Mācīsi viņus pierakstīt, izaugs par birokrātiem; tas arī bīstami. Jūs zināt, no mūsu vidus, grāmatvežiem, nāk visvairāk birokrātu. Darbs tāds, vilks ar viņu!

Ivana Prokofjeviča jautrās acis prata redzēt ģimenes locekļu finansiālās operācijas visos sīkumos, neķeroties pie grāmatvedības ierakstiem.

Ivans Prokofjevičs izdalīja kabatas naudu atpūtas dienas priekšvakarā diezgan svinīgi. Tajā dienā pēc pusdienām ģimene neizklīda. Feņa novāca traukus un pati nosēdās līdzās Ivanam

Prokofjevičam. Ivans Prokofjevičs uzlika galda naudas maku un jautāja:

—    Nu, Sevka, vai tev nedēļai pietika?

Sevkam rokā notašķīts, no papīra taisīts naudas maks. Makā daudz nodalījumu, un atvērts tas līdzinās zemes smeļamās mašinas kausu virknei. Sevka izpurina šos kausus uz galda, no tiem izkrīt viens divdesmitkapeiku un viens pieckapeiku gabals.

—    Tas vēl atlicies, — saka Sevka, — divdesmit piecas kapeikas.

Varjuša savu naudas maciņu, ar tikpat daudziem nodalījumiem, glabā konfekšu kārbiņā, maciņš viņai tīrs, bez traipiem. Uz tā aizdomīgo apaļumu ironiski raudzījās Sevka:

—    Varjuša atkal naudu iesālījusi.

—    Atkal iesālījusi? — iepleš acis Ivans Prokofjevičs.— Šausmas! Ar ko gan tas beigsies? Cik tev naudas?

—     Naudas? — Varjuša nopietni pētī maciņa iekšu. — Te viens rublis, tas te arī rublis . .. un tas . .. arī rublis.

Viņa ar savām naivi skaidrajām acīm skatās uz Ivanu Prokofjeviču un izliek maciņam blakus vairākus naudas gabalus un divus rubļus.

—    Ai-ai-ai, — iesaucās Sevka, piecēlies no krēsla.

Vecākie vēro norēķināšanās kampaņu ar labpatiku, savus

makus ārā nevelk un naudu nerāda.

—    Varjuša kūrvietai krāj, — smīn Pavluša.

—    Ne kūrvietai, bet pavisam kam citam! Viņa taisās pirkt lellei traukus, galdiņu un lampu.

Es arvien brīnījos par to, ka Ivans Prokofjevičs nekad bērnus neizprašņā, kur viņi naudu likuši vai ko viņi ar to domā darīt. Vēlāk es sapratu, ka izprašņāt nebija nekādas vajadzības, jo ģimenē nekādu noslēpumu nebija.

Ivans Prokofjevičs izņem no maka sīku sudraba naudu un dod to mazajiem:

—    Te tev būs rublis un tev arī rublis. Ja pazaudēsiet, nebūs mana vaina. Pārbaudiet naudu, neatejot no kases.

Sevka un Varjuša rūpīgi pārbauda naudu. Varjuša divas reizes pārlika desmitkapeiku gabalus no vienas vietas uz otru, viltīgi pameta ar acīm Ivanam Prokofjevičam un iesmējās:

—     Re kāds, dod vēl vienu!

—    Nevar būt. Tur ir desmit.

—     Skaiti: viens, divi, trīs . . .

Ivans Prokofjevičs pieraus naudu sev klāt un ātri skaita:

—    Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi, desmit. Ko tad tu, a?

Apjukusi Varjuša pakāpjas augstāk krēslā un sāk atkal no jauna ar vienu pirkstu pārbaudīt naudas gabalus. Bet Sevl^ skaļi smejas:

-      Ha, ha! Bet kā viņš skaitīja? Viņš nepareizi skaitīja, Pieci, un tad uzreiz septiņi, bet vajag — seši.

Ivans Prokofjevičs nopietni saka:

—   Ja neticat, pārskaitiet.

Sabāzuši galvas kopā, visi atkal sāk skaitīt naudas gabalus. Izrādās, ka tiešām desmit. Ivans Prokofjevičs, atgāzies krēslā, skaļi smejas. Tikai Feņa, aizlikusi roku mutei priekšā, zibina acis uz tēvoci: viņa redzēja, kā tas piesvieda no maka apakšas papildu gabalu.

Mazie saliek naudu savās sarežģītajās naudas glabātuvēs.

Pienāk vecāko kārta. Pavluša saņem trīs rubļus sešām dienām. Feņa — piecus rubļus. Dodams viņiem naudu, Ivans Prokofjevičs jautā:

—   Vai pietiks?

Tie pamet ar galvu: pietiks.

—    Jāpietiek. Līdz pirmajam janvārim likmes netiks grozītas. Ja mums paaugstinās algu, tad redzēsim, — labi?

Uz algas paaugstināšanu cer ne tikai Ivans Prokofjevičs, bet ari Feņa ar Pavlušu. Pavluša mācās fabrikas skolā, Feņa — technikumā. Savas stipendijas viņi nodod ģimenes kasē; tas ir neapgāžams likums, par kura pareizību nevienam nav ne mazāko šaubu. Pēc algas saņemšanas Ivans Prokofjevičs dažreiz saka ģimenes padomē:

—    Ienākums: mana alga — 475, Pavlušas — 40, Feņas — 65, kopā — 580. Tagad tā: mātei saimniecības vajadzībām — 270, jūsu kabatas nauda — 50, vai tā? Kopā — 320, atliek 260. Ko ar tiem?

Vecmāmuļa no savas vietas klusu ierunājas:

—   Es zinu, kas šiem vajadzīgs: radio iesprūdis zobos, radio, četrlampu. Jau pagājušo mēnesi mēļoja par šo radio. Stāsta, divisimt rubļu.

—   Nopirkt radio, — smejas Pavluša, — vai tā ir kultūra vai nav?

—    Kas tā par kultūru? Kliedz, šņāc un svelpj, bet nauda jāmaksā. Labāk nopērc sev kurpes un staigā kā bilde. Bet kādas Feņai kurpes?

—    Es varu pagaidīt, — saka Feņa, — labāk pirksim radio.

—    Ari kurpēm iznāks, — piebilst Ivans Prokofjevičs.

—    Pareizi, — kliedza pilnā balsi Sevka, — radio un kurpes, redzi, vecmāmiņ. Un staigā kā bilde.

Tādas budžeta apspriedes pie Pižoviem notiek reti. Līdzīgas problēmas viņi risina, tikko tās rodas, un izlemj gandrīz nemanot. Ivans Prokofjevičs atzīst šo paņēmienu par vislabāko.

—   Viens pateiks kādu vārdu, otrs piebildis, skaties, vienam ari taisnība! Un tauta tāda, kas saprot, — taču grāmatveža bērni.

Pižova ģimenē tas bija labi, ka viņi nekautrējās izteikt tādas vēlēšanās un sapņus, par kuru tūlītēju piepildīšanu nebija ko domāt. Cetrlampu uztvērējs vispirms radās kā nākotnes sapnis. Tādā pašā projekcijā radās ari ragutiņas Sevam un citas lietas. Par prozaiskākām lietām nebija jāsapņo. Reiz Feņa, pārnākusi no technikumā, teica Pavlušam:

—    Man pēdējās zeķes beigtas. Lāpīju, lāpīju, vairāk nevar. Jāpērk jaunas, saproti?

Un vakarā ar šo savu vajadzību griezās pie Ivana Prokofjeviča:

—    Dod naudu zeķēm.

—    Vai līdz algai neizvilksi?

—     Neizvilkšu.

—     Se.

Zeķes neietilpa kabatas naudas budžeta. Tā bija domāta ziepēm, zobu pulverim un citiem sanitāriem sīkumiem, kinoteātrim, konfektēm, saldējumam, kā ari spalvām, burtnīcām, zīmuļiem.

Man vienmēr darīja prieku šī jautrā ģimene un tās stingrā kārtība naudas lietās. Te nauda neoda ne pēc žēlīgā dieva, ne viltīgā velna. Tā bija parastā dzīves ērtība, kas neprasa nekādas morāliskas piepūles. Pižovi skatījās uz naudu kā uz ikdienišķu un derīgu sīkumu. Taisni tāpēc nauda viņiem nemētājās pa atvilktnēm un netika slēpta ar skopuļa drebošu roku. To glabāja Ivans Prokofjevičs ar vienkāršu un apzinīgu nopietnību kā kuru katru citu vajadzīgu lietu.

PIEKTĀ NODAĻA

Pasakās un teikās, brīnišķās balādēs un poēmās bieži tiek stāstīts par laimīgiem karaļiem un karalienēm, kam dievs dāvājis vienīgo dēlu vai vienīgo meitu. Šie prinči un princeses, karaļdēli un karaļmeitas vienmēr nes sev līdzi skaistuma un laimes burvību. Pat visbīstamākās dēkas, kur neiztiek bez nešķīstu spēku iejaukšanās, ko jau iepriekš pareģojusi kāda visu zinātajā burve, šajos stāstījumos notiek tikai tāpēc, lai pasvītrotu izredzētas būtnes liktenīgo laimi. Pat drūmā un nepielūdzama nāve, sastopoties ar tādu princi, paliek ar garu degunu: atrodas gan labi burvji, gan pakalpīgi dzīvā un nedzīvā ūdens piegādātāji un ne mazāk labi un pakalpīgi operu un baletu libretu sacerētāji.

Lasītājam un skatītājam šajos laimīgajos varoņos slēpjas kaut kāds optimistisks daiļums. Kas tas par daiļumu? Tas neizpaužas ne darbībā, ne gudrībā, ne talantā, pat ne viltībā. Tas izriet no paša temata: princis ir karaļa vienīgais dēls. Šis temats neprasa citu loģiku kā tikai veiksmes un jaunības loģiku. Princim jau no mūžības lemts ir varas diženums, ir bagātība, ir gods un greznums, ir skaistuma mirdzums, ir cilvēku mīlestība. Viņam iet līdzi gan neapstrīdama paļāvība uz nākotni, gan tiesība uz laimi, tiesība, ko neapdraud ne sāncenši, ne šķēršļi.

Šis mirdzuma apstarotais temats nemaz nav tik nereāls, kā tas pirmajā acumirklī var likties, un nemaz nestāv tik tālu no mūsu dzīves. Tādi prinči nav tikai iztēles auglis vien. Daudzi skatītāji un lasītāji, tēvi un mātes, audzina savās mājās, vienkāršā ģimenē, tādus pašus prinčus un princeses, tādus pašus vienīgos pretendentus uz laimi un tāpat tic, ka viņi šai laimei speciāli radīti.

Padomju ģimenei jābūt tikai kolektivam. Zaudēdama kolektiva pazīmes, ģimene kā audzināšanas un laimes organizācija zaudē savas nozīmes lielāko daļu. Kolektiva pazīmju zaudēšana notiek dažādos veidos. Viens no visizplatītākiem ir tā saucamā «vienīga bērna sistēma».

Pat vislabākajos, visizdevīgākajos gadījumos pat talantīgiem un rūpīgiem vecākiem vienīga bērna audzinašana ir sevišķi grūts uzdevums.

Pjotrs Aleksandrovičs Ketovs strādā kādā no Zemkopības tautas komisariāta centrālajām iestādēm. Liktenis piešķīris viņam laimīgu tiesu, un tas nav gluži aiz žēlastības. Pjotrs Aleksandrovičs ir stiprs cilvēks, viņš arī pašam liktenim varētu ierādīt savu tiesu, ja liktenis būtu nokļuvis viņam rokās.

Pjotram Aleksandrovičam ir gaišs prāts, viņš ir liels analīzes meistars, bet Pjotrs Aleksandrovičs nekad neslīkst un neaizrijas ar tās produktiem. Viņš vienmēr patur acīs nākotni. Rau dzīdamies nākotnes skaistajās perspektīvās, viņš tajā pašā laikā prot allaž priecāties, smieties un sapņot kā zēns, prot saglabāt gara možumu, gudro acu mierīgo skatienu, saprātīgu un pārliecinošu valodu. Viņš prot ieskatīties cilvēkos, izjust katra cilvēka elpu. Cilvēkiem viņš pieiet ar to pašu rūpīgo analīzi, vieniem griež ceļu, otrus laipni pavada, blakus trešajiem ietur stingro ierindas soli, ceturtajiem ķeras pie rīkles un prasa paskaidrojumus.

Viņa mājas valdzina ar disciplinētā komforta stingro kartību, vairākām izlasīto grāmatu rindām, tīro, apdilušo paklāju uz grīdas un Bēthovena krūšu tēlu uz pianino.

Arī savu ģimenes dzīvi Pjotrs Aleksandrovičs iekārtojis saprātīgi un patīkami. Jaunības dienās viņš ar pētījošu skatienu apsvēra vairāku skaistuļu daiļumu, pieskārās viņām ar savu precizo, jautro analizi un izvēlējās Ņinu Vasiļjevnu, Jaunavu ar pelēkām acīm un rāmu, mazdrusciņ zobgalīgu dvēseli. Viņš apzināti ļāvās savām jūtām un iemīlējās pamatīgi un uz ilgu laiku, izdaiļojis mīlestību ar draudzību un izsmalcinātu, bruņniecisku vīrieša pārākumu. Ņina Vasiļjevna ar to pašu piemīlīgo zobgalību atzina šo pārākumu un paļāvīgi iemīlēja Pjotra Aleksandroviča vīrišķīgo spēku un spirgto gudrību.

Kad piedzima Viktors, Pjotrs Aleksandrovičs teica sievai:

—   Paldies. Tas vēl ir neapstrādāts materiāls, bet mēs izaudzināsim no viņa krietnu pilsoni.

Ņina Vasiļjevna pasmaidīja un, laimes priekā starodama, sirsnīgi atbildēja:

—   Mīļais, ja jau viņš ir tavs dēls, tad tas nozīmē, ka viņš būs arī labs cilvēks.

Bet Pjotrs Aleksandrovičs negribēja pārspīlēt savu senču tikumus un tīro asiņu iedzimšanu, viņš svēti ticēja audzināšanas varenībai. Viņš bija pārliecināts, ka cilvēki vispār tiek audzināti pavirši, šā tā, ka cilvēki neprot audzināt, kā pienākas: pamatīgi, konsekventi, neatlaidīgi. Viņš jau garā redzēja sava radošā darba lielos panākumus.

Viktoram bija divi gadi, kad Ņina Vasiļjevna pieglauzdamas jautāja:

—   Nu, lūk, tavs pilsonis jau staigā un runā. Vai tu esi apmierināts ar delu?

Pjotrs Aleksandrovičs neliedza sev prieku lieku reizi papriecāties par Vitju. Puika bija liels, sārts, jautrs. Un Pjotrs Aleksandrovičs atbildēja:

—    Esmu apmierināts ar dēlu. Tu esi viņu lieliski izbarojusi. Var uzskatīt, ka mūsu darba pirmais posms ir pabeigts. Un tagad mēs ķersimies pie tevis!

Viņš piekļāva Vitju sev klāt, nostādīja starp ceļiem un vēlreiz tēvišķīgi piedraudēja:

—    Ķersimies! Tiesa!

—    Tieta, — teica Vitja, — bet kā tu ķeltiet?

No Vitjas dvesa pretī laimes un saulainas dzīves smaržas. Šim nākošajam pilsonim viss bija tik veselīgs un tīrs, viņam bija tik miermīlīgs, dzidrs skatiens, tēva_ piere un mātes 'vieglais smīns pelēkajās acis, ka vecāki varēja būt lepni uz viņu un nākotne sagaidīt vislabāko.

Ņina Vasiļjevna diendienā vēroja, kā viņas pūles nes bagātīgus augļus: arvien skaistāks, sirsnīgāks, pievilcīgāks kļuva dēls, ātri attīstījās viņa valoda, ar drošu bērna grāciju viņš staigāja un skraidīja, ar neaprakstāmu pievilcību prata jokot, smieties, jautāt. Šajā bērna bija tik daudz īsta dzīves daiļuma, ka pat nākošais pilsonis palika drusku sāņus.

Sldiena Ņinai Vasijjevnai bija tik skaista, ka par nākošo dienu negribējās domāt. Gribējās vienkārši dzīvot līdzās šai viņas radītajai dzīvībai, priecāties par to un lepoties ar savu lielo mātes veiksmi. Viņa sastapa daudz svešu bērnu, vērīgi viņos raudzījās, un viņai bija patīkama šis reti sastopamās cilvēciskas brīvības sajuta: viņa nevienu neapskauda.

Un pēkšņi viņai ārkārtīgi iegribējās radīt vēl vienu tādu skaistu bērna dzīvību. Viņa iztēlojās blakus Vitjam meitenīti gaišiem matiem un pelēkām acīm, gudru pieri un smaidošu skatienu, meitenīti, kuru varētu nosaukt par . . . Lidu. Viņai ir apbrīnojama līdzība ar Vitju un tajā pašā laikā kaut kas savs, nekad nebijis, vienreizējs, ko tik grūti iedomāties, jo tas vēl nekad nav bijis, to var radīt tikai Ņinas Vasiļjevnas mātes laime.

—    Petrus! Es gribu meiteni.

-    Kā meiteni? — brīnījās Pjotrs Aleksandrovičs.

—    Es gribu, lai man būtu meita.

—    Bet kā tu zini, ka tā katrā zinā būs meita? Bet ja nu dēls?

Ņina Vasiļjevna uz īsu mirkli kļuva domīga. Otrs dēls? Bez šaubām, tas tikpat skaisti kā meita. Un galu galā . . . meita var būt trešā. Kāda burvīga sabiedrība.

Prieka un kaunīga sievišķīga satraukuma uzplūduma viņa sāka pārliecināt viru:

Paklausies, Petrus, kāds tu birokrāts! Dēlu, tādu ka Viktors, saproti? Un tai pašā laikā ne tādu, citādu, saproti, mīļu, sevišķu! Bet meitu var ari vēlāk! Kas tā būs par ģimeni! Vai tu vari iedomāties, kāda ģimene!

Pjotrs Aleksandrovičs noskūpstīja sievai roku un pasmaidīja ar to pašu pārākumu, kas tika atzīts jau pašā sākumā.

—    Ņina, tas ir nopietns jautājums, parunāsim.

—    Nu, labi, parunāsim.

Ņina Vasiļjevna bija pārliecināta, ka skaista ģimenes aina, tik skaidra viņas iztēlē, būs vilinoša ari viņam, viņš aizmirsis savu salto pārākumu. Bet, kad viņa sāka runāt, tūliņ nomanīja, ka patiesā dzīves krāšņuma vietā rodas tikai parastu vardu virknējumi, izsaucieni, nevarīga pirkstu mimika, iznāk tukša dāmu pļāpāšana. Virs skatījās uz viņu mīļi un labvēlīgi, un viņa apklusa, gandrīz vai ievaidējusies.

—   Ņina, nevar taču ļaut vaļu tik pirmatnējam instinktam!

—    Kādam instinktam?'Es taču runāju par cilvēkiem, par nākošajiem cilvēkiem . . .

—    Tev tā šķiet, bet runā instinkts . . .

—    Pjotr!

—    Pag, dūjiņ, pag! Tur nav ko kaunēties. Tas ir skaists instinkts, es tevi saprotu, es pārdzīvoju to pašu. Jauka ģimene, par kādu tu runa, varētu ari mani valdzināt, bet ir vel cēlāks, vel daiļāks mērķis. Uzklausi.

Viņa piekļāvīgi nolika galvu viņam uz pleca, bet viņš glaudīja viņas roku un runāja, raudzīdamies grāmatu skapja stikla durvis, it kā aiz tā mānīgā spīduma tiešam redzētu cēlās tāles.

Viņš runāja par to, ka lielā ģimenē var izaudzināt tikai viduvēju personību; tā ari tiek audzinātas parasto cilvēku masas, tāpēc tik reti pelēkajā pūli ir izcili cilvēku raksturi, laimīgi izņēmumi. Viņš ir pārliecināts, ka cilvēka viduvējais tips varētu būt daudz augstāks. Izaudzināt lielu cilvēku var tikai tad, ja viņam atdod visu mīlestību, visu prātu, visas tēva un mātes spējas. Ir jāatmet priekšstats par ģimeni: ģimene esot bērnu bars, nekārtīgas rūpes par tiem, rūpes par pirmējam vajadzībām — pabarot, apģērbt, kaut ko iemācīt. Ne, nepieciešams liels darbs ar dēlu, filigrāns, smalks audzināšanas darbs. Šo radošo darbu nedrīkst sadalīt starp daudziem bērniem. Ir jāatbild par kvalitāti. Bet kvalitāte iespējama, tikai koncentrējot radīšanu.

—    Iedomājies, Ņina, mēs dosim tikai vienu cilvēku, bet tas nebūs standarts, tas būs gudrinieks, dzīves rota …

Aizvērusi acis, Ņina Vasiļjevna klausījās vira, juta viņa

pleca vieglo kustēšanos, kad viņš cilāja roku, redzēja mīkstās,, maigās ūsas galiņu, un daiļās bērnu sabiedrības aina aizmiglojas, un tas vieta parādījās cits tēls — vīrišķīgs, skaists, izsmalcināti audzināts jauneklis,_ nākotnes ievērojams darbinieks un liels cilvēks. Šis tēls veidojas kaut kā bez miesas un bez asinīm, ka tālas pasakas tēls, ka zīmējums uz ekrāna. Viņas vakarējie sapņi bija dzīvāki un mīļāki, bet šī uzburtā pasaka un vīra balss, un viņa domu gājieni, vel joprojām neparasti spēcīgi un drosmes pilni, un sievietes gadsimtiem ilgais paradums ticēt šim vīra spēkam, — viss tas bija tik saskanīgs un tik viengabalains,, ka Ņina Vasiļjevna negribēja turēties pretim. Ar dziļi noslēptām skumjam viņa atvadījās no sava mātes sapņa un teica:

—    Labi, mīļais, labi. Tu spēj redzēt tālāk. Lai notiek, kā tu velies. Bet. . . tas nozīmē… ka mums nekad nebūs vairāk bērnu?

—    Ņina! Nedrīkst būt. Nekad.

Kopš šās dienas Ņinas Vasiļjevnas dzīvē sākās kaut kas jauns. Viss apkārt kļuva nopietnāks, pati dzīve kļuva prātīgāka un atbildīgāka, un likās, it kā tikai tagad viņa būtu galīgi šķīrusies no lellēm un uz visiem laikiem būtu aizgājusi viņas jaunības bezrūpība. Lai tas būtu cik savādi būdams, bet, atteikusies no mātes jaunrades, viņa tikai tagad sāka īsti izjust visu grūtā mātes darba dižumu.

Par Viktoru viņa tagad priecājās citādi. Arī agrāk tas bija viņai ārkārtīgi dārgs, un viņa pat iedomāties nevarēja, kas notiktu, ja tā vairs nebūtu,_ bet agrāk no tā dzīvā daiļuma radās viss dzīves daiļums, it ka no tā izplūstu kādi sevišķi skaisti un dzīvinoši stari. Tagad bija tikai viņš, joprojām dārgs un skaists, bet, izņemot viņu, it kā nekā vairs nebūtu — ne sapņu, ne dzīves. Tālab Viktors kļuva vēl dārgāks un pievilcīgāks, bet blakus mīlestībai sirdī ieviesās arī nemiers. Sākumā Ņina Vasiļjevna pat neaptvēra, kas tas par nemieru un vai tas pamatots un vajadzīgs. Viņa vienkārši, pašai nemanot, vēroja dēla sejiņu un atklāja tajā vai nu aizdomīgu bālumu, vai muskuļu atslābumu, vai blāvumu acis. Viņa cītīgi vēroja Viktora garastāvokli, apetiti, katrā mazākā niekā viņai sāka spokoties gaidāmas nelaimes zīmes.

Sākumā tas bija nepatīkami, grūti. Vēlāk pārgāja. Viktors auga un attīstījās, un viņas bailes kļuva citādas. Tās neradās piepeši, nežņaudza sirdi, neaptumšoja apziņu, tās pārvērtās lietišķās, ikdienišķās, parastās, nepieciešamās bailēs.

Pjotrs Aleksandrovičs nekā sevišķa nemanīja sievas dzīvē.. Bija izzudusi viņas mīļā zobgalība, sejas mierīgās, maigās līnijas kļuva stingras un noteiktas, pelēkās acis bija zaudējušas mirdzumu un valgumu un kļuvušas skaidrākas un dzidrākas. Viņš. saka pārdomāt un atrada izskaidrojumu: dzīve rit, un jaunība aiziet, bet līdz ar to aiziet arī līniju daiļums un maigums. Bet viss ir brīnum jauks, nākotnē gaidāmas jaunas dzīves bagātības, kas zin, varbūt daudz vērtīgākas par_jaunībās bagātībām. Viņš pamanīja jauna nemiera rašanos sieva, bet nosprieda, ka arī tas nāk par labu, varbūt nemierā arī slēpjas patiesa mātes laime.

Pats viņš nejuta nekādas bailes. Viņš savu personību stingri bija sadalījis starp darbu un dēlu; ir viena, ir otra nodalījumā bija daudz cilvēka pūļu. Viktors ar katru dienu uzradīja arvien vairāk spīdošu īpašību. Pjotrs Aleksandrovičs it ka atklāja jaunu zemi ar visādām dabas bagātībām un neredzētiem skaistumiem.. Viņš rādīja visu šo krāšņumu sievai, un tā viņam pievienojās. Viņš tai teica:

—  Palūko, cik lielas pārmaiņas mēs radam šajā cilvēkā.

Un sieva viņam uzsmaidīja, un viņas dzidrajās, nopietnajās acīs viņš redzēja priecīgu smaidu, kas šajās acīs ne vienmēr bija redzams.

Viktors lieliem soļiem gāja uz priekšu. Piecu gadu vecumā viņš pareizi runāja krieviski un vāciski, desmit gadu vecuma sāka iepazīties ar klasiķiem, divpadsmit gadu vecuma lasīja Silleru oriģinālā un jūsmoja par viņu. Pjotrs Aleksandrovičs gāja dēlam līdzās un pats brīnījās par viņa ātro soli. Dēls žilbināja viņu ar savām spīdošajām gara spējām, lielo talantu un to vieglumu, ar kādu viņš uztvēra visgrūtākās un vissmalkākās domu nianses un vārdus.

Jo tālāk Viktors attīstījās, jo noteiktāks kļuva viņa raksturs. No viņa acīm ātri izzuda pirmatnējā cilvēciska dabiskuma mirdzums, tajā arvien biežāk varēja lasīt saprātīgu un atturīgu uzmanību un vērtējumu. Pjotrs Aleksandrovičs ar prieku redzēja tur savas slavenās analizēs pēdas. Viktors nekad nebija untumains, bija laipns un patīkams kopdzīvē, bet _mutes_ izteiksmē sāka parādīties saprotošs smīns, kaut kas līdzīgs mātes Smaidam jaunībā, bet dzedrāks un savrupāks.

Šis saprotošais smīns attiecās ne tikai uz visu apkārtējo, tas attiecās arī uz vecākiem. Viņu pašaizliedzīgo darbu un uzupurēšanos, viņu prieku un lepnumu Viktors pienācīgi novērtēja. Viņš labi saprata, ka vecāki gatavo viņam izcilu dzīves ceļu, un juta sevī spēku būt izcilam. Viņš redzēja un saprata mātes bailes viņa dēļ, redzēja visu šo baiļu veltīgumu un smīnēja savu saprotošo smīnu. Juzdams vecāku mīlestību, rūpes un ticību, tajās ne ar vienu nedalīdamies, Viktors nevarēja maldīties: viņš bija ģimenes centrs, tās vienīgais princips, tās elks. Ar to pašu agri pamodušās analizēs spēku, ar pieauguša cilvēka loģiku viņš konstatēja notikumu likumību: vecāki riņķo ap viņu ka nevarīgas planētas. Tas bija kļuvis viņam par ērtu paradumu un patīkamu estētiku. Vecākiem tas sagādāja prieku, un dēls ar atturīgu smalkjūtību bija ar mieru tiem nerunāt pretim.

Skolā viņš mācījās teicami. Viņš bija pārāks par skolas biedriem ne tikai ar savam spējām, bet arī ar savu dzīves pozu. Tie bija parasti bērni, pļāpīgi, viegli uzbudināmi, kas atrada prieku primitivas rotaļas, tukšacīņa rotaļu laukumos. Viktors brīvi gāja savas skolas gaitas, netērēja enerģiju sīkās sadursmēs, nešķieda nejaušas simpātijas.

Ketovu ģimenes dzīve ritēja laimīgi. Ņina Vasiļjevna atzina, ka vīram taisnība: viņiem auga lielisks dēls. Viņa nenožēloja, ka kādreizējās ilgas un sapņi nav piepildījušies. Tas dziļais maigums, kas kādreiz viņas iztēlē veidoja lielu, priecīgu ģimeni, tagad pārvērtas rūpēs par Viktoru. Šo rūpju pārņemta, viņa neredzēja veso atturību, kas bija radusies dēla; tā viņai šķita spēka pazīme. Viņa neredzēja arī to, ka viņu ģimenē ieviesusies racionāla jūtu kartība, vārdu pārpilnība. Ne viņa, ne vīrs nepamanīja, ka sācies pretējs process: dēls sācis veidot vecāku personības. Viņš to darīja neapzinīgi, bez teorijas un bez mērķa, balstoties uz ikdienas iegribām.

Uz skolotāju ierosinājumu Viktors «pārlēca» desmito klasi un uzsaka savu triumfa gājienu uz augstskolu. Vecākiem aizrāvās elpa no šas uzvaras, un viņi nolieca galvu tās priekšā. No šā laika mate saka kalpot dēlam kā verdzene. Spēku pārgrupēšanās Ketovu ģimenē norisinājās tagad ar neredzētu ātrumu, bet filigrānais dēla audzināšanas darbs izbeidzās pats no sevis, bez svinīgiem aktiem. Tēvs vēl šad tad atļāvās parunāt ar dēlu par dažādam problēmām, bet viņam vairs nebija agrākās pārākuma apziņas un, pats galvenais, viņa priekšā vairs nebija objekta, kas butu audzināms.

Viktors mechaniski izstājās no komjaunatnes. Pjors Aleksandrovičs dabūja to zināt nejaušā sarunā un izbrīnījās:

—   Tu esi izstājies no komjaunatnes? Es nesaprotu, Viktor . . .

Viktors skatījās tēvam garām, un viņa patuklajā sejā nenozuda smaids, kuru viņš tagad vienmēr nēsāja kā uniformu, smaids, kas izteica pieklājīgu uzmanību un vienaldzību pret apkārtni.

—    Mechaniski izstājos, — viņš klusu teica, — vislikumīgākā operācija.

—    Tas nozīmē, ka tu vairs neesi komjaunietis?

—     Tu, tev, esi nācis pie apbrīnojami pareiza slēdziena. Ja jau es izstājos, — tad arī vairs neesmu komjaunietis.

—    Bet kāpēc?

—    Vai zini ko, tēv? Es saprotu* ka šis svarīgais notikums tevi var iedzīt izmisumā. Jūsu paaudzei tam visam bija liela nozīme . ..

—    Bet jūsu?

—    Mums savi ceļi.

Viktors, tāpat smaidīdams, nogrima pārdomās un, kā likās, aizmirsa tēvu. Pjotrs Aleksandirovičs iekāsējās un sāka šķirstīt papīrus. Šķirstīdams viņš ieklausījās sevī, bet neatklāja sevī ne paniku, ne sevišķu izbrīnu. Prātā iešāvās doma par viņa vietnieka dēlu, kas nekad nav bijis komjaunietis, tad nāca prātā atziņa no dialektikas — ikviena jauna paaudze patiešām atšķiras no iepriekšējās. Ļoti iespējams, ka komjaunatnes organizācija neapmierina Viktoru, sevišķi ja ņem vērā, ka pēdējā laikā viņš sāka izrādīt izcilas spējas matemātikā.

Septiņpadsmit gadu vecumā Viktors uz īpaša lūguma pamata tika uzņemts matemātikas fakultātē un drīz saka pārsteigt profesorus ar savu ārkārtīgo apdāvinātību, erudiciju un spēju iedziļināties pašās matemātikas zinātnes dzīlēs. Gandrīz pašam nemanot, Pjotrs Aleksandrovičs atdeva dēlam savu kabinetu, kas pārvērtās svētnīcā, kur mita augstāka būtne — Viktors Ketovs, nākošais matemātikas korifejs, jaunās paaudzes pārstāvis, kurš, bez šaubām, ar ātrvilciena ātrumu virzīs uz priekšu cilvēces vēsturi. Klusās pārdomās Pjotrs Aleksandrovičs jau sen bija paredzējis, ka šās paaudzes darbi un tempi būs patiešām pārsteidzoši, ne jau velti viņš un viņa vecuma biedri ir nolīdzinājuši tai ceļu, bet sevišķi viņš pats ar gudro lēmumu par kvalitātes koncentrāciju ir noteicis virzienu tādam ģēnijam, kāds ir Viktors. Pjotra Aleksandroviča sirdī pamodās jauns lepnums, bet viņa ārējā stājā joprojām saglabājas atkarības pazīmes. Vārdu «Viktors» viņš sāka izrunāt gandrīz vai ar mistisku cieņu. Tagad, pārnākot no darba, viņš vairs nemet apkārt šķelmīgus skatienus, nejoko un nesmaida, bet, ne vārda nebilzdams, pamāj sievai ar galvu un pusbalsī prasa, skatīdamies uz dēla istabas aizvērtajām, baltajām durvīm:

—   Vai Viktors mājās?

—    Mācās, — klusu atbild Ņina Vasiļjevna.

Pjotrs Aleksandrovičs kaut kur iemācījies pacelt savu ķermeni uz pirkstgaliem. Rokām balansēdams, viņš klusītiņām pieiet pie durvīm un uzmanīgi paver tās:

—   Vai pie tevis drīkst ieiet? — viņš jautā, pabāzis galvu pa durvju šķirbu.

No dēla istabas viņš iznāk svinīgi apskaidrots un klusinātā balsī saka:

—   Viktors labi progresē, lieliski progresē. Jau ir nolemts viņu atstāt sagatavoties profesūrai.

Ņina Vasiļjevna smaida:

—   Cik tas interesanti! Bet zini, kas man dara rūpes? Viņam tāds neveselīgs tuklums. Viņš daudz strādā, es baidos par viņa sirdi.

Pjotrs Aleksandrovičs izbijies skatās sieva:

—   Vai tu domā — sirdskaite?

—   Nezinu, es vienkārši baidos . . .

Un tā radās jauni pārdzīvojumi un jaunas bailes. Vairākas dienas no vietas viņi pētī dēla seju, un viņu sirdīs sajūsma un mīlestība jaucas ar nemieru. Tad nāk jaunas sajūsmas un jaunas bažas, kas piepilda dzīvi tāpat, kā vilnu bangas applūdina krastu, aiz tām nav saredzami dzīves sīkie notikumi. Viņi neredz, ka dēla sirsnība jau sen izzudusi, ka nav viņam mīļu vārdu, ka viņam divi jauni uzvalki, kamēr tēvam viens apdilis, ka māte sagatavo vannu un apkopj viņu un ka nekad dēls viņai nesaka «paldies». Viņi nemana arī vecuma tuvošanos un grūtas slimības patiesi draudošas pazīmes.

Viktors neaizgāja uz sava kursa biedra bērēm, bet lasīja mājās grāmatu. Pjotrs Aleksandrovičs, to dabūjis zināt, izbrīnījies jautāja:

—    Vai tu bērēs nebiji?

—    Nebiju, — atteica Viktors, turpinādams lasīt.

Pjotrs Aleksandrovičs vērīgi paskatījās uz dēlu, pat papurināja galvu, — tik nemierīgi un auksti viņam kļuva ap sirdi. Bet arī šis iespaids izzuda bez pēdām un drīz aizmirsās, kā aizmirstas lietaina diena saulainu vasaras dienu vidū.

Vecāki nesadzirdēja arī jaunu motivu spēcīgās skaņas: lai cik spīdoši Viktors mācījās, viņš neliedza sev izpriecas, bieži nebija mājās, dažreiz no viņa nāca vīna un sveša parfima smarža, un viņa neizdzēšamajā smaidā klīda atmiņas, bet tēvam un mātei viņš nekad ne ar vienu vārdu neieminējās par savu jauno dzīvi.

Kad Viktors pārgāja uz ceturto kursu, Pjotram Aleksandrovičam konstatēja kuņģa čūlu. Viņš kļuva bāls, vājš. Ārsti ieteica izdarīt operāciju un apgalvoja, ka pēc tam viņš būs atkal pilnīgi vesels, bet Ņina Vasiļjevna vai samaņu zaudēja, domājot par to, ka vīram varētu izgriezt kuņģa gabalu un pāršūt citā vietā kādu zarnu. Viktors joprojām dzīvoja savu dzīvi un sēdēja savā istabā vai nebija mājās.

Jautājumu par operāciju nekādi nevarēja izšķirt. Pjotra Aleksandroviča vecs draugs, pazīstams ķirurgs, sēdēja pie slimnieka krēsla un skaitās. Ņina Vasiļjevna nevarēja atjēgties no negaidītās nelaimes.

Viktors iegāja pie viņiem uzcirties, sasmaržojies. Smaidīdams kā vienmēr, Viktors paspieda ārstam roku un teica:

—    Jūs arvien pie slimnieka? Kas jauns?

Pjotrs Aleksandrovičs skatījās dēlā ar sajūsmu:

—     Spriežam par operāciju. Viņš grib mani pierunāt.

Skatīdamies tēvā ar agrāko smaidu, Viktors viņu pārtrauca:

—     Vai tev nebūtu piecu rubļu? Man ir biļete uz «Apburto princesi» . . . Katram gadījumam. Bet es esmu tukšā .. .

—    Labi, — atbildēja Pjotrs Aleksandrovičs. — Ņina, vai tev ir? Viņš skubina ātrāk taisīt, bet Ņina baidās. Un es pats arī nezinu, ko darīt…

—   Kas tur ko baidīties? Vai atradās? — teica Viktors saņemdams no mātes piecus rubļus. — Citādi, teātrī bez naudas . . . kaut kā tā.

—   Ar ko tu iesi? — jautāja Pjotrs Aleksandrovičs, aizmirsdams savu čūlu.

—   Kāds jau nu ir, — izvairīgi atbildēja dēls, arī aizmirsis par čūlu. — Es, māt, paņemšu atslēgu līdz, varbūt aizkavēšos.

Viņš cienīgi palocījās ķirurgam smaidīgā atvadīšanās sveicienā un aizgāja.

Bet vecākiem bija tāda sejas izteiksme, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis.

Pēc dažām dienām Pjotram Aleksandrovičam uznāca smaga slimības lēkme. Draugs ķirurgs atrada viņu gultā un sacēla traci:

—   Kas jūs tādi esat? Kulturāli cilvēki vai mežoņi?

Viņš atrotīja piedurknes, skatījās, klausījās, krekšķināja un bārās, Ņina Vasiļjevna aizskrēja uz aptieku, pasūtīja zāles un, pārnākusi mājās, sarka un bālēja no bailēm un tikai jautāja vien:

—   Nu, kā ir?

Viņa visu laiku skatījās pulkstenī un ar nepacietību gaidīja astoņus — astoņos zāles būs gatavas. Viņa bieži skrēja uz virtuvi un nesa ledu.

No savas istabas iznāca Viktors un devās uz izeju. Māte, steigdamās no virtuves, gandrīz uzskrēja viņam virsū un trīsošā, nogurušā balsī teica:

—   Vitja, varbūt tu aiziesi uz aptieku? Zāles jau gatavas un… samaksātas. Steidzīgi vajadzīgas…

Pagriezis sapinkojušos galvu, Pjotrs Aleksandrovičs skatījās uz delu un mēģināja smaidīt. Redzēt pieaugušu, talantīgu dēlu patīkami arī ar kuņģa čūlu. Viktors skatījās uz māti un arī smaidīja:

—   Nē, nevaru. Mani gaida. Es atslēgu paņemšu līdzi.

Ķirurgs uzlēca no krēsla un pieskrēja tiem klāt. iNav zināms,

ko viņš gribēja darīt, bet viņa seja kļuva gluži bāla. Viņš teica tikai dedzīgi un vienkārši:

—   Kāpēc viņu apgrūtināt? Vai tad es nevaru atnest zāles? Tas taču nieks!

Viņš izrāva Ņinai Vasiļjevnai no rokām kvīti un devās prom. Pie durvīm viņu gaidīja Viktors:

—   Jums droši vien uz citu pusi? — viņš teica. — Bet es uz centru.

_ 99

—   Zināms, uz citu, — atbildēja ķirurgs, skriedams pa kāpnēm lejā.

Kad viņš atgriezās ar zālēm, Pjotrs Aleksandrovičs tāpat gulēja un sausam, iekaisušam acīm raudzījās uz Viktora istabas durvīm. Viņš aizmirsa pateikties draugam par pakalpojumu un vispār klusēja visu vakaru. Un tikai tad, kad draugs atvadījās, viņš sacīja:

—     Operējiet. .. Visviens.

Ņina Vasiļjevna saļima krēslā: viņas dzīve tik grūti bija izšķirt, kur beidzas prieks un sākas bēdas. Starp bēdām un prieku bija radusies negaidīta un nepierasta vienlīdzības zīme.

Operācija, starp citu, izdevās labi.

Es izstāstīju vienu no bēdīgajiem stāstiem par vienīgo dēlu — princi. Tadu stāstu ir daudz. Lai neņem ļaunā vienīgo bērnu vecāki, es it nemaz negribu viņus iebaidīt, es tikai stāstu to, kam dzīve esmu bijis liecinieks.

Tādās ģimenēs var būt arī laimīgi gadījumi. Šad tad sastopami vecāki ar lielu smalkjūtību, kas palīdz viņiem atrast pareizo toni un noorganizēt bērnam biedrisku apkārtni, kura zināma mērā atvieto brāļus un māsas. Sevišķi bieži man nācies sastapt krietnus vienīgos bērnus, kuriem vientuļa māte vai atraitnis tēvs. Šādos gadījumos smagais zaudējums mobilizē bērnu mīlestību un gādību un kavē egoisma attīstību. Bet šie gadījumi dzimst bēdu apstākļos, tie paši par sevi ir slimīgi un nekāda ziņā neatbrīvo mūs no vienīgā bērna problēmas. Vecāku mīlestības koncentrēšana uz vienu bērnu ir briesmīga kļūda.

Var minēt miljoniem piemēru — taisni miljoniem — kas apliecina lielo ģimeņu bērnu milzīgos panākumus. Un otrādi, vienīgo bērnu panākumi ir ļoti apšaubāmi. Cik man personīgi nācies sastapties ar visnesavaldīgāko egoismu, kas izposta ne tikai vecāku laimi, bet arī bērnu panākumus, tad tie gandrīz bez izņēmuma ir bijuši vienīgie dēli un meitas.

Buržuāziskā ģimenē vienīgais bērns nav tik bīstams sabiedrībai kā mūsu apstākļos, jo tur pašas sabiedrības raksturs nerunā pretim īpašībām, kas ieaudzinātas vienīgajā atvasē. Rakstura cietsirdība, kas slēpjas aiz formālas pieklājības, vājās simpātiju emocijas, šaurais egoisms, nekautrīgais karjerisms, morāla veiklība un vienaldzība pret visu cilvēci — viss tas pilnīgi iederas buržuāziskā ģimenē, bet ir patoloģisks un kaitīgs padomju sabiedrība.

Padomju ģimenē vienīgais bērns kļūst par sabiedrības pirmšūniņas centru. Vecāki, ja pat gribētu, nevar tikt vaļā no kaitīgas centripetalas izdabāšanas. Tādos gadījumos tikai vecāku «mīlestības» pretdabisks vājums var drusku mazināt briesmas. Bet, ja šai mīlestībai cik necik normāli apmēri, lieta jau kļūst bīstama: šajā vienīgajā bērnā slēpjas visas vecāku laimes perspektīvas, zaudēt viņu — nozīmē zaudēt visu.

Daudzbērnu ģimenē bērna nāve ir liela nelaime, bet tā nekad nav katastrofa, jo palikušie bērni joprojām prasa no vecākiem gan gādību, gan mīlestību, viņi it ka nodrošina ģimenes kolektivu pret bojā eju. Un, protams, nav nekā bēdīgāka par tēvu un māti, kas palikuši vieni tukšajās istabas, kuras uz katra soļa atgādina mirušo bērnu. Vienīgais bērns tāpēc neizbēgami noved pie nemiera, aklas mīlestības, baiļu un panikas koncentrācijas.

Un tajā pašā laikā šādā ģimenē nav it nekā, ko tādā pašā dabiskā veidā varētu nostādīt tam pretim. Nav brāļu un masu — ne vecāku, ne jaunāku, — nav tātad ne gādības pieredzes, ne rotaļu, ne mīlestības, ne palīdzības pieredzes, ne atdarināšanas, ne cieņas, nav, beidzot, pieredzes kopīga prieka un rupju sadalīšanā— nav nekā, pat vienkāršas kaimiņu tuvības.

Ļoti retos gadījumos skolas biedriskais kolektivs spēj radīt dabisku pretspēku individuālisma attīstībai. Skolas kolektivam tas ir ļoti grūts uzdevums, jo ģimenes tradīcijas joprojām darbojas agrākajā virzienā. Slēgtai bērnu audzināšanas iestādei, kāda ir, piemēram, Dzeržinska vārda nosaukta komūna, _ tas vairāk pa spēkam, un parasti komūna ļoti viegli tika gala ar šo uzdevumu. Bet vislabāk, protams, ir atrast tādus pretspēkus, pašā ģimenē.

Vienīgā bērna audzināšanas bīstamais ceļš padomju ģimenē gala iznākumā noved pie tā, ka ģimene zaudē kolektīva raksturu. «Vienbērna sistēmā» kolektīva īpašību zaudēšanai ir noteikti mechanisks raksturs: ģimenē vienkārši par maz kolektiva fizisko elementu; tēvs, māte un dēls gan ar savu skaitu, gan tipu dažādību izveido tik nedrošu celtni, ka tā sabrūk, tiklīdz parādās pirmā disproporcija, un par tādu disproporciju vienmēr kļūst bērna centrālais stāvoklis.

Ģimenes kolektivs var saņemt arī citus līdzīgus «mechaniskas» dabas triecienus. Tēva vai mātes nāvi var minēt ka visvairāk iespējamu tāda «mechaniska» trieciena piemēru. Parasti pat šāds briesmīgs trieciens nenoved līdz katastrofai un kolektiva iziršanai: palikušie ģimenes locekļi spēj saglabāt tas viengabalainību. Vispār triecieni, kurus mēs apzīmējam par «mechaniskiem», nav paši ļaunākie.

Daudz grūtāk ģimenes kolektivs panes tos iršanas procesus, kas turpinās ilgāku laiku. Šīs parādības varētu nosaukt par «ķīmiskām». Es jau aizrādīju, ka «vienīgā bērna» «mechaniskajam» tipam tikai tāpēc jānoved strupceļa, ka tas neizbēgami rada «ķīmisko» reakciju vecāku mīlestības hipertrofijas veida.

«Ķīmiskās» reakcijas ģimenē ir visbīstamākās. Var minēt

vairakus šas reakcijas veidus, bet es gribētu pakaveties pie viena — vissmagākā un viskaitīgākā.

Krievu un ārzemju rakstnieki ir dziļi ieskatījušies cilvēku psicholoģijas tumšākajos bezdibeņos. Daiļliteratūrā, kā zināms, plašāk apskatīts noziedzīgas vai vispār nepilnvērtīgas personības temats nekā normālas, parastas vai pozitivas tikumiskas parādības temats. Slepkavas, zagļa, nodevēja, krāpnieka, netieša un sīkā blēža psicholoģija mums ir pazīstama daudzos literatūras variantos. Vistumšākie cilvēka dvēseles kakti nav vairs mūsu acīs nekāds noslēpums. Viss tas, kas vecajā sabiedrībā dabiski trūdēja, saistīja tādu gaišreģu uzmanību kā Dostojevskis, Mopasans, Saltikovs, Zolā, nemaz jau nerunājot par Sekspiru.

Tiesa kas tiesa: šie lielie vārda meistari nekad nav bijuši cietsirdīgi pret saviem paklīdušajiem varoņiem, šie autori vienmēr ir uzstājušies kā vēsturiskā humānisma pārstāvji, kas nenoliedzami ir viens no cilvēces sasniegumiem un rotām. No visiem noziegumu veidiem, šķiet, vienīgi nodevība nav literatūrā nekad saudzēta, ja neskaita Leonīda-Andrejeva «Judasu Iskariotu», bet arī šī aizstāvība bija pārāk vāja un mākslota. Visos pārējos gadījumos noziedznieka vai nelieša dvēselē vienmēr bija atrodams tas gaišais stūrītis, oāze, kurai pateicoties pats pēdīgais cilvēks tomēr palika cilvēks.

Ļoti bieži šis stūrītis bija mīlestība uz saviem vai svešiem bērniem. Bērni ir viena no humanitārās idejas organiskajām sastāvdaļām, bērnība it kā ir tā robeža, par kuru zemāk cilvēkam nav iespējams krist. Noziegums pret bērniem stāv jau zemāk par cilvēcības robežu, bet mīlestība uz bērniem ir zināms attaisnojums visnožēlojamākam radījumam. Bērnam domāto piparkūciņu uz ielas sabrauktā Marmeladova kabatā (Dostojevska «Noziegums un sods») mēs izjūtam kā amnestijas lūgumu.

Bet ir arī pamats pārmest daiļliteratūrai. Ir noziegums, kuru tā nav skārusi savos sacerējumos, un tieši tāds, kur darīts pāri bērniem.

Es nevaru pašlaik atcerēties nevienu darbu, kur būtu notēlota tēva vai mātes psicholoģija, kas atteikušies no vecāku pienākumiem pret saviem mazajiem bērniem, kas pametuši bērnus likteņa varā, trūkumā un badā. Tiesa, ir vecais Karamazovs, bet viņa bērni ir tomēr nodrošināti. Ir sastopami literatūra pamesti ārlaulības bērni, bet šajā gadījumā pat vishumānākie rakstnieki vairāk saskatīja sociālu problēmu nekā vecāku problēmu. Taisnību sakot, viņi pareizi atspoguļoja vēsturi. Lielkungs, kas pametis zemnieku meiteni ar bērnu, nemaz sevi neuzskatīja par tēvu, viņam ne tikai šī meitene un šis bērns, bet arī miljoni visu pārējo zemnieku bija «darba lopi», ar kuriem viņu nesaistīja nekāda morāle. Viņš nepārdzīvoja tēva vai laulāta drauga koliziju vienkārši tāpēc, ka «zemākā šķira» atradās ārpus katras kolizijas. Ļ. N. Tolstoja aģitācija' par kungu «morāles» pārnešanu uz «zemāko šķiru» bija veltīga, jo šķiru sabiedrība organiski nespēja «apskaidroties».

Tēvu, kas pameta savus bērnus, dažreiz pat bez eksistences līdzekļiem, mēs varētu uzskatīt par mechanisku parādību, un tas ļautu mums optimistiskāk skatīties uz tādas ģimenes stāvokli, kurai gadījies tik smags zaudējums. Pameta un aizgāja, un tur nekas vairs nav izdarāms, no ģimenes pazuda tēva figūra, lieta skaidra: ģimenes kolektīvam jāiztiek bez tēva, cenšoties pēc iespējas labāk mobilizēt spēkus turpmākajai cīņai. Tāda gadījumā ģimenes drāma objektīvi ne ar ko neatšķirtos no gadījuma, kad tēvs nomirst.

Parasti tomēr pamesto bērnu stāvoklis ir sarežģītāks un bīstamāks nekā bāreņu stāvoklis.

Vēl tikai nesen Jevgeņijas Aleksejevnas dzīve bija tik skaista. Viņa vēl dzīvi un ar patiku atcerējās jaunībā aizšalkušo mīlestību. No tās palikušas mierīgas pēdas liela dzīves uzdevuma — ģimenes veidā, no tās radusies liela pārliecība, ka dzīve rit godīgi, saprātīgi un skaisti, tā, kā vajag. Kas par to, ka pagājis pavasaris, ka ar tādu pašu nopietnu likumību paiet arī klusā, siltā vasara. Bet priekšā vēl daudz siltuma, daudz saules un prieka.

Ģimenē blakām Jevgeņijai Aleksejevnai stāvēja vīrs — Zukovs, cilvēks, kas vēl nesen ar viņu bija apmainījies mīlestības vārdiem. No mīlestības bija palicis pāri maigums, biedriskas pateicības jūtas un draudzīga vienkāršība. Zukovam garena seja un līks deguns. Dzīve ik uz soļa piedāvā īsāku seju un skaistāku degunu izvēli, bet ar tiem nesaistās ne mīlas atmiņas, ne nostaigātie laimes ceļi, ne gaidāmie prieki, un Jevgeņija Aleksejevna savu izvēli nenožēloja. Zukovs ir labs, gādīgs vīrs, mīlošs tēvs un džentlmenis.

Sī dzīve sabruka negaidīti un nejēdzīgi. Kādu vakaru Zukovs nepārnāca no darba, bet otrā rītā Jevgeņija Aleksejevna saņēma īsu zīmīti:

«Zeņa! Negribu vairs ilgāk tevi krāpt. Tu mani sapratīsi, gribu būt godīgs līdz galam. Es mīlu Annu Nikolajevnu un dzīvoju tagad ar viņu. Bērniem sūtīšu katru mēnesi divisimt rubļu. Piedod. Paldies par visu. N.»

Izlasījusi zīmīti, Jevgeņija Aleksejevna saprata tikai to, ka noticis kaut kas briesmīgs, bet, kas tās par briesmām, — vina

l’03

nevarēja apjēgt. Viņa pārlasīja otru reizi, trešo. Katra izlasītā rinda pakāpeniski atklāja savu noslēpumu, un katrs noslēpums tik maz līdzinājās uzrakstītajai rindai.

Jevgeņija Aleksejevna nevarīgi paskatījās apkārt un atkal ķērās pie zīmītes, it kā tajā viss vēl nebūtu izlasīts. Viņas acis tiešām uztvēra kaut ko jaunu: «gribu būt godīgs līdz galam». Pēkšņi pavīdēja neskaidras cerības stars, bet tas tūliņ izgaisa, un viņa noprata, ka notikusi briesmīga katastrofa.

Un uzreiz uzmācās un nedeva miera nelūgtas, sīkas domas: divisimt rubļu, dārgais dzīvoklis, paziņu sejas, grāmatas, vīriešu apģērbi. Jevgeņija Aleksejevna nopurināja galvu, sarauca uzacis un piepeši ieraudzīja visbriesmīgāko nelietību: pamesta sieva! Kā, vai tiešām pamesta sieva?! Un bērni?! Viņa šausmās apskatījās apkārt: lietas stāvēja savās vietās, guļamistabā kaut ko čabināja piecgadīgā Oļa. Kaimiņu dzīvoklī kaut kas dobji noklaudzēja. Jevgeņiju Aleksejevnu pēkšņi pārņēma nepanesama sajūta: it kā viņu, Igoru, Olgu kāds nevērīgi būtu ietinis vecā avīzē un iemetis mēslu bedrē.

Vairākas dienas pagāja kā ļaunā sapnī. Brīžiem apziņa noskaidrojās, tad Jevgeņija Aleksejevna sēdās pie rakstāmgalda, atspieda galvu uz dūrītēm, kas bija saliktas viena uz otras, un domāja. Sākumā domas risinājās kārtīgi: pārestība, bēdas, gaidāmās grūtības un vēl dzīvā mīlestība uz Zukovu rūpīgi un paklausīgi novietojās viņas priekšā, it kā arī tās gribētu, lai viņa tās uzmanīgi apskata un visu atrisina.

Bet te viena dūrīte neviļus atveras, roka jau aizklāj acis, un no acīm sāk ritēt asaras, un domās nav vairs nekādas kārtības, bet ir tikai ciešanu trīsas un neizturama pamestības sajūta.

Blakus viņai dzīvoja,, rotaļājās, smējās bērni. Jevgeņija Aleksejevna izbijusies skatījās viņos, ātri sakārtojās, smaidīja unrunāja kaut ko tādu, kam bija jēga. Tikai baiļu izteiksmi acīs viņa nespēja no tiem noslēpt, un bērni sāka skatīties uz viņu ar izbrīnu. Jau pirmajā dienā viņa ar sastingušu sirdi atcerējās, ka bērniem jāizskaidro tēva prombūtne, un teica to, kas vispirms ienāca prātā:

—     Tēvs aizbraucis un tik drīz nepārbrauks. Viņš komandējumā. Tālu, ļoti tālu!

Bet piecus gadus veco Oļu vārdi «tik drīz» un «tālu» maz pārliecināja. Viņa skrien pie durvīm, tiklīdz atskan zvans, un atgriežas pie mātes bēdīga:

—    Bet kad viņš atbrauks?

Šajā baigajā sapnī Jevgeņija Aleksejevna nemanīja, kā viņai ar savu silto, mīksto ķepu pieskāries jauns paradums: rītos viņa vairs nepamodās ar izbailēm acīs, viņa sāka domāt par praktiskām lietām, gudroja, kādas mantas pārdot vispirmām kārtām, un tik bieži vairs neraudāja.

Pec astoņam dienam Zukovs atsūtīja nepazīstamu sievieti ar zīmīti bez uzrunas.

«Lūdzu izsniegt šās zīmītes uzrādītājai manu veļu un uzvalkus, kā arī skūšanās piederumus un darba biedru dāvinātos albumus, un bez tam vēl ziemas mēteli un vēstuļu sainīšus, kas atrodas galda vidējā atvilktnē. N.»

Jevgeņija Aleksejevna noņēma no drēbju pakaramiem trīs uzvalkus un izklāja uz platā dīvāna vairākas avīžu lapas, lai tos ietītu. Tad atcerējās par veļu, skūšanās piederumiem un vēstulēm un nogrima domās. Blakus stāvēja desmit gadus vecais Igors un uzmanīgi vēroja māti. Redzēdams viņas apmulsumu, tas skanīgā balsī jautāja:

—    Ietīt, jā? Vai ietīt?

—    Ak kungs, — ievaidējās Jevgeņija Aleksejevna, atsēdās uz dīvāna un gandrīz sāka raudāt, bet, ieraudzījusi svešo sievieti, sirdīgi teica:

—    Nu, kā tad jūs tā atnācāt… ar tukšām rokām! Kā lai es visu to iesaiņoju?

Sieviete saprotoši un līdzjūtīgi paskatījās uz avīzēm, kas bija izklātas uz dīvāna, un pasmaidīja:

—    Viņi man teica: gan jau tur kaut ko atradīs, grozu vai čemodānu…

Igors palēcās uz augšu un iesaucās:

—    Grozs? Mamm, mums taču ir grozs! Tas stāv zini kur? Tur, aiz skapja! Aiz skapja! Vai atnest?

—    Kāds grozs? — apjukusi jautāja Jevgeņija Aleksejevna.

—    Tas stāv aiz skapja! Aiz tā skapja . . . priekšistabā! Vai atnest?

Jevgeņija Aleksejevna paskatījās Igoram acīs. Tajās bija lasāma tikai gatavība atnest grozu. Padodamās tai, Jevgeņija Aleksejevna pasmaidīja.

—    Tu jau to neatnesīsi! Tu pats esi mazāks par grozu, manu dārgumiņ!

Jevgeņija Aleksejevna pieglauda dēlu sev klāt un noskūpstīja tam galvu. Igors, arvien vēl domādams par to pašu grozu, izrāvās no mātes apkampieniem.

—    Tas viegls! — viņš kliedza. — Mamm! Tas pavisam viegls! Tu pat nevari iedomāties, cik viegls!

Izdzirdusi troksni, no guļamistabas iznāca Oļa un palika stāvot durvīs ar lācīti rokās. Igors izskrēja priekšistabā, un tur kaut kas iebrikšķējās un iečīkstējās.

—    Ak tu kungs, — teica Jevgeņija Aleksejevna un palūdza sievietei: — Esiet tik laba, palīdziet atnest grozu.

Kopīgiem spēkiem grozs tika atnests un nolikts istabas vidū, Jevgeņija Aleksejevna sāka likt tajā uzvalkus. Viņa nodomājas ka būs ļoti neglīti, ja uzvalkus sametīs kaut kā: viņa rūpīgi izlīdzināja krokas un svārku atlokus, bikšu kabatas, kaklasaites. Igors un Oļa ar lietišķu interesi raudzījās operācijā un kustināja lūpas, kad mātei radās grūtības uzvalku salikšanā. Pēc tam Jevgeņija Aleksejevna salika grozā veļu. Igors teica:

—    Kāpēc tu sasviedi virsū kreklus? Uzvalki saburzīsies.

Jevgeņija Aleksejevna apķērās, domīgi noteica:

—     Jā, tev taisnība .. .

Bet pēkšņi apvainojās:

—    Vilks ar viņiem! Lai izgludina! Kas man par daļu?

Igors izbrīnījies paskatījās mātē. Viņa nikni iesvieda grozā

trīs vēstuļu sainīšus un skūšanās piederumus. No sarkanā futrāļa izbira uz veļas nazīši zilās aploksnītēs.

—    Ai, izbēri! — neapmierinātā balsī iesaucās Igors un sāka lasīt nazīšus kopā.

—    Nelien, lūdzu, kur tev nevajag! — uzkliedza viņam Jevgeņija Aleksejevna, atrāva nost Igora roku un ar sparu aizcirta grozu. — Nesiet prom! — viņa teica sievietei.

—    Vai zīmītes nebūs? — jautāja sieviete, paliekusi galvu sāņus.

—    Kas par zīmītēm? Kādas zīmītes! Ejiet!

Sieviete delikāti saknieba lūpas, uzcēla grozu uz pleca un izgāja, durvīs uzmanīgi sagriezusi grozu gareniski, lai neaizķertos.

Jevgeņija Aleksejevna ar trulu skatu noraudzījās viņai pakaļ, apsēdās uz dīvāna un, atspiedusies pret dīvāna rulli, sāka raudāt. Bērni izbrīnījušies skatījās uz viņu. Igors rauca deguntiņu un ar pirkstu urbināja caurumiņu rakstāmgalda drānā, kuru Zukovs labi sen bija izdedzinājis ar papirosu. Oļa pieslējās pie durvīm un, nosviedusi lācīti zemē, nikni caur pieri raudzījās mātē. Kad māte nomierinājās, Oļa piegāja pie viņas un dusmīgi jautāja:

—    Bet kāpēc viņa aiznesa grozu? Kāpēc viņa aiznesa? Kas tā par tanti?

Nesagaidījusi mātes atbildi, Ola tikpat dusmīgi turpināja:

—    Tur papiņa uzvalki un krekli.. . kāpēc viņa aiznesa?

Jevgeņija Aleksejevna piepeši atcerējās, ka bērni vēl neko nezina.

Uzvalku aiznešana pat Olai likās aizdomīga. Kas attiecas uz Igoru, tad tas droši vien visu zina, viņam varēja par to izstāstīt pagalmā. Zukova pazušana bija atstājusi uz visiem pienācīgo iespaidu.

Jevgeņija Aleksejevna uzmeta pētījošu skatienu Igoram. Viņa pozā, šajā neatlaidīgajā interesē par caurumiņu bija kaut kas mīklains. Igors paskatījās uz māti un atkal pievērsās caurumiņam. Māte atbīdīja sānis Oļu, kas pacietīgi gaidīja atbildi,

Un pievilka Igoru sev klāt. Igors paklausīgi nostājās viņai pie ceļiem.

—   Vai tu ko zini? — ar satraukumu jautāja Jevgeņija Aleksejevna.

Igors pakustināja skropstas un pasmaidīja:

—   Ha! Es nesaprotu, par ko tu runā! Ko lai es zinu?

—   Par tēvu zini?

Igors kļuva nopietns.

—    Par tēvu?

Viņš pagrozīja galvu, skatīdamies logā. Oļa paraustīja māti aiz piedurknes un ar agrāko dusmīgo dūkšanu pasvītroja Igora kluso izvairīšanos:

—    Kāpēc viņam aiznesa svārkus? Saki, mamm!

Jevgeņija Aleksejevna strauji piecēlās no dīvāna un sāka

staigāt pa istabu.

Viņa atkal paskatījās uz bērniem. Oļa šķelmīgi skatījās uz brāli, negaidīdama savā dzīvē nekā nepatīkama un nezinādama, ka tēvs viņus pametis. Jevgeņija Aleksejevna pēkšņi atcerējās Annu Nikolajevnu, savu sāncensi, viņas pievilcīgo, jaunavīgo augumu melnā zīda tērpā, viņas apcirptos matus un pelēko acu drusku bezkaunīgo smaidu. Viņa iztēlojās slaido Zukovu blakus šai skaistulei: kas gan tam ir, izņemot iekāri?

—    Kad atbrauks papus? — negaidot jautāja Igors tādā pašā parastā paļāvīgā balsī, kādā viņš bija jautājis arī vakar.

Viņš un Oļa skatījās mātē. Jevgeņija Aleksejevna izšķīrās:

—   Viņš vairs neatbrauks . . .

Igors nobālēja un sāka mirkšķināt acis. Oļa acīm redzot kaut ko nesaprata un jautāja:

—    Bet kad viņš atgriezīsies? Mamm?

Jevgeņija Aleksejevna tagad jau stingri un dzedri teica:

—   Viņš nekad neatgriezīsies! Nekad! Jums vairs nav tēva. Nav vairs, saprotat?

—    Tātad viņš miris? — jautāja Igors, pagriezis pret māti bālo, nekustīgo seju.

Oļa paskatījās uz brāli un atkārtoja:

—    … miris?

Jevgeņija Aleksejevna pieglauda bērnus sev klāt un sāka ar viņiem runāties ļoti maigā, ļoti sirsnīgā balsī, acis pieplūda ar asarām, un balsī maigums jaucās ar skumjām.

—    Tēvs mūs pametis, saprotat? Pametis. Viņš negrib ar mums dzīvot. Viņš tagad dzīvo ar citu tanti, bet mēs dzīvosim bez viņa. Dzīvosim trijatā: es, Igors un Ola, un vairāk neviens.

—   Viņš tātad apprecējies? — jautāja Igors, nogrimis drūmās domās.

—    Apprecējies.

—    Un vai tu arī precēsies? — Igors lūkojās mātē ar map cilvēka dzedro skatu, it ka gribēdams izprast pieaugušo cilvēku neizprotamos untumus.

—    Es jūs neatstāšu, mani mīļie, — viņa teica un sāka skaļi raudat. — Jums nav ko bīties. Gan viss būs labi.

Bet tad viņa savaldījās un teica:

—     Ejiet rotaļāties. Oļa, re, kur tavs lācis guļ…

Oļa, ar roķeli knibinādama virslūpu, lēni devās prom uz guļamistabu. Durvīs viņa notupās pie lācīša, saņēma to aiz vienas kājas un nevērīgi aizvilka uz savu kaktu guļamistabā. Nosviedusi lācīti rotaļu kaudzē, Oļa apsēdās mazā, izkrāsotā krēsliņa un kļuva domīga. Viņa saprata, ka mātei bēdas, ka mātei gribas raudat un ka tāpēc nevar atkal iet pie viņas ar to pašu jautājumu, kas tomēr katrā ziņā jānoskaidro.

—    Bet kad viņš atbrauks?

Pirmajās dienās viņa visvairāk cieta no nodarītās pārestības.

Apvainoja doma, ka viņas dzīvi, jaunas, skaistas un kulturālas sievietes dzīvi, viņas mīļo, mierīgo un apdāvināto bērnu dzīvi, visas ģimenes dzīvi, tās nozīmi un prieku ir iespējams tik viegli, ar īsu zīmīti, pasludināt par nieku, kas nepelna ne rupju, ne pārdomu ne līdzcietības. Kāpēc? Tāpēc, ka Zukovam patīk sieviešu dažādība?

Bet drīz trūkums izstiepa pār viņu savas ķetnas. Pirmajās sadursmēs^ ar to Jevgeņija Aleksejevna vairāk izjuta apvainojumu neka materiālas grūtības.

Visos laulības divpadsmit gados ģimenes saimniecība pilnīgi atradās Jevgeņijas Aleksejevnas ziņā. Kaut gan Jevgeņija Aleksejevna nezināja visus vīra ienākumus, viņš tomēr deva tai pietiekoši prāvas sumas. Jevgeņija Aleksejevna arvien bija pārliecināta, ka viņai un bērniem ir tiesības uz šo naudu, ka ģimene Zukovam ir ne tikai izprieca, bet arī pienākums. Tagad izrādījās citādi: šo naudu viņš maksāja viņai par viņas mīlestību, par kopējo guļamistabu. Tiklīdz viņa apnika, viņš aizgāja uz citu guļamistabu, bet Jevgeņijas Aleksejevnas un bērnu tiesības atzina par tukšu skaņu, tās bija tikai pielikums pie mīlestības rēķina. Tagad pienākums un rūpes gulstas tikai uz mātes pleciem, tie prasa no viņas upurēt savu dzīvi, jaunību un laimi.

Tagad viņu sevišķi aizskāra šī ubagu dāvana divisimt rubļu veida. Mokoties naktīs ar bezmiegu, Jevgeņija Aleksejevna katru reizi sarka, atminoties īso rindiņu: «Bērniem katru mēnesi sūtīšu divisimt rubļu.» Viņš pats uz savu roku noteica saviem bērniem cenu. Tikai divisimt rubļu! Nevis bezgalīgie rūpju, uztraukuma, baiļu gadi, ne nemiera pilnā atbildības sajūta, ne mīlestība, ne pukstoša sirds, ne dzīve, bet tikai naudas zīmes aploksnē,

Jevgeņija Aleksejevna katru nakti atcerējās, ar kādu izplēnējušu kaunu viņa pirmo reizi saņēma no atnesēja naudu, cik rūpīgi izpildīja viņa lūgumu parakstīties uz aploksnes, ka pēc viņa aiziešanas aizsteidzās uz veikaliem, ar kādu neslēptu prieku vakarā cienāja bērnus ar kūkām. Viņa skatījās uz bērniem un smējās, bet lepnums, cilvēka un sievietes pašcieņa bija paslēpušies kaut kur tālu; vienīgais, ko tie spēja, bija neļaut viņai pašai ēst kūku.

Ar katru dienu Zukova divisimt rubļu kļuva arvien vairāk par ikdienišķu un parastu notikumu. Pakalpīga jauna sirdsapziņa atrada arī prātīgu attaisnojumu: kālab ļaut Zukovam baudīt netraucētu laimi, lai vismaz šī nauda reizi mēnesī sagādā viņam nemieru, lai maksa, lai atrauj savai skaistulei!

Zukova tēls kļuva neskaidrs, un bez tam nebija arī laika tikt par viņu skaidrībā. Simpātijas pret viņu bija sen izzudušas, kā vīrietis un vīrs viņš tagad nekad nerādījās viņas iztēlē. Par to, ka Zukovs ir nelietis, aprobežots tēviņš, cilvēks bez jūtām un goda, — par to nebija šaubu, bet arī šo atzinumu Jevgeņija Aleksejevna pārdzīvoja bez iekšēja_ satraukuma, bez vēlēšanas kaut ko darīt. Dažreiz viņai pat likās, ka šaja cilvēkā nav nekā pievilcīga, ko būtu vērts nožēlot; varbūt pat labi, ka kopdzīve ar šo nelieti izbeigusies.

Un, kad Jevgeņija Aleksejevna dabūja sekretāres vietu kādā lielā trestā un radās jauns darbs un peļņa, Zukova tēls aizvirzījās kaut kur tālā pagātnē, pārklājas ar pārdzīvoto bedu dūmaku — viņa par to vairs nedomāja. Arī divisimt rubļu tagad maz viņu saistīja ar to; tā ir parasta nauda, likumīgs un parasts ienākums.

Pagāja vēl nedēļas un mēneši. Tie bija zaudējuši savu bēdu nokrāsu, kļuvuši viens otram līdzīgi, un uz to vienmuļa fona arvien vairāk sāka mosties sievietes sirds, cēla galvu jaunība.

Jevgeņijai Aleksejevnai tikai trīsdesmit trīs gadi. Sis «klasiskais» vecums ir saistīts ar daudzām grūtībām. Nav vairs pirmās jaunības svaiguma. Acis vēl skaistas, un fotouzņēmumā tās liekas «burvīgas», bet dabiskā veidā tām tomēr trīsdesmit trīs gadi. Apakšējais plakstiņš vēl prot koķeti pacelties uz augšu, piešķirdams acij izaicinošu un vilinošu kairi, bet līdz ar to paceļas arī nodevīgo krunciņu svītriņas, un izaicinājums iznāk nedrošs un mākslots. Šajā vecumā glīts tērps, atsvaidzinoša apkaklīte, smalkas, naivas apšuves, tikko tverama zīda čaukstēšana vairo dzīves optimismu.

Un Jevgeņija Aleksejevna atgriezās šajā sievietes^ pasaulē, pie rūpēm par sevi, pie spoguļa. Viņa taču ir vel jauna un skaista, un acis vēl spīd, un smaids daudz ko sola.

Jevgeņija Aleksejevna tur rokā zīmīti, trešo pēc skaita:

«J. A. Maksāt katru mēnesi divisimt rubļu man ļoti grūti; Pašlaik sākas vasaras brīvlaiks. Es ieteicu aizsūtīt Igoru un Olgu pie_ mana tēva uz Umaņu. Viņi nodzīvos tur līdz septembrim, atpūtīsies un uzlabos savu veselību. Tēvs un māte būs ļoti priecīgi, es viņiem par to jau rakstīju. Ja esat ar mieru, uzrakstiet, es visu nokārtošu un tad jums paziņošu. N.»

Izlasījusi zīmīti, Jevgeņija Aleksejevna ar riebumu to nometa uz galda un gribēja teikt atnesējam, ka atbildes nebūs. Bet te viņai ienāca prātā kaut kas svarīgs. Tas pazibēja prātā ne visai skaidri, bet līdzinājās apstiprinājumam, ka bērniem Umaņā tiešām būs labi. Bet jau pēc dažiem mirkļiem «tas» nometa nepārliecinošo aizsegu un pavēloši prasīja piegriezt tam vērību. Jevgeņija Aleksejevna apstājās pie durvīm, paskatījās uz sevi spogulī un tīši pasmaidīja, lai redzētu, kā iznāk. Spoguļa caurspīdīgajā miglā viņai uzsmaidīja slaida dāma ar lielām, melnām acīm. Jevgeņija Aleksejevna izgāja pie zīmītes atnesēja un lūdza pateikt, ka viņa padomās un atbildi dos rīt.

Viņa sēdās uz dīvāna, staigāja pa istabu, skatījās uz bērniem un domāja. Bērniem tiešām trūkst prieka un izklaidēšanās.. Padzīvot jaunā vietā, dabas klēpī, paskraidīt pa dārzu, atpūsties no uztraukumiem un drāmām, — tas nav slikti izdomāts. 2ukovs rīkojies smalkjūtīgi, piedāvādams viņiem tādu braucienu.

Pēdējā laikā Jevgeņija Aleksejevna maz domāja par bērniem. Igors gāja skola. Pagalmā viņam bija biedri, ar kuriem viņš bieži strīdējās, bet tā taču parasta lieta. Viņš nekad nepieminēja tevu. Zukova dāvanas — grāmatas un rotaļlietas bija kārtīgi novietotas skapja apakšējā plauktā, bet Igors tām nepieskaras. Ar mati viņš bija laipns un vienkāršs, bet vairījās no sirsnīgām sarunām, labprāt tērzēja par dažādiem niekiem, par atgadījumiem pagalma, par notikumiem skolā. Tajā pašā laikā no visa bija redzams, ka viņš seko mātei, vēro viņas garastāvokli, klausās telefona sarunās un vienmēr interesējas, ar ko viņa runājusi. Kad māte nāca vēlu mājās, viņš jutās apvainots, sagaidīja* viņu ar pietūkušu un sasarkušu seju, bet, kad tā jautāja, kas viņam kait, viņš atgaiņājās ar roku un it kā brīnīdamies teica:

—    Kas man kait? Nekas man nekait.

Oļa bija mazrunīga. Viņa rātni rotaļājās, klaiņāja pa istabām, nezin par ko norūpējusies, no rītiem gāja uz bērnudārzu un pārnāca mājās tikpat mierīga un neizrādīja ne mazāko vēlēšanos runāt un smaidīt.

Jevgeņija Aleksejevna nevarēja sūdzēties par saviem bērniem, bet viņu izturēšanās liecināja, ka viņiem ir pašiem sava, mātei nezināma dzīve. Bet viņa nolēma, ka pārmaiņa viņiem naks par labu.

Jevgeņija Aleksejevna domāja ne tikai par bērniem vien.

Neviļus viņas domas novirzījās sāņus, un ar klusām sāpēm viņa atcerējās, ka pēdējos sešos mēnešos viņai nav bijis nekādas dzīves. Darbs, ēdnīca, bērni, primuss, šūšana, lāpīšana un . . . vairāk nekas. Telefons viņas dzīvoklī zvanīja arvien retāk un retāk, grūti atcerēties, kad tas pēdējo reizi zvanījis. Visu ziemu viņa ne reizi nav bijusi teātrī. Tikai reizi bija viesībās, kur aizgāja vēlu, pēc tam kad bija noguldījusi bērnus un palūgusi kaimiņieni «paklausīties».

Viesībās ap viņu lakstojās jautrs gaišmatis ar apaļu seju, viesis no Saratovas, kādas izdevniecības direktors. Tas piespieda viņu izdzert divas glāzītes vīna un pēc tam, vairs nerunāja par papīra trūkumu, bet gan par to, ka ar laiku padomju sabiedrība visādā ziņā «apkārs daiļās sievietes ar visiem Urālu dārgakmeņiem, citādi tos tā kā tā nebūs kur likt».

Jevgeņija Aleksejevna nebija nekāda klīrīgā svētule, un viņai patika pie vakariņu galda pajokot. Viņa viesim atbildēja:

—   Muļķības! Mums nav vajadzīgi briljanti! Briljanti der uzpūtīgajām lielmātēm, bet mūsu sievietes ir labas arī bez tiem. Vai jūs tā nedomājat?

Viesis pieklājīgi pasmaidīja:

—   N-nē, kāpēc? Vispār maldīgs ir uzskats, ka briljanti var apslēpt neglītumu. Ietērpiet ķēmu kādās vien gribat rotās, tas kļūs vēl neglītāks. Uz skaistas sievietes paši dārgakmeņi kļūst zaigojošāki un daiļāki un padara viņas skaistumu taisni . . . taisni karalisku. Jums, piemēram,_ ļoti piestāvētu topāzi.

Jevgeņija Aleksejevna iesmējās:

—    Ak tiešām, man tikai to-pazu trūkst]

Saratovas viesis tīksminādamies skatījās viņa par glāzes malu.

—   Tas tā, tikai starp citu. Jūs tāpat esat skaista!

—    Nu-nu!

—    Jel nē . . . es to . . . tēvišķīgi, no sirds … Ja nepatīk, tad pastāstiet, kā dzīvojat?

Jevgeņija Aleksejevna stāstīja viņam par Maskavu, par teātriem, par modēm un cilvēkiem, viņai bija jautri un interesanti, bet piepeši viņa atminējās, ka pulkstenis jau divpadsmit. Mājās bērni palikuši vieni. Viņa sāka posties uz mājām,, nenogaidījusi viesību beigas. Namamāte uztraucās, gaišmatis apvainojās, bet neviens negāja viņu pavadīt, un viņa viena pati steidzās pa tukšajām ielām pie pamestajiem bērniem, gribēdama aizbēgt no nepatīkamās sajūtas sakarā ar savu priekšlaicīgo un steidzīgo aiziešanu.

Lūk, šis pats gaišmatis! Tā bez pēdām pagāja garām šī satikšanās, un cik tādu vēl neaizies garām nemanītu?

Viņai uzmācās sāpīgais jautājums: vai visam jau beigas,

vai patiesi dzīvei beigas? Vai nākotne to sagaida tikai lapīšana, bērnu kopšana un . . . vecums?

Otrā rītā Jevgeņija Aleksejevna aizsūtīja Zukovam pa pastu zīmīti, ka ir ar mieru sūtīt bērnus pie vectēva. Pie pusdienu galda viņa pateica par savu lēmumu bērniem. Oļa noklausījās viņas paziņojumu vienaldzīgi, raudzīdamās savās lellēs, bet Igors gribēja noskaidrot dažus svarīgus jautājumus:

—    Ar ko mēs brauksim? Vai ar vilcienu?

—    Vai tur var zivis ķert?

—    Vai tur ir tvaikoņi?

—    Vai lidmašīnas tur lido?

Jevgeņija Aleksejevna varēja atbildēt tikai uz pirmo jautājumu. Igors izbrīnījies paskatījās mātē un jautāja:

—   Bet kas tur ir?

—    Tur ir vectēvs un vecmāmiņa.

Oļa īdzīgi atsaucās, skatīdamās uz lellēm:

—    Bet kapec tur ir vectēvs? Un vecmāmiņa?

Jevgeņija Aleksejevna teica, ka vectēvs un vecmāmiņa ir ļoti labi cilvēki un dzīvo tur. Izskaidrojums neapmierināja Oļu,' — viņa nenoklausījās to līdz galam un devās pie savām lellēm.

Pēc pusdienām Igors piegāja pie mātes, piekļāvās viņas plecam un klusu jautajā:

—    Zini ko? Vai šis vectēvs ir tas? Tēva? Ar ūsām?

—    Jā.

—    Zini ko? Es negribu braukt pie vectēva.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc ka viņš ož. Zini… tā ož!

Igors pavicināja roku gaisā.

-      Muļķības, — teica Jevgeņija Aleksejevna. — Viņš ne pēc ka neož. Tu arvien kaut ko izdomā …

—    Nē, viņš ož, — stūrgalvīgi teica Igors. Viņš aizgāja uz guļamistabu un no turienes tiepīgi atkārtoja:

—    Zini ko? Es nebraukšu pie vectēva.

Jevgeņija Aleksejevna atcerējās savu vīra tēvu, — viņš pagājušo vasaru bija atbraucis pie dēla ciemos. Viņam tiešām bija sirmas ūsas ar kuplām, vecmodīgām paūsenēm.' Viņam jau bija pāri sešdesmitiem, bet viņš bija diezgan mundrs,' turējās taisni, tempa degvīnu veselām glāzēm un vienmēr atcerējās vecos laikus, kad strādāja par pārdevēju vīna tirgotavā. No vectēva nāca īpatnēja, asa un nepatīkama smaka, kāda piemīt nevīžīgiem večiem,, kas ilgi nav mazgājušies, bet Jevgeņijai Aleksejevnai visvairāk derdzās viņa neatturamā tieksme runāt asprātības, pie kam runādams viņš tā savādi krekšķēja un vīpsnāja. Viņu sauca_ par Kuzmu Petroviču, un, pieceldamies no galda, viņš vienmēr mēdza teikt:

—    Paldies dievam un jums arī, teica Kuzma, Demjans arī.

Pateicis šos vārdus, viņš ilgi mirkšķināja acis un gardi smējās neskanīgiem smiekliem.

Jevgeņija Aleksejevna nodomāja, ka pie šā vectēva bērniem «kā būs, tā būs». Jā, no kā viņi pārtiek? Pensija? Pašiem sava mājiņa. Dārzs ari. Varbūt dēls sūta? Bet vai nav vienalga? Lai par to rūpējas Zukovs.

Jevgeņijai Aleksejevnai iezagās savāds, smeldzošs nemiers sirdī; aizdomīgs likās arī Zukovs ar savu žēlošanos par to, ka tam grūti nākas maksāt divisiimt rubļu mēnesī; bet sirdī joprojām mita arī neskaidras cerības par pārmaiņām, par jauniem dzīves Smaidiem.

Pēc dažām dienām Zukovs atsūtīja zīmīti, kurā sīki aprakstīja, kad un kādā kārtā bērniem būs jābrauc pie vectēva. Līdz Umaņai viņš sūtīja līdzi pavadoni; šis pavadonis arī atnesa zīmīti. Tas bija gadus divdesmit vecs jauneklis, tīri ģērbies, glīts un smaidīgs. Jevgeņijai Aleksejevnai nez kāpēc kļuva vieglāk ap sirdi; nepatīkams iespaids palika tikai no šādas vietas vēstule:

«Ceļa naudu pavadonim (turp un atpakaļ) es samaksāšu, bet Tevi lūdzu iedot sešdesmit rubļu bērnu biļetēm, ņemot vēra,, ka Olai vajadzīga ceturtdaļbiļete, — man patlaban apstākli loti grūti.»

Bet Jevgeņija Aleksejevna visam atmeta ar roku. Arvien vairāk un vairāk viņu nodarbināja doma par to, ka beidzot viņa vairākus mēnešus no vietas būs viena, gluži viena tukšajā dzīvoklī. Viņa varēs gulēt, lasīt, pastaigāties, iet parkā un ciemos. Bez tam var notikt kaut kas negaidīts, kas grozīs visu viņas dzīvi un nākotni, — bet par to viņa baidījās pat sapņot, un taisni tāpēc viņa jutās visai apmierināta.

Bērni šo viņas prieku neaptumšoja. Igors it kā būtu aizmirsis savu neseno protestu. Ceļojuma, un jaunu vietu perspektīvas viņus aizrāva. Viņi priecīgi iepazinās ar pavadoni.

Oļa viņu izprašņāja:

—     Vai vilciens ir ar logiem? Un visu var redzēt? Un lauka? Kā ir laukā?

Pavadonis šos jautājumus neuzskatīja par svarīgiem un atbildēja ar tukšu smaidu, bet Igors piešķīra tiem lielu nozīmi un ar sajūsmu stāstīja Olai:

—    Tur tādi logi … ne tādi kā istabā, bet kas kustas, ko var nolaist. Kad skatās, tad viss tik skrien vien.

—    Un kā ir laukā?

—    Visur zeme un zeme, un viss aug. Zāle un koki, un šīs mājiņas. Un govis staigā, un aitas ar. Veselam tādam kaudzēm!

Šajos jautājumos Igoram bija lielas zināšanas, jo viņš sava mūžā bija dažas reizes ceļojis. Šīs sarunas novērsa viņu no vectēva smakas. Bet, kad pienāca aizbraukšanas diena, Igors jauno paša rīta sapīka, sēdēja kaktā un atkārtoja:

—     Bet to tu zini, alga viena, ņemšu un aizbraukšu. Redzēsi, ņemšu un aizbraukšu. Un kāpēc tu nebrauc? Kas par atvaļinājumu? Tev tā kā tā bez mums būs garlaicīgi. To tu zini.

Oļa visu dienu nosēdēja savā izkrāsotajā krēsliņā un nezin par ko domāja. Kad pienāca laiks doties uz staciju, viņa skaļi, pa īstam sāka raudāt, spārdījās ar kājām, svieda projām jaunās kurpes un tikai sniedzās pēc mātes. Vienīgi šis žests, kas viņai bija palicis noagrās bērnības, nozīmēja kaut ko noteiktu, jo vārdus viņas raudās nevarēja saprast.

Pavadonis jau bija klāt un jokodams centās Oļu pierunāt:

—    Tāda smuka meitene un tā kliedz! Vai tad tā var?

Oļa, atgaiņādamās no viņa ar slapjo roku, sāka vel skaļāk brēkt:

—     Bet. . . mamm, — un vairāk neko nevarēja saprast.

Tikai ar lielām pūlēm, stāstot par vagonu logiem, govīm; un

laukiem aiz logiem, par vectēva burvīgajiem dārziem un brīnišķīgo upi, pa kuru brauc balti kuģi un steidz garām zvejnieku laivas ar .piepūstām burām;, Jevgeņijai Aleksejevnai izdevās bērnus nomierināt. Pēc tam, līdz pašai vilciena atiešanai, viņa atcerējās baigo soli, ko bija spērusi izmisumā:

—     Brauksim, bērni, uz staciju, brauksim. Jūs nebēdājieties, viss būs labi. Bet stacijā satiksiet: tēti, tētis jūs pavadīs . . .

To izdzirdusi, Oļa priecīgi iespiedzās, un viņas mitrajā sejiņā atplaiksnījās laimīgs smaids. Igors kaut kā neticīgi rauca deguntiņu, bet teica līksmi:

—     To es saprotu! Redzēsim, kāds tagad tētis! Varbūt viņš tagad pavisam citāds?

Uz ielas viņus gaidīja Zukova dienesta mašīna. Pie stūres sēdēja tas pats šoferis, vienmēr neskūtais un stingrais Ņikifors Ivanovičs. Igors bija vislielākā sajūsmā:

—    Mamm! Skaties: Ņikifors Ivanovičs!

Ņikifors Ivanovičs pagriezās uz sava sēdekļa, seja viņam, mirdzēja priekā, viņš spieda visiem rokas un vaicāja:

—     Kā labi klājas, Igor?

—    Bet jūs vairs neizskatāties dusmīgs, Ņikifor Ivanovič! Bet man klājas … — Igors pēkšņi piesarka un steidzīgi pārgāja uz citu jautājumu: — Cik tagad tūkstošu būs? Divdesmit septiņi!? Ir gan noskrējis . . .

Stacijā, bufetes telpās, viņus gaidīja Zukovs. Viņš māksloti un atturīgi nosveicināja Jevgeņiju Aleksejevnu, bet tā uzmanību tūliņ saistīja Olas izstieptās rociņas. Viņš to noskūpstīja un apsēdināja sev uz ceļiem. Oļa samulsumā neko nevarēja pateikt, tikai klusēdama smējās un ar rociņu glaudīja tēva gaišpelēko svārku atlokus. Beidzot viņa mīlīgi ierunājās, paliekusi galviņu sāņus:

—   Vai tā ir jauna jaka? Vai tā ir žakete? Jā? Jauna? Un kur tu tagad dzīvo?

Zukovs pasmaidīja ar tādu izteiksmi, kāda mēdz būt pieaugušiem, kad viņi sajūsmināti par mazo asprātībām. Igors, juzdamies neveikli, stāvēja tēva priekšā, skatījās viņā, galvu nodūris, un mīņājās no vienas kājas uz otru. Zukovs pasniedza viņam roku un jautāja tāpat, kā parasti jautāja Ņikifors Ivanovičs:

—   Nu, kā labi klājas, Igor?

Igors nepaguva atbildēt, viņš kaut kā savādi aizrijās, norija siekalas, nosarka un aizgrieza seju uz otru pusi. Nezin no kurienes acī iespiedās asara. Igors stāvēja, novērsies no tēva, redzēja caur asaru dzirkstošos priekšmetus, baltos galdautus uz galdiem, lielās puķes un zelta bumbu uz bufetes letes.

Zukovs uzmanīgi pacēla Oļu un nolika uz grīdas. Viņas rociņa vēl pēdējo reizi pārslīdēja pār jaunā apģērba atloku un noslīdēja uz leju. Kaut kur noslīdēja arī viņas smaids, sejā no tā palika tikai atsevišķi saraustīti gabaliņi.

Zukovs izvilka kabatas portfeli un pasniedza pavadonim viņa biļeti.

—    Uzmanieties, nepazaudējiet, tā arī atpakaļbraucienam. Te būs arī vēstule. Stacijā jūs sagaidīs, un, ja nesagaidīs, — tur nav tālu ko iet.

—    Nu, uz redzēšanos, mazie, — viņš jautri teica, pievērsdamies bērniem, — jūs tikai pa kūrvietām, bet mani gaida darīšanas. Ak, šīs darīšanas, vai nav tiesa, Igor?

Atgriezusies no stacijas, Jevgeņija Aleksejevna juta, ka viņa ir jucekļa varā. Juceklis bija ne vien istabā — tas jau parasti rodas, sagatavojoties ceļam, — bet arī dvēselē. Zukovs bija solījis atsūtīt uz staciju mašinu, lai aizvestu, viņu mājās. Viņa nosēdēja stacijā lieku pusstundu, gaidīdama mašinu, un, to nesagaidījusi, devās uz autobusu piestātni. Bet lai viņš iet pie velna, šis Zukovs. Liekas, pavadonim viņš iedeva brīvbiļeti.

Jevgeņija Aleksejevna uzkopa dzīvokli, tad sagatavoja vannu un nomazgājās. Pamazām viss apkārt atguva agrāko izskatu, un līdz ar to arī viņas sirds nomierinājās. Nepierastā vientulība dzīvoklī, klusums, tīrība, likās, radīja gandrīz svētku noskaņojumu. Viņa it kā pirmo reizi sajuta gaisa svaigumu atvērtajā logā, pulksteņa tikšķēšanu un grīdas paklājiņa mājīgo mīkstumu.

Jevgeņija Aleksejevna sakārtoja matus, izņēma no atvilktnes sen aizmirstos rīta svārkus, ilgi grozījās spoguļa priekšā, pētīdama veļas mežģiņu un zilo lentīšu intīmo pievilcību, slaidās kājas un gurnu vienmērīgo līniju. Un šķelmīgi skaļā balsī teica:

-       Muļķis gan ir šis Zukovs! Tu, Jevgeņija, vel esi skaista sieviete!

Viņa vēlreiz palūkojās spogulī, tad enerģiski un žigli piegāja pie grāmatu skapja un izņēma Henrija sējumiņu. Saritinājusies uz dīvāna, viņa izlasīja vienu stāstu, pastaipījās, nogūlās ērtāk un sāka sapņot.

Bet atnāca nākošā diena, tad vēl viena, pēc tam vēl trešā, un viņai kļuva skaidrs, ka viņa ar savām ilgām maldījās vientulībā, ka dzīve negribēja sapņot kopā ar viņu, bet mierīgi ritēja uz priekšu savā agrākajā virzienā. Darbā bija tie paši papīri, pārvaldnieka zvani, apmeklētāju rindas un sīki ikdienas jaunumi. Pār iestādi tāpat kā agrāk ritmiski vēlās pāri darba viļņi. Darbinieki tāpat kā agrāk grieza attiecīgos ritentiņus, bet pulksten četros klaudzināja galdu atvilktnes un pelēcīgām sejām devās mājup. Kādas viņiem mājas, un kurp viņi steidzas — vai pie savām pievilcīgajām sievām? Viņi steidzās pusdienās, viņiem vienkārši gribējās ēst. Tā vai citādi — Jevgeņija Aleksejevna gāja uz mājām viena, nevienam nebija ar viņu pa ceļam. Mājās tāpat kā agrāk viņa aizdedzināja primusu un kaut ko sev gatavoja. Primusa šņākšana tagad likās nepanesami apdullinoša un vienmuļa. Tikpat vienmuļi garlaicīgas bija arī pusdienas.

Darba vietā ap viņu grozījās ap trīsdesmit vīriešu. Viņi nemaz nebija slikti, un gandrīz visi bija drusku iemīlējušies savā sekretārē:. Bet viņi visi bija ģimenes cilvēki, un būtu augstākā mērā nekrietni atņemt viņus sievām un bērniem.

Bet bez tuva vīrieša arī nebija omulīgi, sevišķi pēc tam, kad iztēli bija satraukuši negaidītā un nepierastā brīvība. Jevgeņija Aleksejevna jau vairākas reizes novēroja pie sevis, ka viņ.° ar dažiem darba biedriem sarunājas pārdroši rotaļīgā tonī. Sajā tonī viņa pati ar nepatiku juta gandrīz veikalniecisku sausumu un savtīgu aprēķinu. Tur nebija vajadzīgās vienkāršības. It kā viņa vadātu saitē garlaikojošos sievieti un gudrotu kam to piesaistīt?

Vakarā Jevgeņija Aleksejevna gulēja un domāja. Ak kungs, tā taču nevar! Kas tā par dzīvi! Vajadzētu iemīlēties. Bet kā to lai izdara? Astoņpadsmit gadu vecumā mīlestība stāv priekšā kā neizbēgams un tuvs liktenis, tā nav jāmeklē un jāorganizē. Priekšā stāv mīlestība,, ģimene, bērni, priekšā stāv dzīve. Bet tagad, trīsdesmit trīs gadu vecumā, mīlestība ir jārada, ir jāsteidzas, nedrīkst nokavēt. Un priekšā gaida nevis dzīve, bet kaut kāds vecās dzīves remonts; kādā vinegretā šī vecā dzīve būtu sajaucama ar jauno?

Pamazām Jevgeņijai Aleksejevnai zuda dvēseles spars. Bija pagājušas tikai divas nedēļas, bet nākotnes nenoteiktība un nepievilcība bija nostājušās priekšā visā augumā, un atkal aiz tām sāka rēgoties vecuma sakņupušais tēls. Skatīdamās spogulī,

Jevgeņija Aleksejevna vairs nepriecājās par mežģiņu un lentīšu košumu, bet meklēja un atrada jaunas grumbiņas.

Un taisni šajā laikā pār viņu pārlaidās mīlas eņģelis, un uz Jevgeņiju Aleksejevnu krita viņa mirdzošo spārnu rožainā ēna..

Tas notika, kā tas vienmēr mēdz būt, nejauši. No Saratovas komandējumā atbrauca tas pats gaišmatis,, kam patika dārgakmeņi. Viņš atbrauca skaļš un zobgalīgs, staigāja pa darba; kabinetiem, prasīja, lamājās, draudēja. Jevgeņija Aleksejevna ar labpatiku vēroja šo prieka pilno enerģiju un tikpat enerģiski centās atvairīt viņa uzbrukumu. Viņš vieba seju žēlā vaibstā un, kāpinādams balsi līdz spiegšanai, teica:

—    Daiļava! Arī jūs esat pārvērtusies birokrātā! Briesmas!! Drīz vairs nebūs neviena svaiga cilvēka.

—    Bet nevar taču citādi, Dmitrij Dmitrijevič, noteikumi prasa. Kā jūs to tā «vienkārši» uzrakstīsiet?

—    Tā arī uzrakstīšu. Dodiet papīru!

Viņš paķēra papīra gabaliņu un slaidiem zīmuļa vilcieniem uzmeta dažas rindas. Jevgeņija Aleksejevna izlasīja un sāka priecīgi šausmināties. Tur bija rakstīts: «Tresta pārvaldei. Dodiet trīs tonnas papīra. Vasiļjevs.»

—    Neder? — nicīgi jautāja Dmitrijs Dmitrijevičs. — Sakiet, kāpēc neder? Kāpēc?

—    Bet kas tad tā raksta? «Dodiet»! Vai jūs mazs bērns, vai?

-       Bet kā? Kā tad jāraksta? Kā? — ar bērnišķīgu neatlaidību jautāja Dmitrijs Dmitrijevičs. — Vai tā būs labāk: ar šo lūdzu dot atļauju izsniegt… pamatojoties… kā arī ņemot vērā. Vai tā?

Jevgeņija Aleksejevna smaidīja, apzinādamās savu pārākumu, un uz brīdi pat aizmirsa, ka viņa sieviete.

—    Dmitrij Dmitrijevič, nu kā tā var — «dodiet»? Vajadzīgs taču pamatojums — kam, kādam nolūkam?

. . . Viņš paķēra savu zīmīti un iedrāzās pārvaldnieka Antona Petroviča Voščenko kabinetā. Pēc piecām minūtēm viņš iznāca no turienes ar pārspīlēti bēdīgu seju un teica:

—    Nedod. Saka: atsūtiet plānotāju, pārbaudīsim. Tādus cilvēkus romānos sauc par slepkavām.

Jevgeņija. Aleksejevna smējās, bet viņš apsēdās kaktā un it kā garlaikojās, tomēr drīz piegāja pie galda un nolika viņai priekšā lapiņu no piezīmju grāmatas. Tajā bija rakstīts:

Trestā, kur tik vien es eju,

Tikdaudz daiļu meiču seju,

Vīrieši tik toni maitā,

Antons Voščenko to skaitā.

Jevgeņija Aleksejevna kļuva tik jautra, kāda sen nebija bijusi, bet viņš stāvēja tās priekšā un smaidīja. Tad, pavēries apkārt, uzlika elkoņus uz zilo vāku kaudzes un čukstēja:

—     Ziniet ko? Uzspļausim šai birokrātiskajai kārtībai . . .

—     Nu, un tad? — viņa jautāja ar apslēptu nemieru.

—     Brauksim uz parku pusdienas paēst. Tur ir brīnišķīgi: zaļi koki, piecdesmit kvadrātmetru debess un — es vakar redzēju, jūs nevarat iedomāties — zvirbulis! Tāds, ziniet, enerģisks un acīm redzot žirgts zvirbulēns. Droši vien mūsu — no Saratovas.

Ēdot pusdienas, Vasiļjevs visu laiku jokoja, bet tad jautāja:

—     Sakiet man, daiļava, jūs tātad neesat nekas cits kā pamesta sieva?

Jevgeņija Aleksejevna nosarka, bet viņš kā žonglieris uzķēra viņas apvainojumu:

—    Jūs neapvainojieties, lieta, redziet, tā, ka es esmu pamests vīrs.

Jevgeņija Aleksejevna negribot pasmaidīja, viņš arī šo smaidu uzķēra:

—     Mēs abi esam nelaimes biedri. Un pie tam nepelnīti, vai ne? Jūs esat skaistule, arī es esmu skaists, kāds nelabais šos cilvēkus dīdīja, es nesaprotu. Kas par samaitātu tautu, untumainu, karies vai augšā!

Pēc tam viņi staigāja pa parku, ēda kādā kafejnīcā saldc jumu un pievakarē nokļuva futbola sacīkstē. Skatījās, uztraucās, Dmitrijs Dmrtrijevičs mēļoja:

—     Ir gan laba lieta šis futbols! Sevišķi garīgajai attīstībai! Bet ko iesāksim tālāk? Es redzu, ka viņi citu neko nedarīs, kā vien spārdīs šo bumbu . . . Vai neapmeklēt labāk citus laika kavēkļus? Piemēram, kino?

Un pēc brīža viņš sacīja:

—     Nē, uz kino nav ko iet! Tur ir karsti, un tāpēc man briesmīgi iegribējās tējas. Iesim pie jums tēju dzert.

Tā sākās šī mīlestība. Jevgeņija Aleksejevna nepretojās mīlestībai, jo mīlestība ir laba lieta, un Vasiļjevam viss iznāca jautri un vienkārši, it kā citādi nemaz nevarētu būt.

Bet pēc trim dienām Vasiļjevs aizbrauca. Atvadoties viņš saņēma viņu aiz pleciem un teica:

—     Jūs esat brīnišķīga, Jevgeņija Aleksejevna, jūs esat izcila, bet es jūs neprecēšu . . .

—     Aķ, nē . ..

—      Es baidos precēties. Jums ir divi bērni, ģimene, bet es pat bez bērniem, kā visas zīmes rāda, esmu ne visai teicams vīrs. Man bail, vienkārši bail. Tas, ziniet, ir ļoti smagi, kad sieva tevi atstāj. Tas ir ļoti nepatīkami. Brr! Un no tā laika es baidos. Pārbiedēts. Gribas padzīvot vienam, tas nebūt nav tik bīstami. Bet, ja jums būs vajadzīgs palīgs . . . kaut kādā lietā, — esmu jūsu rīcībā.

Viņš aizbrauca, bet Jevgeņija Aleksejevna, atpūtusies no negaidītas mīlas brāzmās, sajuta, ka viņas dzīve cieši pievirzījusies klāt bezcerībai.

Dienas gāja. Sirdī bija nostiprinājies Dmitrija Dmitrijeviča tēls. Nē, tas nebija nejaušs, grēcīgs joks. Vasiļjeva tēls bija mīļš un pievilcīgs, un tāpēc tā smeldza sirds, jo viņa saprata, ka Dmitriju Dmitrijeviču baidīja divi bērni un jaunās ģimenes sarežģījumi. Gribējās viņam mīļi teikt:

—    Dārgais, no maniem bērniem nav ko baidīties, viņi ir mīļi, jauki radījumi, viņi bagātīgi atmaksās par tēva glāstiem.

Bērnus viņa tagad atcerējās ar nepanesamu maigumu. Nākotnē vienīgi viņi tai stāvēja līdzās, bet Dmitrija Dmitrijeviča kaprizā pievilcība varēja noderēt tikai fantāzijai. Kas tad viņš ir? Nejauša, izraibināta piparkūciņa, ziemas saules acumirklīgs stars? Bērni . . . lūk, tā ir nākotne. Un tikai!

No Igora bija pienākusi viena vēstule. Viņa skolnieciski rūpīgajās rindās bija nemiers. Igors rakstīja:

«Mamma, mēs te dzīvojam pie vectēva un vecmāmiņas. Mēs ļoti garlaikojamies. Mājās dzīvot ir labāk. Vectēvs mums vienmēr ko stāsta,, bet vecmāmiņa stāsta maz. Upītes te nekādas nav un kuģu nav. Ābolu arī nav, ir tikai ķirši. Kokos kāpt nedrīkst, vecmāmiņa mums dod ķiršus, bet pārējos ķiršus pārdod tirgū. Es arī esmu bijis tirgū, tikai ķiršus nepārdevu, bet skatījos uz cilvēkiem, kādi ir cilvēki. Vakar atbrauca papus un aizbrauca. Skūpstu tevi tūkstoš reizes.

Tavs mīļais dēls Igors Zukovs.»

Jevgeņija Aleksejevna kļuva domīga. Tikai viena rinda runāja skaidru valodu: «Mājās dzīvot ir labāk.» Vecāmāte acīm redzot nav pārāk laipna pret bērniem. Pat ķiršus tiem žēlo. Un kāpēc atbrauca tēvs? Ko viņš tur meklēja?

Jevgeņijas Aleksejevnas nemiers nebija paspējis pieņemties spēkā, kad atnāca otra vēstule:

«Mūsu mīļo māmiņ, nevaram vairs izturēt. Ved mūs no šejienes projām. — Ābolu vēl nav, bet ķiršus mums dod maz, skopojas. Māmiņ, ved ātrāk, brauc šurp, tāpēc ka vairs nav izturams.

Tavs mīļais dēls Igors Zukovs.»

Jevgeņija Aleksejevna pirmajā brīdī apjuka. Ko darīt? Teikt Zukovam? Pašai braukt? Aizsūtīt kādu? Bet ko sūtīt? Aha, to pašu pavadoni.

Viņa aizsteidzās pie telefona. Pēc šķiršanās viņa pirmo reizi dzirdēja vīra balsi klausulē, Balss bija familiāra, pazīstama. Viņš tagad likās pašapmierināts. Saruna bija šāda:

—    Blēņas! Es biju tur komandējumā. Viss kārtībā!

—    Bet bērni negrib dzīvot.

—    Daudz ko bērni vair gribēt!

—   Es negribu strīdēties. Jūs varat aizsūtīt to pašu jauno cilvēku.

—    Nē, nevaru.

—     Ko?

—    Nevaru nevienu sūtīt. Un arī negribu.

—    Jus negribat?

—    Negribu.

—    Labi, es braukšu pati. Bet jums jāizlīdz ar naudu.

—    Pateicos, negribu piedalīties jūsu histērijās un untumos. Un brīdinu jūs: līdz septembrim tik un tā naudu jums nesūtīšu.

Jevgeņija Aleksejevna gribēja vēl kaut ko teikt, bet klausule otra gala noklakšķēja.

Vēl nekad neviens cilvēks nebija sacēlis viņā tādu naidu. Bērnu sūtīšana uz Umaņu Zukovam bija tikai' izdevīgs darījums. Ka gan šis nožēlojamais cilvēks bija varējis viņu piekrāpt? Kāpēc viņa gļēvi bija piekritusi viņa priekšlikumam? Nu, zināms, arī viņa bija rīkojusies kā cietsirdīgs radījums, kam bērni stāvēja ceļā. Bet Dmitrijs Dmitrijevičs? Arī viņš baidās no šiem nelaimīgajiem bērniem. Visiem viņi par traucējumi!, visiem stāv ceļā, visi grib viņus kaut kur nostumt pie malas, noslēpt.

Lielu dusmu pārņemta, Jevgeņija Aleksejevna šajās dienās rīkojas ļoti sparīgi. Izgādāja sev triju dienu atvaļinājumu. Pārdeva divus samta aizkarus un vecu zelta pulksteni,'aizsūtīja telegramu Igoram. Un pats galvenais: dusmu pilnajām acīm paskatījās uz telefona klausuli uz galda un teica:

—    Jūs nemaksāsiet? To mēs vēl redzēsim!

Otrā dienā viņa iesniedza tiesā sūdzību pret vīru, ka viņš negrib maksāt alimentus.

Vakarā viņa izbrauca uz Umaņu. Viņas sirdī drūzmējas dažādas jūtas: satraukta un skumja mīlestība uz bērniem, aizvainots maigums pret Dmitriju Dmitrijeviču un negants naids pret Zukovu.

Pie vecajiem Zukoviem viņa uzkavējās no vilciena līdz vilcienam. Tur viņa atrada priekšā tik sakarsētu naida atmosfēru, ka nebija iespējams uzkavēties nevienu lieku stundu. Pēc pirmajiem atkalredzēšanās apskāvieniem un asarām bērni atstāja māti un metās virsū ienaidniekam.

Olas sejiņa kļuva ļauna un īgna, un tajā bija lasāms tikai viens: nežēlība. Viņa staigāja pa istabām ar lielu koku un dauzīja visu, kam tika klāt: galdus un krēslus, palodzes, tikai logu rūtis, nezin kāpēc, nesita. Veči mēģināja viņai koku atņemt un noslēpt. Palikusi: bez ieroča, Oļa draudēja vectēvam ar rociņu, un, sakniebusi lupas, gāja meklēt citu koku ar to pašu nežēlības izteiksmi sejā. Vectēvs sekoja viņai ar vērīgām izlūka acīm un teica:

—    Sliktus bērnus esat izaudzinājusi, cienītā! Vai tas ir bērns? Tas jau ļaunāks par mēri.

Igors skatījās uz vectēvu ar neslēptu nicināšanu:

—   Jūs pats esat mēris! Vai jums ir tiesība sist mūs ar siksnu? Vai jums ir tiesība?

—   Nevajag kokos kāpt!

—   Badakāši! — ar riebumu turpināja Igors ..

—   Igor! Kā tu runā! — māte viņu apsauca.

—    Oho! Viņš ne tikai tā prot runāt. Pasaki, kā tu runāji?

—    Kā es runāju? Ko visu viņi tēvam nesastāstīja! — Igors mēdīja: — Pie mums jūsu cālīši dzīvo kā dieva ausī. Kā dieva ausī! Viņš pats laikam tas dievs, ha, ha! Pa desmit ķiršiem pusdienās! Bet ko viņš par tevi stāstīja? Teica: jūsu māte tā raudāja pēc tēva, tā raudāja!

Pārpildītajā cietajā vagona, kaut kā izvietojusi mantas un bērnus,, Jevgeņija Aleksejevna izmisusi paskatījās apkārt, it ka tikko būtu izskrējusi no degošas mājas. No Olas sejiņas arī vagonā nenozuda nežēlības izteiksme, un viņa neinteresējas ne par logiem, ne govīm. Igors bez apstājas atcerējās atsevišķus gadījumus un teiktus vārdus. Jevgeņija Aleksejevna skatījās uz bērniem, un viņai gribējās raudāt, tikai viņa bija neziņā, vai tas no prieka vai bēdām.

Jevgeņijai Aleksejevnai atkal sākās rūpju, sirds nemiera un vientulības dienas. Radās jauna vientulība, neatkarīga no cilvēkiem un viņas darba. Tā slēpās pašos sirds dziļumos, tā cēlusies no naida un mīlestības. Bet naids atstūma mīlestību vistālākajā kaktā. Bez domāšanas un pierādījumiem radās pārliecība, ka Zukovs ir noziedznieks, sabiedrībai un cilvēkiem bīstams cilvēks, viszemākais radījums pasaulē. Viņam darīt nepatikšanas, viņu apvainot, iznīcināt, mocīt tas varēja kļūt par viņas dzīves sapni.

Un tāpēc viņa ar tādu cietsirdību, ļaunu prieku klausījās telefona klausulē viņa baisi pēc tiesas, kas bija piespriedusi Zukovam maksāt alimentus — 250 rubļus mēnesī.

—    Es visu ko no jums gaidīju, bet šādu neģēlību gan negaidīju .. .

—    Oho! — Ko? Jūs esat vienkārša badīga bāba, kam. godprātība ir nesaprotama lieta.

—    Kā jūs teicāt? Godprātība?

—   Jā, godprātība. Es jums atstāju pilnu dzīvokli ar mantām, bibliotēku, gleznas, mēbeles

—   To jūs aiz gļēvulības atstājat, aiz nelietības, tāpēc ka jūs esat riebīgs tārps . ..

—    Bet tagad jūs apkaunojat manu vardu, manu ģimeni . .

121

Jevgeņija Aleksejevna juta, ka viņai spēki zūd. Viņa saņēma klausuli abam rokām, it kā tā būtu Zukova rīkle, pakratīja to un aizsmakuša balsī iekliedza tajā:

—    Riebīgais tārps vai tad tev var būt ģimene?

Viņa bēra lamu vārdus, bet tie viņu neapmierināja, un citi vārdi, kas vairāk apvainotu, viņai neienāca prātā. Viņai pašai kļuva nepanesams šis vientulīgais naids. Vajadzēja kādam par to pastāstīt, sabiezināt krāsas, radīt cilvēkos tādu pašu naidu, panākt, lai arī citi sauktu Zukovu par neģēli un tārpu. Gribējās, lai cilvēki nicinātu Zukovu un izrādītu šo nicināšanu ar tādu pašu spēku kā viņa. Bet nebija neviena, ko padarīt par savu nikno dusmu līdzdalībnieku, un viņa izbrīnā domāja: kāpēc cilvēki neredz visu Zukova zemiskumu, kāpēc runā ar viņu, strādā, joko, sniedz viņam roku.

Bet cilvēki neredzēja Zukova riebīgo dvēseli un neizturējās pret viņu tā, kā gribējās Jevgeņijai Aleksejevnai. Tikai bērni redzēja viņas bēdu un naida dziļumu, un no bērniem viņa sen vairs neko neslēpa. Ļoti bieži atcerējās viņu klātbūtnē vīru, izteica nicinošas domas, teica apvainojošus vārdus. Ar sevišķu prieku viņa paziņoja tiem tiesas spriedumu.

-      Jūsu mīļais tētiņš iedomājas,, ka man vajadzīgas viņa žēlastības dāvanas divisimt rubļu! Viņš aizmirsis, ka dzīvo padomju valstī. Būs viņam tagad jāmaksā, bet, ja nemaksās, — dabūs pasēdēt cietumā!

Bērni klausījās šādas runas klusēdami. Oļa dusmīgi rauca pieri un kļuva domīga, Igors ironiski raudzījās apkārt.

Bērnu raksturā pēc brauciena uz Umaņu bija notikušas pārmaiņas. Jevgeņija Aleksejevna redzēja tās, bet viņas prāts bija par daudz aizņemts, lai par to padomātu. Viņa piegrieza vērību vienam vai otram bērnu rakstura izpaudumam, bet tajā pašā brīdī viņai strauji uzmācās jaunas rūpes un dusmu lēkmes.

Igoram pārvērtās pat sejas izteiksme. Agrāk tajā vienmēr bija redzama atklāta un paļāvīga skaidrība, ko atdzīvināja brūno acu mierīgais un gudrais možums. Tagad šajā sejā arvien biežāk sāka parādīties viltīga aizdomība un nosodošs smīns. Viņš iemācījās skatīties caur pieri, piemiedzot acis, viņa lūpas tagad prata tikko manāmi smīnēt, it kā tās uz ilgu laiku būtu piezīdušās nicināšanas.

Kaimiņiem bija viesības — parasta ģimenes izprieca, kāda var būt katrā mājā. Vakarā no viņu dzīvokļa plūst patafona skaņas un kāju švīkoņa pa grīdu — dejo. Igors jau guļ gultā. Viņš sataisa savu augstprātīgo un visgudro grimasi un saka:

—    Sazagusies padomju naudu un tagad dejo!

Māte pārsteigta:

—    Kā tu zini, ka viņi sazagusies?

—    Zināms, sazagusies, — ar nicinošu pašpaļāvību saka

Igors, — kas viņiem ko nesazagt? Vai tu zini, kur Korotkovs strādā? Viņš pārzina veikalu. Ņem, cik grib.

—   Kā tev nav kauna, Igor, izdomāt tādas tenkas? Kā tev nav kauna?

—   Ja viņiem nav kauna zagt, kāpēc lai man būtu kauns runāt? — tikpat pārliecināts atbild Igors un skatās uz māti ar tādu izteiksmi, it kā zinātu, ka arī viņa šo to «sazagusies», bet viņam tikai negribas teikt.

Vēlā rudenī pie Jevgeņijas Aleksejevnas apmetās viņas māsa Nadežda Aleksejevna Sokolova, kas bija atbraukusi uz dažām dienām Maskavā. Viņa bija daudz vecāka par Jevgeņiju un korpulentāka par to. No viņas dvesa pretī tas patīkamais un pārliecinošais miers, kāds piemīt laimīgām daudzbērnu mātēm. Jevgeņija Aleksejevna bija ļoti priecīga par māsas ierašanos un ar dedzību izstāstīja tai visus savas ieilgušās katastrofas sīkumus. Viņas vairāk runāja vienatnē guļamistaba, bet dažreiz pie pusdienu galda Jevgeņija Aleksejevna nevarēja nociesties. Atbildot uz viņas gaušanos, Nadežda reiz teica:

-      Beidz taču reiz gausties! Ko tu činksti? Apprecies otrreiz! Uz viņiem skaties? Uz Igoru? Bet Igoram vīrietis vairāk vajadzīgs nekā tev. Kas no viņa iznāks, augot sieviešu sabiedrība? Neviebies, Igor, — skat, kas par despotisku dēlu! Viņš grib, lai māte tik to vien zina, kā par viņu gādāt. Precies. Vīrieši pret svešiem bērniem labāk izturas nekā mēs.

Igors uz to neko neteica, tikai cieši raudzījās krustmāte. Bet, kad Nadežda aizbrauca, Igors ņēmās to nosodīt:

—   Brauc te šādas tādas. . , Nodzīvoja pie mums piecas dienas, viss par brīvu, viņai tas izdevīgi. Uz cita rēķina . . . Kāpēc gan ne!

—   Igor, man tavas runas nepatīk.

-      Zināms, ka nepatīk. Viņa tev sastāstīja par visādiem vīriešiem. Precies, precies, tev tikai tā vien vajag!

—   Igor, beidz! — Jevgeņija Aleksejevna dusmīgi viņam uzkliedza, bet Igors nenobijās un neapjuka. Viņa lūpas izriezās smīnā, bet acis raudzījās saprotoši un ļauni.

Par Igora raksturu sāka nākt nelabas ziņas arī no skolas. Pēc tam direktors Jevgeņiju Aleksejevnu uzaicināja uz skolu.

—   Sakiet, no kurienes jūsu zēnam tāds noskaņojums? Es negribu domāt, ka tā ir jūsu ietekme.

—   Kas tad noticis?

—   Nav labi, nepavisam. Par skolotājiem viņš citādi nerunā kā tikai ar nicināšanu. Skolotājai pateica acīs: jūs tāda kaitīga, tāpēc ka saņemat algu! Vispār klase viņš ir. . . pretestības kodols.

Direktors Jevgeņijas Aleksejevnas klātbūtne izsauca Igoru un teica viņam:

—    Igor, mātes klātbūtnē apsoli, ka labosies.

Igors strauji paskatījās uz māti un nekaunīgi savieba muti. Pamīņājas no vienas kājas uz otru un aizgriezās ar vienaldzīgu seju.

—    Nu, kāpēc tu klusē?

Igors paskatījās zemē un atkal novērsās.

—    Vai tu neko neteiksi?

Igors aizrijās no smiekliem — tik negaidīti tie viņam uznāca, — bet tūliņ tos apvaldīja un izklaidīgi teica:

—    Neko neteikšu.

Direktors vēl dažus mirkļus skatījās uz Igoru un tad atlaida viņu:

—    Nu, e j.

Māte atgriezās mājās izbijusies. Šīs puiciskās ļaunprātības priekša viņa bija pilnīgi nevarīga. Viņas dvēselē jau sen viss bija izsvaidīts ka neuzkoptā guļamistabā. Bet Igorā sāka parādīties viengabalaina personība, un šo viengabalainību Jevgeņija Aleksejevna nespēja ne izprast, ne pat iedomāties.

Viņas dzīve arvien vairāk grima derdzīgos sīkumos. Darba iznāca vairāki konflikti, vainīgi bija galvenokārt viņas nervi. Alimentus Zukovs maksāja nekārtīgi, vajadzēja rakstīt par viņu sūdzības. Zukovs viņai vairs nezvanīja, bet par viņa dzīvi un darbiem līdz Jevgeņijai Aīeksejevnai nonāca ziņas. Viņa jaunajai sievai piedzima bērns, un Zukovs tāpēc ierosināja lietu par alimentu sumas samazināšanu.

Pavasarī viņš uz ielas satika Igoru, iesēdināja mašinā, vizināja pa Ļeņingradas šoseju un atvadoties uzdāvināja savu nazīti, kas sastāvēja no vienpadsmit priekšmetiem. Igors atgriezās no pastaigas sajūsmināts, vicināja rokas un bez mitas stāstīja par jaunajam vietām, tēva jokiem un tēva mašinu. Nazīti viņš aukliņa piesēja pie bikšu kabatas, visu dienu lieca vaļā un ciet, bet vakara dabūja kaut kur stibiņu, ilgi to drāza, pieskaidoja visas istabas un beigās iegrieza sev pirkstā, bet nevienam par to neteica un pusstundu, mazgāja pirkstu mazgājamā traukā. Jevgeņija Aīeksejevna, ieraudzījusi asinis, iesaucās:

—    Ak tu kungs, ko tu dari? Met prom savu nejauko nazi!

Igors pagriezās pret viņu saniknots:

—    Vai tev ir tiesības teikt «nejauks nazis»? Vai tev ir tiesības? Tu man to neesi dāvinājusi! Bet tagad — «nejauks nazis»! Tāpēc ka tētis dāvinājis! Tev žēl?

Jevgeņija Aīeksejevna raudāja vienatnē, jo arī mājās līdzjūtība ne no viena nebija gaidāma. Oļa nekaroja ar māti un nebija rupja, bet viņa vairs mātei neklausīja, un tas viņai iznāca lieliski, bez domāšanas un bailēm. Visu dienu viņa pavadīja vai nu pagalmā, vai pie kaimiņiem, mājās nāca netīra, nekad neko nestāstīja un notikumiem mājās nepiegrieza nekādu vērību. Dažreiz viņa nostājās mātei priekšā, saknieba lūpas, skatījās viņā skarbi un nesaprotami un, nekā nepateikuši, apgriezās un gāja projām. Māties aizliegumus viņa nekad nenoklausījās līdz galam — pār viņu nebija nekādas varas. Pat tajos brīžos, kad māte mainīja Olai veļu vai drēbes, Oļa skatījās projām un domāja savu.

Jevgeņijai Aleksejevnai sākās grūtas, izmisuma un neziņas pilnas dienas. Pat visai nesenās laimes dienas viņa reti kad atcerējās, un kāds gan labums no atmiņām, ja tajās nevarēja iztikt bez Zukova?

Pavasarī Jevgeņija Aīeksejevna sāka domāt par navi. Viņai vēl nebija īsti skaidrs, kas varētu notikt, bet nāve viņu vairs nebiedēja.

No Dmitrija Dmitrijeviča laiku pa laikam pienāca sirsnīgas, bet tajā pašā laikā izvairīgas vēstules. Aprīlī viņš atkal atbrauca komandējumā, turēja viņas roku savēja, un no viņa skatiena nevarēja noprast, vai tas lūdz piedošanu vai runa par mīlestību. No tresta viņi izgāja reizē. Viņa paātrināja solus, it ka cerēdama, ka viņš to nepanāks. Viņš saņēma to aiz elkoņa un teica skarbā, nopietnā balsī:

—   Jevgeņija Aīeksejevna, tā taču nevar.

—     Bet kā tad var? — viņa apstājās uz ielas un paskatījās viņam acīs. Viņš atbildēja tai ar savu pelēko acu dziļo skatienu, bet neko neteica. Pacēla platmali un nogriezās šķērsielā.

Maijā notika kaut kas sevišķs.

Kādā no kaimiņu dzīvokļiem vīrs stipri piekāva sievu. Vīrs bija plaši pazīstams žurnālists, tika uzskatīts par lietpratēju kādos tur speciālos jautājumos. Visi bija pārliecināti, ka Garochovs ir talantīgs un labs cilvēks, Piekauta sieva vienu nakti pārgulēja pie Korotkoviem. Gan Korotkovi, gan Zukovi, gan citi zināja, ka Gorochovs slikti izturas pret savu sievuun ka tā pat domās nespēj protestēt. Visi bija paraduši domāt, ka tā ir Gorochovu pašu darīšana, viņu ģimenes stils, stāstīja par viņiem anekdotes, smējās, bet, satiekoties air Gorochovu, neizrādīja ne mazāko šaubu par viņa godprātību un talantu.

Dabūjusi zināt par jauno skandālu, Jevgeņija Aīeksejevna ilgi staigāja no vienas istabas otrā, ar patiku skatījās galdauta zīmējumā, tad atrada ēdamistabā uz galda aizmirstu etiķa pudelīti un ilgi pētīja baltos, izrotātos burtus uz etiķetes tumšzilā fona. Etiķetes malas bija dzeltenas, un tur bija rakstīts daudz visādu vārdu: viņas uzmanību saistīja viens: «Maskavas apgabala pārtikas rūpniecības savienība».

Uzmanīgi nolikusi pudelīti uz galda, viņa izgāja kāpņu ielpa, nogāja lejā un piezvanīja pie Korotkovu dzīvokļa durvīm. Noklausījās tur piekautās sievas žēlabaino gaušanos, skatījās uz viņu sausām, iekaisušām acīm un aizgāja kā apmāta, nejuzdama zem kājām pamata.

Kāpjot augšā pa kāpnēm, viņa, pati to neapzinādamās, atgrūda Goroehova durvis. Neviens viņu nesaņēma. Pirmajā istabā tieši uz kailās, netīrās grīdas sēdēja gadus četrus veca meitene un cilāja tabakas kārbiņas. Otrā istabā pie rakstāmgalda viņa ieraudzīja pašu Gorochovu, Tas bija mazs cilvēciņš ar šauru deguntiņu. Viņš pārsteigts pavērsa pret Jevgeņiju Aleksejevnu galvu un pa paradumam laipni pasmaidīja, bet ieraudzīja kaut ko savādu viņas kvēlojošajās acīs un piecēlās. Jevgeņija Aleksejevna atspiedās ar plecu pret durvīm un, nespēdama savaldīties, teica:

—   Zini ko? Zini ko, nelieti? Es tūliņ uzrakstīšu avīze.

Viņš skatījās uz to ļauns un apjucis, tad nolika spalvas

kātu uz galda un ar vienu roku atstūma krēslu.

Viņa strauji piegāja tam klāt un uzkliedza:

—   Visu uzrakstīšu, redzēsi, lops tāds!

Viņai likās, ka tas grib viņai sist. Viņa izskrēja ara no istabas, bet bailes viņa nejuta, viņu bija sagrābušas dusmas un atriebības kāre. Iedrāzusies savā istabā, viņa tūliņ izvilka rakstāmgalda atvilktni un izņēma papīru. Igors sēdēja uz grīdsegas un ņēmās ar kociņiem, salīdzinādams to garumu. Ieraudzījis māti, viņš pameta darbu un piegāja viņai klāt:

—   Mamm, vai tu saņēmi naudu?

—    Kādu naudu? — viņa jautāja.

—   No tēva? Tēva naudu saņēmi?

Jevgeņija Aleksejevna izbrīnījusies paskatījās dēlā. Viņam raustījās lūpa. Bet Jevgeņija Aleksejevna arvien vēl domāja par Gorochovu.

—    Saņēmu, bet ko tev vajag?

—   Man vajadzīgs «konstruktors». Tā ir spēle. Man vajadzīgs. Maksā trīsdesmit rubļu.

—    Labi . . . Bet kāds tam sakars ar tēva naudu? Visa nauda ir vienāda.

—   Nē, nav vis vienāda, Tā ir tava nauda, bet tā — manējā!

Māte pārsteigta skatījās dēlā.

—    Ko tu uz mani tā skaties? — vaibstījās Igors. Šo naudu tēvs dod mums. Tā ir mūsu, bet man vajadzīgs «konstruktors» . .. Dod šurp!

Igora seja bija briesmīga: tajā bija lasāma nelietība, muļķība un bezkaunība. Jevgeņija Aleksejevna nobālēja, atslīga krēslā, bet ieraudzīja sagatavoto papīra lapu un . . . visu saprata, Pašos dvēseles dziļumos viss nomierinājās. Bez jebkādas liekas kustības, bez jebkādas izteiksmes bālajā sejā viņa izņēma no galda paciņu desmit rubļu zīmju un nolika uz stikla. Pēc tam, ietverdama katrā vārdā to dārdoņu, kas tikko bija pārvēlusies viņas sirdij, viņa teica Igoram,:

—   Lūk, nauda, vai redzi? Saki, vai redzi?

—   Redzu, — nobijies teica Igors, nekustēdamies no vietas,, it kā viņa kājas būtu pielipušas pie grīdas.

—    Skaties!

Jevgeņija Aleksejevna uz tās pašas sagatavotās papīra lapas uzrakstīja dažas rindiņas.

—   Klausies, ko es uzrakstīju:

«Pilsonim Zukovam.

Nosūtu jums atpakaļ no jums saņemto naudu. Turpmāk nepūlieties. Labāk ciest badu, nekā pieņemt palīdzību no tāda kā jūs. J.»

Neatraudama acis no dēla sejas, viņa ielika naudu un zīmīti aploksnē. Igoram sejā bija tā pati baiļu pilnā izteiksme, bet acīs jau sprēgāja ziņkārības dzirkstis.

—   Šo aploksni tu aiznesīsi tam pilsonim, kas tevi pameta, bet tagad piekukuļoja ar vecu nazīti. Aiznesīsi to uz viņa darba vietu. Saprati?

Igors pameta ar galvu.

—   Aiznesīsi un nodosi durvju sargam. Un nekāda runāšana ar tē . . . ar Zukovu.

Igors atkal pameta ar galvu. Viņš sarka arvien vairāk un vēroja māti kā topošu brīnumu.

Jevgeņija Aleksejevna atcerējās, ka vēl kaut kas jādara . . .

—   Ahā! Tur blakus ir laikraksta redakcija . . . Bet lai, to es nosūtīšu pa pastu.

—   Bet kāpēc laikraksts? Arī par … šo. . . Zu . . .

—   Par Gorochovu. Uzrakstīšu par Gorochovu!

—   Ak māmiņ! Ar kājām spēra un ar lineālu! Tu uzrakstīsi?

Viņa ar neuzticību raudzījās Igorā. Māte negribēja ticēt viņa

līdzjūtībai. Bet Igors nopietni un dedzīgi skatījās viņai acīs.

—   Nu, ej, — viņa atturīgi teica.

Viņš izskrēja no istabas, pat cepuri neuzlicis galvā. Jevgeņija Aleksejevna piegāja pie loga un redzēja, kā tas ātri pārskrēja pāri ielai, turēdams rokā balto aploksni, kurā viņa atdeva atpakaļ dzīvei savu pazemojumu. Viņa atvēra logu. Debesīs bija dzīva kustība: no apvāršņa nāca negaisa mākoņi. To galvenie spēki drūmi melnoja debess malā, bet priekšā drūzmējās līksmi, balti izlūki. Vēl tālu rūca pērkons, istabā no tā ieplūda vēsums. Jevgeņija Aleksejevna dziļi nopūtās un apsēdās rakstīt vēstuli laikrakstam. Dusmu viņai vairs nebija, bet bija auksts, apzināts skarbums.

Igors pārnāca pēc pusstundas. Viņš ienāca mundrs un žirgts, apstājās durvīs un skaļi teica:

-    Visu izdarīju, mat!

Māte ar nepierastu, jaunu prieiku saņēma viņu aiz pleciem. Viņš uz brītiņu nodūra acis, bet tad cieši paskatījās viņai sejā un teica:

—    Zini ko? Es atdevu arī nazīti.

Jevgeņijas Aleksejevnas vēstule laikrakstā rada skaļu atbalsi, viņa uzreiz nostājas sabiedrības uzmanības centrā. Pie viņas brauca iepazīties un parunāties. Visu dienu zvanīja telefons, viņa ne visai skaidri aptvēra visu notiekošo, bija tikai redzams, ka noticis kaut kas svarīgs un izšķirošs. Par to viņa Pārliecinājās pēc sarunas ar Zukovu.

—    Sakiet, kā man jāuzņem jūsu zīmīte?

Jevgeņija Aleksejevna pasmaidīja klausule:

—    Uzņemiet to kā pļauku.

Zukovs iekrekšķējās klausulē, bet viņa pārtrauca sarunu.

Viņai gribējās dzīvos un būt starp cilvēkiem. Un cilvēki tagad paradīja viņai uzmanību, Igors staigāja mātei pakaļ kā pažs un lepni skatījās apkārt. Neviens ar viņiem nerunāja par tēvu, visi interesējas par Jevgeņiju Aleksejevnu kā vēstules autori. Igors viņai teica:

—    Viņi tikai par Gorochovu, bet par tevi un mums neko nezina. Vai tas tiesa?

Māte atbildēja:

—    Tas tiesa, Igor. Bet tagad tev jānāk man palīgā. Ņem, lūdzu, sava ziņā Olgu, viņa pavisam izlaidusies.

Igors tūliņ ķērās pie darba. Viņš pa logu pasauca Olgu no pagalma augšā un teica viņai:

—    Paklausies, godājamā biedre Olga! Diezgan muļķoties!

Olga devās uz durvju pusi. Igors nostājās durvīs. Viņa

paskatījās uz Igoru:

-   Kā tā?

—    Vajag mātei klausīt.

—    Bet ja es negribu?

—    Nu . . . redzi . .. tagad es esmu tavs priekšnieks. Vai tu saproti?

Olga pameta ar galvu un jautāja:

—    Tu priekšnieks?

—    Iesim pie mātes . ..

—    Bet ja es negribu?

—    Tas neies cauri, — pasmaidīja Igors.

—    Neies cauri? — Olga viltīgi uz viņu paskatījās.

—    Nē.

Ar to pašu vienaldzīgo izteiksmi, ar kādu viņa agrāk gāja projām no mātes, viņa tagad devās pretējā virzienā. Igors juta, ka ar viņu vēl būs daudz jānoņemas.

Pie mātes notika direktīva rakstura saruna. Oļa klausījās nevērīgi, bet līdzās mātei stāvēja lepnais Igors — pašas likumības iemiesojums.

Notikumi vispār sāka risināties interesantu

Kādā vakarā viņu dzīvoklī negaidot iedrāzās gaišmatains, tukls cilvēks,

—   Jevgeņija Aleksejevna! Jūs tādutraci esat sacēlusi ar to Gorochovu… Visi par jums vien runā. Es nevarēju nociesties un atbraucu.

—   Ak mīļais Dmitrij Dmitrijevič, cik tas labi, — nopriecājas un atplauka Jevgeņija Aleksejevna. — Iepazīstieties, mani bērni.

—   Uhu, — dziļdomīgi vīpsnāja Dmitrijs Dmitrijevičs. — Šis tātad ir Igors? Simpātiska seja. Un tā ir Oļa? Viņai arī simpātiska seja. Bet man ar jums nopietni jāparunā: lieta, redziet, tā, ka es gribu precēt Jevgeņiju Aleksejevnu.

Gaišmatis apklusa, stāvēja istabas vidū un jautājoši skatījās bērnos.

—   Dmitrij Dmitrijevič, — apmulsusi teica Jevgeņija Aleksejevna, — vajadzēja papriekš ar mani aprunāties . . .

—   Ar jums mēs vienmēr vienosimies, bet, luk, viņi, — teica Dmitrijs Dmitrijevičs.

—   Ak kungs, jūs esat nekauņa!

—   Nekauņa, — gari iesmējās Olga.

—   Bet ko tu, Igor, domā?

Igors jautāja:

—    Bet kāds jūs esat?

—   Es? Tas gan ir jautājums!_ Es esmu uzticīgs, jautrs cilvēks. Jūsu māti ļoti mīlu. Un jūs man arī patikai Tikai ar bērniem esmu stingrrrs, — viņš ierūcās basā.

—   Ai, — priecīgi iespiedzās Oļa.

—   Redziet, viņa jau kliedz, bet tu vēl turies. Tas tādēļ, ka tu esi vīrietis. Nu, kā tad paliek, Igor, vai es tev patīku?

Igors bez smaida atbildēja:

—    Patīkat. Tikai.. . jūs mūs nepametīsiet?

—   Nepametiet tik jūs mani, mīlīši! — piespieda roku pie krūtīm Dmitrijs Dmitrijevičs. — Jūs mani neatstājiet, nabaga bāreni!

Oļa skaļi iesmējās:

—     Bāreni!

—    Biedri! Kas tad tas! Vajag taču man prasīt, — lūdzas Jevgeņija Aleksejevna. — Un ja nu es negribu?

Igors sašuta:

—   Mamm! Cik tu esi savāda! Viņš taču visu izstāstīja. Nevar taču tā pret cilvēku izturēties!

—   Pareizi, — piebilda Dmitrijs Dmitrijevičs. — Pret cilvēku jāizturas smalkjūtīgi!

—   Nu redzi? Māmiņ, precē viņu, tā kā tā jūs jau sen esat norunājuši. No acīm var redzēt. Ir gan viltīgi!

Dmitrijs Dmitrijevičs sajūsma iesaucas:

—    Tie taču … ir ģeniāli bērni! Bet es, muļķis, baidījos!

Jevgeņijas Aleksejevnas dzīves stāsts, protams, nav no visbēdīgākajiem. Gadās arī tādi tēvi, kas prot ne tikai bērnus pamest, bet arī aplaupīt, aizstiepjot pa vienam vien uz jauno vietu ģimenes ligzdas salmiņus.

Stāsta, esot tādi tēvi, kas, atstājuši ģimeni, prot saglabāt ar bērniem patiešam labas attiecības, pat piedalās viņu audzināšana, pat izaudzina no tiem krietnus cilvēkus. Es ticu, ka tas ir iespējams, ka tas cilvēkam pa spēkam, bet neesmu tādus redzējis. Toties esmu saticis cilvēkus, kas prot nepadoties pirmo ģimenes nesaskaņu iespaidiem, kas spēj turēties pretim jaunās mīlestības pievilcīgumam un stingri ievērot ar sievu noslēgto līgumu, nepieķeroties viņas atsevišķiem; trūkumiem, kas atklāti ar tādu novēlošanos. Tādā gadījumā arī pienākums pret bērniem tiek veikts godīgāk, un tādus cilvēkus var uzskatīt par paraugiem..

Bet ir vel daudz «godīgu» un negodīgu donžuānu, kas nekaunīgi klaiņā pa ģimeņu ligzdām, pamezdami visur pussērdieņu barus. Šie donžuāni, no vienas puses, ir gatavi iztēlot sevi par brīvās mīlas aizstāvjiem, no otras — izliekas par pamesto bērnu gādniekiem, no trešās — ka cilvēki nav nekā vērti un nepelna nekādu žēlastību.

Apvainotajām un apkaunotajām mātēm un bērniem pēc iespējas jāpārvērš tāda alimentu maksātāja «ķīmiskā» figūra par «mechanisku» un vienkāršu nulli. Nevajag' atļaut tādiem cilvēkiem koķetēt ar viņu pamestajiem bērniem.

Un katrā gadījumā nepieciešama sevišķa smalkjūtība alimentu lietās, lai šī nauda nebūtu par cēloni ģimenes sairumam.

Ģimenes kolektīva kopība un vienība ir labas audzināšanas nepieciešams noteikums. To ārda ne tikai alimentu maksātāji, bet arī vecāku ķildas, kā arī tēva despotiskā bardzība un mātes vieglprātīgais vājums.

Kas grib pareizi izaudzināt savus bērnus, tam jāglabā šī vienība. Tā nepieciešama ne tikai bērniem, bet arī vecākiem.

Ko darīt, ja palicies tikai viens bērns, un otru jūs kaut kādu iemeslu dēļ nespējat radīt?

Ļoti vienkārši: pieņemiet savā ģimenē svešu bērnu, paņemiet vai nu no bērnu nama, vai bāreni, kas zaudējis vecākus/iemīliet viņu ka savu bērnu, aizmirstiet, ka jūs viņu neesat radījuši, un, pats galvenais, neiedomājieties, ka jūs viņu esat aplaimojuši. Tas ir viņš, kas glābj jūsu uz vieniem sāniem sašķiebušos ģimeni no_ bīstamās apgāšanās. Dariet to k a t r ā ziņā, lai cik grūts būtu jūsu materiālais stāvoklis.

SESTĀ NODAĻA

Mūsu priekšā ir vesela jautājumu virkne: tie ir jautājumi par autoritāti, disciplīnu un brīvību ģimenes kolektivā.

Vecajos laikos šos jautājumus izšķīra ar ceturtā baušļa palīdzību: «Tev būs savu tēvu un māti godā turēt, lai tev labi klājas un tu ilgi dzīvo virs zemes.»

Bauslis pareizi atspoguļoja ģimenes attiecības. Vecāka cienīšana tiešām bija saistīta ar visādu labumu iegūšanu, — zināms, ja tikai pašiem vecākiem šādi labumi bija. Bet ja tādu viņiem nebija, tad vēl palika debesu valstība. Debesu valstība labumi bija mazāk taustāmi, toties kvalitātes ziņa labāki. Katram gadījumam ceturtais bauslis atzina arī citāda veida labumus _ labumus ar minus zīmi. Ticības mācības stundas mācītāji sevišķi pasvītroja šo variantu, kas skanēja apmēram tā: «Godā savu tēvu un māti, bet ja tu viņus negodāsi, mēs par sekām neatbildam.»

Sekas nāca siksnas, nūjas un citu negativu lielumu veidā.. Mācītāji minēja vēsturiskus piemērus, no kuriem bija redzams, ka savu vecāku un vecu cilvēku necienīšanas gadījumos no dieva nekāda mīkstčaulība nebija gaidāma. Hams par tēva necienīšanu samaksāja ļoti dārgi uz visu savu pēcnācēju rēķina, un bērnu baru, kas smējās par pravieti Eliseju, saplosīja vilku māte. Stāstot par tādu spilgtu dieva taisnības izpaudumu, mācītāji noslēgumā parasti teica:

—   Redziet, bērni, kā dievs kungs soda tos bērnus, kas necienīgi izturas pret saviem vecākiem vai veciem cilvēkiem.

Mēs, kas toreiz bijām bērni, to redzējām. Dieva terors mūs ne pārāk uztrauca: dievs, zināms, bija spējīgs uz visu ko, bet, ka vilku māte tik aktivi būtu piedalījusies atriebības aktā, — mums lāgā negribējās ticēt. Tā kā mēs vispār ar praviešiem un citām svarīgām personām reti kad satikāmies, mums nebija ko baidīties no debesu sodības. Bet toties zemes virsu netrūka tādu, kas labprāt ar mums izrēķinātos. Un ceturtais bauslis, ko dievs ir devis, mums bija tomēr neapšaubāms fakts.

Tā no dieva baušļa izrietēja vecāku autoritāte.

Mūsdienu ģimenē ir citādi. Nav ceturtā baušļa, neviens nesola nekādus labumus ne ar plus, ne ar mīnus zīmi. Un ja tēvs pēc vecā paraduma ķeras pie siksnas, tad tā būs tikai vienkārša siksna, ar to nesaistās nekādas dieva dusmas, jo peramie objekti neko nav dzirdējuši ne par negodbijīgo Hamu, ne par dieva pilnvaroto vilku mati.

Kas tas ir autoritāte? Šajā jautājumā daudzi kļūdās un vispār domā, ka autoritāte dota no dabas. Bet tā kā ģimenē autoritāte katram vajadzīga, tad lielākā daļa vecāku īstas, «dabiskas» autoritātes vietā lieto paštaisītu surogātu. Šos surogātus var bieži redzēt mūsu ģimenēs. To kopējā īpašība ir tā, ka tos izgatavo speciāli pedagoģiskiem nolūkiem. Valda uzskats, ka autoritāte ir vajadzīga bērniem, un atkarībā no dažādiem viedokļiem par bērniem tiek izgatavoti arī dažādi surogātu veidi.

Pedagoģijas relativitātē arī slēpjas šādu vecāku galvenā kļūda. Autoritāte, kas radīta speciāli bērniem, nevar pastāvēt. Tāda autoritāte vienmēr būs surogāts un nekam nederēs.

Autoritātei jābūt pašos vecākos neatkarīgi no viņu attieksmes pret bērniem, bet autoritāte nepavisam nav speciāls talants. Tās saknes vienmēr meklējamas vienā un tajā paša vietā: šī vieta ir vecāku izturēšanās ar visiem tās dažādiem elementiem, citiem vārdiem runājot, visa tēva vai mātes dzīve — darbs, domas, paradumi, jūtas, tieksmes.

Nav iespējams īsumā uzskaitīt visus tādas uzvešanas elementus, bet tie visi sakopojami vienā prasībā: vecākiem pašiem jādzīvo pilnvērtīga, apzinīga, tikumiska Padomju zemes pilsoņa dzīve. Bet tas nozīmē, ka arī attiecībās ar bērniem viņiem jāstāv zināmā augstumā, tikai dabiskā, cilvēciskā augstumā, nevis mākslīgā, bērnu vajadzībām radītā.

Tāpēc visus autoritātes, brīvības un disciplīnas jautājumus ģimenes kolektivā nekādiem mākslīgi izdomātiem paņēmieniem, līdzekļiem un metodēm nevar atrisināt. Audzināšanas process ir pastāvīgs, un tā atsevišķas detaļas izšķiramas ģimenes vispārīgajā tonī, bet vispārīgo toni nevar izdomāt un mākslīgi uzturēt. Vispārīgo toni, dārgie vecāki, jūs radāt ar jūsu pašu dzīvi un jūsu pašu uzvešanos. Vispareizākās, gudrākās un visvairāk pārdomātās pedagoģiskās metodes neatnesis nekādu labumu, ja jūsu dzīves vispārīgais tonis ir slikts. Un otrādi, — tikai pareizs vispārīgais tonis palīdzēs jums atrast pareizās metodes attiecībās ar bērniem un vispirms pareizās darba disciplīnas, brīvības, rotaļu un . . . autoritātes formas.

Tēvs pārnāk no darba pulksten piecos, Viņš ir elektromontieris rūpnīca. Kamēr viņš novelk savus smagos, noputējušos un eļļainos zābakus, četrus gadus vecais Vasja jau nometies četr-

rāpus pie tēva gultas, krekšķ kā vecītis un ar rūpju pilnām, pelēkām actiņām veras tumšajā pagultē. Zem gultas, nez kāpēc,, nekā nav. Vasja satraukts skrien uz virtuvi, dipina ēdamistabā ap lielo galdu un aizķeras ar kājiņām aiz istabā izklātā celiņa.. Pēc īsa brīža viņš mierīgi, nopietni teciņus atgriežas pie tēva,, vicina kurpju pāri un laimīgi smaida. Tēvs saka:

—    Paldies, dēliņ, bet grīdas celiņu tomēr sakārto.

Vēl viens nopietns gājiens teciņus, un kārtība istabā ir atjaunota.

—    Tā, to tu pareizi izdarīji, — saka tēvs un dodas uz virtuvi mazgāties. Dēls ar lielām pūlēm stiepj aiz viņa smagos zābakus un ar lielu uzmanību skatās izklātajā celiņā. Bet nekas, šim šķērslim viņš ticis laimīgi pāri. Vasja paātrina soli, panāk tēvu un jautā:

—    Vai skursteni atnesi? Lokomotīvei skursteni atnesi?

—    Kā tad! — atbild tēvs, — Pēc pusdienām sāksim.

Vasjam dzīvē laimējās: dzimis viņš pēcoktobra laikā, tēvs viņam ir skaists, — vismaz Vasjam viņš ļoti patīk; acis viņam tādas pašas kā Vasjam — pelēkas, mierīgas, drusku zobgalīgas, bet mute nopietna un ūsas patīkamas: patīkami pārvilkt pār tām ar vienu pirkstu, tad katrreiz gluži negaidot izrādās, ka tās ir zīdainas un mīkstas, bet tiklīdz atņem pirkstu, tās atlec kā atsperes un atkal liekas sirdīgas un asas. Māte Vasjam arī skaista, skaistāka par citām' mātēm. Viņai silti un maigi vaigi un lūpas. Dažreiz viņa it kā gribētu Vasjam ko teikt, paskatās uz Vasju, un viņas lūpas tikko manāmi pakustas. Tad nevar tikt gudrs, vai māte pasmaidīja vai ne. Tādos brīžos dzīve Vasjam liekas sevišķi skaista.

Ir vēl Nazarovu ģimenē Nataša, bet tai ir tikai pieci mēneši.

Uzvilkt no rīta kurpes ir pats grūtākais darbs. Ievērt saiti caurumiņā Vasja prot jau sen, bet kad saite jau izvērta cauri visiem caurumiņiem, Vasja redz, ka nav lāgā iznācis. Vasja sāk no gala, un, skaties, iznācis pareizi. Tad Vasja ar simpātijām raugās uz kurpi un saka mātei:

—     Aizsasien!

Ja saite ievērta pareizi, māte aizsien, bet ja nepareizi, viņa saka:

—   Tā nav. Kā tad tu tā?

Vasja izbrīnījies raugās uz kurpi un redz, ka tiešām nav tā. Viņš sakniebj lūpas, dusmīgi skatās uz kurpi un atkal ķeras pie darba. Strīdēties ar māti Vasjam nenāk prātā, viņš pat nezina, kā to dara.

—    Tagad ir tā? Aizsasien!

Māte nometas uz ceļiem un aizsien, bet Vasja viltīgi raugās uz otru kurpi un redz to pirmo caurumiņu, kurā viņš tūliņ ievērs saites galu.

Mazgāties Vasja prot, prot zobus tīrīt, bet arī šie darbi prasa milzu enerģiju un lielu uzmanību. Papriekšu Vasja nosmērējas ar ziepēm un zobu pulveri līdz pašam pakausim, pēc tam sāk taisīt laiviņu no mazajām neveiklajām roķelēm. Laiviņu sataisīt viņam izdodas, izdodas iesmelt tajā ūdeni, bet kamēr laiviņa tiek līdz sejai, plaukstas priekšlaicīgi atdarās vaļā, un ūdens izlīst uz krūtīm un vēdera. Vasja nenomazgā ziepes un zobu pulveri, bet izsmērē tos ar slapjajām plaukstām. Pēc katras tādas reizes Vasja kādu brīdi pētī rokas un pēc tam no jauna sāk taisīt laiviņu. Viņš cenšas nomazgāt ar slapjajām rociņām visas aizdomīgās vietas.

Pienāk māte, bez liekas runāšanas saņem Vasjas rociņas, pieliec viņa galvu pie mazgājamās bļodas un bez kādām ceremonijām apstrādā visu Vasjas sejiņas teritoriju. Rokas mātei ir siltas, mīkstas un smaržīgas, tās ļoti patīk Vasjam, bet viņu tomēr joprojām uztrauc, nepierastā mazgāšanas technika. No šā stāvokļa ir daudz oriģinālu izeju: var paniķoties, — vīrišķīgi protestēt: «Es pats!» Var arī ar klusēšanu apiet incidentu, bet vislabāk sākt smieties un, pēc tam kad ticis vaļā no mātes rokām, jautri uzzibsnīt tai slapjajām acīm. Nazarovu ģimene visvairāk lieto pēdējo paņēmienu, jo viņi ir jautri cilvēki. Kaprizes taču arī nenāk no dieva, bet tiek iegūtas dzīves pieredzē.

Izsmējies Vasja sāk mazgāt zobu suku. Tas ir vispatīkamākais darbs: vienkārši lej tai virsū ūdeni, plūkā tās sarus, un tā patino sevis kļūst tīra.

Ēdamistabas kaktā uz pelēkas drānas ir novietojusies Vasjas rotaļu valstība. Kamēr Vasja uzvelk kurpes, mazgājas, brokasto, rotaļu valstībā valda miers un kārtība. Lokomotīves, kuģi un automobiļi stāv pie sienas un skatās uz vienu pusi. Skriedams tiem garām darīšanās, Vasja uz mirkli apstājas un pārbauda disciplinu rotaļu valstībā. Pa nakti nekas nav noticis, neviens nav aizbēdzis, nav pāri darījis savam kaimiņam, nav piegružojis. Tas tāpēc, ka sargpostenī visu nakti nostāvējis izkrāsotais Vaņka-Vstaņka. Vstankam ir plati vaigi, izbolītas acis un mūžīgs smaids. Viņam jau sen uzdots sargāt rotaļu valstību, un šo darbu viņš godam veic. Vasja reiz jautāja tēvam:

—    Vai viņš nevar gulēt?

Un tēvs atbildēja:

—     Kā viņš var gulēt, ja viņš ir sargs? Ja viņš ir godīgs sargs, viņam jāsargā, nevis jāguļ. Cikādi, ja viņš aizmigs, viņam var aizvest automobili.

Vasja tad ar bažām paskatījās uz automobili un ar pateicību uz sargu, un no ta laika kārtīgi liek viņu sardze, kad pats iet gulēt.

Pašlaik Vasja baidās ne tik daudz par automobili, cik par koka kārbu, kurā glabājas ļoti svarīgas mantas. Visas šīs lietas ir domātas rotaļu valstības galvenās mājas celšanai. Tur ir daudz koka klucīšu, sudraba papīrs jumta segšanai, dažas celuloida plāksnītes logiem, maza, glīta skrūvīte ar uzgriežņi, kuras uzdevums vēl nav noskaidrots. Bez tam dažādas stieples, paplāksnītes, āķīši, caurulītes un vairāki logu ietvari, kas ar mātes palīdzību izgriezti no kartona.

Šodien Vasja bija nodomājis pārvest būvmateriālus uz būvvietu — istabas pretējo kaktu. Jau no vakardienas viņam darīja rūpes transporta līdzekļu trūkums. Vai nevar izlietot kuģi? Tēvs šo jautājumu izšķīra:

—    Kuģim ir vajadzīga upīte. Tu taču vasarā redzēji?

Vasja kaut ko tamlīdzīgu atceras; tiešām, kuģi brauc pa

upīti. Vasjam iešāvās prātā ideja ierīkot istabā upīti, bet viņš tikai nopūtās: māte neparko neatļaus. Vēl nesen viņa ļoti noraidoši izturējās pret projektu ierīkot kuģim piestātni. Pati bija iedevusi Vasjam skārda bundžiņu, bet kad viņš bija ielējis tajā ūdeni, pārmeta:

—    Tava piestātne tek. Skaties, kāda netīrība!

Tagad bundžiņa ir piepildīta ar smiltīm un domāta parka ierīkošanai. Kociņi stādīšanai jau sagādāti, — šim nolūkam tēvs ir atnesis veselu priedes zaru.

Vasja steidzas ar brokastīm: tik daudz darba un rūpju, ka nav laika izdzert tasi kafijas, un Vasjas seja arvien vēršas uz rotaļu valstības pusi. Māte vaicā:

—    Vai tu šodien māju celsi?

—    Nē! Braukšu! Vedīšu! Uz turieni!

Vasja rāda uz būvlaukumiņu un piemetina:

—    Es jau nepiegružošu, nebaidies!

Patiesību sakot, ne tik daudz baidās māte, cik pats Vasja, celtniecība ir ļoti netīrs darbs.

—    Bet ja piegružosi, pats pievāksi, — saka māte.

Tāds negaidīts pagrieziens celtniecības lietās pilda Vasju ar enerģiju. Viņš aizmirst par brokastīm un sāk rāpties no krēsla zemē.

—    Vasja, kur tu? Izdzer kafiju, tasē nedrīkst atstāt!

Tas ir tiesa, ka nevar. Vasja ātriem guldzieniem iztukšo tasi. Māte viņu vēro un smaida:

—     Nepaspēsi, vai? Kur tev jāsteidzas?

—    Jāsteidzas, — čukst Vasja.

Viņš jau ir rotaļu valstībā. Vispirms viņš noņem no sargposteņa Vaņku-Vstaņku. Jau sen viņam māte teikusi:

—     Tavs sargs dienu un nakti uz kājām. Kur tas redzēts? Viņam arī jāatpūšas. Tu taču katru nakti guli?

Tiešām, kā tad Vasja ir izlaidis no acīm darba aizsardzību? Vasja iebāž Vstaņiku vecā kartona mājiņā un piespiež viņa galvu ar kādu būvmateriālu. Vstaņka ķepurojas un raujas no rokām ārā, bet tas nekas, pirmajā vietā ir disciplina! Bet atpūtas dienā, kad tēvs mājās, Vstaņka veselu dienu un nakti sūt mājiņā, bet sargpostenī stāv porcelāna cilvēciņš ar tiroliešu platmali galvā. Sis zēns, kaut gan tas mātes dāvināts, tomēr ir slikts strādnieks — vienmēr krīt no kājām nost. Ne jau velti tēvs par to teica:

—      Kam, platmale galvā, tas acīm redzot ir slaists!

Vasja tāpēc to nemīl un mēģina iztikt bez tā.

Vasjas pirmā sabiedriskā slodze bija tēva zābaki un kurpes. Vecāki liek Vasjam darīt arī citus darbus: atnest sērkociņus, nolikt vietā krēslu, sakārtot galdautu, pacelt papīru, bet tie visi ir gadījuma darbi, zābaki un kurpes turpretim ir pastāvīgs darbs, pienākums, kuru nedrīkst aizmirst.

Tikai vienu vienīgu reizi, kad rotaļu valstībā notika katastrofa, — lokomotivei nogāzās skurstenis, — Vasja sagaidīja tēvu. ar avarējušo lokomotivi rokās un bija tik satraukts, ka aizmirsa par tēva zābakiem. Tēvs apskatīja lokomotivi, pakratīja galvu, nošmaukstināja ar lūpām:

—      Kapitālremonts, — viņš teica.

Šie vārdi vēl vairāk satrieca Vasju. Viņš iegāja tēvam pakaļ guļamistabā un tur bēdīgi skatījās uz lokomotivi, kas uz sāniem gulēja gultā. Bet piepeši viņu pārsteidza neparastais klusums guļamistabā, un tajā pašā brīdī viņš izdzirda tēva zobgalīgo balsi:

—     Iznāk, ka lokomotive bez skursteņa, bet es bez kurpēm.

Vasja uzmeta acis tēva kājām, nosarka un uzreiz aizmirsa par lokomotivi. Viņš izskrēja virtuvē, un drīz vien stāvoklis bija glābts. Tēvs, kaut kā savādi smaidīdams, skatījās uz Vasju. Vasja aizvilka uz virtuvi viņa zābakus un atcerējās par lokomotivi tikai tad, kad tēvs teica:

—      Es tev atnesīšu citu skursteni, labāku!

Kad Vasjam palika seši gadi, tēvs uzdāvināja viņam lielu kasti ar klucīšiem, ķieģelīšiem, sijām un citiem būvmateriāliem. No tiem varēja celt īstas pilis. Kastē bija arī burtnīca ar zīmējumiem, pēc kuriem varēja šīs pilis celt. Aiz cienības pret tēvu un viņa gādību Vasja pievērsa kastei lielu uzmanību. Viņš apskatīja katru zīmējumu un pacietīgi, izstiepis lūpas, meklēja vajadzīgās detaļas, lai saliktu celtni pēc dotā projekta. Tēvs kaut ko pamanīja un jautāja:

—    Tev nepatīk?

Vasjam negribējās teikt, ka darbs viņam nepatīk, bet arī teikt nepatiesību viņš neprata. Viņš klusēdams rauca pieri, pūlēdamies ap celtni.

Tēvs sacīja:

—   Tu nerauc pieri, bet saki: nepatīk?

Vasja paskatījās uz tēvu, pēc tam uz celtni un atbildēja:

—    Daudz to māju. Šī māja jāuzceļ un pēc tam jānojauc, pēc tam cita jāuzceļ un pēc tam jānojauc . . . Cel tik un cel bez gala . . . Pat galva sāk kūpēt.. .

Tēvs iesmējās.

—    Pareizi tu saki! Patiešām, cel un cel, bet nekas neiznāk. Tā nav celtniecība, bet gan kaitniecība.

Vasja izjauca celtni un nolēma iesākt jaunu, sarežģītāku, lai kaut cik iepriecinātu tēvu.

Tēvs klusēdams vēroja viņa darbu.

—    Iznāk labi. Tikai viss tas tev tikko turas: pagrūd to, un viss sabruks . . .

Vasja iesmējās, atvēzējās un iesita ar roku pa celtni. Komplicētās pils vietā uz grīdas mētājās tās akurātās daļas.

—    Ņēmi un sagāzi?

—   Tā kā tā jāsagāž, tāpēc ka otru var vēl. . .

—   Redzi, nekā arī nav.

—   Nav arī, — sacīja Vasja, noplātīdams rokas.

—   Tas neder.

—   Uhū, — apstiprināja Vasja, nežēlīgi skatīdamies uz izmētātajām daļām.

—    Pag, — pasmaidīja tēvs un devās pie savas atvilktnes. Viņš atgriezās ar koka kasti rokās. Kastē bija naglas, nagliņas, skrūves, tapiņas, stieples gabaliņi, tērauda un vara plāksnītes un citi sīkumi, kas vajadzīgi katram kārtīgam metālistam. Atsevišķi rokās tēvs turēja tādas savādas stieplītes, kas, rokām kustoties, lēkāja kā šūpoles.

—           Šīs tavas mājas pagaidām liksim mierā, — teica tēvs,

—   un uzcelsim kaut ko stingrāku. Tikai nezinu, ko.

—   Vajag uzcelt tiltu. Tikai upītes nav.

—   Ja upītes nav, tad jāierīko.

—    Bet vai tad to var ierīkot?

—    Līdz šim nevarēja, bet tagad var. Lūk, boļševiki ņēma un novadīja Volgu līdz pašai Maskavai.

—    Kādu Volgu?

—    Upi. Kur tecēja? Lūk, te. Bet viņi ņēma un novadīja pa līdzenu vietu.

—    Nu, un tad? — jautāja Vasja, nenovērsdams acis no tēva. 137

-        Paklausīja un saka tecet, — tevs atbildēja, izkraudams uz grīdas atnestās mantas.

—    Ierīkosim ari mēs . . . Volgu . . .

—    Tā ari es domāju.

—     Un pēc tam uzcelsim tiltu.

Bet Vasja pēkšņi atcerējās agrākās runas par upes ierīkošanu un sašļuka. Viņš notupās tēva atnestās kastes priekšā un juta, ka viņam pietrūks spēku cīnīties ar šķēršļiem.

—    Nevar, papu, upīti taisīt, mamma neatļaus.

Tēvs uzmanīgi savilka uzacis un ari nopūtās:

—     Mamma? Jā-ā, jautājums ir nopietns.

Vasja ar cerībām paskatījās tēva sejā: varbūt tēvs atradis kādu līdzekli pret māti. Bet tēvs skatījās uz dēlu ar nedrošu izteiksmi; Vasja paskaidroja tuvāk:

—    Viņa teiks: pielaistīsiet.

—    Teiks. Tā jau ir tā lieta, ka teiks. Un tiešām, pielaistīsim!

Vasja pasmaidīja par tēva naivumu:

—    Bet kā tad tu gribēji? Ir upīti ierīkot, ir sauss lai būtu?

—    Vai tu zini, kā upīte tek? Pa vienu vietu tek, bet apkārt ir sauss, krastiem jābūt. Un tad ievēro: ja upīti ierīkosim tāpat uz grīdas, tā visa aiztecēs apakšstāvā. Tur dzīvo cilvēki, bet viņiem uz galvas no augšas nāks ūdens.

—    Bet vai Maskavā ūdens neplūda?

—    Kāpēc Maskavā?

—     Kad to . . . Volgu novadīja.

—    Tur to darīja pa īstam, tur krastus iztaisīja.

—    No kā?.

—    No akmens iztaisīja. No betona.

—    Tēt, paklausies! Mēs ari varam iztaisīt krastus.

Tā Vasjam Nazarovam radās lielais celtniecības projekts. Projekts izrādījās sarežģīts, un tāpēc bija jāveic zināmi priekšdarbi. Tā rašanās pirmās sekas bija pagaidu piļu celšanas pilnīga pārtraukšana. Tēvs un Vasja tā ari nolēma, ka pilis, ņemot vērā to nepraktiskumu, viņi vairs necels. Kastes saturu nolēma izlietot tiltam. Radās jautājums, kā izlietot burtnīcu ar zīmējumiem. Vasjam tā vairs nebija vajadzīga, tēvs ari atsaucās par to nevērīgi:

—    Jā, kas par labumu no tās? Mest laukā žēl, labāk uzdāvini to kādam mazajam.

—     Ko viņš ar to darīs?

—     Ko darīs … lai padomā . . .

Vasja uzņēma šo priekšlikumu skeptiski, tomēr otrā rīta, iedams pagalmā, viņš paņēma līdz ari burtnīcu.

Tas nebija parastais pilsētas pagalms ar mūra sienām visapkārt. Tas bija liels laukums, pār kuru plaši klājās debesis.

Laukuma vienā pusē pacēlās gara divstāvu māja, kam sētas pusē bija vesels pusducis augstu koka lieveņu. Gar pārējām pusēm stiepās ne visai augsts koka žogs, aiz kura līdz pat apvārsnim plētās smilšains paugurains klajums — ko pie mums sauca par «kauguriem», maz izpētīta zeme, kas vilināja zēnus ar savu plašumu un noslēpumiem. Tikai aiz mājas un tai blakus stāvošajiem masivajiem vārtiem sākās pirmā pilsētas ieliņa.

Māju apdzīvo vagonu rūpnīcas strādnieki un kalpotāji — solidas daudzbērnu ģimenes. Pagalmā bērnu, ka mudž. Vasja tika nesen kā sāka iepazīties ar pagalma sabiedrību. Varbūt jau pagājušo vasaru bija nodibināti kādi sakari, bet atmiņā no tiem palicis ļoti maz, turklāt ziemu Vasjam gandrīz nemaz neiznāca būt pagalmā, jo viņš slimoja ar masalām.

Pašlaik Vasja bija pazīstams gandrīz vienīgi ar puikām. Pagalmā bija ari meitenes, bet viņas izturējās pret Vasju atturīgi, jo bija par pieciem sešiem gadiem vecākas par to, — tajā vecumā, kad viņām sāka rasties lepna gaita un paradums ejot trallināt. Bet divus trīs gadus vecie knēveļi Vasjam, protams, nebija nekāda piemērotā sabiedrība.

Burtnīca ar piļu projektiem uzreiz modināja sabiedrībā interesi. Mitja Kandibins, kas bija vienā vecumā ar Vasju, ieraudzījis burtnīcu, iekliedzās:

—    Kur tu ņēmi albumu? Kur tu ņēmi?

—    Tas ir mans, — atbildēja Vasja.

—    Kur tu ņēmi?

—    Es nekur neņemu. To tētis nopirka.

—    To viņš tev nopirka?

Vasjam Mitja nepatika, jo viņš bija pārāk enerģisks un bezkaunīgs. Viņa gaišās mazās ačeles bez apstājas šaudījās uz visām pusēm, un tas Vasjam nepatika.

—    To viņš tev nopirka? Tev?

Vasja aizlika rokas ar burtnīcu aiz muguras.

—    Man.

—    Nu, parādi! Nu, parādi taču!

Vasjam negribējās rādīt. Nebija žēl burtnīcas, bet gribējās pretoties Mitjas uzmācībai. Mitja no uztraukuma pat uz vietas nevarēja nostāvēt un sāka tuvoties no sāniem.

—    Tev žēl parādīt?

Daudz netrūka, ka Mitja būtu meties Vasjam virsū, lai atņemtu burtnīcu ar varu, kaut gan bija vājāks un sīkāks par Vasju, bet uz viņa saucienu šajā bridi pienāca Ļoviks.

Ļoviks piederēja pie vecākās paaudzes un mācījās 34. skolas pirmajā klasē. Viņš jautri skatījās uz agresivo Mitju un jau no tālienes uzsauca:

—    Trokšņa daudz, bet kautiņa nav! Sadod viņam!

—    Ko viņš tur? Skopulis! Žēl parādīt!

Milja nicinoši pagrieza pret Vasju savu kailo plecu, par kuru bija pārlikta bērnu bikšturu nātnā lente.

—     Nu, parādi! — Ļoviks jautri un valdnieciski izstiepa roku, un Vasja iedeva viņam burtnīcu.

—     Klausies! — priecīgi iesaucās Ļoviks. — Zini ko? Man taisni tāda ir pazudusi. Viss ir, bet albumiņš pazudis. Vareni! Mainīsimies! Mainīsimies!

Vasja savā mūžā vēl nekad ne ar vienu nebija mainījies un arī tagad nezināja, ko Ļovikam atbildēt. Katrā ziņā bija skaidrs, ka sākas kaut kas interesants. Vasja ar ziņkārību skatījās uz jautro Ļoviku. Ļoviks ātri šķirstīja burtnīcu:

—     Vareni! Ienāc pie manis . ..

—     Bet kāpēc? — noprasīja Vasja.

—     Cik jocīgs: kāpēc? Vajag taču redzēt, pret ko mainīt.

—     Es arī iešu, — drūmi sacīja Mitja, vēl pilnīgi neatmetis savu izaicinošo pozu.

—     Iesim, iesim … Tu būsi par liecinieku, saproti. Mainoties vienmēr vajadzīgs liecinieks . . .

Viņi devās uz Ļovika palieveni. Kāpjot augšā augstajā lievenī, Ļoviks teica:

—     Tikai māsai Ļaļkai nepiegrieziet vērību!

Viņš atgrūda platas pelēkas durvis. Priekšnamā viņiem aizsita elpu pagraba un boršča smaka. Kad Ļoviks aiztaisīja durvis, Vasja pat nobijās: tumsa kopā ar smaku bija nepatīkama. Bet atvērās otras durvis: bērni ieraudzīja virtuvi. Tur maz ko varēja saredzēt: tā bija pilna dūmu un tvaiku. Viņu acu priekša kā siena karājās kaut kādi audeklu gabali: balti, rožaini, gaiši zili, — laikam palagi un segas. Divi no šiem audekliem pašķīrās un aiz tiem parādījās sārta seja platiem vaigu kauliem un skaistām acīm.

—     Ļovka, tu atkal esi savedis savus puikas? Varjka, vai tu nu ņem ļaunā vai neņem, bet es viņu kaušu.

Aiz uzkārtajiem audekliem klusa sievietes balss atbildēja:

—     Ļaļa, nu ko tu skaities, kas tev notiks?

Ļaļa cieši un nikni skatījās uz puikām un, nemainīdama

sejas izteiksmi, runāja ātri, vārdus kā pupas bērdama:

—     Kas notiks? Viņi visur ložņā, kājas viņiem netīras, galvas netīras, no viņiem smiltis birst. ..

Viņa ar pirkstu iedūra Mitjas pinkainajā galvā un pielika pirkstu pie acīm:

—     O! Tavos matos jau zvirbuļi tupējuši, ak tu! Bet šis no kurienes? Skaties, kas par acīm!

Meitenei bija gadu piecpadsmit, bet viņa atstāja briesmīgu iespaidu, un Vasja sāka kāpties atpakaļ. Bet Ļoviks jau bija aiztaisījis priekšnama durvis un drošā balsī teica biedriem:

—     Nepiegrieziet vērību! Ejam!

Puikas izlīda pa izkārto audeklu apakšu un iegāja istabā. Istaba nebija liela, piebāzta mantām, grāmatām, priekškariem, puķēm. Brīva bija šaura eja, kurā ienācēji apstājās viens aiz otra. Ļoviks iegrūda krūtīs abiem saviem ciemiņiem:

—    Sēdiet uz dīvāna, citādi netiek garām.

Vasja un Mitja atgāzās uz dīvāna. Nazaroviem nebija tāda dīvāna. Uz tā bija patīkami sēdēt, bet svešā istaba baidīja Vasju. Šeit bija daudz dīvainu lietu; istaba likās ļoti grezna un neizprotama: pianino, daudz portretu ovālos ietvaros, dzelteni svečturi, grāmatas, notis un grozāms sēdeklis. Uz šā tabureta viņu priekšā grozījās Ļoviks un teica:

—    Ja gribi, došu tev četrus atslēgu gredzentiņus, bet ja gribi — bezdelīgas ligzdu. — Tad .. . maciņu, skaties, kas par maciņu!

Ļoviks uzlēca no sēdekļa un izvilka maza rakstāmgalda atvilktni. Viņš nolika atvilktni sev uz ceļiem. Vispirms parādījās mazs zaļš maciņš, tas bija aizverams ar vienu podziņu. Ļoviks vairākas reizes no vietas atvēra un aizvēra maciņu, lai modinātu Vasjas interesi. Bet šajā mirklī Vasja ieraudzīja kaut ko interesantāku par maciņu; visā atvilktnes garumā iešķībi gulēja šaura, triju pirkstu plata, melna metāla kārbiņa.

—    O! — iesaucās Vasja un parādīja ar pirkstu uz kārbiņu.

—    Kārbiņa? — vaicāja Ļoviks un beidza spaidīt maciņa podziņu, — jā . . . tikai. . . nu, vēl labāk!

Mitja uzlēca no dīvāna un noliecās pie atvilktnes.

—    Tā man vajadzīga, — Vasja pameta ar galvu uz kārbiņas pusi. Viņš pacēla uz Ļoviku savas lielās, godīgās, pārliecinoši mierīgās pelēkās acis. Bet Ļoviks, uzmetis Vasjam viltīgu skatienu, teica:

—    Tātad tu man albumu, bet es tev kārbiņu, tā? Lieciniekam klātesot, tā?

Vasja nopietni pamāja ar galvu, skatīdamies uz Ļoviku. Ļoviks izvilka kārbiņu no atvilktnes un pagrozīja rokās:

—    Kārbiņa ir tava!

Vasja priecājās par maiņu. Viņš turēja kārbiņu rokās un aplūkoja tās dibenu. Dibens bija stingrs, tajā nebija šķirbu, un tātad ūdens netecēs apakšējā stāvā. Tā būs gara, īsta upīte! Bet krastus viņš nobērs ar smiltīm, lūk, tā, un apstādīs tos ar kokiem. Upīte tek pa mežu. Un tad tiltu.

—    Vai gribi redzēt bezdelīgas ligzdu? Man ir bezdelīgas ligzda, — piedāvāja Ļoviks. — Es tev to parādīšu.

Viņš iegāja trešajā istabā. Vasja rūpīgi nolika kārbiņu uz dīvāna un nostājās durvīs. Istabā atradās vairākas gultas, akvārijs un koka plaukti ar dažādām lietām. Ļoviks noņēma no plaukta bezdelīgas ligzdu.

Ta nav musu bezdelīgu ligzda, bet japaņu. Vai tu redzi., kā tā taisīta?

Vasja uzmanīgi saņēma rokās tumšo vieglo bumbiņu.

—    Vai tu gribi kārbiņas vietā bezdelīgas ligzdu?

—     Bet kam tā der?

—     Nu, kā «kam der»? Tā ir kolekcijai, ērmots gan!

—     Bet kas tas ir «kolekcija»?

—     Nu, kolekcija! Ja vēl vienu tādu sadabūsi. Vai citādu. Un būs kolekcija,

—     Un tev ir kolekcija?

—     Daudz kas man ir. Un tev arī būs. Bet tā ir vienkārša kārbiņa.

Bet Vasja kratīja galvu:

—     Kārbiņa man ir vajadzīga, bet tas nav vajadzīgs.

Vasja ar patiku atcerējās kārbiņu un pagriezās pret dīvānu.

Bet uz dīvāna kārbiņas nebija. Viņš apskatījās visapkārt istabā, paskatījās uz pianino vaku, uz grāmatu kaudzi. Kārbiņas nebija.

—     Bet kur tā ir? — viņš jautāja. Ļovikam.

—     Kas? Bezdelīga? — Ļoviks jautāja no otras istabas.

—     Ne, kārbiņa.

—     Bet es tev taču iedevu. Es taču tev iedevu rokās!

Vasja samulsis paskatījās uz dīvāna.

—     Tā te bija.

Ļoviks arī paskatījās uz dīvāna, arī paskatījās istaba visapkārt, izvilka atvilktni.

—     Pag! Bet Mitjka? Viņš to nozadzis.

—     Ka nozadzis?

—     Nu, kā nozadzis? Nočiepis kārbiņu un izčibēja.

—     Aizgājis?

—             Izčibējis! Ko tu, vai nesaproti? Mitjkas taču vairs nav!' Vasjka noskumis apsēdas uz dīvāna, tad piecēlās. Kārbiņas.

bija ļoti zel.

—      Nočiepis? — viņš tīri rneclianiski vēlreiz jautāja Ļovikam..

—            Mes abi godīgi^ samainījāmies, — nopietni teica Ļoviks.

—     Godīgi. Es tev rokas iedevu liecinieka klātbūtnē.

—     Kāda liecinieka?

—     Mitjka taču bija klāt! Ir gan liecinieks! Jāsmejas! ligan liecinieks!

Ļoviks skaļi smējās:

—     Skaties, kas par liecinieku! Bet ko tu tagad darīsi? Tu tagad ar tukšām rokam. Mēs taču godīgi samainījāmies!

Durvīs stāvēja platvaidze Ļaļa, izbrīnījusies skatījās ar savam tumšajam acīm uz jautro brāli un pēkšņi iedrāzās istabā.. Vasja izbijies pieceļas no dīvāna.

—     Kāpēc tu ņēmi manu maciņu?

Ļovikam nozuda smiekli, un viņš sāka spraukties Vasjam garām uz durvju pusi.

—   Vai tad es to ņemu?

—   Bet kāpēc tas guļ uz galda? Kāpēc?

—   Lai guļ! Kas man par daļu!

Ļaļa ātri atrāva atvilktni, ieurbās tajā ar asu skatienu un iekliedzās:

—   Atdod! Tūliņ atdod! Cūka tāds!

Ļoviks jau stāvēja durvīs, gatavs laisties lapas. Ļaļa metās viņam pakaļ un uzdrāžas samulsušajam, notikumu viesuļa pārsteigtajam Vasjam. Viņa pagrūda to, un Vasja, kajeles tirinādams, apgāzās augšpēdus uz dīvāna, bet Ļaļa ar visu sparu atdūrās durvīs, kuras viņai pašā deguna priekšā aizcirta Ļoviks. Bija dzirdams, kā aizcirtās otrās durvis un trešās, arējās. Durvis vēl klaudzēja, kamēr Ļaļa dzinās brālim pakaļ. Tad viņa tikpat strauji ieskrēja istabā, vēlreiz izrāva atvilktni, ar troksni parakņājās tajā un, noliekusies pār galdu, sāka skaļi raudāt. Vasja skatījās viņā ar izbrīnu un bailēm. Viņš saprata, ka Ļaļas raudāšanai ir sakars ar kārbiņu, kura tikko viņa acu priekša bija nozudusi. Vasja jau gribēja kaut ko teikt, bet Ļaļa, nepārstādama raudāt, atmuguriski pievirzījās dīvānam un nometas tam blakus. Viņas pleci raustījās pie Vasjas kājām. Vasja vēl vairāk ieplēta acis, atspiedās ar rociņām pret dīvānu un pieliecas pie raudošās meitenes:

—   Par ko tu raudi? — viņš skaļi jautajā.— Tu varbūt raudi par kārbiņu?

Ļaļa uzreiz apklusa, pacēla galvu un ieurbās Vasja niknam acīm. Vasja arī skatījās uz viņu un redzēja tās acu skropstas, asaru pilienus.

—   Vai tu par kārbiņu raudi? — viņš atkārtoja jautājumu, saprotoši pamezdams ar galvu.

—   Par kārbiņu? Ahā! iekliedzas Ļaļa. — Saki, kur tā ir?

—   Kas, kārbiņa? — jautāja Vasja, mazliet pārsteigts par naidīgajām ieskaņām Ļaļas balsī.

Lala iegrūda viņam plecā un vēl stiprāk uzkliedza:

— -Saki! Saki, kur? Ko tu. klusē? Kur tu to liki? Kur tu liki penali?

—   Penali?

Vasjam kaut kas nebija skaidrs. Prātā pazibēja doma, ka lieta grozās ap ko citu, nevis ap kārbiņu. Bet viņš no sirds gribēja palīdzēt šai satrauktajai meitenei, kam bija skaistas,, drusciņ iešķības acis.

—   Kā tu saki? Penalis?

—   Nu, vienalga, lai kārbiņa! Kur jūs to likāt?

Vasja parādīja uz atvilktni:

—   Tā tur gulēja?

Nemuļķo mani! Saki, kur jūs to likāt?

Vasja nopūtās un iesāka grūto stāstu:

—      Ļoviks saka: dod man savu burtnīcu, un es tev došu maciņu. Un vēl sacīja: gredzenus, un vēl sacīja: bezdelīgas ligzdu, tikai pēc tam, bet papriekš iedeva kārbiņu. Melnu ar dibenu. Un dibens… dibens tai stiprs. Un es teicu: labi. Bet

, viņš saka: liecinieku klātbūtnē, rokās iedot. . . Un iedeva man rokās. Bet es .. .

—      Ak tā, tad tu to paņēmi? Tu!

Vasja nepaspēja atbildēt. Viņš pēkšņi ieraudzīja, ka Ļaļas tumšbrūnās acis aptumšojās, un tajā pašā mirklī viņa galva mīksti atsitās pret dīvāna atzveltni, bet sejā asi iekvēlojās nepazīstama un nepatīkama sajūta. Vasja tikko aptvēra, ka Ļaļa viņam iesitusi. Vasja savā mūžā nekad nebija dabūjis kāvienu un nezināja, cik tas apvainojoši. Un tomēr Vasjas acīs saskrēja asaras. Viņš nolēca no dīvāna un saķēra vaigu.

—      Atdod tūliņ! — uzkliedza Ļaļa, paceldamās viņam pretim.

Tagad Vasja saprata, ka viņa var iesist vēlreiz, un to viņš

negribēja, bet patiesībā viņu nodarbināja kas cits: kā gan tā nesaprot, ka kārbiņas viņam nav. Viņš steidzās tai izskaidrot, kāds tagad stāvoklis.

—      Nu? Kur tā ir?

—     Tās taču nav! Saproti, nav!

—      Kā «nav»?

—      Mitja to paņēma.

—      Paņēma?

—      Nu jā! Viņš . . . nočiepa . . . nočiepa kārbiņu. Vasja bija priecīgs, ka atminējies šo vārdu, iespējams, ka tad viņa ātrāk sapratīs.

—      Tas ar tām gaišajām uzacīm? Tu viņam atdevi? Saki!

Ļaļa sāka viņam tuvoties klāt. Vasja paskatījās apkārt. Tikai

starp pianino un galdu bija šaura ejiņa, bet viņš nepaspēja uz turieni atkāpties. Ļaļa viņu stipri pagrūda uz loga pusi, pa ceļam sāpīgi iesita pa galvu, un viņas roka no jauna pacēlās gaisā. Bet piepeši, par brīnumu Ļaļai un pašam Vasjam, viņa dūrīte apmeta loku no augšas uz leju un atsitās pret Ļaļas smailo, sārto zodu. Pēc tam Vasja laida darbā arī otro dūrīti, pēc tam atkal pirmo. Savilcis seju un rādīdams zobiņus, Vasja velēja visu, kas tik gadījās priekšā, bet vairāk gan šāva garām. Ļaļa mazliet atkāpās, drīzāk no pārsteiguma nekā no sitieniem, bet ne viņas sejā, ne pozā nebija nekā laba. Kauja būtu vēl turpinājusies, bet istabas durvīs parādījās vāja sieviete ar garu seju un brillēm.

—      Ļaļka, kas te notiek? Kas tas par puiku?

—      Kā lai es to zinu, — Ļaļa atteica. — Ļovka viņu atveda.

Viņi manu penali nozaguši! Skaties, kā viņš stāv!

Ļaļas brūnās acis tikko manāmi pasmaidīja, bet Vasju tagad vairāk interesēja sievietes nostāja. Droši vien tā ir Ļaļas māte, — tūliņ viņas abas kopā sāks viņu sist.

—    Jūs te esat kāvušies, ko? Ļaļka!

—    Lai atdod kārbiņu! Es viņam vēl sadošu! Ko tu skaties?

Ļaļa pienāca tuvāk. Vasja piespiedās pie galda. Ļaļas acis

bija kļuvušas laipnākas, arī sievietes vārdi viņu nomierināja, bet nesenais pārdzīvojums nebija aizmirsies.

—     Ļaļka, beidz viņu baidīt! Kāds jauks zēns!

Ļaļka sāka kliegt:

—    Liecies mierā, Varjka, nejaucies iekšā! Jauks zēns. Tev visi jauki, lāga dvēsele! Tu, atdod kārbiņu!

Bet šajā brīdī pienāca vēl pastiprinājums: tajās pašās durvīs nostājās neliela auguma vīrietis un plūkāja savu smailo, melno bārdeli.

—     Griška! — meitene teica jau jautrāk, — skaties, viņa to aizstāv! Šis ielīdis mājā, nobāzis kaut kur manu kārbiņu, bet Varjka viņu aizstāv!

—    Varjka jau vienmēr aizstāv, — pasmaidīja vīrietis. — Bet kas tas par zēnu?

—    Kā tavu tēvu sauc? Kā tevi sauc? — prasīja smaidīdama Ļaļa.

Vasja visus vērīgi apskatīja un nopietni atbildēja:

—    Mani sauc Vasja Nazarovs.

—    Ak, Nazarovs! — iesaucās meitene un, kļuvusi pavisam laipna, piegāja tam klāt.

—    Vasja Nazarovs? Nu, labi. Tagad tā ar labu apsoli man atrast kārbiņu. Saproti?

Vasja maz ko saprata: ko nozīmē «ar labu» — nav saprotams. Ko nozīmē «atrast» — arī nav saprotams.

—    To paņēma Mitja, — viņš teica.

—     Es vairs nevaru izturēt, — pārtrauca sieviete, kuru sauca par Varjku, — viņa to piekāva.

—    Ļaļka! — teica vīrietis pārmetoši.

—     Griška! Šis tonis man krīt uz nerviem! — viņa teica un neapmierināta novērsās. — Tu arī esi lāga dvēsele!

Meitene uzmeta lūpas un ātri izgāja no istabas.

—    Ej, Vasja, un neliecies zinis ne par kādu kārbiņu, — sacīja Varjka, — ej!

Vasja paskatījās Varjkai sejā, un tā viņam iepatikās. Viņš pagāja garām smīnošajam Griškam un izgāja lievenī.

Pie lieveņa stāvēja Ļoviks un smējās:

—    Nu, ko? Dabūji?

Vasja apmulsis pasmaidīja. Viņš vēl nebija pilnīgi atjēdzies no briesmīgajiem notikumiem un nedomāja par tiem. Patiesībā viņu interesēja tikai atsevišķas vietas. Kārbiņa arvien vēl viņam prātā: būtu bijusi tik brīnišķīga upe! Vēl lievenī stāvēdams, vMI skatījās, vai pagalmā kur ieraudzīs Mitju. Bez tam vajadzēja kaut ka uzzināt, kas tie tādi ir — Varjka un Griška. Un vēl viens jautājums: kur ir Ļovika papus un mamma?

Viņš nokāpa no lieveņa,

—     Ļovik, bet kur tavs papus?

—    Papus? Bet vai tad tu neredzēji?

—    Ne, neredzēju.

—    Bet viņš taču tur bija. Tas ar bārdu . . .

—    Ar bārdu? Tas taču ir Griška.

—    Nu, Griška, papus, — viss viens.

—    Nē, papus — to.. . vēl sauc par tēvu. Bet te — Griška.

—     Tu doma, ja papus, tad ari vārda viņam nav? Tavu papu ka sauc?

—    Manu? Ahā, tas ir, kā mamma sauc? Mamma sauc «Fedja».

—    Nu, tev tēvs ir Fedja, bet mums Griša.

—     Griša? Tad tava mamma tā sauc, jā?

—    Ai, esi tu gan muļķis! Mamma! Ir mamma, ir visi. Griška, bet mamma ir Varjka.

Vasja tā neko ari nesaprata, bet izprašņāt vairs negribējās. Ļoviks uzskrēja augšā, un Vasja atcerējās, ka jāiet mājās.

Uzkāpis sava lieveni un atvēris durvis, viņš sadūrās ar māti. Tā uzmanīgi viņā paskatījās un negāja pēc ūdens, kā bija nodomājusi, bet atgriezās dzīvokli.

—     Nu, stāsti. Ko tu šodien tāds savāds?

Nesteigdamies un bez uztraukuma Vasja izstāstīja par saviem piedzīvojumiem. Tikai vienā vietā viņam pietrūka vārdu, un viņš vairāk radīja un tēloja ar mimiku:

—    Viņa tā paskatījās! Tā paskatījās!

—    Nu, un tad?

—    Un tad kā sita , . . lūk, šite.

—    Nu, un tad?

—     Hā! Un šite . . .Pēc tam … es gāju prom, bet viņa vēl. Tad ari es ka situ! Pēc tam atnāca Varjka.

—     Kas tā par Varjku vēl?

—     Kas viņu sazin! Brilles. Un Griška. Tas pie viņiem tā tiek saukts, kā tu papu par Fedju sauc, tā ari viņi: Griška un Varjka. Bet Varjka teica: jauks zēns, ej.

—    Nopietnas darīšanas tev, Vaseņka.

—    Nopietnas darīšanas, — apstiprināja Vasja, pamāja ar galvu un pasmaidīja.

Tēvs teica:

—    Tā! Redzi, kā Volga jātaisa! Ko tu tālāk darīsi?

Vasja sēdēja uz sava paklāja blakus rotaļlietām un domāja. Viņš saprata, ka tēvs dzen viltu, negrib viņam palīdzēt viņa

sarežģītajā dzīvē. Bet tēvs Vasjam bija zināšanu un gudrības paraugs, un Vasja gribēja zināt viņa domas:

—   Bet kāpēc tu nepasāki? Es vēl esmu mazs!

—   Tu esi mazs. tomēr man neprasīji, kad gāji mainīties? Neprasīji.

—    Ļoviks teica: mainīsimies. Es paskatījos, bet tur kārbiņa.

—   Apmainījies, bet kur tava kārbiņa? Kur?

Vasja ironiski par sevi nosmējās un noplātīja rokas.

—    Kārbiņas nav . . . Mitja . . . nočiepa.

—   Kas tas par vardu «nočiepa»? Jāsaka: nozaga.

—    Bet kādā valodā tas?

—    Kas to lai zina, kādā! Tā zagļi runa.

—    Un Ļoviks ari tā runā.

—    Bet tu uz Ļoviku neskaties. Māsa viņam mācas mākslas technikumā, viņai šī kārbiņa vajadzīga otiņām. Redzi, kas par lietu? Bet māsa tevi savicoja — un pareizi…

—   Tur vainīgi Ļoviks un Mitja.

—   Ne, draugs, vainīgs tikai viens — Vasja Nazarovs.

—     Hā! — iesmējās Vasja. — Papu, tu nepareizi runā, es nemaz neesmu vainīgs.

—   Vasja noticēja Ļovikam, nepazīstamam, jaunam, svešam cilvēkam. Vasja neko nedomāja, gulēja uz ausim, paņēma kārbiņu un ieplēta muti no brīnumiem kā vārna, uz jumta. Bet pa starpu gadījās Mitja Kandibins. Un kārbiņas nav, un Vasja tiek piekauts. Nu saki, kas vainīgs?

Klausoties tēva vārdus, Vasja sarka arvien vairāk, un arvien skaidrāk viņam kļuva, ka vainīgs ir viņš. Par to viņu sevišķi pārliecināja ne paši vārdi, bet tonis, kāda tie tika teikti. Vasja juta, ka tēvs ar viņu tiešām nav apmierināts, un vainīgs tātad bija Vasja. Bez tam ari vārdi kaut ko nozīmēja. Nazarovu ģimene bieži lietoja izteicienu «gulēt uz ausim». Vel nesen tēvs stāstīja, kā rūpnīcā virpotāju grupas instruktors, Mitjas Kandibina tēvs, «gulējis uz ausim» un ka tāpēc sabojātas simt trīsdesmit detaļas. Vasja pašlaik vārdu pa vārdam atminējās šo tēva stāstu.

Viņš novērsās, vēl vairāk nosarka, tad nedroši paskatījās uz tēvu un pasmaidīja, drusku noskumis un samulsis. Tēvs sēdēja krēslā, atspiedies ar elkoņiem uz ceļiem, un, skatīdamies uz Vasju, smējās. Šajā bridi viņš likās Vasjam sevišķi tuvs un mīļš, — tik viegli kustējās viņa maigas ūsas un tik laipni raudzījās acis.

Vasja tā ari neko nesacīja. Viņš atcerējās, ka nav kur nolikt mazās nagliņas, ko tēvs bija iedāvinājis tilta celšanai. Tas gul vienkārši uz'paklāja nepatīkamā, nekārtīga čupiņā. Atspiedies uz elkoņa, Vasja labi apskatīja šo čupiņu un teica:

—    Bet nagliņas nav kur likt . . . Mamma apsolīja kārbiņu . . .. un aizmirsa … un tad . . .

—    Iesim, es tev iedošu kārbiņu, — teica māte.

Vasja aizskrēja mātei pakaļ, un, kad atgriežas, tevs jau sēdēja guļamistaba un lasīja avīzi un skaļi iesmējās.

—    Marusja, nāc paskaties, kāds izskatās Musolini, sasiets, nabadziņš. Tas pēc Gvadalacharas.

Vasjam ienāca prātā Mitja Kandibins. Kārbiņa gan viņam jāatņem.

Pēc brokastīm Vasja steidzās pagalmā. Bija atpūtas diena. Tēvs ar mati taisījās iet uz pilsētu iepirkties. Vasjam patika iet viņiem līdzi, bet šodien viņš negāja. Viņi paņēma sev līdzi uz rokam Natašu, bet Vasjam tēvs sacīja:

—    Vai tev te darīšanas?

Vasja neko neatbildēja, jo viņam likās, ka tēvs tā kā tā visu zina. Bez tam Vasjam ap sirdi nebija labi, — viņam nebija noteikta rīcības plāna.

No dzīvokļa visi izgāja reizē. Pie vārtiem tēvs iedeva Vasjam dzīvokļa atslēgu.

—    Tu pastaigājies. Tikai atslēgu nenozaudē un ne ar vienu nemainies.

Vasja nopietni noklausījās šo rīkojumu, pat nenosarka, jo atslēga patiešam ir svarīgs priekšmets un to mainīt nedrīkst.

Atgriezies pagalmā, Vasja ieraudzīja daudz zēnu. Viņi gatavojas nopietnam karam «kauguros». Par šo karu runāja jau sen, tas varēja sākties kuru katru brīdi. Šķiet, šodien kara vētrai jāiet vaļa.

Vasja vairākas reizes bijis ar tēvu «kauguros», bet nepazina vel visus ša brīnišķīgā apvidus noslēpumus.

«Kauguri» bija plaša, neapbūvēta un cilvēka neskarta teritorija, kas no pilsētas pēdējām mājām stiepās kaut kur tālu projām, kilometrus trīs, bet pa labi un pa kreisi pat vēl tālāk. Viss šis apvidus sastāvēja no daudziem smilšu pauguriem, diezgan augstiem, kuri vietām izskatījās pēc īstām kalnu grēdām. Šur tur tie bija apauguši ar kārkliem, dažās vietās tos klāja sausa zālīte. «Kauguru» centrā pacēlās īsts kalns, ko bērni sauca par «Muchina kalnu», jo uz šā kalna cilvēks izskatījās tik maziņš kā muša. Muchina kalns tikai no tālienes izskatījās monumentāli viengabalains, patiesībā tam bija vairākas virsotnes, stāvas, smilšu plankumiem izraibinātas nogāzes. To pakājē atradās krūmiem aizaugušas aizas un gravas. Muchina kalnam apkārt, cik vien tālu sniedzās acs, līdz pašam Korčagu ciemam, kas bija tikko saskatāms uz spilgti zaļā fona, izklaidus pacēlās mazāki kalni ar tādām pašām aizām un gravām.

Vasja redzēja, kā daži zēni bezbailīgi vēlās pa stāvajām nogāzēm lejup un ievēlās pašā aizā. Viņi ātri kūleņoja uz leju, aiz viņiem cēlās smilšu virpuļi. Kad smiltis nogulās uz nogāzes līdzenās virsmas, palika irdenas, tālu redzamas sliedes. Tā droši vien bija liela bauda ripot lejup pa tādu nogāzi, bet pēc tam, stāvot aizas dibenā, lepni skatīties uz nogāzes virsotni, raušot laukā smiltis no drēbēm, deguna un ausīm. Teva klātbūtnē Vasja neuzdrošinājās velties lejup bezdibenī, bet klusībā par to sapņoja.

Pašlaik «kaugurus» nevarēja izlietot šādām miermīlīgam izpriecām. To teritorija bija saindēta ar kara sēklu. Vasja līdz tam nebija piedalījies vietējo jauno spēku kolektīvajos pasākumos, bet viņš jau tuvojās «iesaukšanas vecumam», un kara lietas viņu interesēja. Zēnu aprindās jau vairākas dienas risinājās karstas debates sakarā ar saspīlēto stāvokli «kauguros». Karam vajadzēja sākties kuru katru dienu. Visu atzīts virspavēlnieks pagalma bija SerjO'ža Skaļkovskis, piektās klases skolnieks, vagonu pieņēmēja dēls. Vecais Skaļkovskis stingri turēja savu lielo ģimeni, bet bija jautrs, runīgs un 'zobgalīgs cilvēks. Viņam bija Sarkana Karoga ordenis, viņš daudz stāstīja par partizāņu laikiem, tomēr nekad nelielījās ar saviem partizāna varoņdarbiem, bet labprāt runāja par kara techniku un organizāciju. Tāpēc arī Serjoža Skaļkovskis bija nekārtīgas kara darbības pretinieks un prasīja kārtību.

Ienaidnieks atradās lielā trīsstāvu mājā — puskilometra tālumā no Vasjas pagalma. Šās mājas zēni jau sen bija izpētījuši «kaugurus» no savas mājas puses, un viņu darbība tagad izplētās Muchina kalna virzienā. Šā kalna aizās arī notika pirmās sadursmes. Sākumā tās notika starp atsevišķiem karotājiem, vēlāk—starp veselām grupām. Kāda no nesenajam sadursmēm veselu nodaļu, ko komandēja pats Serjoža Skaļkovskis, pretinieks iegāza aizā, bet uzvarētāji dziedādami aizgāja pa kalnu grēdām mājās. Bet vakar pievakare Serjožam izdevās nomazgāt šo kauna traipu: pirms paša saules rieta viņš saņēma gūstā «austrumu sektorā» pretinieka grupu. Notika kauja, pretinieks atkāpās, bet galvenais šās uzvaras panākums bija tas, ka vienam no 'gūstekņiem tika atņemta «kauguru» teritorijas nepabeigta karte — skaidrs pierādījums pretinieka agresīvajiem nolūkiem. Vasja ieradās pagalmā taisni tajā brīdī, kad Serjoža Skaļkovskis te ica:

—    Redziet, viņi pat karti sastāda. Bet mēs tikai staigājam bez kādas jēgas. Un skatieties, viņi uzzīmējuši mūsu māju un pielikuši uzrakstu: «Zilo dislokācijas centrs».

—    Ohoi — kāds skaļi iesaucās. — Mēs, pēc viņu domam, esam zilie?

—     Zilie!

—    Bet viņi sarkanie?

—    Tā iznāk.

—     Un uz kartes tā uzrakstījuši, — iesaucas kada cita balss.

—    Bet kāda viņiem tiesība?

—    Iedomājies tik — sarkanie!

—    Bet tagad karte pie mums, var pārzīmēt.

Visi bija ļoti sašutuši un skatījās kartē. Vasja arī izspraucās cauri bērnu baram, paskatījās kartē un, kaut gan lasīt vēl neprata, tomēr bija skaidrs, ka viņu pagalmam ir nodarīta pārestība, un viņam nebija ne mazāko šaubu, ka par sarkanajiem var saukt tikai Serjožas kareivjus.

Vasja nopietni klausījās, skatījās te vienā, te otrā sejā un pēkšņi ieraudzīja pūļa otrā pusē Mitjas Kandibina bezkaunīgās, šaudīgās acis. Vasjas dvēselē kara kvēle uzreiz apdzisa un iznira kārbiņas problēma. Viņš apgāja baram apkārt un saņēma Mitju aiz elkoņa. Mitja atskatījās un atrāvās sāņus.

—     Mitja, tu vakar paņēmi to . . . kārbiņu?

—    Paņēmu. Nu un tad? Un' ko tu man padarīsi?

Lai gan Mitja izturējās izaicinoši, viņš tomēr pavirzījās tālāk un acīm redzot bija gatavs mukt. Tāda izturēšanās Vasju ļoti pārsteidza. Viņš pagāja soli uz priekšu un teica:

—    Nu, tad atdod!

—     Skat, cik straujš, — nicīgi saviebās Mitja. — Atdod! Cik tu straujš!

—    Tātad tu negribi atdot? Nozagi un negribi atdot? Jā?

Vasja to teica uzbudinātā, skaļā balsī, mazliet dusmīgs.

Mitja savieba seju ļaunā un riebīgā grimasē. Kas notika pēc

tam., neviens nevarēja izstāstīt, arī pats Vasja ne. Vismaz kara padome bija spiesta pārtraukt stratēģisko jautājumu apspriešanu. Tās dalībnieki pašķīrās un ar aizrautību noraudzījās interesantajā skatā: Mitja gulēja garšļaukus ar seju pret zemi, bet viņam virsū jāteniski sēdēja Vasja un jautāja:

—    Atdosi? Nu saki, vai atdosi?

Mitja uz šo jautājumu nedeva nekādu atbildi, bet centās tikt vaļā no sava pretinieka. Mitjas seja bija aplipuši ar smiltīm, tā parādījās te no vienas, te otras puses, bet Vasja grozīja galvu uz attiecīgo pusi un jautāja:

—    Nu saki, vai atdosi?

Kara padomes dalībnieki skaļi smējās. Sevišķi smieklīgi bija tas, ka Vasjas sejā nebija nekāda naida, ne kareiviskuma, ne uzbudinājuma. Viņa lielajās acīs atspoguļojās tikai ziņkāre — vai Mitja atdos vai neatdos? Šo jautājumu viņš izteica bez kaut kādiem draudiem, parastā balsī. Tajā pašā laikā Vasja šad tad spieda savu pretinieku pie zemes un reizēm iespieda viņa galvu smiltīs.

Vasja beidzot pamanīja vispārējo uzmanību un smieklus un pacēla galvu. Serjoža Skaļkovskis saņēma Vasju aiz pleciem un uzmanīgi piecēla kājās. Vasja pasmaidīja un teica Serjožam:

—     Es viņu spaidīju, spaidīju, bet viņš klusē.

—    Par ko tu viņu spaidīji?

—    Viņš paņēma manu kārbiņu.

—     Kādu kārbiņu?

—   Tādu lielu . . . dzelzs . . .

Mitja stāvēja blakus un slaucīja ar roku seju, no kā tā tomēr nekļuva tīrāka.

Serjoža jautāja:

—    Kāpēc tu neatdod viņam kārbiņu?

Mitja sarauca degunu, paskatījās sāņus un sacīja vienmuļīgā, nelaipnā basā:

—    Es jau būtu atdevis, bet tēvs man atņēma.

—   Vai tad kārbiņa pieder viņam?

Mitja tikpat vienaldzīgi pameta ar galvu.

Skaistais, spēcīgais gaišmatainais Serjoža kļuva domīgs:

—    Nu, ko? Lai tēvs atdod. Nav taču viņa kārbiņa? Viņš tev atņēma?

—   Viņš neatņēma. Viņš vakar to . . . nozaga.

Zēni sāka smieties. Iesmējās arī Ļoviks. Vasja ieraudzīja Ļoviku un iesaucās:

—    Ļoviks visu zina.

Ļoviks novērsās, izlikdamies nopietns:

—   Neko es nezinu. Kas man par daļu, ka viņš tev nozadzis!

Serjoža stingri, kā īsts virspavēlnieks, uzkliedza Mitjam:

—   Tu nozagi? Atbildi!

—    Paņēmu. Kas tur ko zagt?!

—    Labi, — sacīja Serjoža. — Mēs tūliņ beigsim, bet jūs abi šeit pagaidiet. Kā tevi sauc?

—    Vasja.

—    Tu, Vasja, viņu uzraugi. Viņš ir arestēts.

Vasja pašķielēja uz Mitju un pasmaidīja. Viņam ļoti patika Serjožas rīkojums, kaut gan skaidri nezināja, kas tur īsti patika. Vasju valdzināja Serjožas pārliecinošais spēks un zēnu organizācijas spēks, kas stāvēja aiz viņa.

Vasja reizēm meta skatienus uz Mitju, bet tas nemaz ir nedomāja mukt, — varbūt tāpēc, ka nešaubījās par sargkareivja stiprajām rokām, bet varbūt arī tāpēc, ka viņu arestējis pats virspavēlnieks, un tas viņam ļoti patika. Abi pretinieki tāpēc mierīgi stāvēja un skatījās viens uz otru un tā bija aizrāvušies ar šo lietu, ka pat nedzirdēja sarunas kara apspriedē.

Apspriedē piedalījās kādi desmit zēni, neskaitot tādus kā Vasja un Mitja, kas nevarēja cerēt uz atbildīgiem posteņiem, bet instinktivi juta, ka gaidāmajās kaujās neviens neliegs viņiem parādīt savu enerģiju. Kara noteikumi tāpēc viņus maz interesēja. Bet viņu liktenis izrādījās laimīgāks, nekā paši bija cerējuši. No apspriedes centra pēkšņi atskanēja Serjožas Skaļkovska balss:

—    Nē, galvenos spēkus mēs neaiztiksim. Mums ir tādi izlūki, ka tikai turies. Lūk, šis puika, kas šodien ir uzvarētājs, Vasja.

Paskaties tik, cik viņš dūšīgs. Viņš bus labs izluku nodaļas priekšnieks.

—    Nē, par priekšnieku vajag likt vecāku, — kāds ieminējās.

—    Nu, labi, bet viņš būs palīgs. Kas viņam kaiš?

Visi skatījās uz Vasju un smaidīja. Vasja ātri aptvēra, kāda karjera viņu gaida, jo tēvs ne vienu reizi vien bija viņam stāstījis par izlūku darbību. Viņš pietvīka no iekšējā lepnuma, bet ne ar vienu vaibstu kustību neizrādīja savu satraukumu; taisni otrādi, viņš vēl ciešāk sāka skatīties uz Mitju. Mitja nicīgi izstiepa lūpas un klusām teica:

—    Ir gan izlūks!

Tas bija teikts aiz skaudības, bet šajā brīdī Serjoža, beidzis apspriedi, apskatījās apkārt un sāka aiz piedurknēm un pleciem vilkt izlūkus kopā pie Vasjas. Viņu bija astoņi, un to starpā, zināms, arī Mitja. Visi viņi bija apmierināti, kaut gan izturējās nedroši, ne tā kā izlūki.

Serjoža teica runu:

—     Tātad jūs esat izlūki, skaidrs? Tikai lūkojiet, lai būtu disciplina, nevis kā kuram prātā ienāk. Jūsu priekšnieks būs Kostja Vareņiks, bet viņa palīgs — šis te Vasja. Skaidrs?

Izlūki pameta ar galvām un pagriezās pret Kostju. Kostja Vareņiks bija tievs zēns, gadus trīspadsmit vecs. Viņam bija jautra liela mute un zobgalīgas acis. Viņš sabāza rokas kabatās, apskatīja savu komandu un pacēla dūri:

—     Izlūkiem sevi jāparāda . . . Bet kurš būs nodevējs vai gļēvulis . . . šaut nost!

Izlūki valbīja acis un sāka sprauslāt no prieka.

—     Iesim organizēties! — pavēlēja Kostja.

—    Bet arestētais? — vaicāja Vasja.

—    Ahā, tūliņ! Biedri virspavēlniek, vai arestēto atbrīvot?

—    Nekādā ziņā, — uztraucās Serjoža. — Tūliņ vedīsim.

Serjoža iznāca priekšā un gribēja viņus kaut kur vest, bet

šajā mirklī atvērās smagie pagalma vārtiņi un ielaida trīs zēnus, 11 — 13 gadu vecumā. Viens no tiem kārtiņas galā nesa baltu lupatiņu.

—     Ai! Parlamentāri! — ārkārtīgi uztraucās Serjoža.

—    Viņi padodas! — kāds aizmugurē iesaucās.

—     Mierā! Stāviet klusu! — bargi uzsauca virspavēlnieks.

Visi bailīgi apklusa un gaidīja, kas notiks tālāk. Virspavēlniekam un citiem pieres pārklājās aukstiem sviedriem, redzot, cik pretinieks labi organizēts: vienam balts karogs, otram pionieru taure, trešajam pie vecās cepures zeltaina spalva no gaiļa astes, — tas laikam kāds priekšnieks. Zēni nepaspēja atņemt elpu pēc pirmā pārsteiguma, kad pretinieks parādījās viņu acu priekšā vēl spožāks: parlamentāri nostājās vienrindas līnijā, taurētājs pacēla tauri un sāka kaut ko taurēt. Pat Serjožam aiz skaudības aizrāvās elpa, bet viņš ātrāk par citiem attapās, iznāca priekšā, nosveicināja un teica:

—     Es esmu virspavēlnieks Sergejs Skaļkovskis. Mēs nezinājām, ka jūs ieradīsieties, un tāpēc neesam nostādījuši goda sardzi. Lūdzam mūs atvainot.

Zēniem kā akmens novēlās no sirds, un viņi lieku reizi pārliecinājās, ka viņu virspavēlnieks savu lietu prot.

Parlamentāru priekšnieks arī iznāca priekšā un teica šādu runu:

—    Mēs nepaspējām jūs brīdināt, jo bija maz laika. Sarkano virspavēlniecība pieteic karu zilajiem, tikai jāizstrādā noteikumi, un jums jāatdod mūsu plāns, jūs to nelikumīgi atņēmāt, jo karš vēl nebija sācies. Jāizstrādā noteikumi, kad karot un kāds karogs būs sarkanajiem un kāds zilajiem.

No bara kāds apvainojies sauca:

—    Mēs neesam zilie! Skaties, izdomājuši, zilie!

—           Css! — pavēlēja virspavēlnieks, bet arī pats piebilda:

—     izstrādāsim noteikumus, tikai to jūs nepareizi sakāt, ka jūs esat sarkanie. Tā nevar: jūs paši … kā jums iegribējies . . .

—     Mēs pirmie, — sacīja parlamentārs.

—    Nē, mēs pirmie, — no jauna atskanēja tā pati balss.

Serjoža saprata, ka karš var iesākties, pirms vēl būs izstrādāti noteikumi, un steidzās nomierināt klātesošos:

—    Pagaidiet, ko kliedzat, apsēdīsimies un parunāsim.

Parlamentāri bija ar mieru, un visi apsēdās uz baļķu grēdas

pie žoga.

Vasja teica arestētajam:

—    Iesim tur.

Arestētais piekrita un aizskrēja pie citiem. Vasja tikko viņu panāca. Viņi nosēdās zemē blakus citiem izlūkiem.

Pēc pusstundas ilga strīda abas puses panāca pilnīgu vienošanos. Tika nolemts karot no pulksten desmitiem rītā līdz rūpnīcas svilpienam pulksten četros. Pārējā laikā «kauguru» teritorija uzskatāma par neitrālu, tur var pastaigāties, darīt, ko grib, bet nevienu nedrīkst ņemt gūstā. Uzvarētājs būs tas, kura karogs trīs dienas nostāvēs Muchina kalnā. Karogi abām pusēm sarkani, tikai Serjožas armijai gaišāks, bet pretiniekam tumšāks. Ir vienus, ir otrus sauc par sarkaniem, tikai vienu armiju sauks par ziemeļarmiju, bet otru — par dienvidarmiju. Gūstā var ņemt, ja gūstekņus baro, bet, ja nebaro, tad pulksten četros tie jālaiž vaļā, jo karaspēka vispār ir maz, un, ja ņems gūstā, tad nekas nepaliks pāri. Dienvidniekiem atņemtais plāns jāatdod.

Parlamentāri aizgāja ar tādu pašu ceremoniālu. Viņi gāja pa ielu, vicinot balto karogu un taurējot. Ziemeļnieki tikai tagad saprata, ka karš ir sācies, ka pretinieks ir ļoti labi organizēts un stiprs un ka nekavējoties jāsper vajadzīgie soļi. Serjoža

izsūtīja vairākus zēnus pa dzīvokļiem izdarīt mobilizāciju — pierunāt mājas tupētājus un memmes dēliņus iestāties ziemeļarmija.

—    Mūsu armijas teritorijā ir trīsdesmit trīs krietni zēni, izlūku ari daudz, bet viņi sēž mājās, ieķērusies mātēm brunčos!

Vasja dzirdēja šos vārdus un ar skumjām domāja par neatrisināmajam dzīves pretrunām, jo viņa māte tomēr labāka par visam, bet, lūk, Serjoža saka . . . Zināms, citām mātēm ari brunči nav tādi .. .

Pēc piecām minūtēm pie zēniem piegāja kāda no mātēm, un Vasja piegrieza vērību viņas brunčiem. Nē, tie nebija slikti brunči, viegli un spīdoši, vispār šī māte labi smaržoja un nebija slikta . . . Viņa atnāca kopā ar dēlu, septiņus gadus veco Oļegu Kurilovski. Pat Vasjam bija gadījies šo to dzirdēt par Kurilovsku ģimeni.

Semjons Pavlovičs Kurilovskis strādāja rūpnīcā par plānu daļas priekšnieku. Ziemeļarmijas teritorijā nebija neviena, kas varētu līdzināties Semjonam Pavlovičam Kurilovskim. Šis galvenais fakts, jāsaka gan, visvairāk nodarbināja pašu Kurilovski, bet Vasjas tēvs mēdza par viņu izteikties tā:

—    Plānu daļas priekšnieks! Saprotams, liels putns! Bet tomēr pasaulē ir ari vēl lielāki!

Taisni par šopēdējo atzinumu Kurilovskis, kā likās, šaubījās. Viņa svarīgajā stājā bija kaut kas tāds, ko citi nevarēja saprast. Tā tas bija rūpnīcā. Bet Kurilovsku ģimenē visi to saprata un nevarēja iedomāties dzīvi bez Semjona Pavloviča diženuma. Grūti bija pateikt, kur slēpās šā diženuma avoti — viņa plānošanas darbā vai pedagoģiskajos uzskatos. Dažiem biedriem, kuriem bija gods runāt ar Semjonu Pavloviču, izdevās dzirdēt šādus vārdus:

_ — Tēvs nevar būt bez autoritātes! Tēvam jāstāv augstāk! Tēvs — tas ir viss! Kāda var būt audzināšana bez autoritātes?

Semjons Pavlovičs patiešām stāvēja augstāk. Mājās viņam atsevišķs kabinets, kurā drīkst ieiet tikai sieva. Visu savu brīvo laiku Semjons Pavlovičs pavada kabinetā. No mājiniekiem neviens nezina, ko viņš tur dara, un to ari nedrīkst zināt, jo pat par daudz vienkāršākām lietām mājinieki runā ar lielu godbijību: teva gulta, tēva skapis, tēva bikses u. tml.

Pārnākot no darba, tēvs vis neiet, bet svinīgi soļo cauri istabām, nesdams rokas brūnu divkāršu portfeli, lai to novietotu kabineta aļtarl. Pusdienas tēvs ēd viens, sapīcis un avīzē nogrimis, bet bērni pa to laiku tup kaut kādā dzīvokļa tālākā kaktā. Kaut gan Semjonam Pavlovičam paša rīcībā nav mašinas, viņu tomēr bieži vien rūpnīcas auto nogādā mājās. Auto ar grūtībām tiek uz priekšu pa smilšaino ielu, motora rūkoņa dzirdama tālu apkaime, visas kaimiņu sētās nervozē suņi, no visām malām saskrien bērni. Visa daba veras automašinā ar pārsteigtam acīm, skatās uz dusmīgo šoferi, uz Semjonu Pavloviču Kurilovski, kas bija līdzīgs grafam S. J. Vitem. Auto, protams, ir viena no tēva autoritātes galvenajām sastāvdaļām: to sevišķi labi zina septiņus gadus vecais Oļegs Kurilovskis, piecus gadus vecā Jeļena Kurilovska un trīs gadus vecais Vsevolods Kurilovskis.

Semjons Pavlovičs reti nokāpj no saviem augstumiem, lai realizētu vienu vai otru pedagoģisku darbību, bet ģimenē viss notiek viņa vārdā vai viņa nākošās nelabpatikas vārda. Tieši nelabpatikas, nevis dusmu vārdā, jo tēva nelabpatika ir briesmīga lieta, bet tēva dusmas pat iedomāties nevar. Māte bieži saka:

—     Papum tas nepatiks.

—     Papus dabūs zināt.

—    Būs jāizstāsta papum.

Papus reti stājas tiešos sakaros ar apakšniekiem. Dažreiz viņš piedalās kopējā maltītē, dažreiz izmet pa lieliskam jokam, uz kuru visiem, jāatbild ar jūsmīgiem smaidiem. Citreiz viņš iekniebj Jelenai zodā un saka:

—    Nu?!

Bet lielāko tiesu papus nodod savus lēmumus un direktīvas caur māti, noklausījies viņas ziņojumu. Tad māte saka:

—    Papus ir ar mieru.

—    Papus nav ar mieru.

—    Papus dabūjis zināt un ļoti dusmojas.

Patlaban Semjona Pavloviča sieva kopā ar Oļegu izgājusi pagalmā, lai noskaidrotu, kas tie par ziemeļniekiem un vai Oļegs var piedalīties viņu operācijās, kāda ir ziemeļnieku ideoloģija un prakse, lai varētu ziņot papum.

Oļegs Kurilovskis ir nobarots puika ar divkāršu zodu. Viņš stāv mātei blakus un ar lielu interesi klausās Serjožas paskaidrojumos:

—  Mums ir karš ar dienvidniekiem, viņi dzīvo tajā maja . . . Jāuzsprauž karogs Muchina kalnā.

Serjoža pameta ar galvu uz Muchina kalnu, kura gaiši dzeltenā virsotne rēgojās aiz sētas.

—     Kas par karu? — prasīja Kurilovska, veroties puiku barā, kas to bija apstājuši. — Jūsu vecāki par to zina?

Serjoža pasmaidīja.

—     Kas tur ko zināt? Mēs neslēpjam. Vai mums mazums visādu rotaļu? Vai tad par katru jāprasa?

—    Nu jā, «par katru». Tā jums nav vienkārša spēle, bet karš.

—     Karš. Tikai tā ir spēle! Kā katra spēle!

—    Bet ja jūs kādu ievainosiet?

—    Ar ko tad mes ievainosim? Vai tad mums ir dunči vai revolveri?

—    Bet, lūk, zobeni!

—    Tie taču koka zobeni!

—    Tomēr, ja iecērt!

Serjoža vairs neatbildēja. Viņam bija nepatīkama šī saruna, kas karam starp ziemeļniekiem un dienvidniekiem norāva tā asiņaino ietērpu. Viņš dusmīgi skatījās uz Oļegu Kurilovski, un viņam nekas nebija pretī tam nodarīt kaut ko ļaunu. Bet Kurilovska gribēja līdz galam noskaidrot, kas tas par karu.

—    Bet tomēr: kā jūs karosiet?

Serjoža galīgi saskaitās. Viņš nevarēja pieļaut kara plānu tālāku atklāšanu.

—    Ja jūs par Oļegu baidāties, tad nav arī vajadzīgs. Tāpēc ka mēs negalvojam: varbūt kaujā kāds viņam arī iezveļ. Bet viņš skries jums sūdzēties! Tas tomēr ir karš! Mums, redziet, kādi, un tomēr nebaidās! Tu nebaidies? — viņš jautāja Vasjam, uzlicis roku viņam uz pleca.

—    Nebaidos, — pasmaidīja Vasja.

—    Nu, luk, redzat?-sacīja Kurilovska, no jauna ar bažām vērdamās zēnos, it ka cerēdama izzināt, kurš iezvels Oļegam Kurilovskim un cik tas būs bīstami.

—     Tu, Oļeg, nebaidies! — teica kāda labsirdīga ironiska balss. — Mums ir arī sarkanais krusts. Ja tev bumba noraus roku vai galvu, tūliņ pārsiesim. Šim nolūkam ir meitenes.

Zēni skaļi iesmējās. Oļegs atdzīvojās un pasmaidīja. Arī viņam pārsējums norautās rokas vai . . . galvas vietā tagad šķita pievilcīgs.

—    Ak kungs! — izdvesa māte un devās uz mājām. Oļegs lēnam gāja viņai nopakaļus. Zēni skatījās viņiem pakal, piemiegusi acis un radīdami baltos zobus.

—     Ak tā! — atcerējās Serjoža. — Bet kur tavs arestētais?

—    Te es esmu.

—    Iesim!

Mitja nodūra galvu.

—    Tikaiviņš tā ka tā neatdos!

—    Redzēsim!

—    O! Tu vēl nepazīsti manu tēvu!

—    Interesanti! — teica Serjoža un papurināja glīti sasukāto gaišmataino galvu.

Kandibinu dzīvoklis atradās apakšstāvā, tieši zem Nazarovu dzīvokļa, bet Vasja nevarēja atrast nekā kopēja starp savu mājokli un šo. Grīda acīm redzot nebija slaucīta vairākas dienas. Sienas bija klātas ar traipiem. Grūti bija pateikt, kā uz neapklātā galda vairāk: ēdiena palieku vai mušu. Otrā istabā Vasja redzēja nesakārtotas gultas un netīrus dzeltenus spilvenus. Uz

bufetes sakrauti netīri šķīvji un glāzes. Pat kumodes atvilktnes nezin kāpēc bija izvilktas un tā arī atstātas. Serjoža, kas bija iegājis pirmais, uzreiz iekāpa kādā peļķē un tikko nepakrita.

—    Uzmanīgāk, jaunais cilvēk, kauns klupt līdzena vieta, — teica cilvēks ar sarkanu noskūtu seju.

Mitjas tēvs sēdēja pie galda un turēja starp ceļiem zābaku ar zoli uz augšu. Uz galda stūra, viņam blakus, stāveja_ tā pati melnā dzelzs kārba. Tikai tagad tā bija pārdalīta ar šķērssieniņām, un tās atsevišķajos nodalījumos bija sabērtas tapiņas.

—    Ar ko varu pakalpot? — jautāja Kandibins,_ izņemdams no mutes jaunu tapiņu un likdams to caurumiņā, kas bija izdurts zolē. Vasja ieraudzīja Kandibina mute vel dažas tapiņas un saprata, kāpēc viņš tik savādi runā. Serjoža vieglītēm piegrūda Vasjam un klusu jautāja:

—   Vai šī?

Vasja pacēla acis un tikpat konspiratīvi pamāja ar galvu.

—     Ko tad jūs svešā mājā sačukstaties? — caur degunu norūca Kandibins.

—    Viņi atnākuši pēc kārbas, — iedūcās Mitja. un paslēpās biedriem aiz muguras.

Kandibins uzsita zābakam ar veserīti, izņēma no mutes -pēdējo tapiņu un tikai tagad ierunājās pilna balsī.

—   Ā! Pēc kārbiņas? Pēc kārbiņas nav pie manis ko nakt. Pēc tās lai iet pie tevis.

Izslējies krēslā, Kandibins dusmīgi skatījās uz zēniem, bet rokā turēja veserīti it kā sitienam. Kandibina sarkana seja bija vēl jauna, bet uzacis bija gluži baltas kā vecim. No šo uzaču apakšas lūkojās nelaipnas, dzedras acis.

—    Mitja atzinās, ka viņš kārbiņu paņēmis, tā kā … nozadzis. Bet jūs paņēmāt no viņa. Bet tā ir Vasjas Nazarova kārbiņa.

Serjoža stāvēja pie galda un mierīgi skatījās uz Kandibina izslējušos stāvu.

Tēvs pievērsa acis dēlam:

—   Ahā! Nozadzis?

Mitja panācās uz priekšu un sāka skaļi, sparīgi, spiedzīgi runāt:

—    Ne jau nozadzis! Nozadzis! Nozadzis! Tā tur stāvēja visu priekšā, visi redzēja! Es arī paņemu. Bet ko viņi tur runa, tad tās ir blēņas un vairāk nekas!

Vasja bija pārsteigts. Viņš savā mūžā vēl nekad nebija dzirdējis tik saltus melus, kas būtu izteikti tik sirsnīgā un bēdīgā tonī.

Kandibins atkal paskatījās uz Serjožu:

—    Tā, biedri, neiet! Atnāksi un tik: nozadzis, nozadzis! Ziniet, par tādiem vārdiem var saukt pie atbildības.

Uztraukuma Kandibins sāka rakņāties dzelzs kārbiņā, papriekšu vienā nodalījumā, tad otrā. Serjoža nepadevās:

—   Nu, labi, pieņemsim, ka viņš nav zadzis. Bet šī kārbiņa tomēr pieder Vasjam. . . nevis jums. Tātad jūs to atdosiet viņam?

—   Kam, viņam? Nē, neatdošu. Būtu atnākuši pa godam, varbūt būtu arī atdevis. Bet tagad nedošu. Nozadzis, nozadzis!. Ņema un pataisīja cilvēku par zagli! Ejiet prom!

Serjoža izmēģināja vēl vienu gājienu:

—   Lai! To es teicu, bet Vasja neko nav teicis. Tātad… vajag viņam atdot.

Kandibins vēl vairāk izslēja savu stāvu:

—   Nu!_Tu vēl par jaunu, lai mani mācītu! Un kādas tiesības tev bija nākt šurp? Ielīdis manā mājā un vēl runā? Vai tāpēc, ka tēvs tev bijis partizanis? Redzu: viena kliķe! Ejiet! Marš prom no šejienes!

Zēni devās uz durvju pusi.

—   Bet tu, Mitjka, uz kurieni? — uzkliedza tēvs. — Nē, tu paliec!

Serjoža atkal gandrīz paklupa uz sliekšņa. No virtuves uz viņiem ar vienaldzīgām acīm skatījās veca, vāja sieviete. Viņi izgāja pagalmā.

—   Skat, cik nejauks! — sapiktots teica Serjoža. Nē-e! Mēs to kārbiņu viņam izplēsīsim!

Vasja nepaspēja atbildēt, jo šajā brīdī vēstures rati sāka griezties trakā ātrumā. Pie Serjožas pa galvu pa kaklu skrēja vairāki zēni. Viņi kaut ko kliedza, viens otru pārtraukdami un rokas plātīdami. Viens no viņiem beidzot pārkliedza biedrus:

—   Serjožka! Skaties taču! Viņi jau karogu . . .

Serjoža paskatījās un nobāla. Muchina kalna virsotnē plandījās tumši sarkans karogs, kas no tālienes izskatījās melns, Serjoža no lielā uztraukuma apsēdās uz lieveņa kāpnēm, viņam trūka vārdu. Vasjam arī iekšā kaut kas nodrebēja — visu zēnu Iedzimtais naids pret ienaidnieku.

Zēni skrēja uz virspavēlnieka mītni, katrs no viņiem nesa to pašu ziņu, un katrs prasīja nekavējoties uzbrukt un izdarīties ar nekaunīgo ienaidnieku. Viņi bļāva nelabā diskanta balsī, plati ieplētuši acis, ar netīrajām rokām rādīdami savam vadonim uz kauna pilno skatu. Muchina kalnā.

—   Ko mēs te sēžam? Ko mēs sēžam, bet viņi tur ceļ degunus. Tūliņ ejam!

—   Uzbrukumā! Uzbrukumā!

Gaisā pacēlās zobeni un dunči.

Bet slavenās ziemeļarmijas virspavēlnieks zināja, kas darāms. Viņš nostājās uz lieveņa otrā pakāpiena un pacēla roku, rādīdams, ka grib runāt. Visi apklusa.

—   Ko jūs kliedzat? Bļaustās, nekādas disciplinas! Kur lai ejam, ja mums pat karoga nav! Ar plikām rokām iesim, ja? Un izlūkošana nav izdarīta! Kliedz tik un kliedz! Karogu es pats izgatavošu, māte apsolīja! Nosaku uzbrukumu Muchina kalnam rīt divpadsmitos. Tikai turēt slepenībā. Bet kur ir izlūkošanas dienesta priekšnieks?

Visi ziemeļnieki devās meklēt izlūkošanas dienesta priekšnieku.

—    Kostja!

—    Kostja-a!

—   Vareņik!

Daži ieprātējās to meklēt dzīvoklī. Atgriezušies atpakaļ, ziņoja:

—  Viņa māte saka: viņš ēd pusdienas, lieciet viņu miera!

—   Taču palīgs ir!

—  Ak jā, — atcerējās Serjoža, — Nazarov!

Vasja Nazarovs stāvēja šeit virspavēlnieka priekšā, gatavs izpildīt savu pienākumu. Tikai kaut kur tālu krimta nemierīga doma: kā izturēsies vecāki pret viņa izlūka darbību?

—   Izlūkiem jāsāk darboties rīt vienpadsmitos. Uzzināt, kur ienaidnieks, un ziņot!

Vasja māja ar galvu un skatījās uz saviem izlūkiem. Viņi visi bija šeit, tikai Mitju Kandibinu bija aizkavējušas ģimenes lietas.

Bet šajā brīdī atskanēja arī Mitjas balss. Tā nāca no viņa dzīvokļa un bija izteiksmīga un spēcīga:

—   Ai tēt, ai tētiņ! Ai! Ai, nedarīšu! Ai, nedarīšu, beidzamo reizi!

Otrā balss dārdēja daudz noteiktākā tonī:

—   Zagt? Tev kārbiņas ievajadzējās? Darrrīt kaunu… ū… sarkanādainais purns!

Ziemeļnieki sastinga, daudzi nobāla, to starpā arī Vasja. Viens no ziemeļarmijas cīnītājiem tepat, divus soļus nostāk, tika mocīts, un viņi bija spiesti ciest klusu un klausīties tā vaimanas.

Mitja vēlreiz izmisuma pilnā balsī iebļāvās, un tad pēkšņi atvērās durvis, un viņš kā bulta izšāvās no dzīvokļa, kur tēvs plosījās niknumā. Viņa rokas bija krampjaini piespiestas pie tam vietām, pa kurām pēc senās tradicijas zēnos iedzen visu labo, Nokļuvis savējo vidū, Mitja zibeņātrumā pagriezās ar seju pret mocību .vietu. Viņa tēvs paskatījās pa durvīm ārā un, siksnu vicinādams, sauca pakaļ:

—  Tu man atminēsi, suņa bērns!

Mitja klusēdams noklausījās šo pravietojumu, bet kad tēvs nozuda, viņš saknupa uz pakāpiena pie pašām virspavēlnieka kājām un sāka rūgti raudāt. Ziemelarmija klusēdama vēroja viņa ciešanas. Kad viņš beidza raudāt, Serjoža teica:

—    Tu nebeda! Kas tas! Tas ir personīgas nepatikšanas! Bet tu paskaties, kas notiek Muchina kalnā!

Mitja uzspruka kājās un ar savām aktīvajām, bet šajā brīdī saraudātajam acīm ieurbās Muchina kalna virsotnē:

—    Karogs? Vai tas ir viņu?

—    Ka gan cita! Kamēr tevi pēra, viņi ieņēma Muchina kalnu. Bet par ko tevi?

—    Par kārbiņu.

—    Tu atzinies?

—    Nē, bet viņš saka: tu kaunu dari.

Vasja paraustīja Mitju aiz bikšelēm:

—    Mitja, rīt pulksten vienpadsmitos jāiet . . . izlūkot. . . Vai tu nāksi?

Mitja piekrizdams pameta ar galvu un piebilda:

—    Labi.

Tēvs teica Vasjam:

—    Tas ir labi, ka tu esi izlūkošanas dienesta priekšnieks. Bet tas, ka tu Mitju siti — nav labi. Arī tēvs viņu sita. Nabaga zēns!

—    Es viņu nesitu, tēt, bet es viņu tikai nogāzu zemē. Un spaidīju. Es viņam saku: atdod, bet viņš cieš klusu.

—    Lai arī tā, bet tāda nieka dēļ nebija vērts. Tu to Mitju atved šurp un saderi mieru.

—    Bet kā? — jautāja Vasja, kā parasts.

Nu tā arī saki: Mitja, ienāc pie mums! Viņš taču arī ir

izlūks?

—    Uhū .. . Bet kā tad ar kārbiņu?

—    Kandibins neatdod? Ir dēlu piekāvis, ir kārbiņu piesavinājies? Dīvains cilvēks! Labs virpotājs un kurpnieks, un jau instruktors, krietni pelna, bet neapzinīgs. Pie viņiem netīrs?'

Vasja savieba seju:

—    Briesmīgi netīrs! Ir grīda, ir visur! Bet kā ar kārbiņu?

—    Izdomāsim ko citu.

Māte klausījās un teica:

—    Tikai tu, izlūk, skaties, ka acis neizdur.

—    Tu labāk saki, — piebilda tēvs, — nekrīti gūstā, lūk, kas.

Otra rīta Vasja uzmodās agri, tevs vel nebija paspējis aiziet darba, un jautajā-

—    Cik pulkstenis?

Tēvs atbildēja:

—    Kas tev gar pulksteni, ja Muchina kalnā plivinās svešs karogs? Labs izlūks j a u sen butu kalnā. Bet tu guli!

Pateica un aizgāja uz rūpnīcu, — tātad pulkstenis ir sentiņi. Viņa vārdi uzvedināja Vasju uz jaunām domām. Patiešam, kāpēc tūliņ nevar doties izlūkošanā? Vasja ātri apģērbās, kurpes tagad nav jāaun, un īsās bikšeles var uzvilkt vienā acumirklī. Viņš metās pie mazgājamā galda. Te viņa kustības bija tik viesuļaini straujas, ka māte piegrieza tam vērību:

—    Tā nu ne! Karš vai cits kas, bet tu nomazgājies, kā pienākas. Bet kāpēc suka ir sausa? Ko tu gan iedomājies?

—    Māmiņ, es vēlāk.

—    Kas tā par runāšanu! Tu man ar tādām runām nenāc! Un kur tev jāsteidzas? Brokastis arī vēl nav gatavas.

—    Māmiņ, es tikai paskatīšos.

—     Kas tur ko skatīties? Skaties pa logu!

Un tiešām, pa logu viss bija redzams. Muchina kalna kā pirmāk plandījās karogs, kas izskatījās melns, bet pagalma nebija neviena ziemeļarmijas kareivja.

Vasja saprata, ka arī izlūka dzīvē ir sava likumība, un sēdās pie brokastu galda. Par izlūka darbības būtību viņš vēl nedomāja, zināja tikai, ka tas ir atbildīgs un bīstams darbs. Iztēle neskaidri zīmēja dažus iespējamus sarežģījumus: Vasja krīt gūstā. Ienaidnieki iztaujā Vasju par ziemeļarmijas dislokāciju, bet Vasja klusē vai atbild: «Spīdziniet mani, cik gribat, neparko neteikšu!» Par tādiem gūsta kritušu partizāņu varoņdarbiem dažreiz stāstīja Serjoža Skaļkovskis un tēvs lasīja priekšā. Bet Vasja ir ne tikai sapņotājs. Viņš ir arī reālists. Tāpēc pie brokastu galda viņam ienāk prātā ironiskas domas, un viņš prasa mātei:

—     Bet ja viņi prasīs, kur mūsējie, — viņi jau tāpat zina, jo vakar paši bija mūsu pagalmā. Ar tauri un karogu.

Māte atbildēja:

—    Ja jau zina, tad par to arī neprasīs, bet prasīs par ko citu.

—    Bet ko viņi prasīs?

—    Viņi prasīs, cik jums karaspēka, cik izlūku, cik lielgabalu.

—    Hā! Lielgabalu mums nav neviena. Ir tikai zobeni. Bet vai par zobeniem arī prasīs?

—   Droši vien prasīs. Tikai tu taču neļausies sevi saņemt gūstā?

—   Tad jābēg! Citādi iekritīsi, un tad pratinās. Bet kā viņi spīdzinās?

—   Tas atkarājas no tā, kādi ienaidnieki! Šie dienvidnieki taču nav fašisti?

—    Nē, fašisti viņi nav. Viņi vakar bija pie mums: tādi paši kā mēs, viss tāpat. Arī karogs viņiem tāds pats sarkans, arī saucas viņi par sarkaniem, tikai dienvidnieki.

—    Nu, acīm redzot nav fašisti, tad viņi ar nespīdzinās.

—    Viņiem nav šā . . . Mu . ..

—    Musolini?

—    Uhu . . . Viņiem nava.

Tādējādi pirmo izlūkošanu Vasja izdarīja mājās.

Kad Vasja izgāja pagalma, tur jau bija sākusies karaspēka gatavošanas. Uz Serjožas Skaļkovska lieveņa stāvēja spilgti sarkans karogs, un ap to, tā svinīguma pārsteigti, drūzmējās kareivji un izlūki. Pats Serjoža, Ļoviks, Kostja un vēl daži vecākie apsprieda uzbrukuma plānu. Turpat pagalmā bija redzams Oļegs Kurilovskis, kas ar skaudību klausījās sarunās:

Nu ko, vai tev atļāva?

Oļegs nodūra acis:

—    Neatļāva. Tēvs teica: skatīties var, bet kautiņā nelīst.

—    Tad nāc pie mums izlūkos.

Oļegs paskatījās uz sava dzīvokļa logiem un noraidoši pakratīja galvu.

Kostja Vareņiks sāka lasīt kopā savus izlūkus. Mitja Kandibins sēdēja uz baļķiem blakus Vasjam un bija bēdīgi noskaņots. Vasja atcerējās tēva padomu salīgt ar viņu mieru un tagad uzmanīgi veras viņa sejā. Mitjas gaišās ačeles kā parasti šaudījās te uz vienu, te otru pusi, sejiņa viņam bija bāla un netīra, bet rudie mati bija salipuši atsevišķās pinkās un slējās gaisā kā stepju zāle.

Vasja teica:

—    Mitja, salīgsim mieru.

Mitja vienaldzīgi atbildēja:

—    Labi, salīgsim!

—    Un turēsimies kopā.

—    Kā kopā?

—    Rotaļāsimies kopā, karosim kopā. Vai tu pie manis atnāksi?

—    Kur tad?

—    Pie manis mājās.

Mitja skatījās kaut kur uz priekšu un tikpat vienaldzīgi atbildēja:

—     Atnākšu.

—    Vai tēvs tevi stipri sita? Vakar?

—    Nē, — teica Mitja un savilka savu seju parastajā nicīgajā grimase. — Viņš vīcina savu siksnu, bet es arī zinu, kā no tās izbēgt; viņš sit un sit, bet tikai velti.

Mitja drusku atdzīvojās un pa reizēm uzmeta skatienu savam sarunu biedram.

—    Vai māte tevi sit?

—    Kas viņai ko sist? Kas viņai daļas?

Atskrēja Kostja, saskaitīja izlūkus, notupās un sāka čukstēt:

—    Klausieties, zēni! Vai redzat Muchina kalnu? Tur kalnā viņi droši vien sēž, dienvidnieki. Serjoža vedīs mūsējos apkārt pa aizām, lai uzbruktu no aizmugures. Sapratāt?

Izlūki apstiprināja, ka šis stratēģiskais plāns viņiem ir skaidrs.

—    Bet mēs iesim viņiem taisni virsu.

—    Bet viņi mūs ieraudzīs, — kāds teica.

—   Lai redz. Viņi domās, ka mēs te esam visi, un atpakaļ neskatīsies.

Mitja izturējās skeptiski pret tādām cerībām:

—   Jūs domājat, ka viņi tādi muļķi? Viņi uzreiz sapratīs.

—     Bet jūs nelieniet pa līdzenu vietu, bet slēpieties aiz krūmiem, aiz krūmiņiem. Viņi arī nodomās, ka uzbrūk lielie. Sapratāt?

Kostja sadalīja savu komandu divas grupas. Viņš pats vedīs savu kolonu pa kreiso pusi, bet Vasjam pavēlēja vest savējos pa labo. Ja dienvidnieki bruks virsū, kauju neuzsākt, bet slēpties.

Vasjas kolonā bija pieci zēni, ieskaitot arī viņu pašu: Mitja Kandibins, Andrjuša Gorelovs, Petja Vlasenko un Volodja Percovskis. Visi šie zēni atšķīrās no citiem ar saviempatstavīgajiem uzskatiem un skaļajām balsīm. Viņi uz vietas saka dumpoties, kad Vasja deva pavēli:

—   Nostājieties tagad tā . . . rindā.

Viņi kliedza:

—   Tas nav vajadzīgs. Tie ir izlūki. Vajag pieliekties. Vajag uz vēdera! Viņš pats neko nesaprot!

Bet Vasja bija nepielūdzams:_

—    Uz vēdera nevajag. Ja izlūku gājienā, tad uz vēdera, bet mēs uzbruksim.

Vasja neskaidri juta, ka viņam trūkst kara zināšanu, bet kliedzošie izlūki sacēla viņā pretestību. Viņš jau sakaķert izlūkus aiz piedurknēm un ar varu grūst kaujas ierinda. Kāds iesaucas:

—   Viņam nav tiesības grūstīties!

Palīdzība nāca no tās puses, no kuras Vasja to vismazāk bija gaidījis. Mitja Kandibins pirmais nostājas ierinda un norāja citus:

—    Diezgan kliegt. Vasja ir priekšnieks. Ja viņš teicis, ko tur vairāk?

Kad kārtība bija nodibināta, kolona devas uz kaujas lauku. Ar Vasju priekšgalā tā lepni nosoļoja garām galvenajiem spēkiem, kas bija sapulcējušies ap karogu. Serjoža Skaļkovskis, palaizdams garām kolonu, uzslavēja tās soļošanu:

—    Lūk, tā vajag! Braši, Vasja! Jūs tur man pielūkojiet!

Tad Vasja pagriezās pret kolonu un pašapzinīgi teica kā īsts

komandieris:

—   Nu, ko es teicu?

Bet izlūki ari paši bija apmierinati ar virspavēlnieka uzslavu.

Vasjas kolona novietojās uzkalniņā aiz krūmiem, Muchina kalna ciešā tuvumā. Pa kreisi, blakus uzkalniņā, gulēja smiltīs Kostjas Vareņika izlūki, bet pa labi, lejā, krūmos zibēja spilgti sarkanais karogs. Tur galvenie spēki paša virspavēlnieka vadība veica apiešanas manevru.

Muchina kalns bija labi saredzams, bet tā galveno virsotni pa daļai klāja liels smilšu sanesums, tāpēc bija redzama tikai karoga augšējā daļa. Uz sanesuma rēgojās vientuļš stāvs.

—     Tas ir viņu sargkareivis, — teica Volodja Percovskis.

—     Cik žēl, ka nav binokļa! — ieminējās Andrjuša.

Vasja juta, ka viņam sirds sažņaudzas aiz nožēlas. Kā gan

viņam nebija ienācis prātā palūgt tēvam binokli! Šausmas, cik daudz diženuma, spožuma, autoritātes un kara ērtību ar to ir zaudēts!

Bet arī bez binokļa jau bija saskatāma milzīga dienvidnieku armija. Vasjam, redzot tādu ienaidnieku mākoni, iekšā sakustējās kaut kas tāds, kas vairāk piemīt civilām personām. Kostjas kolona piecēlās aiz saviem krūmiem stāvus un, rokas pacēlusi, sāka kliegt. To redzot, arī Vasja izslēja rokas gaisā un kaut ko kareivisku sauca. Dienvidnieki noraudzījās viņos, ne vārda neteikdami. Izlūki arī apklusa. Tādā klusumā pagāja dažas minūtes. Bet piepeši no ienaidnieka armijas atšķīrās trīs cilvēki un sāka ātri kāpt pa sanesumu uz augšu. Pieskrējuši klāt vientuļajai figūrai, trīs dienvidnieki sāka saukt «urā», sakampa šo figūru un aizvilka pie savējiem. Figūra žēli iekliedzās un sāka raudāt. Vasjas izlūki ar bailēs ieplestām acīm vēroja šo savādo drāmu ienaidnieka nometnē: neviens nevarēja saprast, kas īsti notiek. Andrjuša nedroši izteica savas aizdomas:

—     Viņi laikam savu nodevēju būs saņēmuši ciet.

Bet Mitja Kandibins, kuram acis bija redzīgākas, smiedamies teica:

—     Ai-ai-ai! Viņi Oļegu aizvilka! Oļegu Kurilovski!!!

—     Vai viņš mūsējais? Vai mūsu? — jautāja vairākas balsis.

—     Kas viņš par mūsējo! Viņš nav neviena! Viņam tēvs neatļāva.

—     Bet kāpēc viņi to saņēma gūstā?

—     Bet kā lai viņi zina?

Trīs dienvidnieki vilka Oļegu uz dienvidanmju. Viņš turējās pretī, un viņa kliedzieni bija dzirdami visā kara teritorijā, bet līdz izlūkiem atlidoja arī smieklu šaltis, kas nāca, protams, no dienvidniekiem. Bija redzams, ka Oļegu apstāja no visām pusēm.

—     Hā, — teica Mitja, — viņš atnāca paskatīties, bet viņu saņēma gūstā.

Kostjas kolona pa to laiku bija iznākusi no krūmiem un sāka kāpt lejā uz Muchina kalna pusi. Vasja skubināja:

—    Iesim, iesim!

Viņi arī sāka kāpt lejā no sava uzkalna un virzījās pa labi uz jauniem krūmiem, kas atradās priekšā. No turienes pavērās skats uz visu Muchina kalna nogāzi, kļuva pilnīgi redzams ienaidnieka karogs. Aiz kaut kādiem neizprotamiem iemesliem ienaidnieks nenāca vis pretim izlūkiem, bet sāka organizēti atkāpties uz savu karogu. Izlūki jau nonāca līdz Muchina kalna pakājei. Atliek tikai uzrāpties pa stāvo un augsto nogāzi un uzsākt kauju. Bet dienvidarmija sāka saukt «urā» un nezin uz kurieni aizskrēja. Pēc tam tā iekrita kā akā, it kā tās nemaz nebūtu bijis, pat saucienus vairs nedzirdēja. Pie karoga palika stāvam tikai viens — droši vien sargkareivis, un smiltīs tuvāk izlūkiem sēdēja vēl Oļegs un raudāja, laikam no pārbīļa.

No Kostjas atskrēja Kolka Smatovs un spiedza:

—    Es esmu sakarnieks, es sakarnieks! Kostja teica, iesim taisni, paņemsim viņu karogu, karogu paņemsim!

Mitja nopriecājās:

—   Tas ir lieliski! — un pirmais sāka rāpties Muchina kalnā.

Vasja dziļi ievilka elpu un sāka rāpties pa stāvo nogāzi uz

augšu.

Nogāze bija izbradāta un izmīņāta, — tās, bez šaubām, bija dienvidnieku kājas. Iet pa šo smilšu mīcekli bija ļoti grūti. Vasjas kailās kājas līdz ceļgaliem grima smiltīs, bet no Mitjas pēdām vējiņš cēla gaisā un pūta acīs asus smilšu graudiņus. Vispār tas bija ļoti grūts uzbrukums. Vasja elsa un pūta vien, bet, kad pacēla acis un paskatījās uz augšu, līdz ienaidnieka karogam vēl bija tikpat tālu. Vasja ievēroja, ka pie karoga atstātais sargkareivis uztraucās, kaut kā savādi lēkāja un, pagriezies atpakaļ, paniski bļāva.

Kostja Vareņiks, kas gāja blakām, sauca:

—   Ātrāk, ātrāk!

Vasja sāka ātrāk cilāt kājas, pāris reizes paklupa un novēlās garšļaukus, bet tomēr drīz vien panāca Mitju. Mitja bija vājāks par Vasju, viņš krita vai uz katra soļa un drīzāk rāpoja uz visām četrām nekā gāja. Pārējie izlūki elsa aiz muguras, un viens no viņiem visu laiku mina Vasjam uz papēžiem.

Vasja atkal pacēla acis un redzēja, ka viņš ir pavisam tuvu mērķim un visiem priekšā. Dienvidnieks ar savādi svešu un patiešām naida pilnu seju bija gandrīz deguna priekšā. Tas bija mazs puisēns, gadus sešus vecs, bet sīkāks par Vasju. Viņš izbailēs ar visu savu smailo purniņu ieurbās Vasjas acīs, bet tad piepeši sakampa, abām roķelēm karoga kātu un sāka to vilkt no smiltīm ārā. Bet karogs dienvidniekiem bija liels. Tā milzīgais, tumši sarkanais audekls plandījās virs Vasjas galvas. Vasja saņēma spēkus, pie tam arī skriet kļuva vieglāk: stāvā uzeja bija beigusies, sākās lēzenā virsotne. Dienvidnieks beidzot izrāva kātu un metās mukt pretējās nogāzes virzienā. Vasja kaut ko uzkliedza un metās tam pakaļ. Viņš gandrīz nemanīja, cik sāpīgi viņam pa galvu iesita karoga gals, kuru dienvidnieks nejaudāja noturēt rokās, neredzēja arī Oļegu Kurilovski, kas pazibēja blakus. Vasja pārdrāzās pāri virsotnei un ar visu joni sāka velties lejup. Viņš nenobijās un skaidri juta, ka viņam līdzās veļas dienvidnieks, bet pēc mirkļa noprata, ka ienaidnieks paliek iepakaļ. Vasja atspērās ar kājiņām, noturējās, pacēla acis, un tajā pašā brīdī dienvidnieks ar karogu uzvēlās viņam taisni uz galvas. Vasjam kājas vien nogāja pa gaisu, viņš ātri paspruka sāņus, un ienaidnieks nobrauca garām: karogs vilkās aiz viņa. Vasja ar vēderu uzmetās kātam. Tas drusku nobrāza viņam pliko vēderu, kreisā roka saķēra audeklu. Vasja izjuta uzvaras prieku un paskatījās uz augšu. Vienīgi Mitja viņam līdzās mēģināja lēnināt savu velšanos. Kostja un citi izlūki stāvēja kalna virsotnē un kaut ko viņam kliedza un rādīja uz leju. Vasja paskatījās uz leju, un viņa apcirptie mati sacēlās stāvus aiz šausmām. No apakšas taisni uz viņa pusi rāpās sveši zēni. Tiem pa priekšu, kājas veicīgi cilādams, kāpa tas pats priekšnieks ar gaiļa spalvu, kas vakar bija ieradies kā parlamentārs. Aiz viņa rāpās citi, un vienam rokās bija ziemeļarmijas spilgti sarkanais karogs.

Vasja neko nesaprata, bet izdzirda katastrofas dārdoņu. Ar bailēs ieplestām acīm viņš redzēja, kā ienaidniekam tieši rokās ievēlās Mitja Kandibins. Vasja uzrāvās stāvus, lai skrietu augšā kalnā, bet kāda spēcīga roka saķēra viņu aiz kājas, un skaļa, gavilējoša balss uzsauca:

—   Nekā nebij, iekriti! Ak tu pelēns! Stāvi un nekusties!

Ziemeļarmijas sagrāve bija pilnīga. Stāvēdams Muchina kalnā ienaidnieku ielenkts, Vasja dzirdēja dienvidnieku uzvaras klaigas un visu saprata. Blakus viņam stāvēja zēns apaļiem, sārtiem vaigiem, ar ļoti patīkamu, lai gan naidīgu seju un runāja par visiem vairāk:

—      Patīkami gan! Un kā viņi vēlās! Bet tas! Bet tas! Viņu virspavēlnieks!

—      Paldies tam, citādi viņi mūs būtu apveduši ap stūri! — teica priekšnieks ar spalvu un pamāja uz Oļega Kurilovska pusi.

—     Viņš tiem visu izstāstījis, — pačukstēja Vasjam Mitja Kandibins.

Ienaidnieki sajūsmā stāstīja viens otram par savas uzvaras noslēpumiem. Vasja saprata, ka viņi no Oļega uzzinājuši Serjožas plānu un tāpēc atstājuši karogu bez aizsardzības un devušies pretim ziemeļnieku galvenajiem spēkiem. Viņi satikuši

Serjožu stāvās uzejas malā. Viņi sabēruši uzbrucējam uz galvas veselas smilšu kaudzes, nogāzuši viņus aizā un saņēmuši gūstā Ļoviku Golovinu līdz ar karogu. Ļoviks sēdēja netālu pie krūma un vilka ārā no pirksta skabargu.

—      Ei, gūstekņi! — teica priekšnieks ar spalvu. — Jums būs jāsēž te.

Viņš norādīja uz vietu līdzās Ļovikam. Tur smiltīs mētājās ziemeļnieku kauna aptraipītais karogs. Bez Ļovika bija vēl trīs gūstekņi: Vasja, Mitja un Oļegs Kurilovskis. Viņi nosēdās smiltīs un klusēja. Ļoviks izvilka skabargu, pagāja pāris reizes gūstekņiem garām un metās iekšā tuvējā aizā. Viņš ar drausmīgu ātrumu vēlās pa tās stāvo krauju. Veikli uzlēcis kājās, viņš noņēma no galvas dzelteno cepurīti un atvadīdamies to pavicināja gaisā:

—     Uz redzēšanos! Es aizeju pusdienās!

Neviens neskrēja viņam pakaļ. Viss tas notika Vasjas acu priekšā, bet likās, ka pa sapņiem. Vasja nevarēja aizmirst ziemeļnieku sakāvi un turklāt viņš vēl gaidīja briesmīgā ienaidnieka nežēlīgo izrēķināšanos. Pēc Ļovika izbēgšanas kāds no dienvidniekiem ieteica:

—     Viņus vajag sasiet, citādi viņi visi aizbēgs!

Otrs atbildēja:

—     Pareizi, sasiesim viņiem kājas.

—     Un rokas, rokas ar!

—     Nē, rokas nevajag.

—     Bet viņi ar rokām atraisīsies!

Šajā mirklī Mitjam blakus sēdošais Oļegs Kurilovskis uzlēca gaisā un spalgi iekliedzās:

—     Ai-ai-ai-ai! Ko tu man knieb!?

Dienvidnieki sāka skaļi smieties, bet viņu priekšnieks uzbruka Mitjam,:

—     Tev nav brīv kniebt! Tu pats esi gūsteknis!

Mitja pat neturēja par vajadzīgu uz viņu paskatīties.

Tad priekšnieks sadusmojās:

—      Sasiet viņiem rokas un kājas!

—     Arī šim? — kāds norādīja uz Oļegu.

—     Šim nevajag.

Dienvidnieki metās pie gūstekņiem, bet nu izrādījās, ka nav ar ko sasiet. Tikai vienam dienvidniekam bija jostiņa, bet viņš atteicās to nodot pavēlniecības rīcībā, aizbildinādamies ar to, ka «māte rāsies».

Vasja vērīgi lūkojās ienaidnieku svešajās, briesmīgajās sejās, un viņā arvien vairāk iekvēlojās naids pret Oļegu, ziemeļnieku sakāves, kā arī viņa, Vasjas, ciešanu īsto vaininieku. Viens no dienvidniekiem sadabūja kaut kur šauru, netīru lupatu un uzklig? dza Vasjam:

—      Dod šurp kājas!

Bet te kalna virsotnē kāds iekliedzās:

—      Šurp! Surp! Viņi nāk! Aizstāvies!

Dienvidnieki aizsteidzās atsist ziemeļnieku uzbrukumu. Kalna virsotnē palika vienīgi gūstekņi. Kauja notika uz pretējās nogāzes, bija dzirdami «urā» kliedzieni, komandas saucieni, smiekli. Mitja sāka līst uz virsotnes malu, bet viņu maz interesēja kaujas norise. Ticis Oļegam blakus, viņš parāva to aiz kājas. Oļegs iekliedzās nelabā balsī un kopā ar Mitju sāka velties uz krūmu pusi. Vasja saķēra Oļegu aiz krekla un, daudz nedomādams, uzsēdās tam jāteniski virsū. Viņš priecīgi smējās, sēdēdams nodevējam virsū.

—      Piekausim viņu, — teica Mitja.

Vasja nepaspēja atbildēt. Oļegs, būdams lielāks augumā un spēcīgāks, izķepurojās Vasjam no apakšas un metās sāņus. Bet Mitja to panāca un atkal nogāza zemē. Un atkal atskanēja «kauguros» Oļega mežonīgās klaigas.

Vasja teica:

—      Tu viņu neknaibi, labāk aizvedīsim viņu. pie Serjožas.

Oļegs skaļi raudāja un draudēja:

—      Redzēsiet, ka es visu izstāstīšu papum.

Par to Mitja viņam vēlreiz ieknieba, un Oļegs no sāpēm iepleta muti līdz pašām ausīm. Vasja smējās:

—       Vedīsim viņu turp! Ķeries klāt! Vai tu iesi pats? — viņš jautāja Oļegam.

—      Nekur es neiešu, un ko jūs no manis gribat!

—       Vedīsim!

Pa abiem kopā viņi nogrūda Oļegu no tās pašas kraujas, pa kuru bija aizbēdzis Ļoviks. Spiegdams Oļegs ķepurojās pa smiltīm. Viņa vajātāji rāpās lejā viņam blakus, kājām ierakdamies smiltīs. Viņi gandrīz bija sasnieguši aizas dibenu, kad augšā atskanēja dienvidnieku uzvaras saucieni. Oļegs tā bļāva, ka nebija iespējams noslēpt bēgšanu. Viņus drīz notvēra.

Abiem drošsirdīgajiem izlūkiem atkal nācās pa irstošām smiltīm kāpt kalnā. Oļegs kāpa, raudādams bez mitas. Mitja pa ceļam pamanījās viņam vēl pēdējo reizi iekniebt.

Priekšnieks ar spalvu teica:

—      Tie ir neganti zēni! Viņi pluinīs šo pinkšķi visu dienu.

—       Tas pareizi! — kāds ieminējās. — Mums nav laika ar viņiem noņemties. Ziemeļnieki atkal ies uzbrukumā, un viņi no jauna klups matos.

—       Labi, — teica priekšnieks, — mēs jūs atlaižam, tikai dodiet goda vārdu, ka iesiet mājās, nevis uz savu karaspēku.

—      Bet rīt? — jautāja Vasja.

—      Rīt, lūdzu!

Vasja paskatījās uz Mitju:

—   Vai iesim?

Mitja, uz Oļegu skatīdamies, klusēdams pameta ar galvu.

Oļegs atteicās:

—   Es ar viņiem neiešu. Viņi kniebs. Es nekur neiešu.

Vasja stāvēja Oļegam pretim, slaids, skaists un līksms, un

viņa dzidrajās, lielajās acīs visiem bija skaidri lasāms, ka patiešām ceļā uz mājām Oļegs neko labu nesagaidīs.

Priekšnieks saskaitās:

—    Kur tad tevi lai liek? Skaties, tik liels!

—   Es palikšu pie jums, — šņukstēja Oļegs.

—   Nu, velns ar viņu, lai paliek, neko ļaunu viņš nenodarīs.

—    Bet jūs ejiet, — teica priekšnieks.

Izlūki pasmaidīja un devās uz mājām. Viņi vēl nebija nokāpuši no Muchina kalna, kad dienvidnieku armijā atkal atskanēja, trauksme. Vasja parāva ceļa biedru aiz piedurknes. Viņi apstājās un atskatījās atpakaļ. Skaidrs: dienvidnieki aizskrējusi karot. Vasja pačukstēja:

—    Paslēpsimies aiz krūmiem.

Viņi ātri sāka līst atpakaļ. Klupa, krita, smagi elsoja. Aiz pēdējā krūmu pudura saulē gaiši kvēloja ziemeļnieku pamestais karogs. Mitja pavilka kātu, un sarkanais audekls noslīdēja pie viņiem.

—   Tagad skriesim, — čukstēja Mitja.

—    Bet es to paņemšu.

—    Ko tad?

—   Viņējo paņemšu.

—   Vilks ar viņu! Bet kas tur stāv?

—   Tas jau ir Oļegs!

Mitjam kļuva priecīgi ap sirdi. Viņš maigi smaidīja, un viņa seja kļuva pievilcīga. Viņš apņēma Vasju ap pleciem un laimīgs čukstēja:

—    Vasjiņ, zini ko? Zini ko? Lai mūsējais te paguļ. Tu paņem viņējo, bet es Oļegu nogrūdīšu lejā. Labi?

Vasja piekrizdams pamāja ar galvu, un viņi skriešus devās uzbrukumā. Oļegs pilnā rīklē iekaucās un noripoja aizā ar briesmīgu ātrumu. Raujot karogu no smiltīm ārā, Vasja paskatījās lejā: ne savējos, ne svešos viņš neredzēja, kauja bija aizvirzījusies tālāk.

Izlūki sāka atkāpties. Viņi nokāpa lejā, bet tur bija grūtāk. Karogi bija ļoti smagi. Viņi aptina audeklu ap kātiem un nu karogus vilkt pa zemi bija viegli. Viņi ilgi gāja, atpakaļ neskatīdamies, bet, kad atskatījās, tad ieraudzīja Muchina kalna virsotnē ārkārtīgu apjukumu. Dienvidnieki skraidīja pa visu kalnu un pārmeklēja katru krūmu.

—    Skriesim, skriesim, — čukstēja Mitja.

Viņi saka skriet atrak. Atkal atskatijas — kalna neviena nebija. Mitja kļuva nemierīgs.

—    Viņi visi devušies mums pakaļ. Visi. Tagad, ja noķers, samizos.

—    Ko tagad lai iesākam?

—    Zini? Skriesim uz turieni, tur ļoti biezs! Tur nogulsimies un gulēsim. Labi?

Viņi nogriezās pa kreisi. Patiešām, tur krūmi bija tik biezi saauguši, ka viņi tajos tikai ar pūlēm tika uz priekšu. Viņi apstājās nelielā klajumā, iebāza karogu kātus krūmos, bet paši ierakās smiltīs un apklusa. Tagad viņi neko nevarēja redzēt, tikai klausījās. Rūpnīcā skaudri nokauca svilpe, — pulkstenis četri. Pēc kāda laika viņi izdzirda vajātāju balsis, sākumā neskaidras un tālas. Tiem tuvojoties, kļuva iespējams sadzirdēt arī vārdus:

—    Viņi ir te kaut kur. Viņi ir te, — kāda pīkstoša balss apgalvoja.

—     Bet varbūt viņi jau mājās, — atbildēja cita, solidaka balss.

—     Nē, ja viņi būtu gājuši mājās, tad mēs būtu redzējuši. Tur viss redzams!

—    Nu, meklēsim rokā!

—    Viņi te, viņi te nolīduši! Re, viņu pēdas!

—    Jā, jā.

—     Re, te viņi ka tu vilkuši.

Klajumiņā parādījās četras kailas kājas. Izlūki pat elpu aizturēja. Kailās kājas gāja gar krūmmali un pētīja katru krūmiņu. Mitja iečukstēja Vasjam pašā ausī:

—    Mūsējie nāk.

—    Kur?

—    Goda vārds, mūsējie!

Vasja ieklausījās. Patiešām, pavisam tuvu bija dzirdamas kādas desmit balsis, un nebija šaubu, ka tie bija «mūsējie». Mitja uzlēca kājās un iebļāvās nelabā balsī, ka vai ausis pušu plīsa:

—      Serjožka-a-a!

Divi dienvidnieki sākumā apstulba, tad atģidās un metās Mitjam virsū. Bet Mitja no viņiem vairs nebaidījās. Viņš atgaiņājās ar dūrītēm un zibsnīja acīm.

—    Neķeries klāt! Neķeries klāt! Serjožka-a-a!!!

Vasja izskrēja klajumiņā un mierīgi skatījās uz ienaidniekiem. Viens no viņiem, melni iededzis puika ar sārtām lūpām, pasmaidīja:

—     Ko tu brēc? Tik un tā tu esi gūstā. Kur karogi? Saki, kur? — viņš pagriezās pret Vasju.

Vasja noplātīja rokas:

—    Nav! Saproti, nav!

Šajā brīdī nobrīkšķēja krūmi, ieskanējās balsis, un ienaidnieki metās uz otru pusi.

Mitja vēlreiz iekliedzās:

—     Serjožka-a-a!

—     Kas te notiek? — jautāja Serjoža, iznākdams klajumā. Aiz viņa muguras bija redzama visa ziemeļarmija.

—    Paskatieties! — teica Vasja, ritinādams vaļā ienaidnieka karogu.

—    Un mūsu! Un mūsu!

—    Kāds varoņdarbs! — iesaucās Serjoža. — Kas par varonīgu darbu! Urā!

Visi kliedza «urā». Visi izprašņāja varoņus. Visi sita tiem uz pleca. Serjoža pacēla Vasju gaisā, kutināja un jautāja:

—    Nu, kā lai tev pateicas? Kā lai tevi apbalvo?

—    Un Mitju ar! Mitju ar! — smējās Vasja, ar kājām spārdīdamies.

Ak, kas tā bija par slavas, varonības un uzvaras dienu! Cik svinīgi bija Muchina kalnā, kad to bija ieņēmusi ziemeļarmija un kad Serjoža teica:

—    Biedri! Sī diena beidzās ar mūsu uzvaru! Trīs reizes mēs gājām uzbrukumā, bet trīs reizes ienaidnieks, apbruņojies līdz zobiem, atsita mūsu uzbrukumu. Mūsu zaudējumi ir briesmīgi. Mēs jau domājām, ka esam galīgi sakauti. Ar salauztām sirdīm mēs atkāpāmies, bet te piepeši mums kļuva zināms, ka mūsu varonīgie izlūki Vasja Nazarovs un Mitja Kandibins rietumu frontē guvuši spīdošu uzvaru! . . .

Serjoža beidza tā:

—    Tad lai nu šie varoņi paši savām rokām paceļ mūsu karogu Muchina kalna virsotnē! Saņemiet!

Vasja un Mitja paņēma spilgti sarkano karogu un dziļi iebāza tā kātu irdenajās smiltīs. Ziemeļnieki tricināja gaisu uzvaras saucieniem. Netālu klaiņoja sakautie dienvidnieki. Daži no viņiem pienāca tuvāk un teica:

—    Tas nav pareizi! Mums tiesība noņemt!

—     Atvainojiet! — atbildēja viņiem Serjoža. — Jūsu karogs iegūts priekš pulksten četriem?

—    Nu … priekš četriem …

—    Bet tagad — cik!? Taisieties, ka tiekat…

Kas tā bija par skaistu slavas un varonības dienu.

—   Nē, tev jānāk man līdz, — noteiktisacīja Vasja.

Mitja apmulsa. Kur palikusi viņa pastāvīgā agresija!

Es negribu, — viņš nočukstēja.

Kapec negribi? Paēdīsim kopa pusdienas. Bet tu pasaki mātei, ka nāksi man līdz.

—    Kas man viņai ko teikt. . .

—    Tu tā arī pasaki!

—    Tu domā, ka man bail no mātes? Māte neko neteiks. Bet tāpat. ..

—    Bet ko tu teici .. . vēl no rīta … ko tu tad teici?

Mitja beidzot padevās. Bet kad viņi pienāca pie lieveņa,

viņš apstājās:

—    Zini ko? Tu pagaidi, bet es aiziešu un tūliņ būšu atpakaļ.

Nenogaidījies atbildi, viņš aizskrēja uz savu dzīvokli. Pēc

dažām minūtēm viņš jau bija atpakaļ, turēdams rokā slaveno dzelzs kārbiņu. Tajā vairs nebija ne nodalījumu, ne starpsieniņu.

—    Še tev tava kārbiņa!

Viņš staroja rožainā priekā, bet acis vērsa sāņus. Vasja bija ļoti pārsteigts:

—    Mitja! Tēvs tevi piekaus!

—    Piekaus? Tu domā, viņam viegli mani noķert?

Vasja devās pa kāpnēm uz augšu. Viņš nolēma, ka šo nolādēto jautājumu par kārbiņu var atrisināt tikai viens vienīgs cilvēks pasaulē: viņa gudrais ūn labais, visu zinošais tēvs Fjodors Nazarovs.

Vasjas māte saņēma zēnus ar izbrīnu:

—    Ā, tu ar ciemiņu? Vai tas Mitja? Tas ir labi! Bet pēc kā jūs izskatāties? Kur jūs esat bijuši? Vai skursteņus, vai, esat tīrījuši?

—    Mēs karojām, — teica Vasja.

—    Ak tu briesmas! Fedja, nāc paskaties uz viņiem!

Tēvs atnāca un sāka gardi smieties:

—    Vasjka! Tūliņ mazgāties!

—    Tur karš, papu! Zini, mēs karogu atņēmām! Ar Mitju!

—     Pat runāt ar tevi negribu! Karavīriem papriekšu vajag nomazgāties un tad runāt.

Viņš pievēra ēdamistabas durvis, pabāza no turienes galvu un teica ar mākslotu stingrību:

—    Arī ēdamistabā nelaidīšu. Marusja, bāz viņus tūliņ ūdenī! Un šo Kandibinu arī noberz, va're, cik melns! Un tā ir tā pati kārbiņa? Ahā . . . saprotu! Nē, nē, es ar tādiem smuļiem negribu runāt!

Mitja stāvēja uz vietas, vairāk pārbijies nekā pašā niknākajā kaujā. Ar bailēs sastingušām acīm viņš sāka atkāpties uz durvīm, bet Vasjas māte saņēma viņu aiz pleciem:

—     Nebaidies, Mitja, nebaidies, mēs mazgāsimies parastajā ūdenī!

Drīz māte iznāca no virtuves un teica vīram:

—   Varbūt tu apcirpsi Mitju? Viņa matus nav iespejams izmazgāt. . .

—    Bet vai viņa vecāki neļaunosies, ka iejaucamies?

—    Kas par to, lai ļaunojas! Sist zēnu, — to viņi prot, viņam . . . visas šīs vietas . . . vienos zilumos.

—    Nu, labi, iejauksimies ar, — jautri teica Nazarovs un paņēma no skapja matu griežamo.

Jau pēc ceturtdaļstundas abi izlūki, tīri, sārti un glīti, sēdēja pie galda un . . . ēst nevarēja, tik daudz bija ko stāstīt.

Nazarovs brīnījās, ieplēta lielas acis, priecājās un bēdājās, Heizu reizēm iesaucās un smējās — dzīvoja līdzi visām kara veiksmēm un neveiksmēm.

Tikko kā bija paēduši, atskrēja Serjoža:

—   KUR mūsu varoņi? Nāciet tūliņ, ieradīsies parlamentāri . . .

—            Parlamentāri? — Nazarovs nopietni sakārtoja kreklu.

—     Vai es drīkstu noskatīties?

Ziemeļarmija nostājās pilnā sastāvā parlamentāru sagaidīšanai. Pašiem taurētāja gan nebija, bet par to Muchina kalna virsotnē pacēlās ziemeļnieku karogs!

Bet, iekams ieradās parlamentāri, atnāca Oļega māte un griezās pie ziemeļniekiem:

—    Kur Oļegs? Vai viņš bija ar jums?

Serjoža izvairījās no atbildes:

—    Jūs taču neatļāvāt viņam piedalīties.

—    Jā, bet tēvs atļāva viņam noskatīties . . .

—    Ar mums viņš nav bijis . ..

—    Vai jūs viņu, zēni, redzējāt?

—    Viņu saņēma gūstā, — atbildēja Ļoviks.

—    Kas saņēma gūstā?

—    Nu, šie . . . dienvidnieki . . .

—    Kur tad? Kur viņš pašlaik ir?

—    Viņš ir no-devējs, — teica Mitja. — Viņš tiem visu izstāstīja un tagad baidās nākt šurp. Un labāk lai nemaz nerādās!

Kurilovska ar bažām vērās Mitjas sejā.

Mitjam tagad galva laistījās kā tīrs zelta ābols, un viņa ačeles, asas un šaudīgas, tagad nelikās bezkaunīgas, bet dzīvas un asprātīgas. Nazarovs ar interesi gaidīja tālākos notikumus, viņš nojauta, ka tie risināsies trakā tempā. No sava dzīvokļa iznāca arī Kandibins. Viņš pikti raudzījās uz nepierasto, apcirpto Mitju, bet nez kāpēc nesteidzās demonstrēt savas tēva tiesības.

Kurilovska uztraukumā skatījās apkārt, viņu nomāca apkārtējo vienaldzība pret Oļega likteni. Viņa uztvēra Nazarova ziņkārīgo skatienu un steidzās pie viņa: 173

—   Biedri Nazarov, sakiet, ko lai es daru? Nav mana Oļega, Es esmu tīri vai pratu zaudējusi. Semjons Pavlovičs vēl nekā nezina.

—    Viņu saņēma gūstā, — smaidīdams atbildēja Nazarovs,

—    Ak tu šausmas! Gūstā! Kaut kur puiku aizvilkuši, kas zin, ko ar viņu dara! Viņš jau nemaz nepiedalījās.

—    Tas arī slikti, ka nepiedalījās. Par velti jūs viņam neļāvāt.

Semjons Pavlovičs ir pret to. Viņš saka: tik mežonīga

spēle!

—    Spēle nav mežonīga, bet jūs paši viņu esat nostādījuši mežonīgā stāvoklī. Vai tā var?

—   Biedri Nazarov, puikas diezinko var izgudrot. Nevar taču akli viņiem sekot.

—    Kāpēc tad akli? Var ar vaļējām acīm. Bet tikai viņiem ir sava dzīve . ..

Šajā brīdī pa vārtiņiem svinīgi ienāca trīs parlamentāri, bet aiz tiem — Oļegs Kurilovskis, nosmulējies, noraudājies un bēdīgs. Māte iekliedzās no pārsteiguma un metās pie viņa. Viņa aizveda to mājās, tas gāja viņai blakus un šņukstēja, rādīdams ar pirkstu uz zēniem.

Zēniem nebija vaļas domāt par Oļegu. Dienvidarmija bija izvirzījusi gluži aplamas prasības: atdot atpakaļ karogu un atzīt, ka ziemeļnieki cīņu zaudējuši. Parlamentāri apgalvoja, ka Vasja un Mitja atbrīvoti tāpēc, ka devuši goda vārdu šodien vairs nekarot, viņiem noticējuši, bet viņi goda vārdu nav turējuši.

—    Kas tur par goda vārdiem, — uzbudinājās Serjoža, — karš, un ar to viss pateikts!

—     Kā? Jūs esat pret goda vārdu? Jā? — lielā sašutumā teica cilvēks ar spalvu.

Bet varbūt viņi ar nolūku deva goda vārdu? Viņi varbūt tīšam, lai jūs piekrāptu!

—    Goda vārdu?! Oho, kādi jūs! Ja jau devis goda vārdu, tad arī tam .. . tad arī jātur …

—    Bet ja nu, piemēram, fašisti būtu gūstā saņēmuši? Un viņi teiks: dod goda vārdu! Ko tad? Tad, pēc tavām domām, arī palikt pie šā goda vārda?

—    Skat, kur nobraukuši! — priekšnieks ar roku parādīja uz debesīm. — Fašisti! Bet pie mums kā? Mums kāda noruna? Mums noruna tāda: mēs sarkanie un jūs sarkanie, un nekādi fašisti! Izdomājuši — fašisti!

Pēdējais arguments apmulsināja Serjožu, un viņš griezās pie savējiem:

—   Jūs devāt goda vārdu?

Mitja zobgalīgi paglūnēja uz cilvēku ar spalvu:

—   Vai tad mēs devām goda vārdu?

—   Vai tad nedevāt?

—   Vai tad devām?

—   Devāt!

—   Nē, nedevām!

—   Bet vai es jums neteicu: dodiet goda vārdu!

—   Bet kā tu teici?

—   Bet kā es teicu?

—   Bet vai tu atmini, kā tu teici?

—   Atminu.

—   Nē, tu neatmini.

—   Es neatminu?

—   Nu, bet pasaki kā?

—   Pateikšu. Bet, pēc tavām domām, kā?

—   Nē, bet kā tu teici, ja atmini…

—   Neuztraucies, es atminu, bet, lūk, kā pēc tavām domam?

—   Kā pēc manām domām? Tu teici: dodiet goda vārdu, ka neatgriezīsieties savā karaspēkā. Vasja, tā taču viņš teica?

—   Bet vai nav vienalga?

Bet ienaidnieka kārts bija pārtrumpota. Ziemeļnieki saka smieties un sauca:

—   Bet viņi atnākuši! Goda vārds! Ir gan viltīgi!

Pat tik nopietns cilvēks kā Kandibins — arī tas skaļi iesmējās:

—   Velna puikas! Apveda ap stūri! Bet kas tad manējo tā noēvelējis?

Nazarovs neatbildēja. Kandibins pienāca puikam tuvāk, viņu spēle to sāka interesēt. Viņš ilgi smējās, kad dzirdēja ziemeļnieku pretpriekšlikumu. Viņš smējās no visas sirds un skaļi ka bērns, locīdamies un pat pietupdamies.

Ziemeļnieki lika priekšā: lai viņu karogs trīs dienas stāv Muchina kalnā, pēc tam viņi atdos dienvidnieku karogu, un tad sāksies jauns karš. Bet, ja nav ar mieru, tad «Muchina kalns ir mūsu».

Parlamentāri par šo priekšlikumu tikai pasmējās.

—    Plī! Vai tad mēs nevarēsim sev jaunu karogu uztaisīt? Varam, kaut vai desmit! Rīt redzēsiet, kurš karogs plīvos Muchina kalnā!

—    Redzēsim!

—    Redzēsim!

Atvadīšanās ceremonija iznāca sasteigta, kaut kā, parlamentāri aizgāja noskaitušies, bet ziemeļnieki sauca viņiem pakaļ, neievērodami vairs nekādus kara etiķetes noteikumus:

—   Pašujiet kaut desmit karogu, visi nonāks mūsu rokās!

—           Nu, rīt, zēni, tik turieties! — teica Serjoža savējiem.

—    Rīt mums būs grūti!

Taču grūti viņiem bija nevis rit, bet tūliņ.

Ne sava dzīvokļa pa augstām koka kāpnēm kāpa lejā pats plānu daļas priekšnieks Semjons Pavlovičs Kurilovskis. Viņš kāpa cienīgi, izskatījās dusmīgs un briesmīgs. Aiz viņa klupdams lēca no pakāpiena uz pakāpienu dzīvē cietušais Oļegs Kurilovskis.

Semjons Pavlovičs pacēla roku un teica augstā pavēlošā tenorā, kas, starp citu, maz saderējās ar viņa stāvu:

—   Puikas! Ei puikas! Pagaidiet! Pagaidiet, es jums saku!

—    Kas noticis? Ko viņš tur kliedz? Kas tas tāds ir?

—   Ak, ir gan nikns! Tas Oļega . . .

Semjons Pavlovičs, stāvēdams vēl uz lieveņa pēdējā pakāpiena, sāka kliegt:

—    Izsmējēji! Varmākas! Patvaļnieki! Es jums parādīšu varmācību!

Viņš pieskrēja zēniem klāt:

—    Kurš te ir Nazarovs? Nazarovs kurš?

Visi apklusa.

—    Es jautāju, kurš ir Nazarovs?

Vasja izbijies paskatījās uz tēvu, bet tēvs izlikās, it kā tas, kas notiek apkārt, viņu neinteresētu. Vasja nosarka, apmulsis pacēla galvu un teica skaļi un drusku stiepti:

—    Nazarovs? Tas esmu es — Nazarovs!

—    Ahā, tas tu! — uzkliedza Kurilovskis. — Tātad tu spīdzināji manu dēlu?! Bet otrs? Kandibins? Kur ir Kandibins?

Mitja izspīlēja ačeles un pagriezās sāniski pret dusmīgo Kurilovski.

—    Ko jūs kliedzat? Nu, es esmu Kandibins!

Kurilovskis pieskrēja Mitjam klāt un parāva viņu aiz pleca tik stipri, ka Mitja apmeta viņam apkārt pusloku un iekrita Serjožam taisni rokās. Serjoža ātri pastūma viņu jaunā pozicijā sev aiz muguras un pacēla Kurilovskim pretim savu smaidošo gudro seju.

—  Kur viņš ir? Ko jūs slēpjat? Jūs abi kopā ņirgājaties?

Kurilovskis tik komiski glūnēja Serjožam aiz' muguras un

Mitja tik veikli slēpās aiz šās muguras, ka visi zēni sāka skaļi smieties. Kurilovskim asinis sakāpa sejā, viņš pavērās apkārt un saprata, ka ātrāk jāpazūd, ja negrib kļūt par ļaužu apsmieklu. Nākošajā brīdī viņš droši vien būtu aizskrējis uz savu kabinetu un ļāvis tur vaļu savām dusmām, ja pie viņa nebūtu piegājis Mitjas tēvs:

—     Kādam nolūkam jums, īsti sakot, mana dēla ievajadzējies? — viņš jautāja, aizlicis rokas aiz muguras, bet galvu atgāzis atpakaļ.

—    Ko? Ko jūs vēlaties?

—     Nevēlos, bet prasu, kādam nolūkam jums mana dēla ievajadzējies? Varbūt jūs gribat viņu sist? Es esmu Kandibins!

—   Ā, tas jūsu dēls?

—   Ai, viņš tūliņ tam kraus! — skaļi teica Mitja.

Jauna smieklu šalts.

Nazarovs ātri piegāja pie abiem tēviem, kas stāvēja viens pret otru kā gaiļi cīņas gatavībā. Vasja vairs nepazina savu tēvu. Nazarovs teica ne visai skaļi, bet tik dusmīgā balsī, kādā Vasja vēl nekad nebija dzirdējis tēvu runājam.

—    Kas tas par kumēdiņu? Tūliņ izbeidziet! Iesim pie mums vai pie jums un parunāsim.

Kandibins nemainīja pozu, bet Kurilovskis ātri apjēdza, ka tā ir labākā izeja no nepatīkamā stāvokļa:

—    Labi, — viņš piekrita, izlikdamies skarbs. — Iesim pie manis.

Viņš devās uz savu lieveni. Kandibins paraustīja plecus:

—    Ejiet ratā!

—    Nāc! — teica Nazarovs. — Nāc, būs labāk!

—   Tfū, ko jūs te kuļāties kā nelabie! — nospļāvās Kandibins un aizgāja tiem līdzi.

Nazarovs pēdējais uzkāpa lievenī. Viņš dzirdēja, ka apklusušajā zēnu barā kāds iesaucās:

—    Lieliski! Vasja, tas tavs tēvs? To es saprotu!

Savā kabinetā Semjons Pavlovičs, protams, nevarēja kliegt un dusmoties: kaut kāda tur puikas dēļ nebija vērts grozīt parasto stilu.

Ar laipnu žestu viņš parādīja uz krēsliem, pats nosēdās pie rakstāmgalda un pasmaidīja:

—   Šie puikas katram var laupīt līdzsvaru.

Bet namatēva smaids neguva piekrišanu. Nazarovs skatījās viņā, saraucis uzacis:

—    Laupīja jums līdzsvaru? Vai jūs arī ko sajēdzat?

—    Kā tā, sajēdzu?

—     Bļaujat uz puikām, ķerat, raustāt. Vai tā var darīt? Kas jūs tāds esat?

—   Vai man ir tiesības aizstāvēt savu dēlu?

Nazarovs piecēlās un nicīgi atmeta ar roku:

—    Pret ko aizstāvēt? Vai tad jūs viņu pie rokas vadāsiet? Visu mūžu?

—    Bet kā pēc jūsu domām?

—    Kāpēc jūs neatļāvāt viņam piedalīties?

Tagad arī Kurilovskis pārliecās pār galdu:

—    Biedri Nazarov, mans dēls — tā ir mana darīšana. Neatļāvu un cauri. Mana autoritāte vēl stāv augstu.

Nazarovs devās uz izeju. Pie durvīm viņš pagriezās atpakaļ:

Tikai pielūkojiet: no jusu dela izaugs gļēvulis un divkosis.

—     Stipri teikts.

—     Saku, kā protu.

Šās ne visai stilā izturētās sarunas laikā Kandibins sēdēja klusēdams, izstiepies atzveltnes krēslā. Viņam nebija patikas iedziļināties visādos pedagoģijas sīkumos, tomēr ļaut Kurilovskim grūstīt savu dēlu viņš arī nevarēja. Bet viņam arī loti patika Kurilovska vārdi par autoritāti. Viņš pat 'paspēja pateikt:

—     Auteritets — laba lieta!

Bet principā viņš nevarēja nepiekrist Nazarovam. Uz lieveņa Nazarovs viņam teica:

—     Klausies, Stepan Petrovič. Es tevi ļoti cienu, tu esi kārtīgs_ cilvēks, arī meistars esi labs, bet ja'tu savu Mitjku kaut reizi sitīsi, — labāk pazudi no mūsu pilsētas: es tevi cietumā iebāzīšu. Tici manam, boļševika vārdam.

—     Ko tu baidi?

—     Stepan Petrovič, iebāzīšu.

—     Tfū! Pielipis kā dadzis! Kā tad es viņu situ?

-     Viņš šodien pie mums mazgājās. Viss vienos zilumos.

—    Vai tas ta?

—     Bet puika viņš tev lielisks. Dauzīsi — samaitāsi.

—    Gadās, ka auteriteta dēļ ir vajadzīgs.

—    Auteritets, auteritets! Muļķis to teica, bet tu atkārto, un vel stachanovietis!

—    Ko tu tā iekodies manī? Fjodor Ivanovič, ko tu piesienies? Velns viņus zina, kā ar viņiem vajag!

—     Iesim pie manis, parunāsimies. Iedzersim pa glāzītei,, sieva pīrādziņus izvārījusi. . .

—     Vai tad tādā gadījumā pieklājas?

—      Pieklājas.

Autoritātes problēmu Golovinu ģimenē aizvietoja ar savāda veida rotaļu, kas bija organizēta ap vienu uzbāzīgu ideju: Vecākiem un bērniem jābūt draugiem.

Tas nav slikti, ja tas ir nopietni. Tēvs un dēls var būt draugi, tiem jābūt draugiem. Bet tēvs tomēr paliek tēvs, un dēls paliek dēls, tas ir zēns, kas jāaudzina un ko audzina tieši tēvs, kurš tāpēc iegūst savam drauga stāvoklim dažas papildu īpašības. Bet ja meita un māte ir ne tikai draugi, bet arī draudzenes, ja tēvs un dēls ir ne vien draugi, bet sirdsdraugi, gandrīz pudeles brāļi, tad papildu pazīmes — pedagoģiskās pazīmes var nemanot izzust.

Tā tās izzuda Golovinu ģimenē. Tur grūti zināt, kurš kuru audzina. Nenoliedzams tomēr tas, ka pedagoģiska rakstura sentences biežāk atskan no bērnu mutes, jo vecāki tomēr rotaļājas godīgāk, neaizmirstot zelta likumu: ja rotaļājas, tad rotaļājas godīgi!

Bet rotaļa sen bija zaudējusi savu agrāko pievilcību. Agrāk bija tik jauki un interesanti:

—    Tētis — pē! Mamma — pē!

Cik daudz prieka un smieklu bija ģimenē, kad Ļaļa pirmo reizi nosauca tēvu par Grišku! Tas bija auglīgās idejas izplaukums, tas bija pedagoģiskā izgudrojuma spožums: vecāki un bērni ir draugi! Pats Golovins ir skolotājs. Kurš gan labāk par viņu spēj izbaudīt tādas draudzības garšu! Un viņš izbaudīja. Viņš mēdza teikt:

—   Viss jaunais pasaulē vienmēr ir vienkāršs kā Ņūtona ābols! Dibināt paaudžu attiecības uz draudzības pamatiem, — cik tas vienkārši, cik tas skaisti!

Šīs prieka dienas, diemžēl, jau pagājušas. Tagad Golovini slīkst šajā draudzībā, tā viņiem sit elpu ciet, bet izejas nav: pamēģiniet piedabūt draugu pie paklausības!

Piecpadsmit gadus vecā Ļaļa saka tēvam:

—    Griška, vakar tu atkal pļāpāji muļķības viesībās pie Nikolajeviem.

—    Kādas muļķības?

—     Kā —kādas? Klāji, klāji vaļā savu filozofiju: «Jeseņins — tas ir miršanas skaistums!» Kauns bija klausīties. Tas ir novecojis. Tas der maziem bērniem. Un ko tu saproti no Jeseņina? .. .

Golovins ir neziņā: vai viņam jūsmot par šādu vienkāršu un vaļsirdīgu izturēšanos vai viebties no tik acīm redzama vulgaruma. Jūsmot ir tomēr mierīgāk. Dažreiz viņš pat pārdomā šo jautājumu, bet viņš jau sen atradis domāt par citu jautājumu: ko viņš audzina? Draudzības rotaļa turpinās ne tikvien pēc inerces, bet arī tāpēc, ka vairāk nekas cits arī neatliek.

Pagājušajā gadā Ļaļa izstājās no skolas un iestājās mākslas technikumā. Nekādu mākslinieces dāvanu viņai nav, viņu aizrauj tikai paša vārda «māksliniece» šiks. Gan Griška, gan Varjka to labi zina. Viņi mēģināja pat pārliecināt Ļaļu, bet Ļaļa noraidīja viņu iejaukšanos:

—    Griška! Es tavās darīšanās nebāžos, un tu nebāzies manējās! Un ko jūs saprotat no mākslas?

Bet kas iznāks no Ļovika? Kas to lai zina! Viens tomēr skaidrs — arī draugs no viņa iznācis «ne šāds, ne tāds».

Griškas un Varjkas dzīve kļuvusi skumja un nevarīga. Griška cenšas to izpušķot ar asprātībām, bet Varjka arī to neprot darīt. Tagad viņi neko nerunā par pedagoģiskas draudzības dižumu un ar slepenu skaudību noskatās citos bērnos, kas draudzību ar vecākiem nav iebaudījuši tik milzīgās devās.

Ar tādu pašu skaudību viņi saņem arī Vasju Nazarovu.

Lūk, viņš patlaban ienāca istabā ar dzelzs kārbiņu paduse. Golovins pacēla galvu no burtnīcām un paskatījās 'uz Vasju. Bija patīkami skatīties uz slaido zēnu, kam pelēkās acis bija laipnas un mierīgas.

—    Kas tev vajadzīgs, zēn?

—    Es atnesu kārbiņu. Tā ir Ļaļas kārbiņa. Bet kur ir Ļaļa?

—    Ka nu ne, ka nu ne, atceros. Tu esi' Vasja Nazarovs?

—    Aha .. . Bet jūs tas .. . Bet kā jūs sauc?

—   Mani . . . mani sauc par Grigoriju Konstantinoviču!

—    Grigorijs Konstantinovičs? Un vel jūs sauc . . . par . Gri . . . šu. Jā?

—   M-jā. Nu, labi, sēdies. Pastāsti, ko tu labu dari?

—   Mums tagad karš. Tur . . . Muchina kalna.

—    Karš? Bet kas tas par kalnu?

—    Paskatieties: pa logu viss redzams! Arī karogs! Tas mūsu karogs!

Golovins paskatījās pa logu: patiešām kalns un kalnā karogs,

—   Jau sen?

—    O! Jau divas dienas!

—    Kas tad tur karo?

—   Visi zēni. Un jūsu Ļoviks arī. Viņš vakar bija gūstā.

- Lūk, kā? Pat gūstā? Ļoviks!

No otras istabas iznāca Ļaļa:

—    Ļovika jau no paša rīta nav. Nav arī pusdienas ēdis.

—   Aizrāvies laikam ar karu? Tā! Viņš tev kārbiņu atnesis.

—           Ak Vasja, tu atnesi kārbiņu! Esi gan tu prātīgs zēns. Ļaļa apskāva Vasju un nosēdināja sev blakus.

—    Bet man šī kārbiņa briesmīgi vajadzīga! Cik tu esi jauks! Kāpēc tu tik jauks? Bet vai tu atmini, kā es tevi samizoju? Atmini?

—    Tu mani ne pārāk samizoji. Un pat nesāpēja. Bet vai tu visus sit? Ļoviku arī?

—    Skaties, Griška, cik viņš jauks! Skaties!

—   Nu, es jau skatos.

—    Redz, ja jums ar Varjku būtu tāds dēls.

—    Ļaļka!

—    Jūs to vien protat kā «Laika»! Ja man būtu tāds brālis, bet Ļoviks ir īsts klaidonis. Viņš manu zaļo maciņu šorīt pārdevis.

—   Nu ko tu, Ļaļa!

—    Pārdevis. Kādam zēnam par piecdesmit kapeikām. Un par piecdesmit kapeikām nopircis sev vārnēnu, tagad to moka pie lieveņa. Par tādu jūs viņu esat izaudzinājuši!

—    Ļaļka!

—   Nu paskaties, Vasja! Viņš citu neko neprot pateikt. Atkārto kā papagailis!

—    Ļaļka!!

Vasja skaļi iesmējās un ieplēta uz Grišku acis taisni kā uz aizjūras putnu.

Bet Golovins neapvainojās, neizgāja no istabas un neaizcirta durvis. Viņš pat padevīgi pasmaidīja:

—    Es ne tikai Ļoviku, bet arī tevi labprāt mainītu pret šo Vasju!

—    Griška! Par Ļoviku tu vari runāt, bet par mani, lūdzu, pēdējo reizi!

Griška paraustīja plecus. Ko viņš citu varēja darīt?

Gan Vasjas pagalmā, gan «kauguros» dzīve ritēja savu parasto gaitu. Laime karā starp ziemeļniekiem un dienvidniekiem bija mainīga. Bija daudz uzvaru, sakāvju un varoņdarbu. Bija arī nodevības. Ziemeļniekiem neuzticīgs kļuva Ļoviks: viņš atrada sev jaunus draugus pretinieka pusē, varbūt arī ne draugus, bet kaut ko citu. Kad viņš pēc trim dienām gribēja atgriezties ziemeļarmijas rindās, Serjoža Skaļkovskis nodeva viņu kara tiesai. Ļoviks padevīgi stājās tiesas priekšā, bet nekas neiznāca: tiesa negribēja viņam piedot viņa nodevību un atteicās atjaunot viņa godu. Ļoviks neapvainojās un nenoskaitās, bet aizrāvās ar ko citu. Kaut kur «kauguru» nomalē viņš sāka rakt alu, daudz par to stāstīja, aprakstīja, kāds alā galds un kādi plaukti, bet pēc tam par šo alu visi aizmirsa un pat pats Ļoviks.

Karš nepaspēja beigties ar viena pretinieka sagrāvi. Kad kara darbība bija pārnesta uz galējiem dienvidiem, karotājas puses tur uzdūrās simpātiskam ezeram zaļos krastos, bet aiz ezera ieraudzīja ķiršu dārzus, salmu kaudzes, aku vindas un zemnieku mājas — Korčagu sādžu.

Uz dienvidnieku ierosinājumu nolēma nekavējoties pārtraukt karu un sarīkot ekspedīciju jaunatklātās zemes pētīšanai. Ekspedīcija guva plašu vērienu pēc tam, kad Vasjas tēvs nolēma tajā piedalīties. Vasja vairākas dienas no vietas staigāja pa pagalmu un no prieka skaļi smējās.

Ekspedīcija sākās četros rītā un turpinājās līdz vēlam vakaram. Tās svarīgākais sasniegums bija ļoti spēcīgas organizācijas atklāšana Korčagu sādžā. To redzot, Serjoža Skaļkovskis iesaucās:

—    Lūk, ar ko vērts karot! To es saprotu!

Korčagiešiem bija savs futbola laukums ar īstiem vārtiem. Ekspedīcija, ieraugot tik augstu civilizācijas pakāpi, tīri vai sastinga no brīnumiem. Korčagu zeni ierosinaja draudzības saclksti, bet ekspedīcijai atbildes vietā atlika tikai nosarkt.

Dzīve gāja uz priekšu. Uz priekšu gāja ari Vasja. Viņa rotaļu valstībā vēl stāvēja automobiļi un lokomotīves, vēl bija dzīvs nosirmojušais un nodriskātais Vaņka-Vstaņka, pilnā kārtībā bija salikti materiāli tilta būvei un mazās nagliņas glītajā kārbiņā, — bet tas viss jau piederēja pagātnei.

Dažreiz Vasja apstājas rotaļu valstības priekšā un domā par tās likteni, bet ar to vairs nesaistās nekāds kvēls sapnis. Viņa uzmanību saista pagalms, kur notiek kari, kur ceļ šūpoles, kur dzirdami jauni vārdi: «labais uzbrucējs» un «pussargs», kur jau sapņo par laišanos no kalna ziemā.

Reiz pie rotaļu valstības satikās tēvs ar dēlu, un tēvs teica:

—    Visas zīmes rāda, Vasja: kad izaugsi, celsi tiltu — īstu tiltu pār īstu upi.

Vasja padomāja un nopietni atbildēja:

—     Tas būs labāk, bet tikai daudz jāmācās … kā celt. Bet tagad ko?

—    Tagad taisīsim ragaviņas. Drīz uzsnigs sniegs.

—    Uztaisi Mitjam ari.

—    Pats par sevi saprotams. Tā ir viena lieta. Bet tagad otra lieta: pa vasaru tu esi drusku izlaidies.

—    Kā tā?

—     Tu reti sakārto grāmatu plauktu. Laikraksti nav salikti, puķes nav aplaistītas. Bet tu jau esi liels, tava darba slodze jāpalielina. Uz priekšu rītos slaucīsi istabas.

—    Tu tikai nopērc labu slotu, — teica Vasja, — tādu kā Kandibiniem.

—    Tā nav slota, bet grīdas suka, — izlaboja tēvs.

Kandibinu ģimene tajā laikā pārdzīvoja atdzimšanas laikmetu, un par laikmeta simbolu kļuva suka, kuru Kandibins nopirka otrā dienā pēc pīrādziņiem un degvīna glāzītes. Toreiz sarunā ar Nazarovu viņš būtu vairāk turējies pretī, bet kā to lai dara, ja galdā karafīte, bet dziļajā šķīvi skābs krējums, ja namamāte laipni liek uz šķīvja duci pīrādziņu un saka:

—     Cik jauks tas jūsu Mitja! Mēs tā priecājamies, ka Vasja ar viņu iedraudzējies.

Un tāpēc Kandibins no sirds centās būt paklausīgs ciemiņš, un viņam patika tas, ko runāja Nazarovs. Bet Nazarovs runāja atklāti:

—     Tu mani nepārtrauc! Esmu kulturālāks par tevi un vairāk esmu pieredzējis — no kā tev mācīties, ja ne no manis? Ar dēlu vajag citādi, ari saimniecībā citādi. Tu esi gudrs cilvēks, stachanovietis, tev jātur augstu mūsu boļševiku gods. Bet kas tad tas: sist tik labu puisi? Tas, saproti, ir nepieklājīgi, tāpat kā bez biksēm uz ielas iziet… Tu ņem vēl pīrādziņus, skaties, kādi brangi! Žēl, ka tavas sieviņas nav . . . Nu, citu reizi.

Kandibins ēda pīrādziņus, sarka, piebalsoja Nazarovam. Bet atvadoties teica Nazarovam:

—    Paldies tev, Fjodor Ivanovič, ka parunājies ar mani. Bet atpūtas dienā atnāc, paskaties, kā es dzīvoju, mana Poļa pīrādziņu ziņā ari kaut ko vērta.

Stāsts par Vasju ir nobeigts. Tā nolūks nebija mācīt kaut kādu morāli. Gribējās tajā vienkāršā veidā notēlot vismazāko dzīves stūrīti, vienu no tiem ikdienas fragmentiem, kas simtiem paiet mūsu acu priekšā un kas tikai nedaudziem no mums šķiet ievērības cienīgi. Mums laimējās būt kopā ar Vasju viņa dzīves visatbildīgākajā un izšķirīgākajā bridi, kad zēns no siltās ģimenes ligzdas iziet uz plašā dzīves ceļa, kad viņš pirmo reizi nonāk kolektivā, kad viņš kļūst par pilsoni.

ŠI pāreja nav izbēgama. Tā tikpat dabiski nepieciešama un tikpat svarīga kā skolas beigšana, stāšanās darbā, precēšanās. Visi vecāki to zina, un tomēr ļoti daudzi no viņiem atstāj savu bērnu šajā atbildīgajā bridi bez atbalsta, un atstāj tieši tie, kas visvairāk tic vecāku varas visspēcībai vai vecāku un bērnu draudzības rotaļai.

Bērns — tas ir dzīvs cilvēks. Tas it nebūt nav mūsu dzīves ornaments, tā ir atsevišķa pilnasinlga un bagāta dzīve. Ar savu emociju spēku, savu iespaidu trauksmainlbu un dziļumu, savas gribas sasprindzinātlbu, skaidrību un skaistumu bērna dzīve ir nesalīdzināmi bagātāka par pieaugušo dzīvi. Bet tāpēc tās svārstības ir ne tikai brlnum jaukas, bet ari bīstamas. Šās dzīves prieki un drāmas stiprāk satricina personību un drīzāk spēj radīt vai nu kolektivā darbinieku raksturus, vai ari ļaunu aizdomīgu un vientuļu cilvēku raksturus.

Ja jūs šobagāto, spilgto un maigo dzīvi redzat un pazīstat, ja jūs domājat par to, ja jūs piedalāties tajā, tikai tad jūsu autoritāte, tas spēks, ko jūs agrāk esat uzkrājuši jūsu pašu personīgajā un sabiedriskajā dzīvē, kļūst iedarbīgs un lietderīgs.

Bet ja jūsu autoritāte kā izkrāsots un nekustīgs putnu biedēklis stāv tikai blakus šai bērna dzīvei, ja bērna seja, bērna mimika, smaids, domas un asaras paiet jums secen bez pēdām, ja tēva sejā nav saskatāma pilsoņa seja, — tad jūsu autoritāte, lai ar kādām dusmām vai siksnām tā būtu apbruņojusies, nav plika graša vērta.

Ja jūs savu bērnu sitat, tā viņam katrā ziņā ir traģēdija — vai nu sāpju un apvainojumu traģēdija, vai ari parastās vienaldzības un bērna pacietības traģēdija.

Ta ir bērna traģēdija. Bet jūs pats, pieaudzis, spēcīgs cilvēks, personība un pilsonis, radījums ar smadzenēm un muskuļiem, jūs, kas sitat maigo, vājo augošo bērna ķermeni, kas jūs 'tāds esat? Vispirms jūs esat ārkārtīgi komisks un ja nebūtu žēl jūsu bērna, varētu, raugoties jūsu pedagoģiskajā barbarismā, smieties līdz asarām. Vislabākajā gadījumā, vislabākajā, jūs līdzināties pērtiķim, kas audzina savus mazuļus.

Jūs domājat, ka tas vajadzīgs disciplinai?

Tādiem vecākiem nekad nav disciplinas. Bērni vienkārši baidās no vecākiem un cenšas dzīvot iespējami tālāk no viņu autoritātes un viņu varas.

Un bieži vien blakus vecāku despotismam iemanās dzīvot un trakot bērnu despotisms, kas ir ne mazāk mežonīgs un postīgs. Te izaug bērnu kaprize, šis ģimenes ko-lektiva īstais posts.

Parasti kaprize rodas kā dabīgs protests pret vecāku despotismu, kas vienmēr izpaužas ļaunprātīgā varas izmantošanā, visādas pārmērības: mīlestības, stingrības, glāstu, ēdināšanas, akluma un gudrības pārmērībā. Bet vēlāk kaprize vairs nav protests, bet pastāvīga pierasta forma vecāku un bērnu attiecībās.

Abpusēja despotisma apstākļos iet bojā disciplinas un veselīga audzināšanas procesa pēdējās atliekas. Patiešām svarīgās augšanas parādības, bērna personības interesantās un nozīmīgas tieksmes noslīkst kā muklājā untumainajā un bezjēdzīgajā juceklī, muļķīgajā ģeķu un egoistu izperināšanas procesā.

Pareizā ģimenes kolektīvā, kur vecāku autoritāte nav aizvietota ar kaut kādu surogātu, nav vajadzības pēc nemoraliem un neglītiem disciplinēšanas paņēmieniem. Un tādā ģimenē vienmēr ir laba kārtība un vajadzīgā pakļaušanās un paklausība.

Nevis muļķīga ietiepība, ne dusmas, ne kliegšana, ne lūgšanas, ne pierunāšana, bet gan mierīgs, nopietns un lietišķs rīkojums — lūk, kādai jābūt ģimenes disciplinas technikas ārējai pazīmei. Ne jums pašiem, ne bērniem nedrīkst rasties šaubas par to, ka jums kā vienam no vecākajiem pilnvarotajiem kolektiva locekļiem ir tiesība dot šādu rīkojumu. Vecākiem jāiemācās dot rīkojumu, nav jāizvairās no tā; viņi nedrīkst slēpties aiz sava slinkuma vai ģimenes pacifisma apsvērumiem. Tikai tad rīkojums kļūs par parastu, pieņemtu un tradicionālu formu, un tad jūs varēsiet piešķirt tam vissmalkākās nokrāsas, sākot ar direktīvu un pārejot uz padomu, aizrādījumu, ironiju, sarkasmu, lūgumu un mājienu. Bet ja jūs vēl iemācīsieties atšķirt bērna īstās vajadzības no fiktīvajām, tad jūs paši nemanīsiet, kā jūsu rīkojums kļūs par vismīļāko un vispatīkamāko draudzības formu starp jums un bērnu.

SEPTĪTĀ nodaļa

Velti šķiež mīlošie spēkus un boja iet ciešanās smagas, Dzīves laiks norit tiem ta, ka pretēja puse to vēlas.

Saplok to rocība visa un Bābeles greznumos izsīkst,

Pienākums aizmirstas tiem un neslava piezogas ātri.

Spīdīgi notrieptos stilbos Sikionas apavi mirgo, _

Smaragdi, apkalti zeltā, zilzaļgani spīgo to sprādzēs. Smalkaustas drēbes ka zilgani viļņi pie auguma glaužas, Pilnas tās piesātinātas ik dienas ar Veneras sviedriem.

Sakrātā manta, ko guvuši tēvi .ar cītīgu darbu,

Pārvēršas galvsaitēs, mitrās un_ dažādos aizjūras tērpos.

. .. Lūk, tāpēc ikvienam ir labāk

Sargāties iepriekš, kā esmu jau teicis, lai neieviļ cilpā;

Taču mums izbēgt no Amora valgiem un neiekļūt tiklos Daudzkārt ir vieglāk, kā sapītiem saitēs no turienes āra Izkļūt un saraut tos mezglus, ko Venera sējusi cieši.

(Tits Lukreciļ's Ķars. «Par lietu dabu» 1. gs. pr. m. e.)

Ar Lubu Gorelovu es iepazinos nejauši: viņa bija atnākusi pie manis darīšanās. Kamēr es rakstīju vajadzīgo zīmīti, viņa mierīgi sēdēja krēslā un, salikusi rokas klēpī, brīžiem nopūtas, it kā vērdamās kādā tālā mērķī. Viņai bija ap deviņpadsmit gadu, un viņa piederēja pie tām kārtīgajam meitenēm, kas pat vislielākajās bēdās neaizmirst laika izgludināt jaciņu.

—    Ko jūs tik smagi nopūšaties? — es vaicāju. — Vai jums kādas nepatikšanas?

Ļuba neveikli papurināja rūpīgi sasukāto galviņu, tikko dzirdami nopūtās un pasmaidīja cietējas smaidu:

—   Nē… nekā sevišķa. Bija nepatikšanas, bet tas jau

garām.

Es savā mūžā diezgan esmu nodarbojies ar meiteņu sirdsestiem un esmu pieradis par tiem runāt. Tāpēc es turpināju taujāt:

—    Garām, bet jūs nopūšaties.

Ļuba paraustīja plecus, it ka drebinādamās, un paveras manu Viņas brūnās godīgās acis iemirdzējās:

—    Gribat, es jums izstāstīšu?

—     Stāstiet!

—    Tikai tas ir garš stāsts.

—    Nekas .. .

—   Mani virs pametis . . .

Es paskatījos viņā ar izbrīnu: šķiet, viņas garais stāsts bija izstāstīts, bet sīkumus varēja redzēt viņas sejiņā: mazā sārtā mutīte smaidā dreb, bet acīs sīka vizoša asara.

—   Pametis?

—   Uhū, — viņa teica tikko dzirdami un bērnišķi pamāja ar galvu.

—   Vai viņš bija labs? Jūsu vīrs?

—   Jā . . . ļoti! Ļoti labs!

—   Un jūs viņu mīlējāt?

—   Zināms. Kā tad citādi? Es arī vel tagad mīlu.

—   Un ciešat?

—   Ziniet. . . briesmīgi ciešu.

—   Tātad jūsu nepatikšanas vēl nav pilnīgi pārgājušas'3

Ļuba paskatījās uz mani šķelmīgi un reizē aizdomīgi, bet,

redzēdama mana sejā sirsnīgu līdzjūtību, nomierinājās:

—   Pagājušas . . . Viss garām. Ko lai dara?

Viņa tik naivi un nevarīgi pasmaidīja, ka arī man bija interesanti zināt: ko viņai darīt?

—   Patiešām: ko jums darīt? Vajadzēs aizmirst savu vīru un sākt visu no gala. Apprecieties otrreiz . . .

Ļuba uzmeta lūpiņas, izrādīdama ar to nicināšanu.

—    Ko lai prec? Visi tādi . . .

—    Bet jūsu vīrs taču arī nav nekāds labais. Jūs atstājis. Taisnību sakot, viņu pat mīlēt nav vērts.

—   Kā nav vērts? Jūs taču viņu nepazīstat!

—   Kāpēc viņš jūs atstājis?

—   Iemīlējies citā.

Ļuba to teica mierīgi un pat ar zināmu labpatiku.

—   Sakiet, Ļuba, vai jūsu vecāki vēl dzīvi?

—   Kā tad! Viņi mani bar vienā laidā: kāpēc es precējos?

—   Viņi pareizi dara, jūs bārdaini.

—   Nē, nepareizi. Kas tur ir pareizs?

—   Kā nu ne: jūs taču vel esat bērns, bet jau esat paspējusi apprecēties un izšķirties.

—   Nu . . . Kas par to! Bet kas viņiem par daļu?

—   Jūs ar viņiem kopā nedzīvojat?

—   Man ir sava istaba. Vīrs mani atstāja un aizgāja dzīvot pie savas. . . un istaba tagad ir mana. Es saņemu divisimt rubļu. Un es nemaz neesmu bērns! Kas es par bērnu?

Ļuba skatījās uz mani ar dusmīgu, izbrīnu, un es redzēju, ka savā dzīves rotaļā viņa ir pilnīgi nopietna.

Musu otra sastapšanas notika tādos pašos apstakļos. Ļuba sēdēja tajā pašā krēslā. Tagad viņai bija divdesmit gadu.

Nu, ka jums ar ģimenes lietām?

Ziniet, tik labi, ka pat pateikt nevaru!

—   Lūk, ka! Tātad atradies cilvēks, kas labāks par jūsu … to …

—   Nekā tamlīdzīga. Apprecējos ar to pašu. Otrreiz apprecējos!

—   Kā tas varēja notikt?

— Notika. Viņš atnāca pie manis un raudāja. Un teica, ka es esot labāka par visām. Bet tas taču nav taisnība? Es taču neesmu labāka par visām?

—   Nu… kas kuram patīk. Bet kāpēc jūs domājat, ka jūs tik . . . slikta?

—   Nu, redziet! Tātad viņš mani mīl. Bet tēvs un mate teica, ka es daru muļķības. Bet viņš saka: aizmirsīsim bijušo!

—   Un jūs visu esat aizmirsuši?

—   Uhū, — tikpat klusu kā pagājušo reizi teica Ļuba un pameta ar galvu gluži kā bērns. Bet tad paskatījās manī ar nopietnu ziņkāri, it kā gribēdama pārbaudīt, vai es ko saprotu no viņas dzīves rotaļas.

Trešo reizi es satiku Lubu Gorelovu uz ielas. Viņa iznāca no šķērsielas ar lielām grāmatām rokās un steidzās uz tramvaju, bet ieraudzīja mani un iesaucās:

—   Ak! Labdien! Cik labi, ka jūs satiku!

Viņa bija tikpat jauna, tikpat rūpīgi sasukāta, un viņai bija tikpat tīra, ideāli izgludināta blūzīte mugurā. Bet viņas brūnās acis aizplīvuroja kaut kādi pustoņi, kaut kas līdzīgs dzīves nogurumam, un seja bija kļuvusi bālāka. Viņai bija divdesmit viens gads.

Viņa gāja man līdzās un klusu atkārtoja:

—   Cik labi, ka jūs satiku!

—   Kāpēc jūs tā priecājaties? Vai es jums esmu vajadzīgs?

—   Aha. Man nav neviena, kam izstāstīt.

Un nopūtās.

—   Jums atkal dzīvē nepatikšanas?

Viņa sāka stāstīt klusā balsī, acis nodūrusi.

—    Bija nepatikšanas. Tādas nepatikšanas. Es pat raudāju. Ziniet, viņa to iesūdzēja tiesā. Un tagad tiesa piespriedusi, un mēs maksājam simt piecdesmit rubļu mēnesī. Alimenti. Tas nekas. Vīrs pelna pieci simti rubļu, un es pelnu divi simti piecdesmit. Bet tikai žēl. Un tāds kauns, ziniet! Goda vārds! Tikai tas nav pareizi. Tas nemaz nav viņa bērns, bet viņa uzrādīja lieciniekus …

—   Klausieties, Luba, dzeniet viņu prom.

—   Ko?

—   To pašu .. . jūsu vīru.

—   Nu, ko jūs! Viņš tagad tādā grūtā stāvoklī. Pat dzīvokļa viņam nav. Un jāmaksā, un viss tas . . .

Bet jus taču viņu nemīlat.

—    Nemīlu? Ko jūs runājat? Es viņu ļoti mīlu. Jūs taču nezināt cik viņš labs! Bet tēvs saka: viņš ir draņķis! Un māte saka: jūs neesat reģistrējušies, ej tik prom!

—   Vai tad jūs neesat reģistrējušies?

_ — Nē, mēs neesam reģistrējušies. Sākumā kaut kā nereģistrējamies, bet tagad vairs nevar reģistrēties.

—    Kāpēc nevar? Vienmēr var.

—    Var. Tikai jādabū šķiršanās un tamlīdzīgas lietas.

—   Vīram? No tas pašas, kurai alimenti pienākas!

—   Ne, viņš ar to nav reģistrējies. Ar citu.

—   Ar citu? Kas tad tā . . . vecā sieva?

—   Ne, kāpēc vecā? Viņš nesen ar to reģistrējies.

Es pat paliku stāvot:

—    Nu, es vairs neko nesaprotu. Tad iznāk, ka ne ar otru, bet ar trešo?

Ļuba nopietni man paskaidroja:

—   Nu jā, ja mani skaita, tad tā būs trešā.

—   Bet kad tad viņš paspējis? Kas tad tā par lietu?

—    Viņš ar to, kurai alimenti, ilgi nedzīvoja . . . Pēc tam viņš staigāja, staigāja un satika šo. Un viņai ir istaba. Viņi sāka dzīvot kopa. Bet viņa saka: man tā netīk, vajag reģistrēties. Viņa domāja — tā būs labāk. Tā viņš arī reģistrējās. Bet pēc reģistrēšanās tikai desmit dienas kopā nodzīvoja . ..

—    Un pēc tam?

—    Un pēc tam, kad viņš mani ieraudzīja metro stacijā . . . tur … ar vienu biedru, tā viņam iesāpējās sirds, tā iesāpējās. Viņš tad atnāca un laida vaļā raudas.

—    Bet varbūt viņš visu samelojis? Un ne ar vienu viņš nav reģistrējies . . .

—    Nē, viņš neko neteica. Bet viņa, tā pati, ar kuru viņš bija reģistrējies, atnāca un visu izstāstīja . . .

—    Un raudāja?

—    Uhū, — klusu atteica Ļuba un pameta ar galvu kā bērns» Un vērīgi manī paskatījās. Es galīgi noskaitos un teicu tā, ka visi uz ielas varēja dzirdēt:

—    Dzeniet viņu ratā, dzeniet uz vietas! Kā jums nav kauna?'

Ļuba piespieda sev klāt lielās grāmatas un novērsās sāņus.

Viņas acīs droši vien bija asaras. Un viņa teica, teica ne man, bet ielas otrai pusei:

—   Vai tad es varu viņu padzīt? Es viņu mīlu.

Ceturto reizi es satiku Lubu Gorelovu kinoteātrī. Viņa sēdēja fuajē uz ērta dīvāna un glaudās klāt jaunam cilvēkam — glītam, cirtainiem matiem. Viņš tai kaut ko klusām stāstīja un smējās.

Viņa klausījās ar sasprindzinātu uzmanību un laimīgām brūnām acīm vērās kaut kur tālumā. Viņa likās tikpat akurāta, viņas acīs es nemanīju nekādu pustoņu. Tagad viņai bija divdesmit divi gadi.

Viņa ieraudzīja mani un bija priecīgi pārsteigta. Uzlēca no dīvāna, pieskrēja klāt un ieķērās manā piedurknē:

—    Iepazīstieties, iepazīstieties ar manu vīru!

Jaunais cilvēks pasmaidīja un paspieda man roku. Viņam patiešām bija patīkama seja. Viņi nosēdināja mani vidū. Ļuba no sirds priecājās par satikšanos, visu laiku plucināja manu piedurkni un smējās kā bērns. Vīrs ar atturīgu vīrieša mimiku teica:

—   Nedomājiet vis, es par jums daudz ko zinu. Ļuba vienmēr teica, ka jūs esat viņas liktenis. Un tagad, tiklīdz jūs ieraudzīja, tūliņ teica: mans liktenis.

Ļuba skaļi iesaucās:

—    Vai tad nav tiesa? Vai tad nav tiesa?

Publika skatījās uz viņu. Viņa aizslēpās man aiz pleca un pa jokam stingri teica vīram:

—    Ej! Ej nodzēries ūdeni! Nu, ko tu skaties? Es gribu pastāstīt, cik tu labs! Ej, ej!

Man aiz muguras viņa pagrūda to ar roku. Viņš paraustīja plecus, kautri man uzsmaidīja un aizgāja uz bufeti.

Ļuba sāka plucināt man abas piedurknes:

—   Vai nav labs, sakiet, labs?

—    Ļuba, kā es varu zināt, vai viņš labs vai slikts?

—    Bet jūs taču redzat? Vai tad nav redzams?

—    No izskata viņš labs, nu . . . bet ja atceros visas viņa dēkas . . . jūs taču pati saprotat. . .

Lubas acis iepletās divreiz tik platas:

—    Cik jūs savāds! Vai tad tas ir tas? Nekā tamlīdzīga! Tas pavisam cits! Tas . . . saprotiet. . . tas ir īstais! īstais, dzirdiet!

Es biju pārsteigts.

—    Kā «īstais»? Bet tas? «Mīļais»?

-       Kas viņš par mīļo! Tas ir tik briesmīgs cilvēks! Es esmu tik laimīga! Ja jūs zinātu, cik es esmu laimīga!

—    Bet vai šo jūs mīlat? Varbūt arī. . . maldāties?

Vina klusēja un piepeši kļuva nopietna.

—    Mīlat?

Es sagaidīju, ka viņa bērnišķīgi pamās ar galvu un teiks: «Uhū».

Bet viņa sēdēja līdzās, norimusi un maiga, glaudīja man piedurkni, un viņas brūnās acis vērās ļoti tuvu — dvēseles dziļuma.

Beidzot viņa klusu teica:

—    Es nezinu, kā to pateikt: mīlu. Es neprotu pateikt. .. Tas tik spēcīgi!

Viņa paskatijas uz mani, un tas bija iemilejušas sievietes skatiens.

Iemācīt mīlēt iemācīt pazīt mīlestību, iemācīt būt laimīgam — tas nozīme iemācīt cienīt pašam sevi, iemācīt cilvēkam pašcieņu. Cilvēku sabiedrība un jo vairāk sociālistiskajā sabiedrībā dzimuma audzināšana nedrīkst pārvērsties fizioloģiskā audzināšana. Dzimuma dzīve nedrīkst būt atrauta no visiem cilvēces kultūras sasniegumiem, no sociālā cilvēka dzīves apstākļiem, no vēstures humanitāra ceļa, no estētikas uzvaras. Ja vīrietis un sieviete nejūt sevi par sabiedrības locekļiem, ja viņiem nav atbildības sajutās par savu dzīvi, par tās skaistumu un saprātu, kā tad viņi var mīlēt? No kurienes gan viņiem var rasties cieņa pret sevi, pārliecība, ka viņi stāv augstāk par kuru katru tēviņu vai mātīti?

Dzimuma audzināšana ir vispirms sociālās personības kultūras audzināšana. Un ja buržuāziskajā sabiedrībā tāda audzināšana uz katra soļa uzduras šķēršļiem, ko rada sabiedrības šķiriskais sastāvs, nabadzība, varmācība, ekspluatācija, tad mūsu valstī tādai audzināšanai ir pavērti plaši ceļi. Visvienkāršākajā padomju ģimenē, kolīdz tā pilnīgi izpratīs, cik svarīga un noteicoša loma tai piešķirta valsts dzīvē, kolīdz tā iemācīsies izjust šo savu kopību ar sabiedrību ne tikai lielos vēstures jautājumos, bet arī katrā savas dzīves sīkuma, līdz ar to tiek atrisināta arī dzimuma audzināšanas problēma, jo tāda ģimene jau atrodas kultūras revolūcijas gultnē.

Vēl ne visai sen dzimuma audzināšanas problēma interesēja daudzus brīvdomātājus šādā veidā: kā izskaidrot bērniem bērnu dzimšanas noslēpumu? Problēma tika izvirzīta liberālā ietērpā, un liberālismu saskatīja tajā apstāklī, ka vairs nešaubījās: dzimšanas noslēpums bērniem katrā ziņā jāizskaidro. Šā uzskata piekritēji augstprātīgi zobojās par vecajiem nejēdzīgajiem paņēmieniem, nicināja stārķus un nievāja kāpostus. Viņi bija pārliecināti, ka no stārķiem un kāpostiem nāk visādas kļūmes un ka savlaicīga izskaidrošana no šīm kļūmēm pasargās.

Vispārdrošākie un liberālākie prasīja pilnīgi noraut visus «plīvurus» un pilnīgi atklāti runāt ar bērniem par dzimuma jautājumiem. Visādos veidos un visādās balsīs spriedelēja par tiem briesmīgajiem un līkumainajiem ceļiem, kādos mūsdienu bērni iepazīstas ar dzimšanas noslēpumu. Jūtīgiem cilvēkiem tiešām^ varēja likties, ka bērna stāvoklis dzimšanas noslēpuma priekšā līdzinās kaut kāda ķēniņa Edipa traģiskajai kolīzijai! Atlika tikai pabrīnīties, kāpēc, šie nelaimīgie bērni nenodarbojas ar masu pašnāvībām.

Mūsu laikos nav tādas tieksmes izskaidrot bērniem dzimšanas noslēpumu, bet dažās ģimenēs apzinīgus vecākus vēl tagad nomāc jautājums: ko darīt ar šo noslēpumu un ko atbildēt bērniem, ja viņi jautā.

Starp citu, jāpiezīmē, ka šās paniskās, tik ļoti svarīgās un neatliekamās problēmas laukā ir ticis vairāk runāts, nekā praktiski darīts. Es zinu tikai vienu gadījumu, kad tēvs lika savam piecus gadus vecajam dēlam noskatīties, kā māte dzemdē. Kā katra cita idiotisma izpausme, tā arī šis gadījums pelna tikai psichiatru uzmanību. Daudz biežāk gadījās, ka godīgi vecāki tiešām ķērās pie dažādām «patiesīgām» izskaidrošanas procedūrām. Un, lūk, jau pirmajos šā patiesīguma mirkļos parasti izrādījās, ka viņu stāvoklis ir gandrīz bez izejas.

Pirmkārt, atklājās kliedzoša pretruna starp vecāku liberālismu un vecāku ideālismu. Pēkšņi, nez no kurienes, kļuva pilnīgi skaidrs, ka dzimuma problēma, par spīti visiem izskaidrojumiem, par spīti to varonīgajam patiesīgumam, tomēr ir un paliek dzimuma problēma un nevis dzērveņu ķīseļa vai aprikožu ievārījuma problēma. Aiz šā iemesla tā nekādi nevarēja iztikt bez tādiem sīkumiem, kas pat visliberālākajiem bija nepanesami un prasīja noklusēšanu. Patiesība, tiecoties uz gaismu, līda ārā tādā veidā, ka pat visdrošsirdīgākie vecāki sajuta kaut ko līdzīgu ģībonim. Un visbiežāk tas notika ar tiem vecākiem, kas pacēlās pār vidusmēra cilvēkiem, kas stāvēja tuvāk «ideāliem», kas aktīvi tiecās pēc labāka un pilnīgāka. īstenība viņiem gribējās tā «izskaidrot» dzimuma problēmu, lai tā vairs nebūtu dzimuma problēma, bet kaut kas cits, tīrāks, celaks.

Otrkārt, noskaidrojās, ka ar vislabāko centību, ar viszinātniskāko mimiku. vecāki tomēr stāstīja bērniem to pašu, ko tiem būtu stāstījuši «briesmīgie puikas un skuķi» un no kā vecāku paskaidrojumam bija jāpasargā. Noskaidrojās, ka bērnu dzimšanas noslēpumam nav divu variantu.

Galu galā atcerējās, ka no pašas pasaules radīšanas nebija reģistrēts neviens gadījums, kad jaunajiem cilvēkiem, dodoties laulībā, nebūtu pietiekama priekšstata par bērnu dzimšanas noslēpumu un pie tam . . . vienmēr vienā un tajā pašā variantā, bez kaut kādiem manāmiem novirzieniem. Bērnu dzimšanas noslēpums laikam ir vienīgā sfēra, kur nav novēroti ne strīdi, ne ķecerības, ne tumšas vietas.

Aleksandrs Volgins dzīvo jaunas mājas ceturtajā stāva. Aleksandra tēvs, Timofejs Petrovičs Volgins, strādā Iekšlietu tautas komisariātā. Uz viņa formas blūzes piedurknēm uzšūtas divas sudraba zvaigznītes un divas zvaigznītes uz aveņkrāsas uzšuvēm. Aleksandra dzīvē šīm zvaigznītēm ir nozīme. Vel svarīgāks ir revolveris. Makstī tēvs nēsā bratmiņu numurs divi.

Aleksandrs labi zina, ka, salīdzinot ar naganu, brauniņš ir daudz pilnīgāks ierocis, bet viņš arī zina, ka tēva galda atvilktnē glabājas tēva iemīļotais revolveris un šis «mīlulis» — nagans ir cīņas biedrs, par kuru viņš var stāstīt daudz aizraujošu stāstu no tiem laikiem, kad vēl nebija tīrā, mājīgā dzīvokļa jaunajā mājā, kad nebija arī paša Aleksandra, ne Volodjkas Uvarova, ne Kostjas Nečiporenko. Skolā par šiem laikiem stāsta ļoti maz un tikai no grāmatām, un stāsta skolotāji, kas paši nekā nav redzējuši un nekā nesaprot. Ja viņi paklausītos, kā divdesmit čekistu, izbraucot ziemas laikā no pilsētas, uzdūrās veselai banditu bandai, kā čekisti patvērās aiz pilsētas nomales žogiem, kā četras stundas atšaudījās, sākumā ar šautenēm un pēc tam ar naganiem, kā pa vienai patronai atstāja sev pašiem, — lūk, tad viņi gan zinātu, kas ir nagans, kurš pašlaik mierīgi atdusas galda atvilktnē. Skolotāja stāsta un stāsta, bet ja viņai parādītu naganu, tad viņa droši vien iekliegtos un izskrietu no klases.

Aleksandrs Volgins lepojas ar savu tēvu, lepojas ar viņa ieroci un viņa zvaigznītēm. Aleksandrs zina, ka tēva dzīvē slēpjas sevišķas tiesības un likumi, kas viņam, Aleksandram Volginam, jāievēro. Pārējos apstākļus, proti: tēva mierīgo un dziļo skatienu, gudrās klusās acis un nosvērto vīrišķīgo spēku — visu to Aleksandrs Volgins savā novērtējumā it kā palaida garām, gandrīz nepamanīja, tāpat kā cilvēki nemana savu veselību. Aleksandrs bija pārliecināts, ka viņš mīl tēvu par viņa kaujas gaitām.

Tagad — māte. Māte nekliegs un nebēgs, ja viņai parādīs naganu. Ovručas pilsētā viņa viena pati atšaudījās no bandītiem, bet tēvs tajā laikā atradās partijas sapulcē. Tur bija arī Nadja, tikai Nadjai toreiz bija viens gads, un viņa šajā notikumā dalību neņēma. Tagad Nadjai septiņpadsmit gadu, Aleksandrs viņu mīl, bet tā ir cita lieta. Un māte. Māte, zināms, nav kaujiniece, lai gan viņai arī nācies Ovručā pašaudīt. Pirmkārt, viņa strādā kādā Izglītības tautas komisariāta iestādē, otrkārt, viņai nav ne revolvera, ne zvaigznīšu, ne valsts drošības vecākā le’tnanta dienesta pakāpes un, treškārt, viņa ir ļoti skaista, laba, maiga, un ja viņai arī būtu nagans un vienalga kāda pakāpe, nevarētu zināt, kurā vietā tas viss novietotos Aleksandra iztēlē. Aleksandrs Volgins mīl savu māti nevis kaut kādu nopelnu dēļ, bet… mīl, un tas ir viss!

Pie šādiem mīlestības problēmas atrisinājumiem Aleksandrs Volgins jau nāca aizpērnā gadā, t. i., tad, kad viņam radās īsti biedri, nevis kaut kadi pienapuikas, kuri to vien zina, kā lepoties ar savam bikšu kabatām un jaunajām blūzēm, bet gan tādi, kuriem ir dzīves pieredze un patstāvīgas domas. Varbūt viņi arī mīl savus vecākus, bet viņi nebāžas ar tiem citiem acīs, un viņiem arī nav laika nodarboties ar vecākiem. Dzīve ik dienas izvirza tādus jautājumus, ka var aizmirst ne tikai vecākus, bet pat pusdienas, un šo jautājumu atrisināšanai vajag daudz spēka un zināšanu: ņemsim, piemēram, sacīksti starp «Dinamo» un «Lokomotivi» vai aviācijas svētkus, vai mājas nojaukšanu blakus ielā, vai tuvējās trases asfaltēšanu, vai radio. Skolā arī tik daudz darīšanu un jautājumu, tik daudz sarežģītu attiecību, tik daudz intrigu, tik daudz notikumu, ka pat Volodjka Uvarovs dažreiz zaudē galvu un saka:

—    Kas man par vajadzību! Lai saka viens cilvēks! Negribu ielaisties.

Un pie tam Volodjka Uvarovs nekad nesmejas. Volodjka Uvarovs patiešām atgādina angli, to visi labi zina. Viņš nekad nesmejas. Citi arī izmēģināja, bet ilgāk par dienu neviens neizturēja, tik un tā otru dienu atņirdz zobus un zviedz kā mērkaķis. Bet Volodjka tikai retu reizi pakustina lūpu, vai tad tā ir smiešanās? Tas tādēļ, lai izrādītu nicināšanu. Aleksandrs Volgins cieni Volodjkas skarbo manieri, bet nebūt nedomā to atdarināt. Aleksandrs Volgins pazīstams ar savu asprātību, aizraujošiem smiekliem un nepārtraukto, zobgalīgo mēļošanu. Visi zēni sargājas no Aleksandra Volgina asās mēles. Visa piektā, klase. Un skolotāji zina. Jā . . . arī skolotāji.

Kas attiecas uz skolotājiem, tad te tā lieta, bez šaubām, ir daudz sarežģītāka. Bieži gadās, ka taisni ar skolotājiem arī sākas visādas nepatikšanas.

Pirms dažām dienām krievu valodas skolotājs Ivans Kirilovičs paziņoja, ka viņš pāriet pie Puškina. Volodjka Uvarovs vēl pirms skolotāja atnesa klasē «Jevgeņiju Oņeginu» un demonstrēja dažus pantus. Bet tagad Ivans Kirilovičs teica, ka būšot pamatīgi jāiepazīstas ar Puškinu. Saka «pamatīgi», bet īstenībā visinteresantākos pantus izlaiž. Aleksandrs Volgins skaļi, kaut arī pieklājīgi, jautāja:

—    Bet kā tas jāsaprot: «… tā, solīdama skatam kā balvu neatsveramu…»?

Aleksandram Volginam ir smalki sejas panti un kustīgas lūpas. Viņš nekautrīgi rādīja zobus Tvanam Kirilovičam un gaidīja atbildi. Klasē visiem iezibējās acis, jo jautājums bija uzdots tiešām interesants. Visi labi zināja, ka «tā» nozīmē kājiņu, sievietes kājiņu, Puškins to sīki aprakstījis, un zēniem patika, Šo pantu rādīja meitenēm un ar lielu interesi vēroja, kādu iespaidu tas atstās. Bet ar meitenēm efekts, jāsaka, iznāca negatīvs. Vaļa Strogova paskatījās uz pantu, pat nenosarka un iesmējās. Bet to, ko viņa teica, pat kauns atcerēties:

—    Ak jūs pienapuikas! Viņi tikai šodien ieraudzījuši!

Pārējās -meitenes arī sāka smieties, Aleksandrs Volgins apjuka un paskatījās uz Volodju. Volodjas tuklajā sejā nepakustējās neviens muskulis. Viņš teica caur zobiem:

—     Kad mēs jo ieraudzījām — tas ir cits jautājums, bet tu pasaki, ka tas jāsaprot.

Tas Volodjkam iznāca eleganti, un varēja gaidīt, ka visai sarunai būs spožs fināls. Patiesība izrādījās daudz bēdīgāka.

Vaļa Strogova vērīgi paskatījās Volodjkā. Cik daudz šajā skatiena bija pārākuma apziņas un nievāšanas. Un teica viņa ta:

—     Volodja, šajā pantā nav nekā nesaprotama, bet tu vēl esi par jaunu. Paaugsies — sapratīsi.

Sādusapvainojumus ne katrs var panest mierīgi. Tajos sabrūk cilvēka slava, zūd ietekme, sadrūp autoritāte, izput ilgu gadu saites. Un tāpēc visi ar aizturētu elpu gaidīja, ko teiks Volodjkā. Bet Volodjkā neko nepaspēja pateikt, jo Vaļa Strogova lepni devās uz izeju. Viņas elkoņos ieķērās Ņina un Vera. Visas viņas aizgāja sevišķā, nepieejamā gaitā, nevērīgi raudzījās apkārt un ar vienu roku kārtoja matus. Volodjkā Uvarovs klusēdams skatījās viņām pakaļ un nicīgi šķobīja biezās lūpas. Visi zēni apklusa, tikai Kost ja Nečiporenko teica:

—     Kas jums par patiku ar viņām pīties?

Kostja Nečiporenko mācījās par visiem labāk un varēja atļauties tādu greznību kā savu paša spriedumu. Visi bija vienis pratis, ka Volodjkā cietis neveiksmi, un gaidīja tūlītēju un noteiktu rīcību. Vilcināties nedrīkstēja. Volodjkā uz sava sola ieslēdzās dzedrā, angliskā klusēšanā. Aleksandrs Volgins zobojas par katru nieku un starpbrīžos ne brīdi neatpūtās. Piesējās vajajam,_paaklajam Mišām Gvozdevam un prasīja:

—     Kāpēc vīrietim ir bikses, bet sievietei brunči?

Miša saprata, ka šajā nevainīgajā jautājumā slēpjas kāda kaitīga intriga, un grasījās iet projām. Viņam ir uzmanīgas, biklas kustības un izbiedēta sejas izteiksme. Bet Aleksandrs saķer viņu aiz elkoņa un atkārto stipri, ka visa klase dzird:

—     Kāpēc bikses un brunči? Kāpēc?

Miša bezspēcīgi rausta elkoņus, apvainojas un raugās uz zemi.

Volodjkā saka caur zobiem:

—     Laid viņu vaļā, tūlīt sāks raudāt.

Aleksandrs Volgins smejas:

—     Nē, lai pasaka!

Miša nespēkā noliecas pār solu. Viņš patiešām drīz sāks raudat. Kad Aleksandrs palaiž vaļā viņa rokas, viņš ielien tālākā kaktā un, pagriezies pret sienu, klusē.

—     Cik ērmots! — smejas Aleksandrs. — Viņš nezin ko iedomājas, bezkauņa tāds! Bet tas ir pavisam vienkārši:

Lai Miša neiemiletos,

Ar vīrieti neprecētos.

Tagad Miša sāka raudāt un kā untumains bērns pameta gaisā elkoni, lai gan viņa elkonis nevienam nebija vajadzīgs. Bet Volodjkā Uvarovs derdzīgi viebjas, un viņam taisnība: ne ar kādiem jokiem nevar izklīdināt nepatīkamo sajūtu, kas radās pēc sarunas ar meitenēm. Klasē bija daudz cilvēku, kas arī agrāk, gan ne vārda neteikdami, izturējās nosodoši pret Volodjku Uvarovu un viņa draugu Aleksandru Volginu. Sevišķi smagi bija noskatīties, ar kādām saltām nievām meitenes ienāca klasē un sēdās savās vietās. Viņas izturējās tā, it ka pēdējā sola nemaz nebūtu, bet ja arī būtu, tad tur nav neka interesanta, ka viņas pašas visu zina un ka ar šīm savam zināšanām viņas ir labākas un pārākas par kādiem tur Volginiem un Uvaroviem. Meitenes pieliecas viena pie otras, sačukstas un smejas. Un kā lai to sazina, par ko viņas smejas, un kāpēc viņas tik daudz iedomājas?

Situācija prasīja tūlītēju rīcību. Jautājumam, kas tika uzdots skolotājam, vajadzēja stāvokli glābt. Lūk, kāpēc Aleksandrs Volgins ar tādu svinīgu smaidu gaidīja Ivana Kiriloviča atbildi. Pat visnelabojamākie miegamices, zubrītāji un teicamnieki apklusa: viņi ar interesi sekoja šai divkaujai. Skolotājs bija vēl ļoti jauns un diez vai pratīs izlocīties no kļūmīgā stāvokļa.

Ivans Kirilovičs patiešām apjuka, nosarka un nomurmināja:

—    Tas, patiesību sakot, no cita novada … nu . . . vispār .. . no citu attiecību . . . novada. Es nesaprotu, kāpēc jūs to jautājat?

Aleksandrs Volgins pielika varonīgas pulēs, lai viņam, iznāktu apmierinoša, skolnieciska seja, un, šķiet, tas viņam izdevās puslīdz labi:

—    Es jautāju tāpēc, ka lasu un neko nesaprotu: «neatsveramu balvu». Bet kādu balvu, — netieku gudrs.

Bet skolotājs pēkšņi izkļuva no ķibeles un, goda vārds, izkļuva veikli:

—   Mēs pašlaik runājam par ko citu. Kādēļ lai mēs novirzāmies no temata? Bet es šajās dienas aiziešu pie jums mājās un paskaidrošu. Jūsu vecāki arī paklausīsies.

Aleksandrs Volgins nobāla un galīgi apmulsis nočukstēja:

—    Lūdzu.

Volodjkā uzmeta Aleksandram iznīcinošu skatienu un nepieceldamies teica:

—    Ja jautā klasē, tad ko tur mājās skaidrot?

Bet skolotājs izlikās, ka nav neko sadzirdējis, un turpināja stāstu par kapteiņa meitiņu.

Aleksandrs Volgins gribēja vēl kaut ko teikt, bet Kostja Ne-

195

čiporenko parava viņu aiz piedurknes, ar varu nosedinaja un labsirdīgi aizrādīja:

—    Neāksties! Iekritīsi!

Pēdējā sola gods bija glābts, bet par kādu dārgu cenu!

To pašlaik ar satraukumu atceras Aleksandrs Volgins. Ir pagājušas jau trīs dienas. Mājās Aleksandrs nervozi klausījās katrā zvanā, bet skolotājs vēl arvien nenāca. Aleksandrs tagad sevišķi rūpīgi gatavo mājas darbus, sēž rāmi klasē, bet uz Volodjku cenšas pat neskatīties. Ja šis Ivans Kirilovičs patiešām atnāks tēvam sūdzēt, tad pat grūti iedomāties, ar ko tas viss var beigties. Līdz šim Aleksandram nav bijis konfliktu ar tēvu skolas lietās. Aleksandrs mācījās labi, nekādu skandālu nebija. Mājās viņš centās maz runāt par skolu, domājot, ka tas vislabākais. Un nu, lūk, tāda ķeza!

Vakaros, nogulies gultā, Aleksandrs pārdomāja notikušo. Viss bija skaidrs. Par to, ka viņš klasē uzstāda blakus jautājumus, tēvs neko neteiks, tas ir nieks, bet, lūk, par šo pašu «neatsveramo balvu», velns lai to parauj, viņš dabūs gan. Aleksandrs, par to domājot, ātri apgriežas no vieniem sāniem uz otriem, un apgriežas ne tāpēc, ka dabūs, bet tāpēc, ka ir vēl kaut kas briesmīgāks. Lai viņam sadod, cik grib, cik patīk, par to nav ko uztraukties. Un kā tur sados? Sitīs, vai? Sist nesitīs. Bet kā lai runā ar tēvu par visām šīm lietām, balvām, kājiņām — šausmas! Smags, neiespējams temats!

Volodjka Uvarovs jautāja:

—      Nav vēl bijis . .. tas?

—     Nē.

—     Bet ko tu darīsi, ja viņš atnāks?

—     Nezinu.

—     Tu pasaki, ka tu patiešām neko nesaprati.

—      Kam lai saku?

—              Tēvam, kam tad citam? Nesaprati, un tas ir viss! Aleksandrs pagrozīja galvu:

—       Tu domā, ka manu tēvu tik viegli piemānīt? Viņš ne tādus vien kā mūs redzējis.

—     Bet vai viņš noticētu?

—       Varbūt tomēr noticēs. Cik mums gadu? Trīspadsmit. Mums šajā vecumā nav viss jāsaprot. Nesaprotam, un tas ir viss!

—        Nesaprotam, bet kādēļ tādu . . . izvēlējāmies . . . taisni tādu.

—        Nu… izvēlējāmies… Puškins tieši… gadījās… Volodjka no visas sirds gribēja palīdzēt draugam. Bet Aleksandrs nez kāpēc kautrējās teikt Volodjkam patiesību. Šī patiesība bija tā, ka Aleksandrs nevarēja tēvu. krāpt. Kaut kādi

nevareja, tapat nevareja, ka nevareja runāt ar viņu par «tādiem jautājumiem».

Negaiss uznāca no tās puses, no kuras nemaz negaidīja: Nadjka! Tēvs tā arī iesāka:

—     Nadja man izstāstīja…

Šī ziņa bija tik pārsteidzoša, ka pats temats zaudēja savu asumu. Tēvs runāja, Aleksandrs jutās pavisam nelabi, asinis viņa organismā plūda, kā un kurp gribēja, acis mirkšķinājās bez kādas jēgas, bet galvā visu laiku dunēja negaidītais un nepiedodamais atklājums: Nadjka! Šī jaunā vēsts Aleksandru tā nospieda, ka viņš pat neievēroja, kā mēle viņam uz pašas iniciatīvu sāka šļupstēt:

—     Bet viņa taču neko nezina . . .

Viņš saņēma sevi rokās un iekoda mēlē. Tēvs raudzījās uz viņu nopietni un mierīgi, bet Aleksandrs, jāsaka, tikai ar pūlēm aptvēra, kā tēvs skatās. Viņš redzēja sev priekšā tikai tēva piedurkni ar divām sudraba zvaigznītēm. Viņa acis pašas no sevis klīda pa zvaigznīšu vijumiem, kavējās vijumu galos un izliekumos. Ausīs skanēja tēva vārdi un kaut ko darīja ar viņa galvu, vismaz tajā sāka rasties zināma kārtība. Viņa priekšā sāka griezties skaidras, saprotamas un nez kāpēc pieņemamas domas, no tām izstaroja kaut kas silts tāpat kā no tēva piedurknes. Aleksandrs saprata, ka tās ir tēva domas un ka šajās domās ir glābiņš. Nadjka pēkšņi izzuda no apziņas. Kakls viņam sažņaudzās, asins nekārtīgie viļņi norima un sāka sildīt vaigus un sirdi. Aleksandrs pacēla acis un ieraudzīja tēva seju. Tēvam ir stingri savilkta, muskuļaina mute, viņš raugās Aleksandrā cieši un saprotoši.

Aleksandrs piecēlās no krēsla un atkal nosēdās, bet nevarēja vairs atrauties no tēva sejas un nevarēja savaldīt asaras. Viņš šņukstēdams teica:

—    Tētiņ! Es tagad visu saprotu! Es darīšu tā, kā tu teici. Un visu mūžu, kā tu teici! Redzēsi!

—    Apmierinies, — tēvs klusu teica. — Apsēdies! Neaizmirsti, ko solīji: visu mūžu. Iegaumē, es tev ticu, pārbaudīt nepārbaudīšu. Ticu, ka tu esi vīrietis un nevis . .. tukšs zvārgulis.

Tēvs strauji piecēlās no krēsla, un Aleksandram acu priekšā pāris reizes nozibēja viņa spožā josta un revolvera tukšā maksts. Tēvs aizgāja, Aleksandrs nolika galvu uz rokām un sastinga pussamaņas un laimes pilnā mierā.

—     Nu?

—     Kad tik tu butu dzirdējis!

—     Bet ko tu?

—     Es? Es neko . . ,

—      Bet tu droši vien sāki raudāt un tūliņ: tētiņ, tētiņ!

—      Kas te ko raudāt?

—     Vai tad tu neraudāji?

—     Nē.

Volodjka raudzījās uz Aleksandru laiski, pārmetoši.

—      Tu domā, ja tēvs, tad viņš vienmēr runā pareizi? Pēc viņu domām … mēs vienmēr esam tie vainīgie. Par sevi viņi nekad nerunā, bet tikai par mums. Manējais ari, kad iesāk, tad bez apstājas: tev jāzina, tev jāsaprot,..

Aleksandrs klausījās Volodjku ar smagu sirdi. Viņš nevarēja nodot tēvu, bet Volodjka prasīja nodevību. Bet ari aiz Volodjkas stāvēja kāds neapšaubāms gods, kuru neaizstāvēt viņš nevarēja. Bija nepieciešams kompromiss, un Aleksandrs nevarēja tam atrast pieklājīgu formu. Volodjkam būs drusku jāpiekāpjas. Un kāpēc gan lai viņš nepiekāptos? Jau tā aizgājuši par tālu.

—      Tātad, pēc tavām, domām, mans tēvs runāja nepareizi?

—      Nepareizi.

—      Bet varbūt pareizi?

—      Kas tur var būt pareizs?

—     Cits būtu pateicis savādāk. Tas teiktu: kā tu uzdrošinies! Kaunies, kā tev nav kauna! Un tamlīdzīgi.

—      Un tad?

—      Viņš tā nerunāja.

—      Un tad?

—      «Un tad, un tad». Ja tu pats būtu paklausījies.

—      Nu labi, būtu paklausījies . . . Vienalga, pastāsti, ko teica. Tikai tu domā, ka viņi arvien tā runā: «kā tev nav kauna»? Viņi, draudziņ, ari prot izlikties.

—      Bet kāpēc izlikties? Vai tad viņš izlikās?

—      Nu, zināms, bet tu nopriecājies: noslēpumi, noslēpumi, visiem ir noslēpumi!

—      Bet pavisam ne tā.

—      Bet kā?

—      Pavisam citādi.

—      Nu kā?

—      Viņš saka, tu saproti: dzīvē ir tāds noslēpums, par kuru nemēdz runāt. Un saka: visi cilvēki zina, gan vīrieši, gan sievietes, un nekā tajā nav nešķista, bet par to nav parasts runāt. Cilvēki zina. Vai maz ko zina? Tātad zina, bet acis ar to nelien, Tā, viņš saka, ir kultūra. Bet jūs, pienapuikas, esat dabūjuši zināt, bet mēle jums kā govij aste. Un vēl ko . . . tādu . . . teica.

—      Nu?

—      Viņš teica: mēle cilvēkam vajadzīga nopietnām lietām, bet jūs ar mēli mušas dzenājat.

—      Tā ari teica?

—    Tā ari teica.

—    To viņš gudri pateicis.

—    Bet tu domā . . .

—    Tas vienkārši tāds vārds. Bet kāpēc Puškins uzrakstījis?

—    O! Viņš ari par Puškinu runāja. Tikai esmu piemirsis, ko viņš sacīja.

—    Pavisam piemirsis?

—    Nē, ne jau pavisam, tikai . . . tad sapratu, bet tur tādi vārdi. . . vai zini. . .

—    Nu?

—   Viņš saka: Puškins ir liels dzejnieks.

—    Tad tā atklājums!

—   Nē.. . pag, ne tas ir galvenais, ka liels, bet tas, ka vajag saprast…

—    Kas tur ko nesaprast?

—    Tas ne, tas te nekrīt svarā. Viņš tā ari saka… ahā, atcerējos: gluži pareizi, gluži pareizi, tā ari teica: gluži pareizi!

—    Stājies ar savu «gluži pareizi»!

—    Un viņš teica tā: gluži pareizi, tajā pantā teikts par to pašu . . . lūk, par šo pašu . .. nu, saproti.. .

—    Saprotu, bet tālāk?

—    Bet tālāk tā: Puškins izteicis dzejā … un tādā patiešām apbrīnojamā dzejā, un tad … vēl.. . vēl viens tāds vārds, ahā: maigā dzejā! Maigā dzejā. Un saka: tas ari ir skaistums!

—     Skaistums?!

—    Jā, bet jūs, saka, nekā no skaistuma nesaprotat un gribat pārtaisīt par ko citu.

—    Nekā tamlīdzīga! Kas tad gribēja pārtaisīt?

—    Tad viņš tā saka: jums gribas pārtaisīt… par vienkāršu sarunu, nē, par piedzēruša huligāna valodu. Jums, saka, nevajag Puškina, bet jums vajadzīgi uzraksti uz sētām…

Volodjka stāvēja taisni, uzmanīgi klausījās un sāka šķobīt lūpu. Bet acis nolaida, it kā kaut ko pārdomādams.

—    Un tas ir viss?

—    Viss. Viņš vēl runāja par tevi.

—    Par mani?

—    Uhū.

—    Interesanti.

—    Pateikt?

—    Vai tu domā, man tas no svara, ko viņš saka?

—    Tev, zināms, nav no svara.

—                   Viņš tevi pamatīgi apstrādājis. Bet ko viņš par mani teica?

—                   Viņš teica: tavs Volodjka ķēmojas pakaļ anglim, bet Ist!$9 nlbā viņš ir mežonis.

—    Vai es?

—         TOC \o "1-5" \h \z Uhū.

—         Un teica «ķēmojas»?

—         Uhū.

—         Un mežonis?

—         Uhū. Viņš tā teica: mežonis.

—          Stipri teikts! Bet ko tu?

—          Es?

—         Tu, zināms, biji priecīgs?

—         Kas man tur ko priecāties?

—         Es tātad esmu mežonis, bet tu laikam būsi kulturāls cilvēks!

—       Viņš vēl teica: pasaki savam Volodjkam, ka sociālistiskajā valst’i tādu mežoņu tā kā tā nebūs.

Volodjka nicīgi pasmaidīja, pirmoreiz pa visu sarunas laiku:

—       Viņš tevi pamatīgi apstrādājis! Un tu visam arī noticēji. Ar tevi tagad bīstami draudzēties. Tu tagad būsi «kulturāls cilvēks». Bet tava māsa visu izpļāpās, viņai meitenes, zināms, par visu stāstīs, klasē ne par ko vairs nevarēs runāt! Bet kā tu domā, kāda viņa pati? Tu zini, kāda viņa pati?

—         Kāda viņa pati?

Aleksandrs patiešām nevarēja saprast, kāda viņa pati. Nadja stāvēja ārpus katras aizdomas. Aleksandrs, zināms, vēl nebija aizmirsis pirmo satricinošo iespaidu, pēc tam kad kļuva skaidrs, ka Nadja viņu nodevusi, bet viņš tomēr nevarēja ļaunoties uz māsu, viņš vainoja pats sevi: kā viņam nav ienācis prātā, ka māsa visu dabūs zināt. Tagad viņš raudzījās uz Volodjku, un bija skaidrs, ka Volodjka kaut ko zina.

—         Kāda tad viņa ir?

O! Tu nekā nezini! Vina par tevi sastāstīja, bet pati kada? ’

—          Saki!

—         Tev to nevar teikt! Tu tāds kulturāls cilvēks!

—         Nu, saki!

Volodjka turēja galvu lepni paceltu, tomēr no viņa tuklās sejas nenozuda tāds savāds domīgums. Un viņa acīs agrākā augstprātīgā laiskuma vietā tagad šaudījās smalkas adatiņas. Tādas adatiņas mēdz vienmēr būt, kad ievainotā patmīlība uzsāk cīņu ar mūžseno puicisko godprātību un patiesības mīlestību.

Un pašlaik patmīlība ņēma virsroku. Volodjka teica:

—       Es tev pateikšu, tikai vēl uzzināšu . . . vienu lietu.

Tā tika panākts kompromiss. Nadjas iejaukšanās draugus neinteresēja, jo viņa bija desmitajā klasē, bet māsas divkosība nebija ciešama.

_ Nadja VoJgina mācījās desmitajā klasē tajā pašā skolā, kur mācījās mūsu draugi. Tāpēc arī viegli saprotams, kā nāca gaismā notikums ar Puškina pantiem. Šīm meitenēm iedomība

un dažādi galvas pagriezieni ļoti labi sadzīvoja ar tenkām un sačukstēšanos, un tagad bija zināms, par ko viņas sačukstējās. Viņas bija priecīgas par šo gadījumu. Ja atceramies, ka jautājums par Puškina dzeju tika uzstādīts viskulturālākā veidā un ka neviens patiešām arī nemēģināja ietērpt šos pantus huligānu valodā, un visi saprot, ka šī dzeja ir skaista, un ne tikai viņi vien, un ja skolotājs būtu to pienācīgi izskaidrojis, — ja visu to ņemam vērā, tad pirmajā vietā tūliņ izvirzās šo meiteņu viltība. Viņas izliekas, ka sarunājas par «Kapteiņa meitiņu», un skolotāji viņām tic. Bet viņas izstāstījušas Nadjai par Puškina pantiem. Lūk, par ko viņas sarunājas.

Lai gan Vaļa Strogova ir tikai piektajā klasē, viņa jau izturas lepni. Mājās viņa iet kopā ar astotās klases skolnieku Gončarenko aiz tā iegansta, ka abi dzīvo vienā mājā. Arī uz slidotavu kopā. Un no slidotavas kopā. Vēl rudenī Volodjka Uvarovs aizrakstīja viņai zīmīti:

«Vaļai Strogovai.

Tu nedomā, ka mēs neko nesaprotam. Mēs visu saprotam. Ak, cik viņš skaists un gudrs, šis Kola Gončarenko. Tikai nav ko degunu celt.»

Visi redzēja, kā Vaļa Strogova saņēma zīmīti gramatikas stundā, kā to zem sola izlasīja un cik sirdīgi sēdēja visas stundas un starpbrīžus. Bet pēdējā stundā Volodjka saņēma atbildi:

«Volodjam Uvarovam.

Muļķis. Kad kļūsi gudrāks, paziņo.»

Volodjka trīs dienas nevarēja attapties no šā apvainojuma. Viņš aizsūtīja vēl vienu zīmīti, bet tā atgriezās atpakaļ ar bezkaunīgu uzrakstu:

«To rakstījis Uvarovs, tāpēc var arī nelasīt.»

Bet viņa joprojām staigā ar Gončarenko. Un skolotāji domā, ja jau meitene, tad tas nekas. Un ne tikai Vaļa. Lūdzu. Visām noslēpumi, katrai savas slepenas darīšanas, bet piektās klases priekšā tās tik lepnas. Un visi šo noslēpumu pavedieni aizstiepjas augstākajā perspektivā — astoto, devīto un desmito klašu tālēs. Turienes jaunekļi ar sava skaistuma un dīgstošo Ūsiņu palīdzību iespiežas visur. Bet ko dara šās augstās perspektīvas meitenes, — pat grūti iedomāties.

Volodjka Uvarovs bija šajā jautājumā galējās skepses pārstāvis. Viņš stāstīja par vecākajām meitenēm gluži neticamas lietas un pat daudz nepūlējās, lai viņam, ticētu. Viņu neinteresēja fakti, svarīgi bija temati, tendences un sīkumi. Citi neko nestāstīja, Volodjam neticēja, bet viņa stāstos labprāt klausījās.

Devītās un desmitās klases meitenes! Viegli teikt! Volodjka, pat tas juta cienību. Vai viņam varēja ienākt prātā uzrakstīt kādai zīmīti? Kā uzrakstīt? Par ko rakstīt? Vecāko klašu meitenes bija maz izprotami radījumi. Pat skatīties uz viņām; bija bail. Ja viņa pamanīs un paskatīsies uz tevi, — ko lai atbild nieka puišelis? Tikai paši pārgalvīgākie dažreiz, klaiņājot pa gaiteni, iedrošinājās aiztikt ar plecu meiteni, bet tā bija nožēlojama izklaidēšanās. Viss tas bija jādara ar bailēm, risks bija milzīgs. Bet ja nu viņa tevī paskatīsies, ja kaut ko pateiks, kur tu tad dēsies uz cietās nekustīgās grīdas, kas neiebrūk tad, kad tu vēlies . . .

Aleksandram Volginam sirds dziļumos nekas nebija pret vecākām meitenēm, bet tas bija briesmīgs noslēpums, tāds noslēpums, ka tā īstais saturs nekad pat sapnī nerādījās, bet ja arī rādījās, tad neko nevarēja izprast. Viņš turklāt bija vēl labākā stāvoklī, jo tajā pašā māja ceturtajā stāvā starp viņu un vecākiem dzīvoja Nadja — nesaprotama, simpātiska un tuva būtne. Pie Nadjas nāca draudzenes, desmitās klases skolnieces, maigas meitenes ar neatvairāmām acīm, trausliem zodiem un viļņainiem, līdz absurdam tīriem matiem, ar tām auguma īpatnībām, par kurām kā nomodā, tā arī sapņos labāk nedomāt. Aleksandru reizēm pielaida viņu sabiedrībā, pielaida ne bez savtīgiem nolūkiem. Šajā sabiedrībā viņš izturējās brīvi, runāja skaļi, neskopojās ar asprātībām, pa galvu pa kaklu skrēja pēc saldējuma un kino biļetēm. Bet tas viss bija ārīgi. Iekšā viņam vāji un dobji pukstēja sirds. Viņu mulsināja meiteņu pašpaļāvība, kaut kāds viņu gudrības spēks. Šis spēks bija pilnīgs, toties valdzinošs pretstats viņu šķietamajam vājumam un naivajām kustībām. Viņas neprata, kā nākas, sviest akmeņus, bet, kad Kļava Borisova reiz saņēma Aleksandru aiz vaigiem ar savām mīkstajām, siltajām rokām un teica:

—     Šis zēns būs glīts vīrietis, — Aleksandru pāršalca trokšņains un nesaprotams vilnis, apšļakstīja, aizrāva elpu un aiznesa sev līdzi. Kad viņš izrāvās no šā viļņa un atvēra acis, viņš redzēja, ka meitenes par viņu aizmirsušas un klusu sarunājas savā starpā. Tad viņš neskaidri sajuta, ka tepat kaut kur tuvu ir tā robeža, aiz kuras sākas cilvēka laime. Vakarā gultā viņš mierīgi par to atcerējās, bet kad aizvēra acis, meitenes likās viņam esam augsti, balti mākoņi.

Viņš neprata par tām domāt, bet viņa dvēselē tās vienmēr viesa prieku . . .

Un tāpēc viņš lāgā negribēja ticēt zēnu stāstiem par dažādām dēkām, kurās it kā būtu piedalījušās meitenes. Lūk, arī tagad Volodjka aplinkus runā par Nadju. Kādi Volodjkam pierādījumi?

—   Bet kā tu gribi, lai viņas visu darītu tavu acu priekšā?

—   Bet tomēr, kādi tev pierādījumi?

—   Vai tu esi redzējis, kad tava Nadja iet mājās? Esi redzējis?

—   Nu, un tad?

—   Bet cik aiz viņas «kavalieru»?

—   Kā «cik»?

—    Vai tad tu neesi skaitījis? Vasjka Semjonovs, Petjka Verbickis, Oļegs Osokins, Taranovs, Kiseļs, Fiļimonovs.

—    Kas par to?

—    Tu domā, viņi par velti tai skrien pakaļ? Domā, viņi tādi muļķi?

Aleksandrs vēroja uri redzēja: patiešām, iet kopā, viņiem jautri, viņi smejas, bet Nadja iet starp viņiem, noliekusi galvu. Viņš redzēja arī Kļavu Borisovu tikpat krāšņā pavadoņu barā, bet, izņemot nelielu, skumju greizsirdību, viņa dvēselē nepamodās nekādas aizdomas, lai gan «kavalieri» likās ļoti nesimpātiski.

Atnāca pavasaris, saule sāka ilgāk dežurēt pie debesīm, ielās uzziedēja kastaņas. Aleksandram pienāca klāt jaunas darīšanas: sacīkstes, laiva, peldēšanās un visādi pārbaudījumi. Nadja gatavojās pārbaudījumiem sevišķi cītīgi. Viņas istabā katru dienu pulcējās meitenes. Vakarā viņas nāca ārā no istabas bālas un nopietnas, un Aleksandra zobgalības neatstāja uz viņām nekādu iespaidu. Dažreiz nāca arī jaunekļi, bet viss tas atstāja tik solidu iespaidu, ka pat Volodjkam mēle nepakustējās pateikt kādu nelietību.

Un, lūk, pašā karstākajā pārbaudījumu laikā kaut kas notika. Pēc vakariņām, jau labi vēlu, tēvs teica:

—    Kur tad Nadja?

Māte paskatījās sienas pulkstenī:

—    Es arī pati par to domāju. Viņa pulksten četros aizgāja pie draudzenes mācīties.

—    Bet nu jau pulkstenis drīz būs divi.

—    Es visu laiku uztraucos, — teica māte.

Tēvs paņēma laikrakstu, bet bija redzams, ka lasīt viņam negribas. Viņš ievēroja dēlu, kas bija aizlicis sev priekšā žurnālu «Ogoņok».

—    Aleksandr! Kāpēc tu neguli?

—     Man rīt ir brīva diena.

—    Ej gulēt!

Aleksandrs gulēja turpat ēdamistabā uz dīvāna. Viņš ātri izģērbās un apgulās, pagriezies ar seju pret sienu, bet aizmigt, protams, nevarēja, viņš gulēja un gaidīja.

Nadja pārnāca ap diviem. Aleksandrs dzirdēja, kā viņa piezvanīja, kā nedroši ienāca dzīvoklī, un saprata, ka viņa jūtas vainīga. Priekšnamā notika ne visai skaļa saruna, no tās bija dzirdami daži mātes vārdi:

—    Tu domā, ka ar to jau pietiek, ka paskaidro?

Pēc tam kādu brīdi vēl runāja guļamistabā. Tur bija arī tēvs: par ko runāja — palika nezināms. Aleksandrs ilgi nevarēja aizmigt, viņu sagrāba savādas ziņkāres, nemiera un vilšanās jūtas. Miegs jau pieskārās viņam, kad pēdējo reizi viņam garām paslīdēja Nadjas, Kļavas un citu meiteņu sejas un blakus

203

viņam — kaut kadas riebīgas, nepanesamas domas, bet taja pasā laikā arī ziņkāre.

Otrā dienā Aleksandrs uzmanīgi pētīja Nadjas seju un ievēroja dažus sīkumus. Zem acīm Nadjai bija iegulusies zili plankumi. Nadja bija bāla, skumja un domīga. Aleksandrs raudzījās viņā ar līdzjūtību, bet visvairāk viņu mocīja vēlēšanās zināt, kas īsti bija noticis vakar vakarā.

Volodjkam viņš nekā nestāstīja. Viņi joprojām bija draugi, kopā sprieda par skolas lietām, darīja sīkus nedarbus, ķēra zivis un aprunāja meitenes. Bet par Nadju tomēr negribējās runāt.

Mājās Aleksandrs ar pacietīgu un neatlaidīgu enerģiju bāza degunu visās ģimenes šķirbās, izlikās aizmidzis, slēpās veselām stundām kabinetā, noklausījās tēva un mātes sarunas, uzmanīja Nadju, vēroja viņas balss intonāciju un garastāvokli.

Viņam laimējās atpūtas dienā. Tēvs pašā rīta agrumā aizbrauca medībās un ar savu rīkošanos uzmodināja visu māju. Pamodās arī Aleksandrs, bet gulēja klusu, aizvērtām acīm un gaidīja. Pa pievērto plakstiņu starpu viņš redzēja, kā pusapģērbtā Nadja devās uz guļamistabu pie mātes «pagulēties». Viņa to vienmēr darīja pa vecam paradumam, kad tēvs agri gāja prom vai palika darba vietā dežurēt.

Drīz vien guļamistabā sākās saruna. Daudz kas nenonāca līdz Aleksandram: šo to viņš nesadzirdēja, šo to nesaprata.

Māte teica:

—      Mīlestību vajag pārbaudīt. Cilvēkam liekas, ka viņš iemīlējies, bet īstenībā tas tā nemaz nav. Sviestu mēs nepērkam, to nepārbaudījuši, bet savas jūtas ņemam, kā pagadās, ar abām rokām, un nēsājamies ar tām. Tas vienkārši muļķīgi.

—     To ļoti grūti pārbaudīt, — tikko dzirdami čukstēja Nadja.

Tad iestājās klusums. Varbūt runāja ļoti klusu, bet varbūt arī

māte mīļi glāstīja Nadjas izpūrušos matus. Tad māte teica:

—      Muļķīte, to ļoti viegli var pārbaudīt. Labas, īstas jūtas arvien var viegli pazīt.

—     Kā labu sviestu, vai ne?

Mātes balsī ieskanējās smaids:

—     Pat vieglāk.

Nadja, jādomā, iespieda seju spilvenā vai mātes klēpī, jo viņas balss skanēja dobji.

—     Ak māmiņ, grūti!

Aleksandrs neapmierināts jau gribēja pagriezties uz otriem sāniem, bet atminējās, ka cieši guļ, un tāpēc tikai īgni pastiepa lūpas: viņas nevar iztikt bez tās savas mīlināšanās, un turklāt vēl kaut kāds tur sviests! Savādas gan ir sievietes, nu, būtu taču runājušas par lietu!

—             Tas ir tiesa, vajadzīga maza pieredze . ..

Un nebija sadzirdams, kā māte nobeidza. Ir gan šie sievieši meistari čukstēties!

Nadja ierunājās ātri, satrauktā balsī:

—    Māmiņ, tev viegli teikt: maza pieredze! Bet ja nekādas nav, pat vismazākās nav, ko tad? Saki, par kādu pieredzi tu runā: par mīlestības pieredzi, jā? Saki, jā? Par mīlestības pieredzi? Ak, es neko nesaprotu.

«Tūliņ sāks raudāt,» nodomāja Aleksandrs un tikko dzirdami nopūtās.

—    Ne jau par mīlestības pieredzi, ko tu! Mīlestības pieredze — tas skan pat kaut kā neglīti. Dzīves pieredze.

—            Cik tad man tās dzīves?

—    Tev? Liela dzīve, — septiņpadsmit gadu. Tā ir liela pieredze.

—            Nu, saki taču, nu, saki! Nu runā taču, māmiņ!

Māte, likās, kaut ko pārdomāja.

—            Vai neteiksi?

—            Tu jau pati zini, neizliecies.

—            Es izliekos?

—    Tu zini, kas ir sievietes gods, sievietes lepnums. Vīrietis viegli skatās uz sievieti, ja viņai trūkst šā lepnuma. Tu zini, ka vajag sevi savaldīt, nemesties virsū pirmajai uguntiņai.

—            Bet ja gribas mesties?

Aleksandrs kļuva pavisam bēdīgs: kad tad viņas beidzot sāks runāt par to vakaru. Un kas tad noticis? Runā kā grāmatās: mesties, uguntiņa!

Māte teica stingri un daudz skaļāk nekā iepriekš:

—    Nu, ja jau tu esi tik ļoti vāja, meties ar manis pēc. Vājš cilvēks visur zaudēs un klups. Aiz vājuma cilvēki paši savu laimi nodzer.

—            Tātad es, pēc tavām domām, esmu receklis?

—            Kāpēc tā?

—            Nu redzi: esmu iemīlējusies .. . gandrīz vai iemīlējusies …

Aleksandrs pat galvu pacēla no spilvena, lai klausītos abām

ausīm.

—    Gandrīz vai ne gandrīz, es no tā nebaidos. Tu man esi prātīga, un savaldīties arī proti. Ne par to es uz tevi dusmojos.

—            Bet par ko?

—                   Es no tevis negaidīju tādu mazdūšību. Es domāju, ka tev vairāk sievietes pašlepnuma, sievietes pašcieņas. Bet tu tikai otru reizi ar cilvēku satiecies un paliec ar viņu kopā līdz vieniem naktī.

—             Ak!

Tas, bez šaubam, ir vājums. Tas ir neglīti attiecība pret sevi pašu.

Iestājās klusums. Nadja droši vien gulēja ar muti uz spilvena,, un viņai bija kauns runāt, tāpēc ka arī Aleksandram kļuva tā savādi.

Māte iznāca no guļamistabas un iegāja virtuvē mazgāties. Nadja apklusa pavisam.

Aleksandrs Volgins izstaipījās, nokāsējās, gari nožāvājās, vispār parādīja, ka viņš tik tikko pamodies no cieta miega un sagaida dienu pilnīgi apmierināts. Brokastu laikā viņš vēroja mātes un māsas sejas un priecājās par iegūtajām ziņām. Nadjas sejā nebija nekā sevišķa, viņa izturējās iznesīgi, pat jokoja un smaidīja. Tikai acis viņai, zināms, bija sasarkušas, un mati nebija tik labi sasukāti kā vienmēr, un vispār viņa nebija tik skaista kā agrāk. Māte ielēja tēju un raudzījās tasēs ar plānu, pasausu smaidu, kas varbūt pauda bēdas. Tad māte piepeši uzmeta Aleksandram skatienu un tiešām pasmaidīja:

—      Ko tu tā vaibsties?

Aleksandrs attapās un ātri saveda kārtībā savu seju, kas tiešām taisīja grimases bez saimnieka ziņas.

—      Es nemaz nevaibstos.

Nadja uzmeta brālim šķelmīgu, ironisku skatienu, tikko manāmi pašūpoja divas trīs reizes galvu un… neko neteica. Tas iznāca diezgan augstprātīgi un varbūt derētu vakar, bet šodien bija skarbā pretrunā ar Aleksandra rīcībā esošajām ziņām. Viņš varētu Nadjai tā iegriezt. . . Bet noslēpums bija dārgāks par godu, un Aleksandrs aprobežojās ar formālu pretsitienu:

—      Saki, lūdzama! Ko tu tā skaties?

Nadja pasmaidīja:

—     Tev tāds izskats, it kā tu ģeogrāfiju būtu izturējis uz «teicami».

Šajos vārdos pazibēja izsmiekls, bet tas nespēja, kā nākas, Aleksandru aizskart. Plašā frontē pēkšņi viņam uzmācās ģeogrāfija, tā iemirdzējās ar upēm un kanāliem, sakustējās atmiņā ar pilsētām un skaitļiem. Starp tiem slēpās vesels komplekss: gods, tēvs, «apmierinoši» trešajā ceturksnī, sacensība ar piekto «B». Šodien pārbaudījums. Aleksandrs atmeta māsai ar roku un ķērās pie grāmatas.

Bet ceļā uz skolu viņš visu laiku atcerējās šārīta. sarunu. Atmiņas par to risinājās uz vispārēja patīkama fona: Aleksandrs Volgins zina noslēpumu, un neviens to nenojauš. Uz šā fona novietojās dažādi zīmējumi, bet Aleksandrs vēl neprata tos aptvert visus uzreiz. Te izcēlās viens, te otrs zīmējums, un katrs runāja tikai par sevi. Bija patīkams zīmējums, kas stāstīja, ka māsa kaut kādā lietā vainīga, bet līdzās tam otrs visu laiku skrāpēja viņam dvēseli — bija nepatīkami, ka ar māsu kaut kas atgadījies. Un turpat blakus ar plašu spilgtu triepienu bija attēlota visa meiteņu valstība, kā senāk pievilcīga un līdzīga augstiem baltiem mākoņiem. Un bez kādiem mākoņiem lēkāja dzēlīgas karikatūras: šīs meitenes tikai izliekas, bet īstenībā varbūt Volodjkam taisnība. Tad atkal viss tas izgaisa un aizmirsās, un atmiņā atausa mātes šārīta vārdi, tādi neparasti un svarīgi vārdi, par kuriem arvien vairāk un vairāk gribējās domāt, bet par kuriem viņš neprata domāt un tikai atcerējās to silto, gudro spēku. Atcerējās vārdus par to, cik nenopietni vīrietis skatās uz sievieti. Šajos vārdos bija kaut kas interesants, bet kas īsti, viņš nevarēja izprast, jo priekšā rēgojās lielais un tuvais vārds «vīrietis». Vīrietis — tas ir viņš, Aleksandrs Volgins. Pēc sarunas ar tēvu šis vārds bieži nāca prātā. Tas bija kaut kas spēcīgs, skarbs, iecietīgs un ļoti noslēpumains. Tad arī šis zīmējums nodzisa, palika tikai slēpjamas, nevienam nerādāmas, nekaunīgas domas.

Viss tas vandījās Aleksandra Volgina dvēselē, pēc kārtas kaut ko stāstīja, te nāca, te atkal izgaisa, bet pastāvīgi dvēselē mita tēva dāvana — vīrietis, spēka un cēluma iemiesojums.

Skolā Aleksandrs ieradās agri. Pārbaudījums sāksies pulksten vienpadsmitos, bet tagad tikai ceturksnis uz vienpadsmitiem. Pie kartēm jau stāvēja vairāki zēni.

Skolas apstādījumos, aizlicis rokas aiz muguras, lepni pastaigājās Volodjka Uvarovs. Vai viņš tiešām tik labi sagatavojies pārbaudījumam? Volodjka griezās pie viņa ar dažiem nenozīmīgiem jautājumiem par to, kā viņš jūtas, par Sandviču salām, par izredzēm uz «teicami», pats izteica nodomu izturēt uz «apmierinoši» un pēkšņi uzprasīja:

—    Vai tava māsa jau apprecējusies?

Aleksandrs nodrebēja ar visu savu ķermeni un iecirtas Volodjka ar plaši atvērtām acīm.

—     Ķo?

—    Uja! Viņa ir apprecējusies, bet šis nezina! Ir gan brīnumi pasaulē!

—     Kā tu saki? Apprecējusies? Kā tā?

—     Ir gan teļš! Tu nezini, kā iziet pie vīra?

Volodjka stāvēja, aizlicis rokas aiz muguras, lepni turēdams uz pleciem skaisto, apaļo galvu.

—     Tu melo!

Volodjka paraustīja plecus kā pieaudzis un pasmaidīja savu reto smaidu:

—     Pats redzēsi.

Un devās uz skolas ēku. Aleksandrs viņam nesekoja, bet apsēdās uz sola un sāka domāt. Domāt bija grūti, viņš neko neizdomāja, bet atcerējās, ka viņam jābūt vīrietim.

Par laimi ar ģeogrāfiju izgāja teicami, un Aleksandrs priecīgs aizsteidzās mājās. Bet kad viņš ieraudzīja māsu, prie?fil

viņam acumirklī izzuda. Nadja sēdēja kabinetā un kaut ko rakstīja burtnīcā. Aleksandrs brīdi pastāvēja durvīs un, pašam negaidot, devās pie viņas. Viņa pacēla galvu.

—     Nu, kā ar ģeogrāfiju?

—     Ar ģeogrāfiju? Ar ģeogrāfiju teicami. Bet tu man pasaki!

—     Ko tev pateikt?

Aleksandrs skaļi nopūtās un pēkšņi izšāva:

—     Saki, vai tu esi apprecējusies vai ne?

—     Ko?

—     Tu man pasaki… tu esi apprecējusies vai ne?

—     Es apprecējusies? Ko tu muldi?

—     Nē, tu pasaki.

Nadja uzmanīgi pavērās brālī, piecēlās un saņēma viņu aiz pleciem:

—     Ko tas nozīmē? Par ko tu jautā?

Aleksandrs pacēla acis un ieskatījās viņai sejā. Tā bija dusmīga un sveša. Viņa atgrūda to un izskrēja no istabas. Bija dzirdams, kā viņa guļamistabā raudāja. Aleksandrs Volgins stāvēja pie rakstāmgalda un domāja. Bet domāt bija grūti. Viņš lēniem soļiem devās uz ēdamistabu. Durvīs viņam uzsKrēja virsū māte:

—     Kādas nelietības tu esi sarunājis Nadjai?

Un atkal Aleksandrs Volgins sēž iepretim tēvam un var atkal tuvumā apskatīt viņa sudraba zvaigznītes. Bet patlaban Aleksandrs ir mierīgs, viņš var skatīties tēvam taisni acīs, un tēvs viņam atbild ar smaidu:

’ Nu?

—     Es tev apsolīju .. .

—      Apsolīji.

—     Es teicu, ka būšu vīrietis . ..

—     Pareizi.

—     Nu, tā arī darīju… visu tā darīju.

—     Tikai vienu izdarīji nepareizi.

—     Ne kā vīrietis?

—    Jā. Nadjai nevajadzēja jautāt.

—     Bet kam tad?

—     Man.

—     Tev?!

—     Nu, stāsti.

Un Aleksandrs Volgins izstāstīja tēvam visu, pat no rīta slepus noklausīto sarunu. Bet kad izstāstīja, piebilda:

—      Es gribu zināt, vai viņa ir apprecējusies vai nav. Man vajag zināt.

Tēvs klausījās uzmanīgi, brīžiem piekrītoši māja ar galvu un ne reizi neko nejautāja. Tad viņš pagājās dažus soļus pa kabinetu, paņēma no galda papirosu, ietina sevi dūmu mākonī un pavicināja dūmos sērkociņu, lai tas nodzistu. Un tai laikā, turot papirosu zobos, jautāja:

—   Bet kāpēc tev tas jāzina?

—   Lai Volodjka nerunātu.

—    Ko?

—   Lai nerunātu, ka apprecējusies.

—    Kāpēc to nevar runāt?

—   Tāpēc, ka viņš melo.

—   Melo? Nu, lai melo.

—    Kā tā var? Tad jau viņš arvienu melos.

—   Jā, bet kas tad tur sevišķs? Vai tad precēties ir kas slikts?

—   Viņš to domāja citādi.

—    Kā?

—   Viņš teica . . . tādu . . . viņš runāja neķītrības.

—   Ahā . . . tātad tu tomēr saprati.

—    Sapratu.

Aleksandrs pameta ar galvu, pats sev apstiprinādams, ka tiešām sapratis.

Tēvs piegāja viņam cieši klāt, saņēma viņu aiz zoda un paskatījās viņam acīs nopietni un bargi:

—   Jā. Tu esi vīrietis. Nu … un arī uz priekšu turi acis vaļā. Tas viss.

Otrā dienā Aleksandrs negāja klāt Volodjkam un nosēdās uz cita sola. Starpbrīdī Volodjka uzlika viņam roku uz pleca, bet Aleksandrs strauji to nogrūda nost:

—   Liec mani mierā!

Volodjka pašķobīja lūpas un teica:

—   Domā, tu man esi tik ļoti vajadzīgs?

Ar to viss stāsts, patiesību sakot, arī beidzas. Volodjkas Uvarova un Aleksandra Volgina ceļi izšķīrās uz ilgu laiku, varbūt uz visu mūžu. Bet bija viena tāda diena, pēc divām nedēļām, mācības gada pēdējā diena, kad šie ceļi uz īsu brīdi atkal krustojās.

Tajos pašos apstādījumos zēnu pulciņā Volodjka teica:

—    Klavka ir desmitajā klasē pirmā …

Zēni, kā parasts, īgni klausījās Volodjka.

Aleksandrs izgāja pulciņam cauri un nostājās stāstītājam pretim.

—   Tu tikko meloji! Ar nodomu meloji!

Volodjka laiski pavērās viņā:

—    Nu, un kas par to!

—   Tu arvien melo! Un agrāk vienmēr meloji! Un šodien!

Zēni viņa balsī sadzirdēja kaut ko jaunu, kādu neparastu

mundrumu. Viņi piegāja tuvāk, Volodjka saviebās: ^

—   Nav vaļas tavas blēņas klausīties …

Viņš pagāja sāņus. Aleksandrs nepakustējās no vietas:

—     Nē, neej prom!

—      Oho, kāpēc?

—     Es tūliņ tevi sitīšu!

Volodjka nosarka, bet saknieba kā anglis lūpas un caur degunu teica:

—     Interesanti, kā tu to izdarīsi?

Aleksandrs Volgins atvēzējās un iesita Volodjkam pa ausi. Volodjka nekavējoties sita pretī. Iesākās īsts puiku kautiņš, kurā vienmēr grūti pateikt, kurš uzvarētājs. Kamēr atskrēja kāds no lielajiem, pretiniekiem tecēja no deguna asinis un bija norautas vairākas pogas. Liela auguma skolnieks jautāja:

—     Kāpēc viņi kaujas? Kurš te vainīgs?

Kāda balss samierinoši teica:

—      Sakāvās, un viss. Abi vainīgi.

Zēni .neapmierināti iedūcās:

—             Abi vainīgi! Ir gan pateicis! Tamjau sen vajadzēja sadot! Kostjas Nečiporenko labsirdīgā balss pārtrauca vispārējo

rūkoņu:

—     Ir liela starpība: Volgins sita šito riebekli par tenkām, bet šis … zināms, atgaiņājās!

Zēni skaļi smējās.

Volodjka noslaucīja ar piedurkni degunu, aplaida acis visapkārt un devās uz skolas pusi. Visi raudzījās viņam pakaļ: viņa gaitā nebija nekā angliska.

Nekādas sarunas ar bērniem par «dzimuma» jautājumu ne ar ko nevar papildināt tās zināšanas, ko bērni ar laiku paši iegūs. Tās tikai vulgarizēs mīlestības problēmu, tās laupīs tai to atturību, bez kuras mīlestību sauc par izvirtību. Noslēpuma atklāšana, lai cik labi to arī izdarītu, pastiprina mīlestības fizioloģisko pusi un audzina nevis dzimuma jūtas, bet dzimuma ziņkāri, padara noslēpumu vienkāršu un viegli pieejamu.

Mīlestības pārdzīvojuma kultūra nav iespējama bez savaldīšanās, kas jāaudzina jau no bērnu dienām. Dzimuma audzināšana jārealizē, audzinot to intīmo cieņu pret dzimuma jautājumiem, ko sauc par šķīstību. Prasme valdīt pār savām jūtām, iztēli, acumirklīgajām iegribām — tā ir vissvarīgākā prasme, kuras sabiedriskā nozīme nav pienācīgi novērtēta.

Daudzi cilvēki, runājot par dzimuma audzināšanu, iedomājas dzimuma sfēru kā kaut ko pilnīgi izolētu, atsevišķu, kā kaut ko tādu, ko var kārtot tikai starp četrām acīm. Citi turpetim iztaisa no dzimuma jūtām kaut kādu universālu fundamentu visai cilvēka personīgai un sociālai attīstībai; cilvēks viņu priekšstatā vienmēr un vispirms ir tēviņš vai mātīte. Dabīgi, ka arī viņiem rodas atziņa, ka cilvēka audzināšanai vispirmā kārtā ir jābūt dzimuma audzināšanai. Gan vieni, gan otri, neraugoties uz pretrunām uzskatos, atzīst tiešu un mērķtiecīgu dzimuma audzināšanu par lietderīgu un nepieciešamu.

Mana pieredze rāda, ka speciāla, mērķtiecīga tā saucamā dzimuma audzināšana var novest tikai pie bēdīgiem rezultātiem. Tā «audzinās» dzimuma tieksmes tādos apstākļos, it kā cilvēks nebūtu pārdzīvojis garo kultūras vēsturi, it kā dzimuma mīlestības augstas formas nebūtu sasniegtas jau Dantes, Petrarkas un Šekspīra laikos, it kā cilvēks jau nebūtu redzējis šķīstības ideju senajā Grieķijā.

Dzimuma tieksmes nevar sociāli pareizi audzināt, ja turamies pie uzskata, ka tās stāv savrup no visas personības attīstības Bet tajā pašā laikā nevar arī uzskatīt dzimuma sfēru par visas cilvēka psiches pamatu un pievērst tai audzinātāja galveno vērību. Dzimuma dzīves kultūra ir nevis sākums, bet noslēgums. Audzinot dzimuma jūtas atsevišķi, mēs vēl neaudzinām pilsoni, bet, audzinot pilsoni, mēs līdz ar to audzinām arī dzimuma jūtas, kuras, pateicoties mūsu pedagoģiskās uzmanības pamatvirzienam, kļūst cildenākas.

Un. tāpēc mīlestību nevar izaudzēt no vienkāršo zooloģisko dzimuma tieksmju dzīlēm. Mīlestības «mīlas spēku» ir iespējams atrast tikai cilvēka bezdzimuma simpātiju pieredzē. Jaunais cilvēks nekad nemīlēs savu līgavu un sievu, ja viņš nebūs mīlējis savus vecākus, biedrus un draugus. Un jo plašāks šis bezdzimuma mīlestības novads, jo cēlāka būs arī dzimuma mīlestība.

Cilvēks, kas mīl savu dzimteni, tautu, savu darbu, nekļūs par izvirtuli, viņš neredzes sieviete tikai mātīti vien. Un pilnīgi pareizs liekas arī pretējais secinājums: tas, kas spēj izturēties pret sievieti ar rupju un bezkaunīgu cinismu, nepelna uzticību kā pilsonis; viņa izturēšanās pret kopējo lietu būs tikpat ciniska, viņam nevar ticēt līdz galam.

Dzimuma instinkts ir ārkārtīgi spēcīgs un iedarbīgs instinkts. Ja tas atstāts pirmatnējā, «mežonīgā» stāvoklī vai pastiprināts ar «mežonīgu» audzināšanu, tas var kļūt par pretsabiedrisku parādību. Bet, sociālās pieredzes, cilvēku kopības un disciplinas pieredzes lēnināts un savaldīts, tas kļūst par vienu no visaugstākās estētikas un skaistākās cilvēku laimes pamatiem.

Ģimene ir tā vieta, kur cilvēks sper savus pirmos soļus sabiedriskajā dzīvē. Un ja šie soļi ir pareizi organizēti, tad pareizi noritēs arī dzimuma audzināšana. Ģimenē, kur vecāki ir aktivi, kur viņu autoritāte dabiski izriet no viņu dzīves un darba, kur bērnu dzīve, viņu pirmās sabiedriskās kustības, viņu skolas gaitas, rotaļas, noskaņas, prieki un bēdas pastāvīgi saista vecāku uzmanību, kur ir disciplina, rīkojumi un kontrole, — tādā ģimenē

vienmēr pareizi nostādīta arī bērnu dzimuma instinkta attīstība. Tādā ģimenē nekad neradīsies vajadzība pēc kaut kādiem izdomātiem lēkmjveidīgiem trikiem, neradīsies vispirms tāpēc, ka starp vecākiem un bērniem pastāv ļoti nepieciešamā smalkjūtības un klusās uzticības līnija. Uz šās līnijas savstarpējā saprašanās ir iespējama bez naturalistiskas analizēs un atklātu vārdu lietošanas. Un, otrkārt, uz šās līnijas nozīmīgs un gudrs būs katrs vārds, kas būs pateikts īstā laikā, katrs īss un nopietns vārds par vīrišķību un šķīstību, par dzīves skaistumu un tās vērtību, tas vārds, kas palīdzēs dzimt nākošajai lielajai mīlestībai, dzīves radošajam spēkam.

Tādā atturības un tīrības atmosfērā dzimuma audzināšana norit katrā veselīgā ģimenē.

Mūsu bērnu nākošā mīlestība būs jo skaistāka, jo saprātīgāk un mazāk mēs par to ar mūsu bērniem runāsim, bet šai atturībai ir jāpastāv blakus mūsu nepārtrauktai un regulārai bērna uzvešanās vērošanai.

Nekādai filozofijai, nekādiem gudriem vārdiem nebūs panākumu, ja ģimenē nav pareiza režīma, nav likumīgu robežu jebkurai rīcībai.

Vecais Krievijas inteliģentu vēriens prata savienot, kā liekas, nesavienojamas lietas. No vienas puses, viņi vienmēr prata izteikt visradikālākās un racionālākās idejas, kas bieži sniedzās pāri vienkāršās realitātes robežām, un tajā pašā laikā vienmēr izrādīja kaislīgu mīlestību uz nevīžību un nekārtību. Šajā nekārtībā viņi domājās redzam kaut ko augstu, kaut ko pievilcīgu, aizgrābjošu, it kā tajā slēptos brīvības dārgās pazīmes. Dažādos bohēmiskās dzīves krāmos viņi prata saskatīt kādu augstu un estētisku jēgu. Šajā nekārtības mīlestībā bija kaut kas no anarchisma, no Dostojevska, no kristiānisma. Bet patiesībā šajā nekārtīgajā dzīves «kreisumā» nekā nav, izņemot vēsturisku nabadzību un kailumu. Daži mūsu laikabiedri dvēseles dziļumos arī vēl tagad nicina noteiktību, organizētu kustību, mērķtiecīgu un pret dzīves sīkumiem uzmanīgu dzīvi.

Dzīves nolaidība nedrīkst būt par padomju dzīves stilu. Visiem līdzekļiem, kādi vien ir mūsu rīcībā, mums jācenšas izskaust vēl vietām saglabājušos bohēmas garu, kuru vienīgi aiz galīga pārpratuma daži biedri uzskata par poētiskas gaumes pazīmi. Cilvēka rīcības noteiktībā, koncentrētībā, stingrā un pat skarbā konsekventībā, pamatīgumā un apsvērtībā ir vairāk skaistuma un poēzijas nekā jebkurā «poētiskā nekārtībā».

Labākais pierādījums tam, ka pie mums vēl nav galīgi izzudušas šīs «pārcilvēciskās» simpātijas pret nekārtīgu dzīvi, ir Vadima Streļčenko dzejolis, kas iespiests «Krasnaja novj» 1937. gadagājuma piektajā numurā.

Debess zilgmē — saule, mēness, mākonis …

Iela. Troksnis … Ziedos akācijas viz.

Kas tad tur? Skan kliedziens .. . Ļaužu vesels tirgs.

Kas tad tur?

Es redzu: drūzmas vidū zirgs …

Kas?

«Tur grūtniece, lūk! Reti gadās tas,

To no mājas vedot — ceļā radības.»

Viens steidz meklēt zāles, māti žēlo cits. . .

Bet. . . man gribas mazam pieri noskūpstīt:

Tu uz ielas dzimis! Ja bij jābūt tam, —

Nu tad mīli ielu līdz pat vecumam!

Svešās sejas, vārdus maigos, kas te rit,

Slēdz uz mūžu miņā, manu mazulīt!

Tev, kas laukā dzimis!

Lai nav vēlāk žēl,

Ka ne mājā dzimis, bet — kur saule kvēl!

Lai par taviem draugiem visi kļūst labprāt

Simti brāļu, māsu,

Kas šai brīdī klāt.

Kas tas ir? Dzeja? Joks? Vai nopietnība?

Dzemdēt uz ielas, ziņkārīgo pūlī, mežonīgu rūpju un jūtu vidū ir vispirms liela nelaime kā mātei, tā bērnam. Ar savu sanitāro, medicīnisko un sadzīves neprezentabilitati tāds notikums var radīt tikai sašutumu. Tas ir neglīti, netīri, apdraud kā mātes, tā arī bērna dzīvību. Un par šo parādību iemesliem nav ne mazāko šaubu: tā pati nolaidība, nevīžība, slinkums, neapdomība, nespēja apsvērt, sagatavot, noorganizēt, šis nolādētais apsviluša kaķa paņēmiens vienmēr steigties un visur nokavēt.

Bet dzejnieks ir priecīgi pārsteigts: viņam gadījies tāds ideāli nekārtīgs notikums. Nejēdzīgais, nejaukais notikums viņu iedvesmojis, viņam rodas emocijas un atskaņas. Kāpēc gan viņu neiedvesmo tāds bieži sastopams un normāls gadījums kā dzimšana zem jumta, tīrā istabā, ārsta klātbūtnē, zinātniski organizētas gādības un palīdzības apstākļos? Kāpēc? Nē, tas esot pliekani, tas ir gandrīz mietpilsoniski. Bet te tāda brēcoša nekārtība un tik bagāta viela: saule, mēness, mākonis, zirgs, troksnis, aptieka! Un viņš gavilē. Viņam negribas izlamāt šo nekrietno lempi un guļavu, vīru vai ārstu, kas vainīgs šajā nelaimīgajā notikumā, viņam, redziet, iegribējies «mazam pieri noskūpstīt». Šī vēlēšanās ir neķītra, tajā ir daudz netīra egoisma, dzērāja sajūsmas un dzīves apmierinātības, kas, kā zināms, vienmēr uzbāžas ar nelūgtiem skūpstiem. Ļoti žēl, ka šis «uz ielas dzimušais» neko nevar teikt. Kogan viņš būtu teicis dzejniekam, kas viņam uzplijas ar skūpstiem viņa dzīves visnožēlojamākā un

traģiskākā brīdī?

—    Pilsoni! Lūdzu, lieciet mani mierā ar saviem skūpstiem, citādi es pasaukšu milici!

Šim bērnam vienkārši nav laika runāties ar dzejnieku. Viņam jākliedz, jāsten un jāmēģina tikt ārā no nepatikšanām, ko viņam sagādājuši pārāk «poētiskie» pieaugušie. Un tāpēc viņš neko nevar atbildēt sajūsminātajam dzejniekam un par laimi nedzirdēs tā nejēdzīgos novēlējumus un apgalvojumus. Kādā nozīmē vajadzētu «iemīlēt ielu līdz pat vecumam»? Kālab nav jāaizmirst nepazīstamo ielas regulu skati un «vārdi maigie», kam nav nekādas jēgas un nozīmes un kas tikpat lēti kā dzejnieka skūpsti?

Mūsu dzīvē vēl var sastapt tādu noziedzīgu iecietību, neizvellbu un netīrību. Mums vēl ir individi, kas tiešām iemīlējuši ielu «līdz pat vecumam» un kas izguļ dzērumu uz pirmajām parādes durvju kāpnēm vai vienkārši uz ietves.

Ģimenē tāda dzīves nekārtība, noteikta laika un stingra režīma neievērošana, orientēšanās un apsvēršanas spēju trūkums visvairāk traucē jaunatnes dzimuma audzināšanu un nodara daudz ļauna. Par kādu audzināšanu var būt runa, ja dēls vai meita ceļas un gulstas, kad viņiem ienāk prātā, ja viņi pa vakariem «staigā» nezin kur vai nakti pārguļ «pie draudzenes» vai «biedra», kuru adrese un ģimenes dzīve pat nav zināma. Šajā gadījumā ir skaidri redzama tāda dzīves nekārtība (bet varbūt ne tikai dzīves, bet ari politiska), ka runāt par kaut kādu audzināšanu vienkārši nav iespējams, — te viss atkarīgs no gadījuma un nejaušības.

Jau no bērnības dienām bērni jāpieradina pie noteikta laika un noteiktām uzvešanās normām. Ģimene nekādā gadījumā nedrīkst pieļaut bērniem naktis pārgulēt svešās ģimenēs, izņemot gadījumus, kuri ir pilnīgi skaidri. Pat vairāk: vecākiem ir labi jāpazlst visas vietas, kur bērns var uzkavēties dažas stundas pat dienā. Ja tā ir biedra ģimene, tad tikai vecāku slinkums var aizkavēt tēvu vai māti iepazīties ar to tuvāk.

Noteikts dienas režims ir nepieciešams audzināšanas nosacījums. Ja jums tāda režima nav un jūs nedomājat tādu nodibināt, tad jums nav nekādas vajadzības lasīt šo grāmatu, ka ari vispār grāmatas par audzināšanu.

Pierast pie noteikta laika nozīmē pierast pie noteiktām prasībām pašam pret sevi. Celšanās no rīta noteiktā stundā ir svarīgākais gribas vingrinājums, tas ir glābiņš no izlepšanas, no kaitīgas fantazēšanas zem segas. Laikā ierašanās pusdienās ir cienība pret māti, ģimeni, citiem cilvēkiem, cieņa pret sevi pašu. Katra noteiktība ir disciplinas un vecāku autoritātes ievērošana, tātad ari dzimuma audzināšana.

Katras ģimenes dzīvē bez tam redzama vieta ir ierādāma ārstam, viņa padomam, viņa sanitārai un profilaktiskai vadībai. Meitenēm zināmos periodos sevišķi vajadzīga ārsta uzmanība, pie kam mātei arvien jānāk bērniem palīgā. Ārstnieciskai uzraudzlbai jāietilpst galvenokārt skolas pienākumos. Skola ir īsta vieta nopietnām pārrunām par dzimuma jautājumiem zēnu iepazīstināšanai ar higiēnas un atturības jautājumiem, bet vecākajās klasēs — ar venērisko slimību briesmām.

Jāaizrāda, ka pareiza dzimuma audzināšana vienas ģimenes ietvarā būtu daudz vieglāka, ja ari visa sabiedrība piegrieztu šim jautājumam lielāku, aktivāku vērību. Pašā sabiedrībā arvien spēcīgāk jāskan sabiedriskās domas spriedumam, arvien plašākai jābūt morālai kontrolei pār tikumības normu ievērošanu.

No šā viedokļa sevišķi jāpieskaras tādam «sīkumam» kā rupjiem lamu vārdiem.

Pat ļoti kulturāli cilvēki, atbildīgi darbinieki, kas ļoti labi prot krievu valodu, dažreiz uzskata lamu vārdus par kādas sevišķas varonības pazīmi un lieto tos katrā izdevīgā gadījumā, cenzdamies saglabāt sejā asa prāta un augsta kulturaluma izteiksmi. Grūti izprast, no kurienes nāk šī muļķīgā un mežonīgā tradicija.

Vecos laikos lamu vārdi varbūt noderēja par savdabīgu korektivu trūcīgajam vārdu krājumam un izteiksmes līdzekļiem. Ar nelāgo lamu vārdu standartizēto formulu varēja izteikt kuru katru primitivu emociju, dusmas, sajūsmu, izbrīnu, nosodījumu, greizsirdību. Tomēr lielāko tiesu tā pat neizteica nekādas emocijas, bet noderēja par technisku saiti, kas atvietoja pauzes, pārtraukumus un pārejas, — par universālu iespraustu teikumu. Šajā nozīmē formulu izteica bez kaut kādām jūtām, tā liecināja vienīgi par runātāja pašpaļāvību un izteiksmes vaļību.

Divdesmit gadu laikā mūsu cilvēki ir iemācījušies runāt. Tas duras acis, to var redzēt kurā katrā sapulcē. Trūcīgi izteiksmes līdzekļi nekādā ziņā nav raksturīgi mūsu ļaudīm. Tas noticis, pateicoties ne tikai plaši izplatītai izglītībai, grāmatām un laikrakstiem, bet galvenokārt tāpēc, ka padomju cilvēkam ir par ko runāt, ir domas un jūtas, kuras vajag izteikt un kuras drīkst izteikt. Mūsu ļaudis bez nejauku lamu vārdu palīdzības iemācījušies izteikt domas par katru jautājumu.

Tamu vārdi ir zaudējuši pie mums savu «technisko» nozīmi, bet valodā tie tomēr vēl uzglabājušies, un var pat apgalvot, ka tie vēl ļoti plaši izplatīti un bieži dzirdami pat kulturālu cilvēku runā . . .

Sevišķi tos lieto daži priekšnieki, runājot ar saviem apakšniekiem. Iznāk tāds neizsakāms šiks: sēž ļoti atbildīgs, visvarens darbinieks pie milzīga rakstāmgalda, visapkārt kabineta klusums, mājīgums, monumentalitate, tālruņi un diagramas. Kā lai viņš runā? Ja viņš runās noteikti, lietišķi, pieklājīgi, — ķ>§j

tad iznāks? Teiks: birokrāts sēž. Bet ja viņš pie visas savas varenības un spožuma vēl bārsta caur zobiem dārdošus vai zobgalīgus lamu vārdus, tad apakšnieki, no vienas puses, vairāk dreb, bet, no otras, — vairāk cienī. Aizskries savā istabā un jūsmos.

—  Ak, kā sadeva! Ak, kā sadeva! . . .

Bet nu iznāk, ka nav vis birokrāts, bet pašu cilvēks un nav vairs tālu līdz «mūsu mīļotajam priekšniekam».

Sieviešu klātbūtnē, zināms, neizsakās atklāti, bet vairāk simboliski.

—   Žēl, ka te ir Anna Ivanovna. Ja viņas nebūtu, tad es ar jums runātu pavisam citādi!

Un Anna Ivanovna mīļi smaida, jo arī viņai priekšnieks ir parādījis uzticību. Mīļotais priekšnieks!

Bet tā kā gandrīz katrs cilvēks pār kādu citu valda, tad katrs arī lieto līdzīgus izteiksmes līdzekļus savu spēju un prerogatīvu robežās. Ja viņš ir pēdējais hierarchijas rinda un ne pār vienu nevalda, tad viņš lamā nedzīvos priekšmetus, kas atrodas viņa rīcība: nozudušu akti, nepaklausīgu aritmometru, sabojātu spalvu, noklīdušas šķēres. Sevišķi labvēlīgos apstākļos viņš lamā savu tuvējo līdzstrādnieku, blakus nodaļu un, pazeminot balsi par septiņdesmit pieciem procentiem, — «mīļoto» priekšnieku.

Bet ne tikai priekšnieki izdaiļo savu valodu tādiem «īsti krieviskiem» ornamentiem. Ļoti daudzi cilvēki, sevišķi vecumā no 20 līdz 22 gadiem, mīl lepoties ar trekniem lamu vārdiem. Liktos, ka ne visai daudz vajadzētu iztērēt intelektuālās enerģijas, lai saprastu, ka. krievu revolucionārais vēriens ir diametrāli pretējs dzērāja vērienam, bet, lūk, ne visi to saprot! Ne visi saprot tādu vienkāršu un absolūti acīm redzamu lietu, ka lamu vārdi ir neapslēpta, sīka, nabadzīga un lēta neķītrība, vismežonīgākās un pirmatnējākās kultūras pazīme, kas ciniski, bezkaunīgi un huligāniski noliedz mūsu cieņu pret sievieti un mūsu tieksmi pēc dziļa un patiesa cilvēciska skaistuma.

Bet ja sievietei šie brīvi cirkulējošie nešķīstie vārdi ir tikai apvainojums, tad bērniem tie ir ļoti kaitīgi. Ar apbrīnojamu vieglprātību mēs ciešam šo parādību, ciešam to blakus mūsu lielajam un aktivajam pedagoģiskajam sapnim.

Nepieciešams sākt noteiktu, neatlaidīgu un pastāvīgu cīņu pret lamu vārdiem, ja ne aiz estētiskiem, tad vismaz aiz pedagoģiskiem apsvērumiem. Grūti ir noteikt, bet vēl grūtāk attēlot to briesmīgo postu, ko nodara mūsu bērniem un mūsu sabiedrībai šis Rjurika laiku mantojums.

Pieaugušam cilvēkam lamu vārdi ir tikai apvainojoši un rupji vārdi vien. Izrunājot tos vai dzirdot, pieaugušais izjūt tikai mechanisku satricinājumu. Lamu vārds nerada viņā nekā-

dus dzimuma priekšstatus vai pārdzīvojumus. Bet kad šo vārdu dzird vai izrunā zēns, tad viņš to neuzņem kā pieņemtu lamāšanās terminu, bet saista ar to zināmu seksuālu saturu. Šās nelaimes būtība nav vis tā, ka zēnam te atklājas dzimuma noslēpums, bet gan tā, ka šis noslēpums atklājas visneglītākā, visciniskākā un visnemoralākā veidā. Šādu vārdu bieža lietošana pastiprina viņa uzmanību dzimuma sfērai, pieradina pie nevēlamas fantazēšanas, kas savukārt modina neveselīgu interesi par sievieti, noved pie sīka un uzmācīga vārdu, anekdotu un kalamburu sadisma. Sievietē viņš neredz tās cilvēcisko daiļumu un skaistumu, tās garīgo un fizisko spēju harmoniju, noslēpumainību un spēku, bet tā viņam rādās vienīgi kā iespējams vardarbības un izmantošanas objekts, kā apvainota mātīte. Arī mīlestību tāds jauneklis redz no neīstās puses, no tās puses, kur cilvēces vēsture jau sen ir izgāzusi savas pirmatnējās fizioloģiskās normas. Ar šiem kultūras vēstures atkritumiem arī barojas šāda zēna pirmā neskaidrā iztēle par dzimuma attiecībām.

Nevajag, zināms, pārspīlēt šās parādības bēdīgās sekas. Bērnība, dzīve, ģimene, skola, sabiedrība un grāmatas sniedz zēnam un jauneklim daudz pretēju ierosinājumu un impulsu, visa mūsu dzīve, lietišķā un biedriskā satiksme ar meiteni un sievieti sniedz jaunu vielu augstākām jūtām un vērtīgākai iztēlei.

Bet nevajag arī pārāk zemu novērtēt šīs sekas.

Katrs vīrietis, kas atteicies no lamu vārdiem, kas pamudinājis to darīt arī biedru un kas prasa savaldīšanos no ikviena pretim nākoša mutes «varoņa», atnesīs milzīgu labumu gan mūsu bērniem, gan visai mūsu sabiedrībai.

ASTOTĀ NODAĻA

Vera Ignatjevna Korobova strādā lielas rūpnīcas bibliotēkā. Rūpnīca atrodas pilsētas nomale. Parasti viņa atgriežas mājās ap pulksten pieciem. Šodien viņa, viņas palīgi un interesenti uzkavējās ilgāk — gatavojas disputam. Disputs notiks rīt. Dis puta gaida ierodamies autoru, kādu ievērojamu rakstnieku. Tasītāji mīl viņa grāmatas, mīl tās arī Vera Ignatjevna. Šodien viņa ar prieku kārtoja vitrīnu. Rūpīgi un ar mīlestību viņa izvietoja visu kritisko literatūru par rakstnieku, glīti piestiprināja pie žurnālu lapām ieteikšanas uzrakstus, bet vitrīnas centrā novietoja rakstnieka portretu. Portrets bija labs, rets, rakstnieks raudzījās no tā ar labsirdīgu, skumju skatu, un tāpēc visa vitrīna likās intīmi tuva un mīļa. Kad darbs bija pabeigts, Vera Ignatjevna ilgi nevarēja noskaņot sevi ceļam uz mājām, gribējās vel kaut ko padarīt un negribējās iet projām.

Vera Ignatjevna sevišķi mīlēja savu bibliotēku šajās vakara stundas. Viņai patika ar sevišķi rūpīgu maigumu ņemt no galdiem un novietot plauktos lasītāju atnestās grāmatas, sakārtot kartītes un raudzīties, lai vecā Marfa Semjonovna visur noslauka putekļus. Viņas acu priekšā bibliotēkā ieviesās mājīga, omulīga kārtība, tad var iet mājās, bet vel labāk, tā kā šodien, palikt pastrādāt kopa ar tādiem pašiem grāmatu mīļotājiem ka viņa.

Krēslainajās ejās starp grāmatu plauktiem tikai dažās vietas grāmatu muguras apgaismo lampa, kas karājas virs galda. Sajās vietās grāmatas raugās ar tādu izteiksmi, 'it kā tās būtu izgājušas vakarā pastaigāties pa apgaismotu ielu. Attālāk, pakrēslī, grāmatas klusītēm kaut ko pārspriež un ir apmierinātas, ka šodien tas nav vientuļas. Tālajos, tumšajos kaktos cieši gul vecīši — žurnāli, kam arī dienā labprāt tīk pasnausties, un jāsaka, arī lasītāji tos reti traucē. Vera Ignatjevna labi pazina savu grāmatu valstību. Viņas iztēlē katrai grāmatai ir sava seja un savs īpatnējs raksturs. Raksturs izveidojas diezgan sarežģītā kārtā, no grāmatas ārējā izskata, tās satura, bet galvenokārt no grāmatas un lasītāja savstarpējo attiecību veida.

Tūk, piemēram, grāmata «Mūsu paziņas». Tā ir patukla, pajauna sieviete ar glītu sejiņu, pļāpīga un asprātīga, bet tāda nenopietna, savādniece. Tās sabiedrība ir galvenokārt septiņpadsmit un astoņpadsmit gadus veci skuķi. Kaut gan viņa ir daudz vecāka par tām, tās tomēr ir ar viņu draudzīgās un familiārās attiecības, un, spriežot pēc lasītāju sejām, šī resnite stāsta viņām kaut ko tādu, kas tekstā pat nav atrodams. Vīrieši dod šo grāmatu atpakaļ ar ironisku izteiksmi, it ka teiktu: «M-jā!»

«Kā rūdījās tērauds»— tā ir svēta grāmata, to nevar nevērīgi nomest uz galda, tās klātbūtne ir neveikli pateikt dusmīgu vārdu.

«Ceļš uz okeānu» ir nopietns, drūms draugs, tas nekad nesmaida, ar skuķiem principā nesasveicinās, bet draudzējas tikai ar izkaltušiem 'vīriešiem, kam raga brilles uz deguna. «Enerģija» — tā ir klusētāja, melancholiska rakstura grāmata, uz lasītāju skatās nelaipni, un lasītājs no tās baidās, bet ja griežas pie tās, tad ļoti pieklājīgi un tikai vajadzības gadījumos. «Sagrāve» ir vecs, pazīstams ārsts, pie kā iepriekš jāpierakstās un kas pieņem lasītājus ar noguruma izteiksmi pēc apzinīga, laba darba.' Lasītājs šo grāmatu atdod atpakaļ ar mierīgu pateicību, pārliecināts, ka tā viņam palīdzējusi.

Pat Veras Ignatjevnas rokās, kad viņa atzīmē grāmatu izsniegšanu vai saņemšanu, grāmatas izturas dažādi. Vienas padevīgi gaida, kamēr tās pierakstīs, citas, lasītāju dedzīgo skatienu mudinātas, raujas no rokām, citas atkal tiepjas un grib tikt atpakaļ plaukta, — tas tāpēc, ka lasītājs saņem tās ar svešu un aukstu skatienu.

Veras Ignatjevnas iedomā grāmatas dzīvoja īpatnēju, interesantu un gudru dzīvi, kuru Vera Ignatjevna pat drusku apskauda, bet kuru tomēr mīlēja.

Verai Ignatjevnai trīsdesmit astoņi gadi. Viņas seja, plecos, baltajā kaklā ir uzglabājies vēl ļoti daudz jaunības, bet Vera Ignatjevna to nezina, jo par sevi viņa nekad nedomā. Viņa domā tikai par grāmatām, par savu ģimeni, un šo domu ir tik daudz, ka tās visas nesaiet viņas apziņa, bet nekārtīgi drūzmējas un negrib ievērot savu kārtu.

Lai cik patīkami ir palikt vakarā bibliotēkā, bet viņai gribas ātrāk tikt mājās. Vera Ignatjevna ātri salasa somiņa sīknaudu un steidzas uz tramvaju. Šaurajā vagonā viņa ilgi stāv kājas, turēdamās pie sēdekļa atzveltnes, un šajā laika atturīga, čukstošā grāmatu dzīve pamazām izgaist un tas vieta stājas mājas darīšanas.

Šodien viņa atgriežas mājās veltu tātad arī vakars bits spriegs. Jau tramvajā viņas dvēselē sak saimniekot šā vakara rūpes, tās ar zināmu labpatiku rīkojas ar viņas laiku. No kurienes rodas šī labpatika, viņa nezina. Dažreiz viņai liekas, ka no mīlestības. Var jau būt, ka tas arī tā. Kad viņas priekšā iznirst Pavlušas un Tamāras seja, Vera Ignatjevna vairs neredz ne pasažierus, ne garām slīdošās ielas, nemana grūdienus un pieturas vietas, nejūt ari pati savu ķermeni, bet somiņas siksniņa un tramvaja biļete turas pirkstos pa vecam paradumam it kā pašas no sevis. Pavlušam ir glīta, tīra seja, brūnas acisr bet acu baltumos tik daudz zilgmes, ka viss Pavluša šķiet zeltaini zils zēns. Pavlušas seja un acis ir tik valdzinoša parādība, ka Vera Ignatjevna pat domāt nevar, tikai redz, redz un vairāk nekā. Par Tamāru turpretim viņa var ari domāt. Tiesa, Tamāra ir neapšaubāma skaistule. Vera Ignatjevna ar tādu pašu nenovēršamu skatu vienmēr redz viņā kaut ko sevišķi skaistu, sievišķīgu un maigu. Visa tā ir tik daudz Tamāras garajās skropstās, tumšajās spr odziņās uz deniņiem un pakauša, vērīgajā, dziļajā un noslēpumainajā nopietno acu skatienā, neizprotamajā kustību burvīgumā. Par Tamāru viņa bieži domā.

Veras Ignatjevnas dzīve no neatminamiem laikiem ir ritējusi pa vienām un tām pašām sliedēm. Šis taisnais un gludais sliežu ceļš gāja pa darba un ikdienas vienmuļo rūpju līdzenumiem, pa vienmuļu sīkumu mežģīnēm. Šie sīkumi neatstāja viņu augu dienu un pinās ap viņu vienām un tām pašām cilpiņām, aplīšiem un krustiņiem. Verai Ignatjevnai ar satricinošu dārdoņu aizdrāzās garām revolūcija, viņa juta tās karsto vēju, viņa redzēja, kā šis vējš trauksmaini uzķēra un aiznesa veco dzīvi, vecos ļaudis un vecos paradumus. Būdama darba cilvēks, viņa priecājās par šo dzīvinošo viesuli, bet atrauties no sīkumu mežģīnēm viņa nespēja ne uz bridi, jo šis mežģines kaut kam bija nepieciešamas. Vera Ignatjevna nekad nedomāja, ka tas ir pienākums, viņa vienkārši nevarēja iedomāties, kā var saraut kādu cilpiņu mežģīnēs, ja par to nelabā balsi sāks kliegt Tamaročka vai Pavluša, vai Ivans Petrovičs. Viņa ari apprecējās ar Ivanu Petroviču, it kā tamborēdama mežģiņu kārtējo rakstu, bet neprecēties nevarēja: Ivans Petrovičs vismaz varētu sākt činkstēt.

Vera Ignatjevna par savu dzīvi nekad nežēlojās, galu galā viss beidzās labi, un tagad var ar prieku skatīties uz saviem bērniem un domāt par tiem. Bez tam viņas dzīvi izdaiļo grāmatas. Starp citu, Vera Ignatjevna nekad nenodarbojās ar savas dzīves analīzi, — nebija laika. Kas labs, kas slikts dzīvē,— grūti spriest. Bet kad viņas domas nonāca, līdz Tamārai, tās sāka darboties negaidīti oriģināli. Nebija šaubu, ka Tamāras dzīvei jānorit citādi. Pašlaik Tamāra ir architekturas institūtā, kaut ko tur iekaļ no galvas, uz viņas galda atrodas iesākts zīmējums: kaut kādi «ordeņi» un kapiteļi, kaut kādas lauvas ar ļoti sarežģītām astēm, kas līdzīgas puķu pušķiem, un ar putnu knābjiem. Zināms, Tamāras likteni noteiks nevis šis lauvas, bet pavisam kas cits. Kas — nebija gluži skaidrs, bet tas bija tas, ko grāmatās dēvē par laimi. Taimi Vera Ignatjevna iedomājās kā mirdzošu sievietes gājienu, kā lepnu skatienu, kā prieku, kas no viņas izstaro. Viss liecināja, ka Tamāra radīta šādai laimei un pati par to nešaubās.

Vera Ignatjevna mechaniski izspraucās līdz izejai un ātri noskrēja nelielo gabalu līdz mājām. Tamāra atvēra viņai durvis. Vera Ignatjevna nolika somiņu priekšnamā uz palodzes un paskatījās ēdamistabā.

—    Vai Pavluša jau pusdienas paēdis?

—     Paēdis.

—    Vai viņš kur aizgājis?

—    Nezinu. Laikam slidot.

Par to, ka visi paēduši un ka Pavluša slido-, nebija šaubu. Ēdiena druskas bija izmētātas pa galdu, un turpat stāvēja šķīvji ar pusdienu atliekām. Priekšnamā uz grīdas mētājās zemes piciņas, aukliņas un stiepļu galiņi.

Vera Ignatjevna ar parasto kustību atmeta no pieres gludos matus, paraudzījās apkārt un paņēma priekšnamā grīdas suku. Tamāra apsēdās ērtajā atzveltni, atlaida vaļā matus un sapņaini sāka vērties ar savām skaistajām actiņām pa logu ārā.

—    Māmiņ, kā būs ar kurpēm?

Slaukot istabu, māte klusu atteica:

—     Tamariņ, varbūt iztiksi bez tām?

Tamāra ar troksni atgrūda krēslu, nosvieda uz galda ķemmi, un viņas acis piepeši zaudēja skaistumu. Viņa pastiepa pret māti rožainās plaukstas, viņas rīta svārki pavērās vaļā, ari rožainās veļas lentītes dusmīgi raudzījās uz Veru Ignatjevnu.

—    Mamma! Kā tu runā! Taisni jādusmojas! Tērps ir brūns, bet kurpes — rožainas! Kas tās par kurpēm!

Tamāra sašutumā piesita kājiņu, ietērptu simpātiskā, rožainā kurpītē. Šajā bridi viņas tērpā nebija nekādu pretrunu: rožaini rīta svārki un rožainas zeķes.

Vera Ignatjevna pārtrauca slaucīšanu un līdzjūtīgi paskatījās uz Tamāras kājiņu.

—    Nu, ko tad . . . nopirksim. Kad dabūšu algu.

Tamāras skatiens sekoja sukas kustībām. Pēc visiem fizikas un ģeometrijas likumiem viņas skatienam vajadzēja atdurties pret mātes izmītajām, nošķiebtajām, krāsu zaudējušām kurpēm, bet nezin kāpēc tas nenotika. Tamāra pārlaida istabai noguruša cilvēka skatienu.

—    Apnicis, — _ viņa teica, — cikreiz alga jau saņemta!

Tamāra nopūtās un devās uz guļamistabu. Vera Ignatjevna

pabeidza ēdamistabas uzkopšanu un aizgāja uz virtuvi mazgāt traukus. Viņa izņēma no virtuves skapīša vecu kokvilnas virsvalku un uzģērba to. Mājkalpotāju Korobovi netur. Sētniece Vasiļisa Ivanovna nāk katru dienu pulksten divos un gatavo Tamarai un Pavlušam pusdienas. Ivans Petrovičs un Vera Ignatjevna atzīst par labāku pusdienot darba vietā, — tā ir ērtāk, arī mazāk laika jākavē.

Primuss Verai Ignatjevnai ir lielisks, viņa nevar par to vien nopriecāties. Vajag tikai pāris reižu pasūknēt, un tas ar jautru gatavību sāk šņākt un dzīt uz augšu neatlaidīgu, darbīgu uguntiņu. Ūdens katliņā uzvārās ceturtdaļstundā. Vera Ignatjevna pa savam paradumam izturas ar mīlestību pret primusu un saskata tajā savu personīgo raksturu, ļoti simpātisku un draudzīgu, bet, galvenais, tādu . .. čaklu.

Vera Ignatjevna prot izšķirt arī netīro šķīvju fizionomijas. Viņai pat jāsmaida, uz tiem skatoties, — tik patīkami un jocīgi tie izskatās. Klusās, uzticīgās gaidās tie vēro viņas" rosīšanos un nepacietīgi gaida peldi karstajā ūdenī. Droši vien tiem niez āda aiz nepacietības.

Vera Ignatjevna mīlēja apkārtējo priekšmetu dzīvi un to sabiedrībā jutās labi. Dažreiz viņa pat sarunājās ar tiem. Darbā Veras Ignatjevnas seja atdzīvojās, acīs skraidīja jokodamies un aušodamies jautri zaķīši, apaļās lūpas reizēm pat mājīgi smaidīja. Bet cilvēku, pat tuvu cilvēku klātbūtnē, šī vieglprātīgā jautrība nozuda: bija neveikli aušoties ļaužu priekšā, neveikli un nenopietni, Vera Ignatjevna nebija radusi to darīt.

Šodien, mazgājot traukus, viņa tikai mazlietiņ pajokojās, bet tad atcerējās Tamāras kurpes un līdz darba beigām domāja par tām.

Visu šo jautājumu par kurpēm viņa bija izstudējusi pamatīgi. Varbūt bija kļūda iegādāties rožainas krāsas kurpes tikai tāpēc, ka rīta svārciņi bija rožaini, un vispār nevar taču pirkt kurpes, pieskaņojot tās rīta svārciņiem. Bet tā nu reiz bija noticis, un tagad neko vairs nevar darīt. Tam sekoja brūnā tērpa problēma. Tas ir zīda tērps, patiešām maigi brūns. Tas ļoti piestāv Tamāras brūnajām acīm un tumšajām matu cirtām. Tomēr jautājums par brūnajām kurpēm radās kaut kā negaidīti, sākumā likās, ka brūnais tērps noslēdz kampaņu. Vēl aizvakar Vera Ignatjevna, palikusi viena mājās, izdarīja salīdzinājumu. Tērps bija maigi brūns, bet kurpes iesārtas, ne tik sārtas kā sārta roze, bet drusku tumšākas un ne tik spilgtas. Uz īsu brīdi Verai Ignatjevnai ienāca prātā doma, ka pie tādām kurpēm var valkāt brūno tērpu. Un arī pašas kurpes šajā brīdī it kā piekrītoši pamāja. Bet tas bija tikai mirkļa vājums, Vera Ignatjevna centās to neatcerēties. Patlaban viņa atminējās tikai Tamāras uztraukto seju, un sirds viņai sāpīgi sažņaudzās.

Pie āra durvīm kāds pieklauvēja. Vera Ignatjevna nopurināja rokas virs bļodas un gāja atvērt. Viņa bija ļoti pārsteigta: durvīs stāvēja Andrejs Kļimovičs Stojanovs.

Andrejs Kļimovičs mīlēja bibliotēku un grāmatas varbūt ne mazāk kā Vera Ignatjevna. Bet viņš nebija bibliotekārs, bet frēzētājs, turklāt tāds sevišķs frēzētājs, jo pārējie frēzētāji viņa uzvārdu izrunāja ne citādi kā diviem vārdiem:

—     Pats-Stojanovs.

—    Pat-Stojanovs.

—     Tikai-Stojanovs.

—    Nu!-Stojanovs.

—     Lūk-Stojanovs.

Dzīvos priekšmetos Vera Ignatjevna orientējās vispār vājāk nekā nedzīvos un tāpēc nevarēja saprast, kas Andrejā Kļimovičā bija tāds speciāli «frezerisks». Tiesa, līdz viņai no cechiem atklīda jūsmīgas ziņas, ka Stojanova brigāde izstrādājusi 270-

—  290 procentus, ka Stojanova brigādē konstruēts kāds oriģināls «konduktors», ka Stojanova brigāde ap saviem darba galdiem iekārtojusi veselu puķu dārzu, pat jokoja, ka brigādi drīzumā pārdēvēs par «Andreja Stojanova universālo frezeru oranžēriju». Un tomēr Veras Ignatjevnas iztēlē Andrejs Kļimovičs rādījās vienīgi kā grāmatu mīļotājs. Viņai bija grūti saprast, kā Stojanovs varēja tikt galā ar savu frēzētāja darbu, ja tik ļoti mīlēja grāmatas. Andrejs Kļimovičs tīšām bija iekārtojies strādāt vakara maiņā, bet rūpnīcas komitejas vēlēšanās pats piedāvājās:

—    Piesaistiet mani arī pie bibliotēkas lietām.

Grāmatas Andrejs Kļimovičs mīlēja savdabīgi. Grāmatas ir vākos iesieti cilvēki. Viņš dažreiz brīnījās, kādēļ grāmatās atrodami dabas, lietus vai meža apraksti. Viņš mēdza ierasties pie Veras Ignatjevnas un teikt:

—    Cilvēks ir grūti izdibināms, cilvēkā ir noslēpums; rakstnieks izdibinās, bet mums jāizlasa, tad kļūst skaidrs. Bet lietus paliek lietus. Ja es paskatīšos uz lietu, tad arī tūlīt sapratīšu, ka lietus. Un pateikšu arī, kāds lietus — liels vai mazs, kaitīgs vai derīgs. Tāpat mežs. Rakstnieks nekad to neuzrakstīs, ko acs redz.

Toties grāmatās tēlotie cilvēki arvien saistīja Andreja Kļimovičā ilgstošu un neatlaidīgu uzmanību. Viņam patika parunāt par šiem cilvēkiem, viņš prata saskatīt tajos pretrunas un vienmēr apvainojās, ja rakstnieks pret cilvēkiem bija netaisns.

—     Dostojevski nemīlu. Saka, ka esot labs rakstnieks, bet es viņu nemīlu. Ko visu viņš par cilvēku nav sarunājis, kauns lasīt. Nu, teiksim, tas pats Raskoļņikovs. Noslepkavojis vecenīti, par to vienkārši vajadzēja tiesāt un sadot, kā pienākas. Bet te tev nu bija — veselu romānu sarakstījis! Lasu, lasu, un man jau metas viņa žēl, un pārņem arī dusmas: par to žēloju, ka plijas virsū cilvēkam, nav kur glābties.

Un, lūk, tagad Andrejs Kļimovičs stāv durvīs un smaida. Smaids viņam mazliet kautrīgs, maigs un skaists, it kā nesmaidītu vis četrdesmit gadu vecs frēzētājs, bet jauna meitene. Un taja paša laika šaja smaida ir daudz vīrišķības, kas zina savu vērtību.

—     Atļaujiet, Vera Ignatjevna, ieiet, maza darīšana.

Andrejs Kļimovičs arī agrāk bija nācis grāmatu lietās, —

viņš dzīvo tajā pašā ielā, bet tagad patiešām varēja just ka atnācis kada sevišķa darīšanā.

—     Un jūs arvien ņematies ar saimniecību?

—    Nu, kāda tur saimniecība! Tikai trauki. Tūdzu, nāciet istaba.

—     Nē, atļaujiet tepat virtuvē, tā sakot — cechā, un parunāsimies.

—     Bet kāpēc?

—     Vera Ignatjevna, man kāda lieta . . . ziniet, tāda slepena!

Andrejs Kļimovičs viltīgi pasmaidīja un pat ieskatījās istabā,

bet neviena tur neredzēja.

Virtuvē Andrejs Kļimovičs apsēdās uz nekrāsotā ķeblīša, ironiski paskatījās uz nomazgāto, vēl slapjo trauku 'kaudzi un iejautajās:

—     No šiem: traukiem jūs taču neēdat pusdienas?

Vera Ignatjevna slaucīja rokas dvielī.

—     Ne, bērni.

—     Bērni? Ak tā! Es pie jums, jāsaka, no rūpnīcas komitejas, te kaut kas jānoskaidro.

—     Vai tas nav sakarā ar rītdienas disputu?

—     Ne, tas skar personīgi jūs. Ir nolemts dažiem izsniegt prēmijas par kultūras darbu. Tā — uz Jaungadu. Bet, tā kā bibliotēkā ir tādi ka svētki, tad nolēma jūs pirmām kārtām. Parasti prēmijas izsniedz naudā, bet te es iejaucos: ar naudu, saku, Veru Ignatjevnu nevar apbalvot, no tādas prēmijas nekas neiznāks, tikai pārdzīvojumi vien, un tas viss.

—     Es nesaprotu, — pasmaidīja Vera Ignatjevna.

—     Kas tur ko nesaprast, lieta pavisam vienkārša. Nauda ir gluma: šodien tā vienā kabatā, bet rītu otrā, bet parīt no tās nepaliek ne pēdas. Nauda jums maz piederas, jums pat kabatu nav. Vajag izdomāt kādu priekšmetu!

—     Kādu tad priekšmetu?

—     Padomāsim.

—     Priekšmetu? Ak tā, nu, labi. Bet vai tiešām mani vajag apbalvot?

—     Tas jau ir_ apsvērts augstākajā instancē. Jūs te esat blakuspersona. Tātad kādu priekšmetu?

—     Kurpes vajadzīgas, Andrej Kļimovič. Teikšu jums atklāti: ļoti vajadzīgas!

Andrejs Kļimovičs uzmanīgi paskatījās uz Veras Ignatjevnas kurpēm, bet viņa vēl uzmanīgāk pievirzījās ķeblītim, uz kura stāvēja trauki.

—   Kurpes . . . ja-a! Kurpes — tā ir laba lieta, kurpes var.

—   Tikai. . .

Vera Ignatjevna nosarka.

—   Tikai brūnas . . . katrā ziņā brūnas, Andrej Kļimovič!

—    Brūnas?

Andrejs Kļimovičs ar tādu skumju smaidu paskatījās sāņus.

—    Var arī'brūnas, kāpēc ne.. . Tikai.. . kurpes ir tāda lieta, kurpes bez uzlaikošanas nevar. Aiziesim uz veikalu un uzlaikosim. Gadās, ka virsa neder, un arī fasons jāizraugās, citādi iedos tādu fasonu, lai dievs pasarg!

Vera Ignatjevna sarka un smaidīja, bet viņš pacēla galvu un raudzījās uz viņu ar vienu_ aci. Viņa kurpes purns domīgi cēlas un laidās uz leju, klaudzinādams pa grīdu.

—   Tad rīt iesim un nopirksim?

—    Kāpēc jums tā pūlēties, Andrej Kļimovič? Es nekad neuzlaikoju. Vienkārši numurs, un viss.

—   Numurs? Nu … kāds tad numurs?

—    Kāds numurs? Trīsdesmit ceturtais.

—     Trīsdesmit ceturtais? Vai nebūs par mazam, Vera Ignatjevna?

Vera Ignatjevna atcerējās, ka laiks noslaucīt traukus, un pagriezās pret sienu, lai paņemtu dvieli.

—    Sis numurs neies cauri, Vera Ignatjevna, — jautri teica Andrejs Kļimovičs.

Vera Ignatjevna paķēra pirmo šķīvi, bet arī šķīvis skatījās uz viņu ar savu plato šķīvja smaidu. Vera Ignatjevna pateica tāpat, pieklājības pēc:

—    Kāds numurs neies cauri?

—   Trīsdesmit ceturtais neies cauri!

Andrejs Kļimovičs skaļi iesmējās, piecēlās no ķeblīša un cieši aizvēra durvis. Stāvēdams pie durvīm, viņš pacēla acis pret griestiem un teica, it kā deklamēdams:

—    Jūsu jaunkundzei te nekas netiks … ja jau es esmu to uzņēmies speciālā uzdevumā. Nevienu bruņu kurpi nedabūs. Jaunkundze arī tāpat ir glīta!

Vera Ignatjevna nemācēja pateikt: «kas jums par daļu», arī Andreja Kļimoviča izskats nepieļāva tādu rupjību. Viņa apjuka un neko neatbildēja. Andrejs Kļimovičs atkal nosēdās uz ķeblīša.

—    Jūs nedusmojieties, ka iejaucos. Bet ja vajag! Ar jums kaut kas jādara. Man kā rūpnīcas komitejas loceklim ir tiesība. Un tā arī teicu: apbalvosim biedri Korobovu, bet jūsu skuķi, šo modes dāmu, lai apbalvo papiņš!

—    Kāpēc jūs tā runājat? Kas viņa par modes damu! Jauna meitene .. .

Vera Ignatjevna uzmeta ciemiņam dusmīgu skatienu. Kapec viņš īsti runā tādus vārdus: skuķis, modes dama! Par Tamāru^ viņas skaistuli ar garajām skropstām un cirtiņām uz deniņiem par skaisto sievieti, kurai pieder nākotnes laime. Vera Ignatjevna padomāja: vai tiesām Andrejs Kļimovičs ir viņas meitas ienaidnieks? Savā mūžā viņa redzējusi maz ienaidnieku. Andrejam Kļimovičam bija cirtainas ūsas, tās simpātiski kustējās, viņam laipni smaidot, un tas, zināms, runāja pretī vina naidīgajiem vārdiem Bet tomēr lai viņš pasaka.

—     Kapec jūs tā izturaties pret Tamāru?

Andrejs Kļimovičs beidza smaidīt un norūpējies noglaudīja sev pakausi:

—     Vera Ignatjevna, atļaujiet, pateikšu jums visu patiesību. Ja gribat, pateikšu.

—     Nu, kādu tad patiesību esat izgudrojuši? — Verai Ignatjevnai pēkšņi gribējās teikt: «negribu dzirdēt patiesību».

—     Es jums pateikšu patiesību, — nopietni noteica Andrejs Kļimovičs un uzsita ar roku pa ceļgalu, — tikai metiet uz brīdi pie malas savus šķīvjus un uzklausiet!

Viņš izņēma tai no rokām noslaucīto šķīvi un to uzmanīgi uzlika uz tīro šķīvju kaudzes, noglāstīja to pat ar roku, it kā gribēdams parādīt, ka viss pilnīgā kārtībā. Vera Ignatjevna apsēdas uz ķeblīša pie loga.

—     No patiesības nevajag bīties, Vera Ignatjevna, un neņemiet ļauna. Tā jūsu darīšana, protams, un meita arī jūsu, tas viss tā. Bet tikai jūs mums esat vērtīga darbiniece. Un mēs redzam. Nu, teiksim, kā jūs ģērbjaties. Esam noskatījušies. Šie brunči, piemēram —

Andrejs Kļimovičs uzmanīgi, diviem pirkstiem saņēma tērpa kroku:

—      … tas vienīgais jums. Ir taču redzams. Gan darbā tas jums mugura, gan disputā, gan traukus mazgājot. Bet tērps savu laiku nokalpojis,_ no visa redzams. Laime, ka tas melns, citādi . . . ka citādi to varētu valkāt! Kurpītes . .. pat nav vērts runāt. Vai trūkuma dēļ, vai? Vīrs taču pelna, un jūs pelnāt, un vēl meitai stipendija, bet bērni jums divi. Vai nav tā? Divi. Bet viskardinālākais: jūsu jaunkundze tik glauna, lai dievs nedod! Inženieru sievas pat ar viņu nevar salīdzināties. Atnāk klubā — fu, fu, fu! Te viņai zils, te melns, te vēl kāds. Bet ne tas ir galvenais, lai staigā, mēs tik un tā jau zinām, ļaudis runā. Kā tāda dāma var traukus mazgāt!

—     Andrej Kļimovič! Es esmu māte — varu parūpēties!

—     Kads retums — māte! Mana Jeļena Vasiļjevna arī ir māte, bet paskatieties, ka mani skuķēm noņemas. Un viņām nekas] jaunas vēl — pagus_ izpriecājies. Manai Jeļenai arī' rokas nav tādas, bet jums tomēr, kā mēdz teikt, inteliģents darbs. Kauns, man jāsaka atklāti. Jums jādzīvo, jūs vēl esat skaista sieviete, bet kālab tas tā?

Vera Ignatjevna nodūra acis un pēc vecu vecā sieviešu paraduma gribēja nolīdzināt brunčus uz ceļgaliem, bet atcerējās, ka tikko tos bija nozākājis Andrejs Kļimovičs, un vēl atcerējās visas vietas, kur brunči bija sadiegti un salāpīti. Vera Ignatjevna noņēma roku no ceļgala un klusībā saka apvainoties.

—    Andrej Kļimovič, katrs dzīvo pēc sava ieskata. Tas nozīmē, ka man tā patīk.

Bet Andrejs Kļimovičs paskatījās viņa dusmīgi, pat viņa sprogainās ūsas sirdīgi sakustējās:

—    Bet mums nepatīk.

—     Kam?

—    Mums, ļaudīm, nepatīk. Kapec mušu cienījama bibliotekāre ģērbjas tā… pat teikt negribas. Un jūsu vīram arī nepatīk.

—    Vīram? Bet kā jūs to zināt? Jūs viņu pat neesat redzējis.

Pirmkārt, esmu redzējis, otrkārt, ja viņš ir vīrs, visi vīri

vienādi, ņems un . . . ziniet, kādi tie vīri ir, viņus tikai uzmani un pieskati.

Andrejs Kļimovičs pasmaidīja un pieceļas no ķeblīša.

—    Ar vārdu sakot, ir nolemts jūs apbalvot ar drānas atgriezumu, ir tāds buržuāzisks zīds, velns viņu sazin, ka sauc, nevar izrunāt. Mana sieva gan prot izrunāt, bet vīrieša mēlei tas nav pa spēkam. Tikai pašūsim mūsu darbnīcā, lai būtu pēc jūsu mera. Nauda arī ir.

Viņš uzsita sev uz kabatas. Vera Ignatjevna pacēla uz viņu acis, tad pavērsās uz nenoslaucītajiem traukiem un klusu nopūtās. Viņa vārdos bija daudz patiesības, bet tā varmācīgi sarāva kādu vajadzīgu cilpiņu viņas dzīves mežģines, un tas drusku baidīja. Viņa nekādi nevarēja samierināties ar Andreja Kļimoviča naidīgo noskaņojumu pret Tamāru. Vispār viss iznāca tā dīvaini. Bet tajā pašā laikā Andrejs Kļimovičs mīlēja grāmatas, viņš bija rūpnīcas komitejas loceklis, un no viņa izstrāvoja pārliecinoša simpātija.

—    Nu, kā paliek? — iejautajās Andrejs Kļimovičs, stāvēdams pie durvīm.

Viņa jau gribēja atbildēt, bet šaja_ brīdī plaši atveras durvis un viņu priekšā nostājās burvīga parādība: Tamāra vaļējos rīta svārkos, un zeķes, un lentītes, un kurpes. Viņa iespiedzas un pazuda, durvis atkal aizvērās. Andrejs Kļimovičs nobraucīja ar roku ūsas — no deguna uz sāniem:

—    Jā .. . Nu, kā tad paliek, Vera Ignatjevna?

—    Nu, ko tad … ja vajadzīgs . .. esmu jums ļoti pateicīga.

Šis vakars nebija visai parasts, kaut gan notikumi risinājās diezgan normāli. Vera Ignatjevna tika gala ar traukiem, sakopa virtuvi un sāka gatavot vakariņas. Bet te pārnāca arī Pavluša, mundrs, sārts un samircis. Viņš paskatījās virtuvē un teica:

—     Gribas ēst, zini, kā krokodilam! Kas vakariņās? Biezputra ar pienu? Bet ja es negribu ar pienu? Nē, es gribu tāpat, un pienu arī tāpat.

—     Kur tu izmirki?

—     Es neesmu izmircis, mēs tikai ar sniegu mētājāmies.

—     Tikai ar sniegu mētājāties? Arī veļa slapja?

—     Nē, veļa tikai vienā vietā slapja, lūk, te.

Vera Ignatjevna steidzīgi sāk pārģērbt dēlu. Bez šās vienas vietas, kura aizņēma visu viņa muguru, viņš bija samircis arī daudzās citās vietās, bet zeķes pat vajadzēja izgriezt. Vera Ignatjevna gribēja, lai Pavluša palien zem segas un sasildās, bet šis plāns viņam nepatika. Kamēr māte izkāra virtuvē slapjās drēbes, viņš uzvilka tēva kurpes un Tamāras zilo darba virsvalku. Vispirms viņš šajā ietērpā parādījās māsai un tika kārtīgi apbalvots. Tamāra iekliedzās:

—     Atdod!

Un metas tam virsū. Pavluša skrēja no vienas istabas otrā, vispirms ieskrēja ēdamistabā, tad guļamistabā. Pārlēcis divas reizes pār tēva gultu, viņš atkal ieskrēja ēdamistabā. Te Tamāra viņu būtu notvērusi, bet viņš veikli pasvieda tai ceļā krēslus un skaļi smējās par saviem panākumiem. Tamāra kliedza «atdod», klupa virsū krēsliem, svieda tos nost no ceļa. Sās rotaļas troksnis izbaidīja Veru Ignatjevnu. Viņa izskrēja no virtuves. Vajādama brāli, Tamāra nepamanīja māti un stipri to pagrūda pret skapi. Atsitoties pret skapi, Vera Ignatjevna sāpīgi sadauzīja roku, bet nepaspēja sajust sāpes, kad viņu apdullināja plīstošā stikla šķindoņa: viņa bija nogrūdusi no bufetes krūzi ar ūdeni. Šajā brīdī Pavluša jau skaļi smējās Tamāras rokās un padevīgi vilka nost zilo virsvalku. Tamāra izrāva virsvalku brālim no rokām un ar sārto rociņu iesita viņam pa plecu.

—     Ja tu vēlreiz uzdrošināsies ņemt manu virsvalku, es tevi piekaušu.

—     Ak piekausi! Cik tu stipra!

—     Es tevi tūlīt piekaušu!

—     Nu, pamēģini! Nu, pamēģini!

Tamāra ieraudzīja māti, kas bija noliekusies pār krūzes lauskām, un iekliedzās:

—     Mamma! Kas tad tā par lietu? Ķer, grābj, rauj! Kas tā par lietu? Ja vajag ko uzšūt, tad pie mums par to runa trīs gadus, kurpes nevaru vien izlūgties, bet, kad rauj un ķer, tad neko nedrīkst teikt! Kādēļ tāda dzīve .. . nolādēta!

Pēdējos vārdus Tamāra izgrūda raudādama, ar visu sparu nosvieda virsvalku uz galda un pagriezās pret bufeti, bet jau vairs neraudāja, tikai stāvēja un klusu raudzījās uz bufeti.

Parasti tādā pozā viņa mātei vienmēr likās ļoti nelaimīga un sarūgtināta un modināja neizsakāmu žēlumu. Bet tagad Vera Ignatjevna nepaskatījās uz viņu, — tik ļoti viņa bija aizņemta ar sīko krūzes lausku salasīšanu. Tamāra uzmeta mātei ātru un vērīgu skatienu un atkal pavērsās pret bufeti. Māte neteica ne vārda un aiznesa uz virtuvi stikla drumslas. Tamāra pavadīja viņu ar uzmanīgu, mazliet izbrīnījušos skatienu, bet, izdzirdusi viņas solus, atkal ieņēma savu agrāko stāvokli. Vera Ignatjevna atgriezās no virtuves ar lupatu un, notupusies pie izlietā ūdens, teica klusi un nopietni:

—    Tu esi izbradājusi ūdeni . . . paej tālāk.

Tamāra pārkāpa pāri peļķītei un aizgāja pie sava galdiņa, bet arī noturienes vēl vēroja māti.

Notikumi, taisnību sakot, ritēja normāli. Arī agrāk notika tādas jautras draiskulības, gadījās arī, ka kāds stikla trauks saplīsa. Tādā pašā parastā kārtībā māte uzlika uz galda vakariņas. Pusizģērbtais Pavluša uzklupa biezputrai. Viņš ilgi ar vienu roku maisīja biezputrā sviestu, bet otrā turēja glāzi ar pienu, — viņam ļoti garšoja piens. Tamāra nekad neēda biezputru, viņa labprāt ēda gaļu, un tagad viņu uz pannas gaidīja divas uzsildītas kotletes. Bet Tamāra sastinga pie sava galdiņa un raudzījās garām mātei un vakariņām. Vera Ignatjevna paskatījās uz meitu, un žēlums iedūrās viņai sirdī.

—    Tamāra, sēdies, ēd!

—    Labi, — atčukstēja Tamāra un lēnām paraustīja plecus, kā to vienmēr dara dzīves salauztie.

Dzīve ritēja normāli. Pulksten vienpadsmitos pārnāca Ivans Petrovičs. Jau sen bija panākta vienošanās, ka Ivans Petrovičs vienmēr nāk no darba mājās, un tāpēc pēdējos gados nebija gadījuma, kad būtu radies jautājums, no kurienes viņš nāk. Pat tad, kad viņš pārnākot oda pēc spirta, Vera Ignatjevna vairāk uztraucās par viņa veselību nekā par darba ētikas pārkāpšanu. Tāda vienošanās godīga ievērošana notika tāpēc, ka Ivanam Petrovičam bija visai nosvērts raksturs, kas pilnīgi radīja skaudību citās namamātēs. Paziņas bieži vien teica Verai Ignatjevnai:

—    Kāds jums labs vīrs! Reti var sastapt vīru ar tādu raksturu! Jums tā palaimējies, Vera Ignatjevna!

Šie vārdi vienmēr uz Veru Ignatjevnu atstāja patīkamu iespaidu, — parasti dzīvē viņu neviens neapskauda, izņemot to sīko gadījumu, kad viņai kāds teica:

—     Kāds jums lielisks primuss! Tādu primusu reti var atrast!

Ivans Petrovičs strādāja par vecāko ekonomistu, bet no

citiem ekonomistiem, kas, kā zināms, ir īgni un vienmēr tiecas uz konjunktūras analizēm un biežu darba vietas maiņu, atšķīrās ar savu mierīgo raksturu bez tieksmes uz analizēm. Viņš strādāja vienā vietā piecpadsmit gadu un pat ilgāk. Tiesa, par savu darbu viņš nekad neko sievai nestāstīja, un tas, ka viņš kaut kur strādā par vecāko ekonomistu, Verai Ignatjevnai saistījās ar jaunības atmiņām.

Ivanam Petrovičam mugurā labi pašūts uzvalks, seja viņam tukla, tīra un maza, bārdiņa gar malām rūpīgi apcirpta. Par viņa uzvalkiem Vera Ignatjevna rūpējās tikai tad, kad tie jau pašūti, bet, kā tos šūdina, to Vera ignatjevna nezina. Ivans Petrovičs ar viņu nekonsultējas. Katru mēnesi viņš dod Verai Ignatjevnai trīssimt rubļu.

Kā vienmēr, pārnācis mājās, Ivans Petrovičs sēžas pie galda, bet Vera Ignatjevna pasniedz viņam vakariņas. Kamēr viņa nes ēdienu, viņš atspiež savu bārdiņu uz saliktām rokām un košļā pirkstu nagus. Viņa skatiens mierīgi klīst pa istabu. Viņam priekšā parādās šķīvji, viņš sataisa mazliet cienīgu izskatu un aizbāž aiz apkakles salvetes stūri. Bez salvetes viņš nekad neēd, un vispār viņš ir ļoti kārtīgs cilvēks. Runāt viņš var tikai tad, kad jau kaut ko ieēdis.

Arī šodien viss gāja normāli. Ivans Petrovičs apēda kotletes, piebīdīja sev tuvāk kompotu un iejautājās:

—     Nu, Tamāra, kā tava architektura?

Tamāra pieklājīgi paraustīja plecu. Vera Ignatjevna apsēdās uz krēsla pie sienas un teica:

—     Tamāra ļoti sarūgtināta. Nekādi nevaram nopirkt viņai brūnas kurpes.

Ivans Petrovičs atlauza zobu bakstāmo no sērkociņu kastītes un sāka bakstīt zobus. Viņš negribīgi paskatījās uz Tamāru. Tad uzmanīgi apskatīja zobu bakstāmo un teica:

—     Kurpes ir nopietna lieta. Bet vai tad naudas nepietiek?

—     Kad man ko vajag, tad jau nekad nav, — skumji noteica T amāra.

Ivans Petrovičs piecēlās no galda, sabāza rokas bikšu kabatās un, raudzīdamies tukšajā šķīvī, nogrima domās. Tā stāvēdams un domādams, viņš divas trīs reizes pacēlās uz pirkstgaliem un sāka svilpot hercoga dziesmiņu. Varēja likties, ka viņš domā par kurpēm. Bet laikam viņš neko labu neizdomāja. Pacēlies uz pirkstgaliem pēdējo reizi, viņš lēnām aizgāja uz guļamistabu, un hercoga dziesmiņa atskanēja no turienes. Tamāra dusmīgi pagriezās uz krēsla un uzmeta dedzīgu skatienu guļamistabas durvīm. Vera Ignatjevna sāka novākt galdu.

Tā pagāja normāli arī šis vakars, viens no Veras Ignatjevnas dzīves vakariem. Bet tas tomēr atšķīrās no citiem vakariem. Kopš tā brīža, kad aizgāja Andrejs Kļimovičs, Veras Ignatjevnas dvēselē kaut kas nedzirdami kustējās.

Arī agrāk, veicot mājas darbus, Vera Ignatjevna prata domāt par dažādām interesantām lietām. Parasti viņa atcerējās savu darbu bibliotēkā, jaunpienākušās grāmatas, lasītāju sarunas, savus padomus un atsevišķus vārdus. Kad kāds silts vai svarīgs izteiciens atausa viņas atmiņā vairākas reizes no vietas, viņa ar iekšķīgu smaidu aplūkoja to, ieklausījās tā maigajās nianses un priecājās.

Šodien, ja nebūtu atnācis Andrejs Kļimovičs, viņa domātu par rītdienas disputu, atcerētos vitrinu un mīļotā rakstnieka portretu, domātu par viņa grāmatām skaistajos, cietajos, zilgani pelēkajos sējumos. Viņa grāmatas atšķīrās ar savu jauneklīgo, zobgalīgo raksturu, bija patīkami par tām atcerēties.

Bet šodien par to negribējās domāt. Gan vakariņas gatavojot, gan lasot kopā sasistās krūzes lauskas, gan atkal slaukot šķīvjus, kad visi jau bija apgulušies, Vera Ignatjevna vēl arvien domāja par Andreja Kļimoviča vārdiem. Nezin kāpēc pirmajā vietā izvirzījās tikai viens temats — Andreja Kļimoviča iznīcinošā atsauksme par viņas svārkiem. Bija ļoti sāpīgi dzirdēt, ka viss viņas darbs un pūles, visas cerības bijušas veltas. Cik daudz vakaru viņa bija ziedojusi svārku lāpīšanai, un vienmēr, beidzot darbu, viņa bija pārliecināta, ka mērķis pilnīgi sasniegts, ka rīt viņa dosies darbā ļoti pieklājīgā izskatā, un brīžiem viņai pat likās, ka viņas izskats ir ne tikai pieklājīgs, bet pat elegants. Un nu izrādās, ka viss tas bija otrādi. «Ļaudis runā.» Visi redzējuši un visi smīnējuši. Bet rīt? Rīt ir disputs.

Tikusi galā ar traukiem, Vera Ignatjevna atbrīvoja galdu, novilka svārkus un izklāja tos uz galda. Svārki paklausīgi izplēta uz galda savas vecās krunkas. Vera Ignatjevna tos rūpīgi apskatīja, un negaidot viņai acīs saskrēja asaras: tik žēl viņai kļuva šās vecenītes. Svārki raudzījās viņā ar skumju, nogurušu nevarīga vecuma izteiksmi, bija redzams, ka tiem tik ļoti vajag atpūsties, pagulēties kaut kur siltā kumodes stūrītī, izgulēties, cik tīkas. Kādreiz tie bija zīda. Tie izskatījās ļoti glīti, maigi rotaļīgi. Tagad audumā zīda pazīmes varēja saskatīt tikai ar lielām pūlēm, bet šis zīdainums tagad bija sirms. Un šajā vieglajā, drebošajā sirmumā iezīmējās grumbas un dzīves sistās vecās rētas. Sen sašūtās vietas vēl kaut cik turējās, bet pēdējās rētas bija kā izdilis sietiņš, kam spīdēja cauri baltais galds.

Vera Ignatjevna ieslēdza gludekli. Viņa uzmanīgi, cenzdamās nepiespiest pārāk stipri, vairākas reizes pārlaida pār svārkiem karsto gludekli. Tajās vietās, kur tas pārslīdēja, krunkas izlīdzinājās un noslēpās, un svārki raudzījās ar vecīgu, skumju laipnumu.

Izgludinājusi svārkus, Vera Ignatjevna pacēla tos uz augšu un apskatīja. Nē, tagad bija grūti neredzēt: arī izgludināti tie nebija nekādi elegantie; betVera Ignatjevna apmierināta pasmaidīja: nekas, kopā esam dzīvojuši, kopā arī atbildēsim. Ap sirdi Verai Ignatjevnai kļuva mierīgāk un klusāk, un, kad viņa apsēdās, lai savestu kārtībā savas kurpes, virtuves klusumā viņa

jutās visai omulīgi, un viņa nedomaja vairs ne par svārkiem, ne par rītdienas uzstāšanos disputā, bet par sevi.

Sava rakstura īpatnības dēļ Vera Ignatjevna tagad vairs nejutās vientuļa. Pirmkārt, uz galda gulēja izgludinātie, nomierinājušies svārki, otrkārt, kaut kur tālumā smaidīja Andreja Kļimoviča ūsas. Uz Andreju Kļimoviču viņa vairs neļaunojās. Ko lai dara? Vajag padomāt par viņa vārdiem.

Ar resnu adatu un novaskotu diegu Vera Ignatjevna šuva klāt atirušo pazoli un smaidīdama nodevās pārdomām. Viņai likās, it kā viņa būtu kļuvusi jaunāka, un tas bija tik nepierasti un mazliet jocīgi. Viņa iedomājās sevi jaunajā zīda tērpā, un tas iznāca arī… savādi un… arī jocīgi. Caur savu mājas rūpju miglu viņa redzēja, ka jaunais tērps ir neizbēgams, bet lieta tā, ka tas nav tikai tērps vien, bet vēl . . . dīvaini un kauns domāt, tajā bija kaut kas līdzīgs jaunībai. Vera Ignatjevna no brīnumiem pat papurināja galvu. Viņa uzmanīgi piegāja pie neskaidrā spogulīša, kas karājās virs mazgājamā galda. Viņu pēkšņi pārsteidza patiešām jaunās, smaidošās acis un apaļās, kaut ko čukstošās, jautrās lūpas. Sārtums spogulī nebija saskatāms, bet Vera Ignatjevna juta, ka tas silti izplūda pār vaigiem. Viņa piepeši atminējās Ivanu Petroviču, atgāja nost no spoguļa, atkal nosēdās uz ķeblīša, bet viņas roka ar resno adatu vairs darbu neatjaunoja. Viņa skaidri redzēja: kas viņa par sievu? Vai viņa varēja būt sieva šim tīri apģērbtajam, tīri noskūtajam, pašapzinīgajam vīrietim? Viņa jau sen vairs tā nebija un nevarēja būt. Ivans Petrovičs neredzēja viņas veļu, viņas zeķes, viņš daudz ko neredzēja.

Vera Ignatjevna attapās un atjaunoja savu pārtraukto darbu. Sakrunkojusi pieri, Vera Ignatjevna steidzās nobeigt darbu un iet gulēt, lai ne par ko vairs nebūtu jādomā.

Disputs noritēja ļoti interesanti. Lasītāji runāja sirsnīgi un satraukti; atstādami tribīni, spieda rakstniekam roku un pateicās. Ar rūpju pilnu skatienu Vera Ignatjevna sagaidīja katru runātāju un pavadīja to apmierināta un priecīga. Ir jauni, ir veci prata ne tikai runāt, viņi prata arī just, tā bija uzvara, un Vera Ignatjevna zināja, ka tā bija liela uzvara, visas tautas mērogā. Savā priekšā un aiz muguras viņa juta jaunu, apbrīnojami skaistu zemi, kas prot runāt un just.

Andrejs Kļimovičs arī lūdza vārdu un īsi teica:

—     Biedra grāmatas es izlasīju, teikšu atklāti, ar dzīvības briesmām: divas naktis negulēju. Kādi labi cilvēki tur notēloti! Cīnītāji, saprotiet, jauni un priecīgi. Lai tur būtu kā būdams, bet tie ir cilvēki, kas cieši pieķērušies savam darbam! Nu, ko lai saka? Naktī lasi, bet dienā skaties, un tiešām tauta ir tāda! Pareizi tēlota. Es arī pats esmu tāds .. .

Publika skaļi iesmējās. Andrejs Kļimovičs saprata, ka par

daudz aizravies, un apmulsis nobraucīja ūsas no deguna uz sāniem:

—    Kultūras, protams, vajag vairāk, tas tiesa, un jums tas pareizi aizrādīts. Tātad kultūras labā arī cenšamies. Lūk, kāda mums bibliotēka, arī klubs izcils, brauc rakstnieki un zinātnieki. Un paldies padomju varai, kas darbā izvirza tādus biedrus kā Vera Ignatjevna Korobova.

Zāli pāršalca aplausu vētra. Vera Ignatjevna paskatījās uz rakstnieku, kas smaidīdams aplaudēja. Zālē daudzi piecēlās, visi lūkojās uz Veru Ignatjevnu, aplausi kļuva arvien spēcīgāki. Vera Ignatjevna, galīgi nobijusies, sāka virzīties uz durvju pusi, bet rakstnieks viegli saņēma viņu ap viduci un pieveda pie galda. Viņa noslīga krēslā un, pašai negaidot, atspieda galvu pret krēsla atzveltni un sāka raudāt. Visi uzreiz apklusa. Bet Andrejs Kļimovičs izmisumā atmeta ar roku, un visi sāka labsirdīgi un mīļi smieties. Vera Ignatjevna pacēla galvu, ātri saveda kārtībā savas acis un arī iesmējās. Zāli pāršalca sarunu vilnis. Andrejs Kļimovičs paņēma rokā zīmīti un nolasīja, ka partijas organizācija, rūpnīcas komiteja un rūpnīcas pārvalde nolēmušas par enerģisku un nenogurstošu darbu apbalvot bibliotēkas pārzini Veru Ignatjevnu Korobovu ar krepdešina gabalu. Auduma nosaukumu Andrejs Kļimovičs izteica ne visai droši un pat purināja galvu, ar to gribēdams parādīt, cik grūti šis vārds izrunājams, bet, vienalga, šis vārds saplūda ar jauniem aplausiem. Andrejs Kļimovičs izņēma no portfeļa vieglu vīstoklīti, kas bija pārsiets ar gaišzilu lentīti, pārlika to kreisajā rokā, bet labo pastiepa rokas spiedienam. Vera Ignatjevna gribēja paņemt vīstoklīti, bet attapās, ka tas būs nepareizi. Andrejs Kļimovičs saņēma viņas roku un to sirsnīgi paspieda, ļaudis zālē aplaudēja un priecīgi smējās. Vera Ignatjevna pietvīka un paskatījās uz Andreju Kļimoviču dusmīgi un pārmetoši. Bet Andrejs Kļimovičs augstprātīgi smaidīja un nesteigdamies izdarīja visas vajadzīgās ceremonijas. Beidzot krepdešins, iesaiņots baltā papīrā un pārsiets ar gaišzilu lentīti, novietojās viņai priekšā uz galda. Šajā brīdī viņa atcerējās savus vecos svārkus un pasteidzās pavilkt kājas zem krēsla, lai viņas kurpes nebūtu redzamas.

Viss tas tik ātri nebeidzās. Vārdu ņēma rakstnieks un teica labu runu. Viņš pateicās rūpnīcas komitejai par to, ka tā pienācīgi novērtējusi Veras Ignatjevnas Korobovas teicamo darbu. Rakstnieku aprindās daudzi pazīst Veru Ignatjevnu. Nepietiek tikai ar grāmatas sarakstīšanu, vajag arī organizēt grāmatas ātrāku nokļūšanu līdz lasītājam, tikai tā tiek veikts liels politiskās, kulturālās un morāliskās audzināšanas darbs. Ap tādiem cilvēkiem kā Vera Ignatjevna aug un vēršas plašumā jauna sociālistiska kultūra. Šāsdienas sanāksme nav mazāk svarīga par jaunas rūpnīcas celšanu, par lauku ražības kāpināšanu, par ceļa būvi. Un tādu sanāksmju, tādu jaunās un dziļās sociālistiskās kultūras izpaudumu ir daudz mūsu Savienībā. Mums visiem ar to jālepojas un jālepojas arī ar tādiem cilvēkiem kā Vera Ignatjevna. Tajā laikā, kad fašistiskajās valstīs grāmatas sadedzina uz sārtiem, vajā un padzen labākos humānisma pārstāvjus, mūsu zemē pret grāmatu izturas ar mīlestību un pateicību un godina tādus radošus kultūras darbiniekus, kāda ir Vera Ignatjevna. Rakstnieku vārdā viņš pateicas tai par lielo darbu un novēl spēku un veselību, lai viņa vēl ilgi varētu strādāt padomju lasītāju audzināšanas laukā . . .

Vera Ignatjevna uzmanīgi klausījās rakstnieka runu un ar izbrīnu redzēja, ka viņa tiešām veic lielu darbu, ka viņas mīlestība uz grāmatu nav nekādas apslēptas, personīgas jūtas, bet ka tā patiesi ir liela, noderīga un svarīga parādība. Pavisam tuvu viņai pievirzījās klāt viņas sabiedriskā nozīme, kurai viņa līdz šim nebija piegriezusi vērību. Viņa ar sasprindzinātu interesi aplūkoja šo ideju un pēkšņi ieraudzīja to visā augumā, ieraudzīja desmitiem tūkstošu grāmatu, ko cilvēki izlasījuši, ieraudzīja arī pašus cilvēkus, nesen vēl tik naivus un nedrošus, samulsušus grāmatu sējumu un autoru vārdu priekšā, kuri lūdza: «Dodiet kaut ko par laupītājiem» vai «Kaut ko tādu . . . par dzīvi». Tad viņi sāka prasīt par karu, par revolūciju, par Ļeņinu. Bet tagad viņi vairs neko nelūdz, bet pierakstās kā trīsdesmit piektais vai piecdesmit piektais rindā pēc noteiktas grāmatas un baras:

—     Kas tā par būšanu! Tādā bibliotēkā tikai pieci eksemplāri! Kas tā par būšanu!?

Vera Ignatjevna brīnījās: to visu viņa taču jau agrāk zināja. Viņas vadībā strādā astoņi bibliotekāri, un viņi visi to zināja un bieži vakara stundās runāja par grāmatu, par lasītāju, par metodi. Viņa pazīst arī citu bibliotēku darbu, ir bijusi daudzās konferencēs, lasījusi kritiskus un bibliogrāfiskus rakstus un žurnālus. Visu zināja, visur piedalījās un tomēr nejuta tādu lepnumu, tādu triumfu kā šodien.

Un it kā uz viņas jautājumu būtu atbildējis rakstnieks:

—     Tādi cilvēki kā Vera Ignatjevna ir ļoti kautrīgi, viņi nekad nedomā par sevi, viņi domā par savu darbu, viņus pārāk aizrauj šāsdienas darba skaņas. Bet mēs visi domājam par viņiem, mēs dziļā atzinībā spiežam viņiem rokas, un ļoti pareizi ir darījusi jūsu rūpnīcas organizācija, apbalvodama Veru Ignatjevnu ar dārgo tērpu. Un mēs viņai sakām: nē, arī par sevi domājiet, dzīvojiet laimīgi, ģērbieties skaisti, jūs to esat pelnījusi, jo arī mūsu revolūcija izdarīta, lai īstam darba rūķim būtu laba dzīve.

Šī ievērojamā diena līdz galam bija ievērojama. Pēc sanaksmes bibliotēkā bija sarīkots bankets bibliotēkas darbiniekiem un lasītāju aktivam. Uz galdiem bija vīns, sviestmaizes, cepumi. Jaunie līdzstrādnieki nosēdināja Veru Ignatjevnu blakus rakstniekam, un līdz vakaram viņi atcerējās savas uzvaras, grūtības, šaubas, runāja par saviem kopējiem draugiem: lasītājiem, grāmatām un rakstniekiem.

Bet, kad šķīrās, Andrejs Kļimovičs uzmanīgi izņēma Verai Ignatjevnai no paduses ar gaišzilo lentīti pārsieto vīstoklīti un teica:

—    Mājās tas jums nav jānes. Mēs to ieslēgsim tepat atvilktnītē, bet rīt ar dieva palīgu uz šūšanas darbnīcu.

Pat rakstnieks par šiem vārdiem skaļi iesmējās. Vera Ignatjevna paklausīgi atdeva vīstoklīti.

Pārnākusi mājās, Vera Ignatjevna ķērās pie parastā darba. Pavluša atkal bija aizgājis slidot un bija atstājis tādas pašas pēdas priekšnamā. Tamāra, redzams, no paša rīta staigāja nesasukājusies, uz viņas galda atradās tas pats zīmējums, tajā divdesmit četru stundu laikā nebija notikušas nekādas pārmaiņas, izņemot vienu lauvas asti, kas pašlaik bija izvilkta ar tušu. Ar māti Tamāra nerunāja: tā vienmēr sākās kārtējā ielenkšana pēc strauja, bet neveiksmīga uzbrukuma.

Agrāk Veras Ignatjevnas iedomā šī stratēģija izteica ne tikai meitas apvainošanos, bet arī viņas pašas vainu, tomēr šodien Vera Ignatjevna nekādu vainu nejuta. Arī šodien bija ļoti grūti redzēt, kā Tamāra cieš, ļoti sāpīgi bija skatīties uz viņas glīto, skumjo sejiņu, bija ļoti žēl, ka šai jaunajai, mīļajai dzīvībai šī diena bija izkropļota, bet jau bija skaidrs, ka te nav vainojama Vera Ignatjevna. Domas pārgāja uz Ivanu Petroviču. Visai iespējams, ka vainīgs ir tieši viņš. Vakarējā hercoga dziesmiņa tomēr lika sevi atcerēties. Ivanam Petrovičam vajadzēja kaut vai drusku painteresēties par Tamāras kurpēm. Un . . . trīssimt rubļu mēnesī — par maz. Cik viņš saņem algas? Agrāk viņš saņēma laikam septiņsimt rubļu, bet tas bija ļoti sen . . .

Domājot par šīm lietām, Vera Ignatjevna vēl arvien atradās sava šāsdienas triumfa iespaidā, un tāpēc domas risinājās vieglāk un drošāk. Viņa nevarēja aizmirst cilvēku sirsnīgās uzmanības izpaudumu un sava lielā darba ainu, kuru bija uzmetis rakstnieks. Viņas pašas māja viņai tagad šķita nabadzīga un tukša.

Bet mājas darbi palika tie paši, tie arī šodien ritēja normāli, tajos bija tā pati parastā technika, parastie rūpju un domu ceļi un parastās, gadu desmitiem audzinātās emocijas. Un atkal Vera Ignatjevna pasniedza Pavlušam un Tamārai vakariņas. Tamāra tik bēdīgi skatījās uz kotleti, viņas dakšiņa ar tādu aizkustinošu nevarību uzlasīja no šķīvja ēdiena druskas, viņas

235

maigās lūpas ar tādu bezspēcību ņēma no dakšiņas šīs druskas, ka Vera Ignatjevna nevarēja būt mierīga. Viņai sāka smelgt krūtīs, un pēkšņi ienāca prātā ar lentīti pārsietais vīstoklītīis. Vienkāršs egoisms stāvēja aiz šā vīstokļa. Kamēr šī skaistā meitene pat nevar uzvilkt savu iemīļoto tērpu, Vera Ignatjevna slēpj kaut kur savu dārgo krepdešinu. Un pēc tam viņa pašus sev tērpu un leposies ar to kā kāda aktrise, bet kas palīdzēs šai meitenei? Jau iedomā Vera Ignatjevna redzēja komisijas veikala durvis, lūk, viņa ieiet veikalā un piedāvā . . . bet. . . viņai nav nekā ko piedāvāt, vīstoklītis palicis Andrejam Kļimovičarn. Ātri ātri viņai pazibēja prātā doma, ka vīstoklīti var paņemt, bet tikpat ātri Andrejs Kļimovičs uzsmaidīja ar cirtaino ūsu. un komisijas veikals nozuda. Un krūtīs sāka smelgt vēl stiprāk, un līdz pašai Ivana Petroviča pārnākšanai Vera Ignatjevna nejutās labi.

Kad Ivaris Petrovičs iesāka ēst vakariņas, Vera Ignatjevna, sēdēdama uz krēsla pie sienas, teica:

—     Šodien mums bija disputs, bet pēc disputa, iedomājieties, mani prēmēja.

Tamāra plaši ieplēta acis un aizmirsa savas ciešanas, Ivans Petrovičs jautāja:

—    Apbalvoja? Interesanti! Daudz iedeva?

—     Drānas atgriezumu tērpam.

Ivans Petrovičs nolika abās pusēs šķīvim ar nazi un dakšiņu apbruņotās dūres un, nopietni un ar baudu košļādams gaļu, teica, ar naža spalu sizdams pa galdu:

—    Vecmodīga prēmija!

Tamāra piegāja, pie galda, uzmetās uz tā pusguļus un skatījās mātē ar dzīvu, ieinteresētu skatienu.

—    Tu jau esi saņēmusi?

—    Nē . . . tas ir tur . . . tur, darbnīcā.

—    Tad tā jau ir? Drēbe jau ir?

Vera Ignatjevna pameta ar galvu un kautrīgi paskatījās uz meitu.

—    Bet kāda drēbe?

—     Krepdešins.

—    Krepdešins? Kādā krāsā?

—    Neesmu redzējusi . . . nezinu.

Tamāras galviņa ar visiem piederumiem: skaistajām actiņām, rožainajām lūpiņām, mīlīgo, smailo deguntiņu ērti atbalstījās uz plaukstiņām. Tamāra uzmanīgi aplūkoja māti, it kā apsvērdama, kas iznāks, ja māti ietērps krepdešinā. Viņas acis ilgāk uzkavējās pie mātes ceļgala, noslīdēja zemāk pie kurpēm, tad atkal pacēlās līdz pleciem.

—     Vai tu šūdināsi? — jautāja Tamāra, turpinādama pētīt mātes ārieni.

Vera Ignatjevna vēl vairāk sakaunējās un teica klusu, ai pūlēm:

—    Jā . . . domāju . . . mani svārki jau veci. . .

Tamāra pārlaida mātei pēdējo skatienu, izslējās, salika rokas aiz muguras, paskatījās uz spuldzīti:

—    Interesanti, kāda krāsa?

Ivans Petrovičs piebīdīja sev tuvāk šķīvi ar biezpiena raušiem un teica:

—    Pie mums jau sen vairs neapbalvo ar lietām. Nauda visādā ziņā ir izdevīgāka.

Pilnā balsī jaunais tērps sāka runāt tikai otrā dienā. Pusdienas pārtraukuma laikā bibliotēkā atnāca Andrejs Kļimovičs un teica:

—     Nu, iesim uzposties.

Jautrā, melnacainā Marusja, stāvēdama uz kāpnīšu augšējā pakāpiena, teica:

—    Ko tad jūs esat atnācis? Domājat, bez jums netiksim galā?

—    Es ar nodomu esmu, atnācis. Ejam ar Veru Ignatjevnu uz darbnīcu.

Vera Ignatjevna paskatījās no savas istabiņas.

Andrejs Kļimovičs pameta ar galvu uz durvīm.

—     Kur tad jūs iesiet? Kas jūs laidīs? Tā ir dāmu šūšanas darbnīca. Iztiksim bez jums.

Marusja nolēca no kāpnītēm.

—    Jūs nevarat tur iet.

—    Marusja, es jums kādu noslēpumu atklāšu. Paiesimies tur.

Viņi piegāja pie loga. Tur Andrejs Kļimovičs čukstēja, bet

Marusja smējās un kliedza:

—    Nu jā! Kā tad? Protams! Bet kas tad tas par noslēpumu?! Zinām bez jums, sen zinām! Esiet droši! Nē-e! Nē, visu saprotam.

Viņi atgāja no loga viens ar otru apmierināti, un Marusja teica:

—    Dodiet šurp to prēmiju.

Andrejs Kļimovičs devās uz pašu attālāko bibliotēkas stūri. Viņa otrā līdzzinātāja — Nataša, tikpat jautra, tikai gaišmate, plivinot virsvalka stūrus, metās viņam pakaļ, saukdama:

—    Aiz desmit atslēgām! Pats neatvērsiet!

Viņi atgriezās no turienes ar vīstokli. Vera Ignatjevna, apkrāvusies rēķiniem, strādāja pie sava galda. Nataša ar uzmanīgu, mīlīgu kustību atņēma viņai spalvu un nolika to uz tintnīcas, atbīdīja pie malas rēķinus un ar piemīlīgu, jaunavīgu svinīgumu nolika Verai Ignatjevnai priekšā ar lentīti pārsieto vļltokli. Ar diviem pirkstiņiem viņa pavilka mezgliņa galiņus, un pēc mirkļa gaišzilā lentīte jau greznoja viņas plecus. Un, lūk, no baltās, spīdīgās aploksnes pamirdzēja priecīgā, svētdienīgā zīda pirmais stars.

—         Ķiršu krāsā! — iesaucās Nataša un salika rokas kā lūgšanā. — Cik brīnišķīgs!

—              Nu, ko jūs, ķiršu krāsā! — samulsa Vera Ignatjevna.

—         Vai tas iespējams1 ?

Bet Natašas rokas jau bija saķērušas viļņaino audumu un uzmetušas to Verai Ignatjevnai uz krūtīm un pleciem. Viņa ar krampjainu protestu ieķērās Natašas pirkstos un nosarka līdz matu galiem.

Mārusja spiedza:

—          Cik skaists! Cik ļoti jums piestāv! Cik jūs esat brīnum jauka! Jums tāda sejas krāsa! Cik tas lieliski izmeklēts: ķiršu krāsas krepdešins!

Meitenes apstāja Veru Ignatjevnu un jūsmoja gan par dziļo, tumšsarkano zīda vilni, gan par Veras Ignatjevnas samulsumu. Marusja raustīja aiz pleciem Andreju Kļimoviču:

—      Jūs to esat izvēlējies? Pats?

—       Pats.

—       Viens?

—       Viens.

—       Un esat izvēlējies ķiršu krāsu?

—       Jā.

—       Melojat! Nevar būt! Sieva bija līdzi.

—         Kam man bija vajadzīga sieva? Ja es pats, jāsaka, jau no bērnības dienām šādos zīdos . . . varētu teikt… peldējos . . un vispār uzaugu.

—       Kādos zīdos? Kur jūs tā uzaugāt?

—       Nu tajos pašos: krep . . . krep . . . kremdušinos! Kā tad!

Andrejs Kļimovičs noglaudīja ūsas un pieņēma cienīgu

izskatu. Marusja raudzījās viņā neuzticīgi:

—       Jūs bijāt tāds .. . aristokrāts?

—         Nu kā tad! Mana māte, kad izžāva drēbes . . . pēc mazgāšanas, taisni prieks skatīties: visapkārt dažādi zīdi: ķiršu, ābolu, aprikožu krāsā!

—         Ā! — iekliedzās Marusja. — Vai tad zīdu mazgā?

—          Bet vai tad nemazgā?

—          Nemazgā!

—          Nu, tādā gadījumā ņemu savus vārdus atpakaļ.

Meitenes spiedza un smējās, atkal uzmeta drēbi Verai Ignat-

jevnai uz pleciem, tad sev uz pleciem un pat Andrejam Kļimo-

vičam uz pleciem. Viņš turēja iepriekšējo līniju:

—          Kas tad man? Esmu pieradis!

Rūpnīcas šūšanas darbnīcā turpinājās tādas pašas svinības. Ap fasona jautājumu norisinājās tāda cīņa, ka Andrejs Kļimovičs pagrozīja galvu, atmeta ar roku un aizgāja, tikai uz lieveņa teica:

—   Ir gan dīvaina tauta!

Vera Ignatjevna uzstājās par visvienkāršāko fasonu:

—   Tas vecenei neder.

No tādiem vārdiem Natašai aizrāvās elpa, un viņa atkal aizstiepa Veru Ignatjevnu pie spoguļa:

—   Nu, lai, lai arī gludi! Bet tomēr te vajag drusku izlaist.

Sirmais, piedzīvojušais meistars māja ar galvu un apstiprināja:

—   Jā, tā būs labāk, tā būs kuplāk.

Vera Ignatjevna jutās tā, it kā viņa būtu atvesta šurp rotaļāties ar maziem bērniem. Pat savā agrajā jaunībā, šūdinot apģērbu, viņa neatcerējās tādu satraukumu, tāpēc viņai vēl tagad jo vairāk šķita nevietā visa šī kņada. Bet meiteņu iedegušās kaislības nebija tik viegli savaldāmas. Izstrīdējušās par fasoniem, viņas pārgāja uz matu sasukājumu un ieteica visradikālākās reformas. Tad pārgāja uz zeķēm, kurpēm, kombinēju. Beidzot Vera Ignatjevna, atsaukdamās uz pusdienas pārtraukuma izbeigšanos, aizdzina viņas uz bibliotēku.

Palikusi viena ar meistaru, viņa izvēlējās vienkāršu fasonu, un meistars labprāt apstiprināja, ka taisni šis fasons visvairāk piemērots. Norunājuši par laiku, kad tērps būs gatavs, viņa aizgāja darbā. Pa ceļam viņa ar zināmu izbrīnu konstatēja, ka viņā ir radies nopietns lēmums uzšūt un valkāt skaistu tērpu. Reizē ar to viņa redzēja sevi pavisam citā gaismā. Tā bija kāda jauna Vera Ignatjevna. Darbnīcas spogulī viņa ieraudzīja jaunu figūru, ko rotāja ķiršu krāsas zīds, un jaunu seju, ko tas apmirdzēja. Viņu patīkami pārsteidza tas, ka šajā jaunajā tēlā nebija nekā kliedzoša, nekā vieglprātīgi koķetīga, nekā smieklīga. Tumšsarkanajās krokās viņas seja tiešām šķita daudz skaistāka, jaunāka un laimīgāka, bet līdz ar to tajā bija daudz pašcieņas un kādas lielas patiesības.

Tuvojoties bibliotēkas durvīm, Vera Ignatjevna atcerējās rakstnieka runu. Viņa paskatījās uz savām kurpēm. Nevarēja būt šaubu, ka šīs nodriskātās kurpes varēja aizskart ne tikai viņu, bet arī to darbu, kam viņa kalpo.

Vera Ignatjevna atgriezās mājās neparasti mierīga. Tāpat kā agrāk, stāvot tramvajā, viņa ar mīlestību iedomājās Pavlušas un Tamāras seju, tāpat kā agrāk priecājās par tiem, bet tagad par tiem gribējās vairāk domāt, un viņa domāja bez satrauktam, sīkam rupem, tie radijas viņas iztele drīzāk ka interesanti cilvēki nekā apgādājamie.

Mājās viņa, kā parasts, atrada galdu nenokoptu. Viņa uzmeta tam parasto skatienu, bet viņā neradās kā agrāk neatvairāma vēlēšanās to nekavējoties nokopt. Viņa atsēdās atzveltnī pie Tamāras galda un juta, cik tas patīkami. Viņa atslēja galvu pret atzveltni un iegrima pasivā, vieglā pussnaudā, kad domas neguļ, bet brīvi skraida šurpu turpu.

No guļamistabas iznāca Tamāra.

—     Tu arī šodien neesi bijusi institūtā? — iejautājās Vera Ignatjevna.

Tamāra lēni piegāja pie loga un, raudzīdamās uz ielu, skumji teica:

—     Nē.

—     Kāpēc tu neej uz institūtu?

—     Es nevaru iet uz institūtu.

—     Tamaročka, bet ko lai dara?

—     Tu zini, kas jādara.

—     Tu vēl arvien par kurpēm?

—     Par kurpēm.

Tamāra pagriezās pret māti un sāka runāt ātri un skaļi:

—     Tu gribi, lai es staigāju rožainās kurpēs un brūnā kleitā? Tu gribi, lai es smīdinu ļaudis, jā? Tu to gribi? Tad pasaki skaidri.

—     Tamaročka, bet tev taču ir vēl citas kleitas. Un ir melnas kurpes. Tās, zināms, jau vecas, bet veselas. Un vai tad tiešām visi jūsu studenti tik stingri vēro krāsas?

—     Melnās? Melnās kurpes?

Tamāra pieskrēja pie pelēkā skapīša un atgriezās ar melnu kurpi rokā. Viņa sašutusi pastiepa to pret māti:

—     Tie, pēc tavām domām, ir apavi? Varbūt, pēc tavām domām, tas nav ielāps? Un te, pēc tavām domām, nav sašūts?

—     Bet tu paskaties, ar kādām es staigāju! Tamaročka!

Vera Ignatjevna šos vārdus izrunāja nedroši, ar visdraudzīgākās uzticības noskaņu. Viņa gribēja pēc iespējas mīkstināt pārmetumu. Bet Tamāra nekādu pārmetumu nepamanīja, viņa piegrieza vērību tikai salīdzinājuma neloģiskumam:

—      Nu, ko tu runā, māt? Vai tad man jāģērbjas tāpat kā tev? Tu savu mūžu esi nodzīvojusi, bet es esmu jauna, es gribu dzīvot!

—      Kad es biju jauna, es cietu trūkumu vairāk par tevi. Bieži pat neēdusi likos gulēt.

—      Nu! Sāksi atkal par veciem laikiem. Kā lai es zinu, kas jums tur toreiz bija un kāpēc jūs cietēt badu. Tas bija cara laikā, kāda man tur daļa! Bet tagad pavisam citādi! Tagad vecākiem jādzīvo bērnu dēļ, visi to zina, tikai pie mums diezin kāpēc to nezina. Kad es būšu veca, es meitai neko nežēlošu!

Tamāra stāvēja, atspiedusies pret galdu, runāja joprojām ātri, vicināja kurpi pa gaisu, bet neredzēja ne to, ne māti. Viņas acis un galvu karsēja asaras. Viņa apstājās, lai atvilktu elpu, un šajā mirklī Vera Ignatjevna paguva pateikt:

—   Vai tad es tiešām esmu jau tik veca, ka man viss jāatdod tev, bet pašai jāstaigā driskās?

—    Bet vai tad es tev lieku staigāt driskās? Staigā, kā gribi, bet man neliec staigāt citiem par apsmieklu! Vai nav tiesa, — kad tev vajadzīgs, tad tu šuj sev jaunu kleitu! Šuj. Tu visu ko vari, bet man nekā. Tu taču šuj sev zīda kleitu?

—     Šuju.

—    Nu, redzi? Es jau. tā domāju! Tu pati vari tērpties j aunas kleitās. Kam tev greznoties? Kā priekšā? Tēva priekšā, jā?

—    Tamāra! Tev taču ir kleita!

—    Bet vai tu nevarēji pārdot? Brūno var pārdot. Bet kādā krāsā šī tava . . . prēmija? Kādā?

—     Ķiršu krāsā.

—    Nu, redzi: ķiršu krāsā! Bet cik reizes es nelūdzu ķiršu krāsas! Cik reizes es nelūdzu, bet tu vienmēr aizmirsi, vienmēr aizmirsi.

Tamāra vairs nevarēja valdīt asaras, viņas seja bija slapja.

—    Ko tu īsti gribi?

—    Gribu! Ko gan tu domā? Dzemdējusi, bet tagad lai staigāju, kā pagadās? Bet pati tu greznojies, kauns tev vecumā jaunoties, kauns!

Visu to Tamāra izkliedza jau histērijā. Viņa vēlreiz izkliedza «kauns!» un aizskrēja uz guļamistabu. No turienes pa visām istabām atskanēja ar spilvenu apslāpētas raudas. Vera Ignatjevna sastinga atzveltnī. Viņai uzmācās melns smeldzošu skumju mākonis, varbūt viņai tiešām sametās kauns. Pie durvīm kāds klauvēja. Grīļodamās melnajā mākoni, klausīdamās Tamāras raudās, viņa gāja atvērt durvis.

Viņas priekšā stāvēja Andrejs Ķļimovičs. Vēl stāvēdams durvīs, viņš pagrieza galvu uz to pusi, no kurienes atskanēja raudas, bet tūlīt pasmaidīja:

—    Garām iedams, nolēmu jums pienest. Te būs taloni bezmaksas šūšanai.

Vera Ignatjevna mechaniski atbildēja:

—    Nāciet iekšā!

Andrejs Ķļimovičs šoreiz neizrādīja vēlēšanos sarunāties virtuvē un labprāt iegāja ēdamistabā. Vera Ignatjevna steidzīgi devās uz guļamistabu, lai aizvērtu durvis, bet nepaspēja. Pie durvīm pieskrēja Tamāra, atvēzējās un nosvieda mātei pie kājām kaut ko lielu un tumšu. Viegli, melni viļņi pazibēja gaisā un nogāzās zeme. Tamāra tikai brītiņu vēroja šo lidojumu, tad metās guļamistabā, un pie Veras Ignatjevnas kājām atlidoja kaut kas_ brūns. Tamāra iekliedzās:

— Ludzu! Vari valkāt! Greznojies! Man tavi tērpi nav vajadzīgi.

Tamāra ieraudzīja Andreju Kļimoviču, bet viņai jau bija viss vienalga. Dusmas viņa aizcirta durvis un nozuda guļamistaba.

Vera Ignatjevna stāvēja pie izmētātajiem tērpiem un klusēja. Viņa pat nespēja domāt. Viņa nejutās apvainota, viņai nebija kauns no viesa. Cilvēka dusmas viņai vienmēr lika sastingt.

Andrejs Kļimovičs uzlika uz galda dažas zīmītes, tad ātri pieliecas, pacēla abas kleitas un nolika tās uz atzveltņa malas. Visu to viņš izdarīja rūpīgi un pat nolīdzināja sarotījušos piedurkni. Tad viņš nostājās Verai Ignatjevnai pretim novērotāja poza, aizlika rokas aiz muguras un teica:

—    Ko tad jūs? Nobijāties no šā s … ?

Viņš to teica skaļi ar nolūku, lai to dzirdētu arī guļamistaba. Guļamistabā tiešām iestājās tāds klusums, it kā' tur gulētu mironis.

Vera Ignatjevna nodrebēja no rupjā vārda, pieķērās pie krēsla atzveltnes un pēkšņi . . . pasmaidīja:

—    Andrej Kļimovič. Ko jūs runājat?

Andrejs Kļimovičs stāvēja tajā pašā pozā, stingri raudzījās uz Veru Ignatjevnu, un viņa lūpas nobāla.

—     To es tikai tā teicu, Vera Ignatjevna, bet liela runāšana te lieka. Ir tiesa, mēs jūs cienījam, bet tādu lietu nevar piedot. Ko jūs te perināt? Vai jūs ienaidniekus audzējat, Vera Ignatjevna?

—    Kādus ienaidniekus? Andrej Kļimovič?!

—    Kam tad šādi cilvēki vajadzīgi, padomājiet pati! Jūs domājat, ka tikai jums nepatikšanas? Ģimenes lieta? Lūk, viņa paēdusi pusdienas, bet trauki stāv, un viņa, draņķe, nenovāc vis galdu, bet ar ko nodarbojas? Panckas sviež jums sejā? Bet jūs tās esat nopelnījusi godīgā darbā! Ja viņai pret jums tādas jūtas, kādas tad tās pret padomju varu? Un viņa pie tam droši, vien ir komjauniete. Komjauniete?

—    Komjauniete! Nu, un tad?

Andrejs Kļimovičs apskatījās apkārt. Durvīs stāvēja Tamāra, nicīgi raudzīdamās Andrejā Kļimovičā, un purināja galvu.

—    Komjauniete? Bet, lūk, interesanti, es gribētu redzēt, kā tu nomazgāsi traukus, lupatu dvēsele tāda!

Tamāra uz traukiem pat nepaskatījās. Viņa nevarēja novērst no Andreja Kļimovičā savu naida pilno skatienu.

—    Vai tu ēdi pusdienas? — viņš pameta ar galvu uz galda pusi.

—    Tā nav jūsu darīšana, — lepni atteica Tamāra. — Kada jums tiesība lamāties?

—    Komjauniete! Ha! Es astoņpadsmitajā gada biju komjaunietis un tādas kundzītes kā tu esmu redzējis.

—     Nelamājieties, es jums saku! Kundzītes! Varbūt es strādāju vairāk par jums.

Tamāra pagriezās pret viesi. Kādu mirkli viņi raudzījās viens otrā naidīgām acīm. Bet Andrejs Kļimovičs piepeši pielaidās, noplātīja rokas un piemiedza viltīgi acis:

—    Lūdzu tevi ar labu, izdari man, vecam partizanim, to patikšanu: nomazgā!

Tamāras sejā pavīdēja tā kā smaids, bet tūlīt pārvērtas nicīgā izteiksme. Viņa uzmeta ātru skatienu apklusušajai mātei un tādu pašu skatienu kleitām, kas gulēja uz atzveltņa.

—    Nu? Ķersimies kopā. Tu mazgāsi, bet es aizdegšu primusu. Tu tik un tā nepratīsi.

Tamāra ātri piegāja pie galda un sāka vākt kopa šķīvjus. Seja viņai bija kā pārakmeņojusies. Viņa pat acis pievēra, tik tikko drebēja skaistās, tumšās skropstas.

Andrejs Kļimovičs pat muti ieplēta:

—    Lūk, brašs skuķis!

—    Nav jūsu darīšana, — aizsmakušā balsī nočukstēja T amāra.

—    Vai tiešām mazgāsi?

Viņa teica klusu, it kā pati sev, iedama uz guļamistabu:

—    Uzvilkšu virsvalku.

Viņa nozuda guļamistabā. Vera Ignatjevna skatījās uz viesi platām acīm un vairs to nepazina. Kur bija palicis Andrejs Kļimovičs, grāmatu mīļotājs, cilvēks ar cirtainam usam un laipnu smaidu. Istabas vidū stāvēja drukns, rupji atskabargains un valdonīgs cilvēks, stāvēja frēzētājs Pats-Stojanovs. Viņš tūļīgi kā lācis un tajā pašā laikā viltīgi skatījās uz guļamistabu un krekšķināja kā vecis:

—    Ak tu velna bērns! Nelamājieties! Es tevi likšu pie darba!

Viņš sāka uzrotīt piedurknes. Tamāra žigli iznāca no guļamistabas, uzvilkusi virsvalku, un izaicinoši paskatījās uz Stojanovu:

—    Jūs domājat, tikai jūs protat visu ko darīt? Strādnieku šķira! Jūs pats neprotat mazgāt traukus. Mājās sieva mazgā, bet jūs tēlojat kungu.

—    Nu, nerunā, ņem šķīvjus!

Vera Ignatjevna attapās un metās pie galda:

—    Kāpēc jūs tā? Biedri!

Stojanovs saņēma vinu aiz rokas un nosēdināja atzveltnī.

243

Vera Ignatjevna sajuta sevišķu cieņu pret viņa atsegtajam, spalvainajām rokām.

Tamāra ātri un veikli savāca šķīvjus, bļodas, nažus, dakšiņas un karotes. Stojanovs nopietni vēroja viņu. Viņa aizgāja uz virtuvi, bet viņš gāja tai pakaļ, vicinādams spalvainās rokas ar tādu izteiksmi, it kā viņi taisītos ne traukus mazgāt, bet kalnus gāzt.

Vera Ignatjevna palika sēžam. Viņas pirksti sataustīja uz atzveltņa malas vēso zīda audumu, bet viņa vairs nespēja domāt ne par kādiem tērpiem. Viņas acu priekšā stāvēja Stojanovs. Viņa apskauda to. Tātad no turienes, no frēzēšanas cecha ļaudis atnes dzelzs ķērienu un vienkāršu gudrību. Tur rit īsts darbs, un ļaudis tur citādi. Viņas priekšā it kā pavērās liela priekškara stūrītis, un viņa ieraudzīja aiz tā īstu, dedzīgu cīņu, ar kuru salīdzinot viņas darbs bibliotēkā likās mazs un nenopietns.

Vera Ignatjevna piecēlās un nesteigdamās devās uz virtuvi. Priekšnamā viņa apstājās. Pa pavērto durvju šauro spraugu viņa ieraudzīja tikai Stojanovu. Viņš sēdēja uz ķeblīša, plati ieplētis kājas, spalvainās rokas uzlicis uz ceļgaliem, un ar apvaldītu, viltīgu smaidu vēroja. Tagad viņa ūsas nesprogojās virs laipnā smaida, bet stīvi nokarājās uz leju, un izskats tām bija tāds, it kā tās nemaz nebūtu ūsas, bet ķildīgi un asi ieroči.

Viņš runāja:

—    Patīkami noskatīties tevī, kad tu strādā. Pavisam cits meitēns. Bet kleitas mētājot, pēc kā tu izskaties? Ragana, īsta ragana! Tu domā, ka tas ir skaisti?

Tamāra klusēja. Bija dzirdams, kā mazgājamā traukā šķindēja šķīvji.

—     Tu dzenies pēc skaistuma, bet iznāk neglīti, ka pat nospļauties negribas. Kam tev šīs modes, visi šie fasoni? Ir melnu! Ir brūnu! Ir dzeltenu! Tu jau tāpat esi skaista, un tik un tā tu kādam nabadziņam sagādāsi rūgtu dzīvi.

—    Bet varbūt ne rūgtu dzīvi. Varbūt laimi!

Tamāra to teica bez ļaunuma, paļāvīgi un priecīgi, acīm redzot saruna ar Stojanovu viņu neapvainoja.

—     Kāda no tevis var būt laime, apdomā pati, — teica Stojanovs un paraustīja plecus. — Kāda laime? Ja tu esi alkatīga, ļauna, muļķīga!

—    Nelamājieties, es jums saku!

—     Un kāds tu nepateicīgs radījums, kauns sacīt! Tev ir māte. Tavu māti cieni visa rūpnīca. Darbs viņai grūts. Es kā strādnieku cilvēks to vislabāk zinu. Kā tu tā vari? Un kas tai traukus mazgā?

—    Ak, — teica Tamāra.

—     Vaidēt tu proti, bet māti neredzi. Tūkstošiem grāmatu, katra jāpazīst, katram jāizstāsta, katram jāizvēlas pēc gaumes

un tai pašā laikā pēc vajadzības, vai tā nav katorga? Bet mājās pārnāk — par kalponi jāpaliek! Ko apkalpot? Tevi? Par ko, saki lūdzama, par ko? Lai tu par tādu raganu izaugtu vel kādam uz kakla? Tev māti vajadzētu uz rokām nēsāt. Pēdējo atdot, atnest, aiznest, tu taču jauna, kaut tevi suņi grauztu. Atnāc pie manis, paskaties, — manas meitas nav sliktākas par tevi, — ar bizēm un arī izglītotas, viena būs vēsturniece, otra ārste.

—   Labi, aiziešu ar.

—   Atnāc, noderēs. Sirds tev laba, tikai esi izlutināta. Vai manējās maz varētu pieļaut, lai māte viņām būtu par kalponi? Māte viņām, lūk, kas! Karaliene! Bet traukus tomēr tu neproti mazgāt. Kas tad tas . . . paskaloji, paskaloji, bet tauki visi palikuši.

—    Kur palikuši?

—    Bet kas tas? Vajag piespiest.

Stojanovs piecēlās no ķeblīša, viņu vairs nevarēja redzēt. Tad Tamāra klusu teica:

—    Paldies.

—   Tas ir pareizi, — noteica Stojanovs, — vajag teikt «paldies». Pateicība ir visvajadzīgākā lieta.

Vera Ignatjevna uz pirkstgaliem aizgāja uz ēdamistabu. Viņa paņēma no atzveltņa Tamāras kleitas un salika tās skapī. Tad noslaucīja no galda druskas un sāka slaucīt istabu.

Viņai kļuva tā kā neērti, ka aiz sienas svešs cilvēks audzina viņas meitu. Radās vajadzība noskaidrot, kāpēc Tamāra vērīgi uzklausa viņu, nerunā pretī, neapvainojas, kāpēc audzināšana norit tik viegli un ar panākumiem?

Tamāra ienesa no virtuves traukus un sāka tos novietot bufetē uz plauktiem. Stojanovs nostājās pie durvīm. Kad viņa aizvēra skapja durtiņas, viņš pasniedza roku:

—    Uz redzēšanos, biedre.

Tamāra iesita viņam pa roku ar savu sārto rociņu:

—    Tūlīt lūdziet piedošanu! Par visiem vārdiem lūdziet piedošanu. Kādus vārdus tik neesat sarunājuši: kundzīte, ragana, radījums, draņķe un vēl sliktākus. Vai tā var apieties ar meiteni? Un vēl strādnieku šķira! Lūdziet piedošanu!

Andrejs Kļimovičs parādīja savu laipno smaidu:

—   Atvainojiet, biedre. Tas pēdējo reizi. Vairāk tā nebūs. Tur es piekrītu: strādnieku šķirā jābūt pieklājīgam izturēšanās veidam.

Tamāra pasmaidīja, pēkšņi apkampa Stojanovu un noskūpstīja viņam vaigu. Tad metās pie mātes, izdarīja ar viņu to pašu operāciju un aizskrēja uz guļamistabu.

Stojanovs stāvēja pie durvīm un ar nopietnu seju glaudīja ūsas:

—    Meita jums laba, ar labu sirdi! Tikai nedrīkst lutināt!

Pēc šā vakara Veras Ignatjevnas dzīvē iestājās jaunas, pavisam citādas dienas. Tamāra ar visu savu dedzīgo enerģiju metās mājas darbos. Vera Ignatjevna, atgriežoties mājās, atrada visu pilnīgā kārtībā. Vakarā viņa mēģināja kaut ko darīt, bet Tamāra savā darba tērpā kā viesulis skraidīja pa dzīvokli, un grūti bija viņai tikt līdzi. Viņa parupjā kārtā rāva mātei no rokām ārā dažādus priekšmetus, ņēma māti aiz pleciem un pieklājīgi veda uz ēdamistabu vai guļamistabu. Pret Pavlušu tika lietots īsts terors, sākumā viņš protestēja, tad beidza protestēt un centās patverties ārā pie draugiem. Pēc dažām dienām Tamāra paziņoja, ka viņa dzīvoklī izdarīs ģenerāltīrīšanu, un teica, lai māte šajā dienā ilgāk uzkavējas bibliotēkā, citādi tā traucēšot. Vera Ignatjevna uz to neko neatbildēja, bet ceļā uz darbu kļuva domīga.

Viņu iepriecināja pārmaiņa, kas notika ar meitu. Laikam pirmo reizi dzīvē viņa izjuta atpūtas svētību, viņa pat atkopās un uzbarojās pa šīm dienām, bet tajā pašā laikā kaut kas joprojām viņu uztrauca, sirdī auga nemiers, kura tai agrāk nekad nebija. Brīžiem viņai šķita, ka nedrīkst un ka ir pat noziedzīgi uzkraut meitenei tādus netīrus un nepateicīgus mājas darbus Tamāras rokas pa šīm dienām bija kļuvušas neglītākas. Māte ievēroja, ka arī mācībās Tamāra kļuva centīgāka. Brīnišķās lauvas ar pušķveidīgām astēm bija pabeigtas un noaudušas no galda. To vietā ēdamgalda vienu pusi aizņēma milzīga loksne, uz kuras Tamāra bija uzzīmējusi veselus punktu, spirāļu un apļu mežus, ko sauca par «korintiešu» ordeni. Par visu to Vera Ignatjevna domāja un tomēr juta, ka tas «nav tas». Galvā drūzmējās domas arī citā virzienā. Nebija šaubu, ka agrākais vairs atgriezties nevar. Tā Tamāra, kura ar vientiesīgu cietsirdību izmantoja mātes dzīvi, kura, svieda viņai sejā zīda lupatas, tā Tamāra vairs nevarēja atgriezties. Vera Ignatjevna tagad ļoti labi saprata, kādas bezprātīgas kļūdas viņa bija pielaidusi visā savā dzīvē. Andreja Kļimoviča skarbos vārdus, ka viņa perina ienaidnieku, Vera Ignatjevna uzņēma kā nopietnu un taisnīgu apsūdzību. Un, lūk, uz šo apsūdzību viņa, īsti sakot, ne ar ko vēl nav reaģējusi. Viņai kā agrāk kļuva tā savādi ap sirdi, kad viņa atcerējās, cik pasivi viņa atļāva svešam cilvēkam izdarīties ar viņas meitu, bet pati tajā laikā bailīgi klausījās priekšnamā un tad uz pirkstgaliem aizbēga no tiem. Bet kas turpmāk audzinās viņas meitu, kas audzinās Pavlušu, vai tiešām arī turpmāk vajadzēs aicināt palīgā Andreju Kļimoviču?

Visu to Vera Ignatjevna rūpīgi pārdomāja, visur atrada daudz vajadzīga un pareiza un tomēr juta, ka tas nav galvenais, «nav tas». Bija vēl kaut kas, ko viņa nekādi nevarēja aptvert, un tieši tas arī radīja viņā neskaidru satraukumu. Tā cilvēka pašcieņa, kuru viņa ieraudzīja sevī pēdējā disputā, un tā jaunā Vera Ignatjevna, kas piedzima ceļā no šūšanas darbnīcas, vēl arvien nebija apmierinātas.

Ar šo satraukumu, ar šo neapmierinātību Vera Ignatjevna arī iegāja bibliotēkā.

Diena bibliotēkā iesākās slikti. Melnacainā Marusja norūpējusies laidelējās pa kāpnēm no viena plaukta pie otra, apmulsusi atgriezās pie augošās lasītāju rindas un nesaprašanā skatījās vienā un tajā pašā kartītē.

Vera Ignatjevna piegāja viņai klāt:

—    Kas jums noticis?

Marusja vēlreiz paskatījās kartītē, un Vera Ignatjevna nojauta, kas noticis:

—    Kartīte ir, bet kur grāmata?

Marusja satraukta raudzījās Verā Ignatjevna.

—    Ejiet, meklējiet, bet es izsniegšu grāmatas.

Marusja devās pie plauktiem. Viņai tagad vēl grūtāk bija saprast, kādā «svešā» vietā viņa iebāzusi grāmatu. Viņa vairs nelaidelējās pa kāpnēm, bet apbēdināta klīda pa bibliotēku un centās izvairīties no Veras Ignatjevnas skatiena.

Vera Ignatjevna ātri tika galā ar grāmatu pieprasītājiem un jau gribēja ķerties pie sava darba, kad blakus izdzirda satrauktas balsis.

Varjai Bunčukai priekšā stāvēja jauns cilvēks ar brillēm, sārts un kustīgs, un skaļi brīnījās:

—    Nesaprotu, kā tas var būt. Vēlreiz lūdzu, dodiet man kādu grāmatu par Mopasanu. Tas taču nav nekāds iesācējs rakstnieks, bet Mopasans! Bet jūs sakāt «nav»!

—    Mums nav . . .

Varja Bunčuka — meitene ar vasaras raibumiem — šļupst savu «nav», bet pati bailīgi šķielē uz Veru Ignatjevnu.

Vera Ignatjevna viņai laipni saka:

—    Varja, kārtojiet te, bet es parunāšu ar biedru.

Varjas Bunčukas vasaras raibumi pazūd tumšajā kauna sārtumā. Pārejot uz jauno vietu, viņa neveikli uzgrūžas Verai Ignatjevna!, no tā viņai pietvīkst kakls un ausis, un viņa klusu čukst: «ak». Marusja slepeni iedod lasītājam atrasto grāmatu un pāriet pie citiem lasītājiem, bet arī ar tiem viņa sarunājas klusā balsī.

Vera Ignatjevna palīdz Mopasana cienītājam un aiziet savā istabā. Pēc desmit minūtēm pār viņas galdu pārliecas Marusja un vaid:

—    Vera Ignatjevna, mīļā, ak!

—     Marusja, nedrīkst būt tik neuzmanīga. Jūs zināt, ar ko tas varēja beigties? Jūs varētu grāmatu nomeklēt līdz vakaram.

—    Vera Ignatjevna, nedusmojieties, vairāk tā nenotiks.

Vera Ignatjevna smaidīdama paskatās Marusjai acīs, un

247

Marusja aizskrien laimīga, pilna apņēmības bez bailēm, doties vienalga kada bibliotēkas varoņdarbā.

Pēc pusstundas durvīs parādās Varja Bunčuka un pazūd. Pēc maza brītiņa viņa atkal paskatās un klusu jautā:

—    Vai drīkstu?

Tas nozīmē, ka viņajūtas vainīga. Citās reizēs viņa iedrāžas istaba ar apdullinošu dārdoņu.

Vera Ignatjevna saprot, kas Varja i Bunčuka i vajadzīgs. Viņa stingri saka:

—    Varja, jālasa izziņu literatūra. Un jāprot to izlietot. Citādi, kas tā par muļķīgu atbildi «nav»!

Varja Bunčuka skumji pameta ar galvu pusatvērtajās durvīs.

—    Dodu jums laiku desmit dienas, līdz divdesmitajam. Un pārbaudīšu, ka jūs orientējaties.

—    Vera Ignatjevna, viņš mani sabaidīja: tāds briļļains, brangs. Un tikai runa un runa . ..

—    Kas tā par taisnošanos? Vai tad jūs tikai novārgušus varat apkalpot?

Varja priecīgi steidz atbildēt:

—    Divdesmitajā redzēsiet, Vera Ignatjevna!

Viņa aizver durvis, un dzirdams, kā priecīgi noklaudz viņas papēdīši.

Simpātiskas meitenes! Verai Ignatjevnai vēl ne reizi nav nācies viņas stingrāk norāt ka šodien, nekad viņa nav pacēlusi balsi un nav ilgi dusmojusies par viņu pārkāpumiem. Un tomēr viņas prot ar vissmalkāko taustekļu palīdzību just viņas neapmierinātību. Un tad viņas tūlīt saskābst, klusu, ar vainas apziņu, staigā starp grāmatām un skumji raugās uz pasauli. Tām par katru cenu vajadzīgs, lai viņa tam pateiktu dažus stingrus vārdus, kaut arī tiem nebūtu praktiskas nozīmes. Jau tā Marusja nevar sev piedot neuzmanību grāmatu novietošanā, un Varja Bunčuka jau atlikusi pie malas izziņu literatūru, lai vakarā to palasītu. Bet vajag paradīt viņam uzmanību un cieņu pret viņu darbu.

Kāpēc viss tik viegli un vienkārši te, bibliotēkā, ar svešiem cilvēkiem, kāpēc tik grūti mājās starp savējiem?

Vera Ignatjevna sāka domāt par to, kāda starpība ir starp māju un darba vietu. Viņai bija grūti atrast principiālo starpību starp ģimeni un bibliotēku. Šeit — bibliotēkā — ir pienākums, darba prieks, mīlestība uz darbu. Arī tur — ģimenē — ir darba prieks, mīlestība un pienākums. Pienākums! Ja lieta beidzas «ar ienaidnieka_ izperinašanu»A tad ar pienākumu acīm redzot viss nav kartība. Patiešam, kāpēc pienākums tur — ģimenē — tik grūts, kamēr šeit — darbā — jautājums par pienākumu ir vienkāršs, tik vienkāršs, ka pat nav iespējams izšķirt, kur beidzas pienākums un sākas darba bauda, darba prieks. Starp pienākumu un prieku te tāda jauka harmonija.

Prieks! Kāds savāds, vecmodīgs vārds! Puškinam šis vārds izsaka tādu naivu, aizraujošu skaistumu, un tam vienmēr iet līdzi «saldums» un «jaunums».1 Tas ir vārds, kas noder laimīgiem dzejniekiem, ģimenes ligzdiņai. Kas līdz revolūcijai varēja šo vārdu attiecināt uz darbu? Bet tagad Vera Ignatjevna to tieši attiecina uz šo sfēru, kamēr viņas ģimenē tam ierādīta pārak maza vieta!

Vera Ignatjevna kā katalogu ātri pāršķirstīja savu dzīvi un neatcerējās nevienu spilgtu ģimenes prieka gadījumu. Ja, bija un ir mīlestība, par to nevarēja būt šaubu. Aiz šas mīlestības, izrādās, var palaist garām pienākumu, var palaist garam prieku.

Vera Ignatjevna piecēlās no galda un vairākas reizes pagājās pa istabu. Kas par blēņām: mīlestība — iemesls bezprieka dzīvei. Vai tā bija?

Vera Ignatjevna apstājās pie aizvērtajām durvīm un pielika roku pie pieres. Kā tas bija? Jā, kā tas bija? Vai var mīlēt savus bērnus vairāk nekā viņa mīl? Bet pat šo savu lielo mīlestību viņa nekad neizrādīja. Viņa kautrējas apmīļot Pavlušu, noskūpstīt Tamāru. Savu mīlestību viņa nevarēja iedomāties citādi ka bezgalīgu, klusu un drūmu uzupurēšanos. Un izradās, ka tādai mīlestībai trūkst prieka. Varbūt tikai viņai? Nē, skaidri redzams, trūkst prieka arī bērniem. Pareizi, viss pareizi: ļaunums, egoisms, dvēseles tukšums, «ienaidnieka perināšana»!

Vai tas viss nāk no mīlestības? No viņas lielās mātes mīlestības?

No lielās mātes mīlestības! No . . . aklas mātes mīlestības!

Verai Ignatjevnai viss pēkšņi kļuva skaidrs. Kļuva saprotams, kāpēc tik maz prieka viņas personīgajā dzīvē, kāpēc tādas briesmās nonācis viņas sabiedriskais un mātes_ pienākums. Viņas mīlestība pret Marusju un Varju Bunčuku izrādījās saprātīgāka un auglīgāka nekā mīlestība uz meitu. Te bibliotēka viņa aiz mīlestības prata saskatīt cilvēka tapšanu, prata ar vardu, skatienu, mājienu, toni, ar laipnību un bardzību visai ātri un visai lietderīgi viņam palīdzēt, bet mājā viņa prata tikai ar panisku, bezjēdzīgu un kaitīgu pakalpību rāpot aklā, dzīvnieciskā instinkta priekšā.

Vera Ignatjevna nevarēja vairs gaidīt nevienu brīdL Pulkstenis bija tikai divi. Viņa izgāja grāmatu izsniedzamajā istabā un teica Marusjai:

—   Man jāiet mājās. Vai iztiksiet bez manis?

Meitenes sāka runāt viena caur otru augsta stila.

Viņa steidzās mājās, it kā tur būtu notikusi kāda nelaime. Tikai izkāpjot no tramvaja, viņa nobijusies pamanīja savu

J Krievu valodā: «радость» — «сладость» —1 «младость». Tulk. red.

satraukumu, kaut gan viņai vajadzēja būt tikpat mierīgai un pašpaļāvīgai ka bibliotēkā.

Vera Ignatjevna uzsmaidīja meitai un iejautājās:

—   Pavluša atnācis?

—    Vēl ne, — atbildēja Tamāra un sāka rāt māti. — Bet kādēļ tu atnāci? Es taču tev teicu, lai tu nenāc!

Vera Ignatjevna nolika somiņu priekšnamā uz palodzes un devās uz ēdamistabu. Tamāra piesita kājiņu un uzkliedza:

—    Ko tas nozīmē, māt? Es taču teicu, lai tu nenāc! Ej atpakaļ, ej!

Vera Ignatjevna apskatījās apkārt. Ar pārcilvēciskām pūlēm viņa gribēja Tamāras sejas vietā iedomāties Varjas Bunčukas seju. Uz mirkli tas it kā izdevās. Viņa mierīgi paņēma krēslu un teica oficiāli, bet reizē laipni:

—    Sēdies!

—    Māt!

—    Atsēdies!

Vera Ignatjevna atsēdās atzveltnī un vēlreiz ar skatienu noradīja uz krēslu.

Tamāra kaut ko novaidēja, neapmierināta paraustīja plecus un nosēdās uz krēsla maliņas, pasvītrodama, cik nevajadzīgas un nevietā te ir jebkādas apspriedes. Bet viņas skatienā bija arī ziņkāre un izbrīna. Vera Ignatjevna vēlreiz iedomā mēģināja nosēdināt sev pretim uz krēsla kādu no savām jaunajām līdzstrādniecēm. Radās bažas, vai tikai balss paklausīs?

—    Tamāra, pasaki man skaidri, kāpēc man jāiet projām no mājas?

—    Kā kāpēc? Es gribu izdarīt ģenerāltīrīšanu.

—    Kas to nolēmis?

Tamāru pārsteidza šis jautājums. Viņa sāka atbildēt uz to, bet izteica tikai pirmo vārdu:

-                      Es . . .

Vera Ignatjevna, lūkodamās viņai acīs, pasmaidīja, tāpat kā viņa smaidīja bibliotēkā, kā smaida vecāks biedrs, runājot ar dedzīgu, un nepiedzīvojušu jaunieti.

Un. Tamāra arī pasmaidīja un apmulsusi atbildēja mīlīga, priecīgā balsī:

—    Bet kā tā, māmiņ?

—    Parunāsimies! Es jūtu, mums abām sakas jauna dzīve. Es vēlos, lai tā būtu saprātīga dzīve. Tu saproti?

—    Saprotu, — nočukstēja Tamāra.

—   Ja saproti, kā tad tu vari mani komandēt? Kas tas ir: kaprīze, muļķīgs joks vai iedomība? Tu tomēr laikam nesaproti.

Tamāra lēni piecēlās no krēsla, pagāja divus soļus uz loga pusi, atskatījās uz māti:

—   Vai tu tiešām domā, ka man bija vajadzīga šī tīrīšana?

—   Bet kas tad tev bija vajadzīgs?

—   Es nezinu . . . kaut kas tāds . . . labs . . .

—   Bet tavs nolūks taču nebija mani apbēdināt?

Pie šiem vārdiem Tamāru nekas vairs nespēja atturēt. Viņa piegāja pie mātes, pieglaudās viņai pie pleca un aizgriezās prom ar laimīgas un negaidītas izbrīnās izteiksmi sejā.

Tērps bija gatavs apsolītajā laikā. Vera Ignatjevna pirmo reizi uzvilka to mājās. Tamāra palīdzēja viņai apģērbties, atgāja nostāk, apskatīja no sāniem un beidzot izmisusi atslīga krēslā:

—   Māmiņ, nevar taču šīs kurpes!

Viņa pēkšņi pietrūkās kājās un iekliedzās, ka viss dzīvoklis noskanēja:

—   Ak! Kāda es muļķe!

Viņa pa galvu pa kaklu metās pie sava portfeļa un, stāvēdama pie tā, dziedāja ar tādu sajūsmu, ka kājas pašas no sevis saka cilāties.

—   Muļķe, muļķe! Kāda muļķe!

Beidzot viņa izņēma no portfeļa piecrubļu žuksnīti un aizdrāzās ar to uz guļamistabu.

—   Mana stipendija! Tā būs tev kurpēm!

Pavluša raudzījās mātē, ieplētis savas zeltaini zilās acis, un, izstiepis lūpas, dūca:

—   Ai, ai, ai! Māt! Kleita!

—   Vai tev patīk, Pavluša?

—   Ļoti patīk!

—   Tā man prēmija par labu darbu.

—   Ak, kāda tu. . .

Visu vakaru Pavluša gandrīz ar izbailēm sejā raudzījās uz māti, un vienmēr, kad Vera Ignatjevna uztvēra viņa skatienu, viņš gaiši smaidīja. Beidzot viņš teica, jaukdams vārdus ar dziļiem, satrauktiem elpas vilcieniem:

—   Māt, zini ko? Tu esi tik skaista! Zini, kāda? Kaut tu vienmēr būtu tāda! Tāda … skaista-.

Pēdējais vārds viņam izlauzās no pašiem sirds dziļumiem, — ne vārds, bet tīra emocija.

Vera Ignatjevna paskatījās uz dēlu ar atturīgu, stingru smaidu:

—   Tas ir labi. Varbūt tu tagad vakaros vairs nepametīs! mani vienu?

Pavluša atbildēja:

—   Zināms, ka ne.

Pēdējais drāmas cēliens notika vēlu vakarā. Pārnācis no darba, Ivans Petrovičs ieraudzīja sēžam pie galda skaistu, jaunu sievieti ķiršu krasas zīda tērpā. Priekšnamā viņš pat it kā taisījās sakārtot kaklasaiti un tikai šajā brīdī pazina sievu. Viņš laipni pasmaidīja un, berzēdams rokas, piegāja viņai klāt:

—    O! Pavisam cita lieta!

Vera Ignatjevna ar jaunu, brīvu žestu, kāda tai agrāk nebija, atmeta atpakaļ matu šķipsnu un laipni teica:

—    Priecājos, ka tev patīk.

Šodien Ivans Petrovičs nekošiāja pirkstu locītavas, neraudzījās sienas ar pārdomu pilnu skatienu un nesvilpoja hercoga dziesmiņu. Viņš jokoja, teica asprātības un meta pat šķelmīgus skatienus. Un tikai tad viņa jautrā oma drusku saplaka, kad Vera Ignatjevna mierīgi teica:

—   Jā, Ivan, es vienmēr aizmirstu tev pajautāt: cik liela ir tava alga?

Mūsu mātes ir sociālistiskās valsts pilsones: viņu dzīvei jābūt tikpat pilnvērtīgai un tikpat priecīgai kā tēvu un bērnu dzīvei. Mums nav vajadzīgi cilvēki, kas izaudzināti, pateicoties tam, ka mātes visu savu mūžu uzupurējas bērnu labā. Bērni, kas izaudzināti ar mātes upuriem, varēja dzīvot tikai ekspluatācijas sabiedrībā.

Un mums jāprotestē pret tādu aklu mīlestību, ko dažuviet vēl sastopam. Tādas mātes padara savus bērnus par muļķīgiem egoistiem un verdzinātājiem. Tāds anachromisks stils lielākā vai mazāka merā pie mums izplatīts, it īpaši inteliģentās ģimenēs. «V isu bērnie m» te saprot pilnīgi formāli: visu, kas gadās, — tas nozīmē gan mātes dzīves vērtību, gan mātes aklību. Visu to bērniem! Katrai mātei darbā un dzīvē jāvadās nevis no aklas mīlestības, bet gan no lielām, uz priekšu vērstām padomju pilsones jūtām. Tādas mātes dos mums krietnus, laimīgus cilvēkus un pašas būs laimīgas līdz sava mūža beigām.

DEVĪTĀ NODAĻA

Pie platas, kuģojamas upes atrodas pilsēta. Upei tā piekļaujas ar savu aizmuguri: koku zāģētavām, noliktavām, bezgalīgam darvas notrieptu mucu rindām un smago pajūgu kalto riteņu rīboņu pa putekļaino, grambaino bruģi. Un tikai aiz šās darba pasaules sākas pilsēta, kas izdaiļota ar dažādiem kultūras piederumiem: granīta stabiņiem ietvju malās, akāciju rindām un vieglo ormaņu ratu sarkano, dzelteno un bruņo riteņu dūdojošo klaudzoņu.

Upe veļas garām pilsētai priecīgā, pilnasinīgā plūduma un vienmēr steidzas un skatās uz priekšu, jo priekšā, drusku lejāk, to sagaida stingrs, akurāts, kā ar lineālu izzīmēts dzelzceļa tilts. Tilts iebridis ūdenī ar savām vienpadsmit kājām, kas ieautas granita galošās, un tās visas skatās ar deguniem uz priekšu pretim plūstošai upei. Un upe steidzas pie tām ar dabisku, lietišķu nemieru. Neatraudama acis no tilta, tā steidzas uz notikuma vietu, piedzīdama pie pilsētas krastiem visu lieko, lai tas netraucētu: liellaivas, plostus, velkoņus un laivas.

Pie paša tilta otrā krastā ir priekšpilsēta. Priekšpilsēta maz interesējas par upi. Tā pieskaras upei tikai ar vienu mājiņu, bet pati stiepjas līdztekus dzelzceļa uzbērumam kaut kur sāņus, pretim rāmākām un mierīgākām ainavām: ķiršu dārziem, papeļu un vējeņu rindām pie apvāršņa. No upes līdz apvārsnim nav tālu: ar neapbruņotu aci var redzēt, kā aiz priekšpilsētas aizlokās kalnā preču vilciens un ietinas baltos dūmos.

Stāsta, ka kādreiz pa šo upi braukusi gan skiti, gan aizkrācieši, gan tatāri. Var jau būt. Pirms dažiem gadiem vecā, ar mazu lielgabalu apbruņotā kuterī pa šo upi atbrauca deņikinieši. Viņus saņēma ar drūmu klusēšanu, jo jau iepriekš kaut kur ziemeļos kazaki bija draudējuši ar apiešanu un pilsētas aizstāvji bija atkāpušies pa dzelzceļa stigu. Baltgvardi pusgadu valdīja pār pilsētu, tiltu un priekšpilsētu. Tad viņi pameta kuteri kopa ar lielgabalu pie tilta, bet paši iesēdās preču vagonos un ātri aizbrauca uz dienvidiem. Divas stundas vēlāk pār tiltu ātri pārbrauca lokomotive, stumdama sev pa priekšu platformu: uz platformas trīscollīgs lielgabals un pāris desmit jautru, pelēkos kareivju mēteļos ģērbtu cilvēku. Lokomotive ar platformu uzmanīgi pabrauca garām priekšpilsētas stacijai un tad, laizdama gaisa dūmus, uzsāka deņikiniešu vajāšanu. Otrā dienā tā, sadraudzējusies ar citu lokomotīvi, atgriezās vesela vilciena priekšgalā. Vagonos sēdēja baltgvardi, tikai tagad viņu sejas bija bēdīgas,, vaigi apauguši ar bārdām, bet uz pleciem nekas nespīdēja. Stacija no platformas nolēca Sergeja un Timkas Minajeva tēvs — rūpnīcas galdnieks, ložmetējnieks un boļševiks.

No tā laika ir pagājuši pieci gadi, varbūt drusku vairāk. Vasilijs Ivanovičs Minajevs jau sāk aizmirst, kā plecu grauza šautenes siksna, bet toties labi atceras, kā baltgvardi tika trenkti no pašas Orlas. Par to viņš vakaros bieži stāsta saviem dēliem.. Vecākais — Sergejs klausās viņā nopietni un vērīgi, otrs — Timka, tēvam stāstot, nevar mierīgi nosēdēt, grozās uz krēsla un visu laiku viņam tā vien gribas jautāt: kas tas ir «aiz Kurskas», kāds zobens ir Vorošilovam, un kur tagad dzīvo ģenerāļi? Un naktīs pēc tēva stāstiem dēliem rādījās dažādi sapņi: Sergejam rādījās degošas pilsētas un kājnieku ķēdes, kaujās apkvēpušie,, skarbie tēva cīņu biedri, kas neatgriezās no kara lauka, un ienīstie ienaidnieki, kas klīda pa priekšpilsētu, izdarīdami kratīšanas. Bet Timkam sapnī rādījās Budjonijs ar lielām ūsām un paceltu zobenu rokā sēžam zirgā, milzīgi lielgabali un neieņemami cietokšņi ar augstām, robainām sienām, tādi, kādi uzzīmēti vecajā «Ņivā».

Serjoža jau otro gadu mācās rūpnīcas skolā, bet Timka otro gadu — darba skola. Serjoža atceras to laiku, kad tēvs aizgāja līdzi Sarkanajai gvardei, bet Timka iepazinās ar tēvu tikai pēc Deņikina. Viņš pat neatmin, kā pretizlūkošanas dienests izsauca mati uz nopratināšanu, kā viņa trīs naktis negulēja mājās, kā ceturtajā dienā atgriezās novājējusi, dzeltena, kā viņa pusstundas laikā sasēja sainītī dažādus sīkumus un aiznesa sainīti un Timku pie vectēva Pjotra Polikarpoviča uz sādžu. Vēl daudz ko neatceras Timka, bet tas, ko viņam stāsta pieaugušie, izklausās kā tāls, interesants stāsts, kas nemaz neliekas briesmīgs.

Pār priekšpilsētu un upi mirdzoša pacēlās saule.

Bija atnācis pavasaris, valdzinošs, čalojošs, rosīgs. Timkas gaišzilās acis redzējušas ne visai daudz pavasaru, un tāpēc tās raudzījās pretim pavasarim ar izsalkušu ziņkāri, bet sirdī, kājās, rokās, uz mēles saradās tik daudz enerģijas, ka viņš tik tikko paspēja to pa dienu, kā pienākas, izlietot. Un pat vēlu vakarā, kad noskraidījies ķermenis jau sāk aizmigt, mēle vēl nevar nomierināties, kaut ko šļupst, un kājas miegā kaut kur steidzas, un pirksti miegā kust.

Šodien Timka jau no paša rīta darbā, dzīve un apstākļi sarežģījās tā, ka viņš nespēj atsaukties uz visām dzīves prasībām, nespej ar visiem izstrideties. Majas viņš atgriežas pievakare. Sergejs stāv virtuves durvīs un sarunājas ar māti:

—   Vai tad pretizlūkošanas dienests bija Gončarovu mājā?

Timka sāka ausīties:

—   Pretizlūkošanas dienests?

Sergejs aizgāja uz ēdamistabu mācīties, bet Timka nosēdās viņam pretī un iesāka:

—   Visi tā baidījās no šās pretizlūkošanas. Tiesa, baidījās?

Sergejs teica:

—   Kāds tu muļķis! Vai tad tas ir kāds joks, pretizlūkošana? Tu domā, tas kāds joks?

Timka tikai uz mirkli kļūst domīgs un atbild ar sapņainu attapību:

—   Bet ja nu ņem un iemet bumbu! Lūk, tādu bumbu, ka tētis stāstīja? Ņem un iemet! Ak!!

Serjoža smīn:

—   Kāds tu varonis istabā. Bet ja nu tev tiešam nāktos mest?

—   Mestu ar!

—   Tu domā, ka tas tik viegli? Atvēzējies un met?

—   Bet kā tad citādi?

—   Bet viņi, tu domā, sēž un skatās?

—   Nu, kas par to.

—   Viņi šauj.

—   Nav teikts, ka viņi trāpīs.

Timka nicīgi izstiepj lūpas, bet iztēlē viņam rādās agrāk neparedzēti sīkumi: uz viņu skatās buržuju niknās sejas, un tie taisās šaut ar milzīgām šautenēm. Timka novērš acis sāņus. Viņš ne no kā nebaidās, bet viņš nebūt nevēlas, lai buržuji uz viņu šauj. Pasākums ar bumbu nu galīgi izjucis, un Timkas acis meklē pēc labākiem pārdzīvojumiem. Viņa skatiens uz mirkli pakavējas pie Budjonija portreta, bet Budjonijs pašlaik negrib sēsties zirgam mugurā un raugās uz Timku pat drusku zobgalīgi. Timkas acis šķielē uz labo pusi. Tur spīd bufetes stikls, caur to Timka redz uz šķīvja divus pīrāgus. Pīrāgi guļ un klusē, bet arī tiem izskats drusku ironisks. Tad Timka paveras Serjoža. Serjoža aplūko zīmējumu grāmatā, ko neaptverami augstā stilā sauc par ģeometriju. Serjožam stipri atauguši gaišbrūnie, taisnie mati, viņš sasukā tos atpakaļ, bet tie vēl neprot turēties kopā sasukāti un ceļas stāvus virs Serjožas pieres ar saviem daudzajiem galiņiem. Timka aplūko brāļa matu sasukājumu un redz tajā tikpat lielu pārākumu kā ģeometrijā. Jā, Serjoža ir ļoti gudrs. Tikai tāpēc šodien pie pusdienu galda viņa balss izšķīra jautājumu par pīrāgiem.

Timka piepeši atceras visu, kas notika pēc tam. Sākās ar pīrāgiem, un tagad, lūk, atkal pīrāgi.

Sakumā pīrāgu bija daudz. Māte uzlika uz galda lielu šķīvi, pilnu līdz maļam ar pīrāgiem, un teica:

—    Pīrāgi šodien padevušies. Ēdiet, kamēr karsti!

Tēvs nolika avīzi pie malas un pasmaidīja:

—    Izskats tiem kvalificēts! Timka, tu droši vien jau esi nogaršojis?

Timka mazliet piesarka un raidīja uz tēvu drošu smaidu. Pārnācis no skolas, viņš patiešām ieskrēja virtuvē un paķēra no pannas pīrāgu. Māte gan viņam padraudēja ar pirkstu,' tomēr skatiens bija laipns:

—   Nevari pusdienas sagaidīt?

Lai nu kā, no šā pīrāga Tinikam nekāds liels prieks netika: mute palika tikai_ apdeguma sajūta. Pīrāgs bija tik karsts, ka to nevarēja pat roka noturēt, un arī ēst bija par karstu, vispār stāvoklis bija tik kritisks, ka Timka norija pīrāgu bez baudas, vienīgi tādēļ, lai tas nededzinātu pirkstus.

Tēvs pārgrieza pirmo pīrāgu gareniski divās daļās, un tad svaigas mīklas baltajā, irdenajā ietvarā parādījās valgais, tumšais gaļas pildījums. Tēvs priecīgi pasmaidīja un sāka apziest katru pusi ar sviestu. Visu to viņš darīja nesteigdamies un pie tam vēl stāstīja:

—    Tie nav mūsu ūdeņi, kas tagad tek. Mūsu sniegs jau sen jūrā. Tie ir augšējie, ziemeļu ūdeņi. Tur sniega daudz, stāsta, ka būšot lieli pali. Šodien ūdens cēlies par veselu metru.

Tēvs stāstīja, raudzījās mātē ar savām stingrajām, gaiši zilajām acīm un ar nazi radīja uz ziemeļiem, bet pīrāga pusītes vēl arvien gulēja viņa priekšā, un sviests uz tām jau sāka kust.

Timka nevarēja izprast tēva izturēšanos. Varbūt arī ir patīkami apēst tādu pusīti, bet kā lai attaisno neapdomīgo vilcināšanos? Timka nemaz nevilcinājās un ņēma no šķīvja pīrāgus uzmanīgi un veikli. Timkam mute pavisam maziņa, bet arī pīrāgs ir vājš radījums. Tas tik ātri un labprāt ieslīd rīklē, ka neesi vēl labi paspējis to iesākt, kad rokā jau paliek tikai mazs, ciets galiņš, vel mirklis — un arī tas nozūd starp zobiem, bet rokās jau atkal jauns pīrāgs. Timka nepaspēja atģisties, kad uz šķīvja palika tikai divi pīrāgi, un Timka sajuta, ka dzīvē ne viss ir saprātīgi iekārtots. Viņš paskatījās uz brāli: tas kustināja žokļus un klausījās tēvā. Timkas roka grasījās celties pretim šķīvim, bet Serjoža saņēma viņu aiz elkoņa un pieliecās viņam pie auss:

—   Neaiztiec! Atstāj tēvam! Vai tev vēl par maz?

Timka nolaizīja lūpas un nodomāja, ka Serjoža velti iejaucas: tēvs tik un tā vairs negrib.

Pec pusdienas bija milzums notikumu. Tevs aizgaja darba, bet Timka līdz pašai krēslai ņēmās pa pagalmu un ielu. Pagalmā bija slapjš. Blakus šķūnim bija izveidojusies milzīga peļķe, droši vien ļoti dziļa, gribējās pa to pabradāt, bet traucēja kurpes. Arī no avīzes taisītais kuģis tur nekur negribēja peldēt un vienaldzīgi stāvēja uz vietas, piestājis pie pērnējā dadža stiebra.

Uz ielas bija atkal citas neērtības: ietekmes robežu un sfēru neskaidrība. No dzelzceļa uzbēruma taisni gar Timkas pagalmu traucās spēcīgs strauts. Tas bija izskalojis smiltīs dziļu un sarežģītu gultni. Plāna, plika ledus maliņa vietām nokarājas par strautu uz leju, izveidodama robotus krastus; dažās_ vietas zem šās maliņas ūdens ietecēja noslēpumainā un mājīga pustumsa. Papīra kuģītis, kas peldēja pa straumei, lēkāja un grima straumes nemierīgajos viļņos, brīžiem ar visu joni nozuzdams zem ledus maliņas. Kas notika ar to noslēpumainajā, tumšajā ala, nebija redzams, bet bija patīkami stāvēt strauta mala un gaidīt, kad kuģītis atkal parādīsies. Un tad vajag paiet pa strauta krastu līdz nākošajai alai, un tur tāds pats prieks.

Viss tas sagādāja lielu prieku, bet tieši pie Timkas pagalma bija visinteresantākie sēkļi, līči, alas un ūdenskritumi, un te salasījās bērni no visas ielas. Katrs nāca ar savu kuģi, katrs laida to ūdenī, kur gribēja, katrs bakstīja to ar koku, katrs centās iestumt savu kuģi visinteresantākajā vieta. Timka ilgi ar sašutumu vēroja šo kņadu un beidzot uzkliedza:

—    Ko jūs te esat sanākuši? Mēs pie jums neejam! Vai tā ir jūsu upe? Jums tur tek, tur arī laidiet!

Bet arī te, tāpat kā daudzos citos starptautiskas dzīves gadījumos, strīdi reti tiek izšķirti saskaņā ar tiesību un taisnības principiem. Drēbnieka Grigorjeva dēls, sarkanmatainais, lāsainais Mitroška ar sarkanām ausīm stāv strauta otrā krastā un no turienes gāž Timkam virsū savu kareivīgo nicināšanu:

—    Ko tu iedomājies? Ko tu iedomājies? Domā, ka tavs tēvs ir boļševiks, tad tu visu vari? Vai. tu upīti esi nopircis, ja?

Timka neko neatbildēja sarkanmatainajam Mitroškam, bet pacēla savu koku, kas bija domāts navigācijas nolūkiem, un iezvēla pa Mitroškas kuģi, kas bija uzskrējis sēklī. Netīrais ūdens nošļakstēja uz visām pusēm, bet Mitroškas kuģis, kas bija taisīts no pelēka ietinamā papīra, palika guļam ūdenī kā samirkusi, tumša lupata. Pastrādājis šo starptautiskās taisnības aktu, Timka zibeņātrumā iemetās pagalmā. Viņam nopakaļ vārtu dēļos noklaudzēja ķieģeļa gabals. Strautā palika arī Timkas kuģis, bet tā bija nejauša un neizdevusies konstrukcija no avīžu papīra.

Minūtes divdesmit Timka viens pats staigāja pa pagalmu un lēkāja pa ledus kārtiņu šķūņa sienmalē tik ilgi, līdz kārtiņa sadrupa mazos gabaliņos. Tad pagalmā iznāca mājas saimnieka dēls Kiriks.

Minajevi īrēja dzīvokli no Kirika tēva, namdara Bičkova.. Bičkovs bija savāds cilvēks. Viņš nodarbojās ar māju celšanu, un raksturs viņam bija nenosvērts un ļauns. Kamēr viņš tēš koku, ar viņu vēl var iztikt, var arī parunāt kā ar cilvēku. Viņš,, drūmi klusēdams, klausās sarunu biedrā, cērt ar cirvi un tikai paretam sarkastiski pavīpsnā, bet tad saka:

—    Tā-a. Tu saki — nokārtosies? Nu, nu, manis pēc lai nokārtojas,

Bet, tiklīdz viņš uzlien jumtā un sāk ar palīgu siet spāres vai sēž jumta čukura un pielāgo šķērsapšuvi, tad no viņa nekas labs vairs nav sagaidāms. Vai lejā ir sarunu biedrs vai nav, Bičkovs tā ka tā rūc, šķendējas un dzēlīgi zobojas:

—    Izdevuši likumu: astoņas stundas! Sēž un lasa avīzi, bet pajauta viņam, tad viņš ir darba cilvēks! Nostrādājis astoņas stundas, un viņš skaitās darba cilvēks! Bet cik es strādāju?

Bičkovs nolaiž cirvi un raugās lejā ar saīgušu, drūmu un ļaunu uzmanību:

—    Cik stundu es strādāju? Vasjka? Cik stundu es strādāju?

Bičkovs pagriež galvu pret savu palīgu Vasjku. un noraugās viņa ne tik daudz ar acīm, cik ar pinkainajām uzacīm un. bardu aizaugušo muti. Vasjka apcērt spāres pēdu un pat neskatās uz saimnieku. Bičkovs dziļās pārdomās jautā pats sev:

—    Cik es strādāju? Varbūt astoņas stundas? Nē . .. Bičkovs strādā divpadsmit stundas, divpadsmit! Bet kas Bičkovs tāds ir, vai ir darba cilvēks vai nav? Tas vēl ir jautājums. Bet varbūt viņš ir buržujs? Skat, cik cilvēki var būt nekrietni! Bet viņš tev brigadieris! Va' re: brigadieris!

Bičkovs izbola acis, piepūš vaigus un ar rokām tēlo cienīgumu. Tad iespļauj saujā, pārcilā cirvi no vienas rokas otrā un turpina darbu. Minūtes desmit strādā neatraudamies un klusēdams, bet tad piepeši atkal nolaiž cirvi un atkal ieurbjas zemē ar viltīgi drūmu seju:

—    Tā esot kārtība! Tu cilvēks ņemies, līdz līka mugura un slapjš krekls, bet tas viņiem par maz! Nu, kā tad — tas ir proletārietis, bet tas, izdomājuši, — sīkamatnieks. Es — sīkamatnieks? Vai tas redzēts? Kas tik nav jāpiedzīvo! Jā, veco Bičkov, kas tik tev nav jāpiedzīvo! Kas ir sīkamatnieks? Vasjka! Kas ir sīkamatnieks?

Vasjka joprojām klusē. Bičkovs dažus mirkļus skatās Vasjka un kustina ūsas. Un atbild pats sev:

—    Mežģīnes — tas ir sīkums, pareizi. Groziņi: līt-līt, šis un tas, aizkabināji, piekabināji, uzkabināji, lociņu nopini, še tev arī groziņš! Divas dienas svīdi, divas dienas krekšķēji, desmit verstis līdz tirgum, bet cena — pusrublis pārī. Lūki Bet vai tas tev groziņš? Tas tev groziņš?

Viņš rāda uz spāru sasējumu un groza galvu:

—    Sīkamatnieks! Kaut jūs vēži apēstu, kad noslīksiet! Meļņičenkovam kas cēla? Bičkovs. Seroštanam? Bičkovs. Rezņikovam? Bičkovs. Osipam Pavlovičam, teiksim, kas? Bičkovs. Naļivaičenko, Vasilijam Jevdokimovičam… Bet kur tagad Vasilijs Jevdokimovičs? Vasjka! Kur ir Vasilijs Jevdokimovičs?

Uz šo jautājumu Vasjka nez kāpēc atbild:

—   Liecies mierā . . . Vasilijs Jevdokimovičs! Pēdīgais nelietis bija, rīkļurāvējs . . . atminējies gan!

Bičkovs truli skatās Vasjka un kasa bārdu pie auss.

—    Nav runa par rīkļurāvēju, bet kas cēla? Un visi cenšas, lai tik sāpīgāk, lai ķertos pie pašas sirds: sīkamatnieks!

Ar Minajeviem Bičkovs nedraudzējas, viņu istabas nerādījās un, ja bija kāda darīšana, sūtīja_ sievu. Bet, satiekoties ar Minajevu, izturējās pieklājīgi un runāja mierīgi, izradot pilnīgu lojalitāti:

—    Es neesmu nekāds bodnieks, esmu darba cilvēks,

Kiriks Bičkovs mācījās vienā klasē ar Timku. Bet Bičkova

vecākais dēlēns Ļoņka — tajā pašā_ rūpnīcas skolā, kur Sergejs, tikai bija vienu gadu priekšā. Sava laika Ļoņku negribēja uzņemt rūpnīcas skolā, bet viņš sacēla tadu traci, kliedza un žēlojās, gāja vairākas reizes uz pilsētu, līdz panāca savu.

Timka ar savu draugu bija apmierināts. Kirikam bija mierīgs raksturs, glīta sejiņa un vienmēr priecīgs un smaidīgs izskats. Arī šodien, iznācis pagalmā, viņš labsirdīgi noklausījās Timkas uztraucošo stāstu par konfliktu pie «upītes» un teica:

—    Nevajag viņus laist. Bet zini ko? Vakara paraksim un novadīsim to upīti šurp.

—    Kā novadīsim?

—   Nu tā: paraksim un novadīsim. Pa vārtu apakšu, taisni šurp. Bet tā peļķe tur — būs jūra.

Zēni piegāja pie jūras blakus šķūnim. Doma bija ļoti laba. Timka paskatījās vairākas reizes pa sētas spraugu uzietu, paskatījās aiz šķūņa, — viss iznāca ļoti vienkārši un ērti. Viņš tikai iejautājās:

—    Bet ja viņi neies projām?

Kiriks paraustīja plecus:

—    Nē, viņi aizies. Viņi ies gulēt.

Tad draugi izgāja uz ielas un palika stāvot pie vārtiņiem. Pie strauta ar navigāciju nodarbojās ap desmit cilvēku. Izmirkušais un netīrais Mitroška, kam pat seja bija aptašķīta ar dubļiem, vel arvien noņēmās ar Timkas papīra kuģi. Šis kuģis jau sen bija nokalpojis savu laiku, sen izmircis un ļoti mazā mērā bija saglabājis kuģa pazīmes un kuģošanai noderīgas īpašības. Bet Mitroška krekšķēdams vēl arvien to vadīja pa vētraino un bīstamo straumi. Viņš bija tā aizrāvies ar šo nožēlojamo darbu, ka pat nepamanīja Timku. Arī citi zēni ar tādu pašu aizrautību vadīja savus kuģus, no kuriem daži bija izcilas konstrukcijas. Vislabākais kuģis bija Petjam Gubenko — rūpnīcas sarga dēlam. Par materiālu kuģim bija noderējis biezs mizas gabals. Petjas kuģim bija soli, masts un buras, bet tam bija viens trūkums: kuģis bija pārak garš un, kad tas sagriezās upē šķērsām, tas pārvērtas par tiltu. Bez tam tas masta dēļ nevarēja iebraukt upes alas.

Timka un Kjriks piegāja pieupes, Mitroška drošības labad paņēma savu papīra laivu un pārcēla kuģošanu tālāk, uz upes lejas galu. Petja Gubenko pieskrēja tuvāk dzelzceļa uzbērumam un tur palaida savu kuģi. Vieglā, tumšā laiviņa, plivinādama buru, ātri peldēja pa upi. Tā viegli slīdēja pa'straujo, spirālveidīgo upi, bez kādam pūlēm atgrūdās no krastiem un jautri ceļas un grima udenskritumiņos. Petja skrēja līdzi un vērīgi sekoja kuģīša braucienam. Pie pašām Timkas kājām laimīgais kuģītis aizķērās aiz vecās zāles stiebriņa un, nodrebot ar visu ķermeni, apstājās. Timka notupās pie upītes un paņēma kuģīti rokas. Viņš gaidīja, ka Petja apvainosies un sāks kliegt, un jau bija sagatavojies atbildēt ar nicīgu grimasi, bet Petja mierīgi raudzījās no otra krasta un neizrādīja ne mazākās uztraukuma zīmes. It kā pateikdamies par to, Timka teica:

—    Cik viegls!

—    Tas no koka mizas, — teica Petja.

—    Vai tu ar nazīti izgrebi?

—    Ar nazīti.

—    Bet kur tu ņēmi nazīti?

—    Man ir savs nazītis.

—    Nu, parādi!

Petja izņēma no kabatas nazīti un pastiepa Timkam. Nazītim viens asmens bija salauzts, bet otrs nomelnējis un galīgi notrīts. Bet tomēr, cik apskaužams ir cilvēks, kam ir tāds nazītis!

—    Bet kas tev iedeva nazīti?

—    To man matrozis iedāvināja.

Timka ieplēta ačeles:

—     Kāds matrozis?

—    Jau pērnvasar: mēs_ ar tēvu braucām zvejot, un tur bija matrozis, un tas man iedāvināja.

—    Vai viņš_ bija īsts matrozis? Un kur viņš tagad?

Petjam nācās grūti reizē atbildēt uz abiem jautājumiem.

Viņš papurināja galvu, kurā bija veca cepure bez naga. Sejiņa Petjam bāla, smaila, vājina, bet stāvs tam slaids un tāds pats slaidums seja: gaiša piere un glīti izliektas, melnas uzacis. Petja pasmaidīja:

—     Viņš brauc par matrozi uz upes tvaikoņiem. Bet pašlaik viņš ir pilsētā.

—   Par ko viņš tev iedāvināja?

—   Ne par ko, tāpat. Mēs kopā zivis ķērām. Es viņam un tētim tārpus saraku, bet viņš man tiklu uztaisīja. Un tad viņš teica: nerri šo nazīti, man ir cits.

Timka jau bija dzirdējis nostāstus par šādiem brīnišķīgiem notikumiem: pēkšņi dzīvē nez no kurienes rodas matrozis un uzdāvina nazīti, timka ne visai ticēja šādiem nostāstiem. Ja tiem ticēt, tad iznāk, ka nazīti dabūt ir nieka lieta. Un kāpēc tāda laime pēkšņi gadījusies šim Petjam? Ir matrozis, ir nazītis!

—            Vai tavs tēvs ir sargs? Jā? — piemiedza acis Timka. Petja nopietni nodūra acis un tūliņ atkal pacēla:

—    Sargs. Viņš apsargā rūpnīcu.

—    Bet mans tēvs ir brigadieris.

Petja klusēja. _

—    Un mans tēvs ir komunists.

Petja pastiepa roku:

—    Nu, atdod!

—   Nē, pagaidi! — teica Timka, aplūkodams nazīti. — Tavs tēvs nav komunists? Nē?

Petja mierīgi aplūkoja Timkas seju.

—    Viņš nav komunists, bet tas vienalga: mans tēvs apsargā rūpnīcu.

—    Kas tur liels — apsargāt!

—   Viņš ar šauteni sarga.

Timka atkal ieplēta ačeles:

—    Ko, ar šauteni? Vai tu esi redzējis?

—    Jā.

—    Šauteni?

—    Šauteni.

—    Bet kāpēc viņš mājās nāk bez šautenes?

—   Nav brīv nest mājās. Tā ir valsts šautene.

—   Vai viņš šauj ar? Bet uz ko viņš šauj?

—   Uz ko? Uz banditiem šauj.

—    Bet tagad nav banditu. Uztaisi man tādu laivu!

Petja labsirdīgi pasmaidīja:

—   Tu ņem šo pašu, bet es sev uztaisīšu citu.

—   Vai patiesi?

—    Ņem! Man nav žēl, nedomā, ka man žēl.

Timkam iegribējās izdarīt Petjam kaut ko patīkamu.

—    Bet es tev iedošu, zini ko? Es tev iedošu makšķeres aku

—   Man ir āķis.

—   Bet tad būs divi āķi. Varēsim kopā iet makšķerēt, labi? Ak, ja vēl būtu liela laiva!

—    Manam tēvam ir laiva.

—    Ko? Ir laiva? — iesaucas Timka, ārkārtīgi izbrīnīji^.

—     Ir.

—    īsta laiva? īsta? Bet kur viņš to ņēma?

—    Viņš pats uztaisīja.

Timka pārlingoja pār upīti. Tik tiešām, šim Petjam ir brīnumu valstība.

Viņš vēl ilgi runājās ar Petju un arvien vairāk un vairāk brīnījās. Petjas tēvs, bārdains, nopietns cilvēks ar militāru stāju, kas katru dienu gāja garām viņu vārtiem, tērpts melnā kareivju mētelī, tagad Timkam likās īsts burvis. Timku tikai mulsināja tik tikko tveramā skumju ieskaņa, kas bija sadzirdama Petjas vārdos. Tā modināja Timkā simpātijas jūtas un vēlēšanos sadraudzēties ar to. Timka pats nepiešķīra savām jūtām nekādu nozīmi un bija pārliecināts, ka pats galvenais šajā draudzībā ir Petjas tēva laiva, laiva, ar kuru var braukt pa upi un ķert zivis.

Timka aizgāja ar draugu līdz uzbērumam. Tur vecā mājiņā dzīvoja Petjas tēvs.

Jau metās krēsla, kad Timka pārnāca mājās. Pie vārtiem neviena vairs nebija, tikai Kiriks ar lāpstu rakņājās pie upītes. Izdzirdis Timkas soļus, viņš pagriezās pret viņu:

—     Kur tu biji pazudis?

—     Ko tad vajag?

—     Upīte taču jānovada.

Timka atcerējās projektu, un ap sirdi kļuva ne visai patīkami. Bet Kiriks priecīgā balsī turpināja:

—       Nemaz nav grūti. Skaties, te jāparok un tur. Pēc tam zeme jāuzber, un upīte tecēs taisni uz pagalmu. Tad visa upe būs mūsu.

Timka turēja rokā Petjas dāvanu — no mizas izgrebto laivu. Viņš atcerējās Petjas balss skumīgās ieskaņas, un viņam vairs negribējās novadīt upīti. Viņš teica:

—     Bet puikas lamāsies,

—      Lai lamājas, cik patīk, kas mums par daļu! Toties mums būs upīte un jūra. Mēs arī ostu izraksim! Ostu, saproti? Un kuģu piestātni. Naktī tvaikoņi stāvēs ostā.

—     Bet lai Petja Gubenko rotaļājas pie mums. Labi?

Kiriks sarauca degunu:

—     Petjka? Kas viņam no mums vajadzīgs?

—     Viņš man iedeva laiviņu. Paskat, kas par laiviņu!

Kiriks ilgi grozīja laivu rokās:

—     To viņš pats taisījis?

—     Pats.

—    Lai man arī uztaisa.

Timka neko neatbildēja. Iekšā viņam kaut kas čīkstēja un skrāpēja. Briesmīgi interesanti, kad pašam sava osta, bet arī Petjam nedrīkstēja pāri darīt.

—     Kad sāksim rakt?

—     Kad paliks tumšs. Labi?

—     Labi.

Daudz notikumu aizritēja starp pusdienām un to brīdi, kad Timkas dzīvē atkal parādījās pīrāgi.

Timka nesteigdamies nogāja garām bufetei, paraudzījās Serjožā. Serjoža vēl arvien kala ģeometriju. Timka brīdi pastāvēja pie bufetes, tad atcerējās, ka no koka mizas taisītā laiva jāremontē — jāpiesien buras. Viņš nosēdās Sergejam pretim un ķērās pie remonta. Māte atnesa aizdegtu lampu. Timka pabeidza darbu, nolika laivu uz palodzes un ilgi ar labpatiku raudzījās tajā. Loga rūtī atspoguļojās visa istaba, atspoguļojās arī bufete. Timka ar lielu interesi raudzījās šajā atspoguļojumā: bufete bija labi saredzama, bet pīrāgus varēja tikai iedomāties. Timka strauji pagriezās pret bufeti: nē, pīrāgi guļ kā gulējuši.

Sergejs aizvēra grāmatu un iegāja virtuvē. Timka atcerējās, ka jāiet rakt jaunu upi, un nopūtās. Tad piegāja pie bufetes, pacēlās uz pirkstgaliem un attaisīja durtiņas. Pirksti pieskārās pīrāga gludajai virsmai. Timka izplēta pirkstus, sagrāba abus pīrāgus, piespieda tos pie krūtīm un klusītēm aizvēra bufeti. Nedzirdamiem soļiem viņš pagāja garām virtuvei, bet uz kāpņu pirmā pakāpiena iekoda pirmajā pīrāgā. Kāpnes bija mazas, tikai desmit pakāpienu, bet, kamēr Timka nokļuva līdz pēdējam pakāpienam, no pīrāgiem bija palikušas pāri tikai dažas uz krūtīm izbārstītas drupatiņas. Pēdējo kumosu Timka norija lielā steigā, jo pa atvērtajām durvīm ieraudzīja Kiriku ar lāpstu. Timkas rīkle vēl sažņaudzās pēdējā piepūlē, bet seja jau pauda lietišķu interesi.

—     Es arī paņemšu lāpstu, vai ne?

—    Vai tu zini ko? — teica Timka, kad bija apbruņojies ar lāpstu, — mēs papriekšu izraksim grāvīti, un tad viens, divi — ielaidīsim tajā upīti.

—    Bet kā tad citādi, — atbildēja Kiriks, — citādi jau izplūdis pa visu pagalmu.

Sāka tumst, bet jau dienā pie debesīm spīdēja mēness, un tagad tas apspīdēja tieši pagalma laukumu. Timka strādāja spriegi un strādājot visu laiku domāja par to, kā pateikt Petjam Gubenko, lai viņš uztaisa laivu arī Kirikām.

—     Kirik, bet ja Petja negribēs tev laivu taisīt?

—    Lai, — teica Kiriks. — Pats uztaisīšu. Iedomājies tik, kas par laivinieku. Es tādu laivu uztaisīšu, kādu tu vēl nekad neesi redzējis.

—    Bet ar ko tu taisīsi?

—    Tēvam vesela kaste ar darba rīkiem, ar ko gribi, ar to arī taisi. Gribi — ar kaltu, gribi — ar skrāpvīli, gribi — ar nazi.

—    Ar skrāpvīli! Kā tad tu ar skrāpvīli laivu uztaisīsi?

—    Ne uztaisīt, bet nogludināt. Lai būtu glīti.

Timka sāka domāt par skrāpvīli, bet reizē ar to no jauna izvirzījās jautājums par Petju Gubenko. Ar īstu laivu saistās jauki vasaras prieki. Laiva — tas nozīmē zivis, nakts guļas salās, ugunskurus, zivju zupu un beidzot matrožus, kas dāvina nazīšus un prot taisīt tīklus. Visi šie labumi, izņemot matrozi, Timkam bija pazīstami jau no pagājušās vasaras. Bet pagājušajā vasara viņam nacas uzstāties visnenozīmīgākajās lomās, jo laivu tēvs dabūja no elektromontiera Jeļeņiča, un zvejot brauca gan tēvs, gan Jeļeņičs, gan Serjoža, gan Ļoņka Bičkovs un vel Serjožas draugs Ābrams Roitenbergs. Lūk, cik daudz braucēju bija. Un katrs daudz no sevis iedomājās, bet Timkam palika pari tadi nieki ka salasīt žagarus ugunskuram un maza makšķerīte bez pludiņa, ar kuru naktī tik un tā nekā nenoķersi.

Grāvītis jau stiepās pāri pagalmam un pienāca cieši klāt pie pašas pavārtes, Zēni ar lāpstām izgāja uz ielas un ķērās pie darba pašas svarīgākas daļas. Straume patlaban vientuļi šņāca, un bija žēl, ka tik daudz ūdens aiztek par velti. Kiriks teica:

—    Tas būs lieliski! Viņi rīt ieradīsies, bet upīte visa pie mums! Un bez tam vēl osta.

Bet šajā brīdī pašos vārtos parādījās garais tēva stāvs. Minajevs pārkāpa pāri strautam un apstājās:

—    Timka! Bet kas tas tāds? Kiriks? Ko jūs te pa tumsu darāt?

—    Mēs rokam, — jautri atbildēja Timka.

Viņš bija priecīgs, ka var tēva priekšā palielīties ar tādu ievērojamu pasākumu.

—    Rokat? Kādēļ?

—    Paskaties: mēs pagalmā jau pabeidzām. Bet tagad te izraksim, un tā tecēs taisni šurp. Upīte.

—    Lūk, kā! Ir nu gan! Cilvēki no pagalmiem novada ūdeņus projām, bet jūs otrādi, laižat pagalmā. Kas jums gan ienācis prātā?

Timka sāka kliegt apvainota cilvēka balsī:

—    Viņi vienmēr nāk šurp. Nāk . . . un te . . . ar visiem saviem kuģiem.

—    Kas tie tādi?

—   Visi! No visas ielas. Viņiem žēl, ka te labi tek un ir ūdenskritums. Tāpēc viņi arī lien šurp.

—    Nu es saprotu. Esat gan jūs malači! Tātad jūs tikai vieni laidīsiet kuģus?

Lai gan Timka sadzirdēja tēva balsī kaut ko aizdomīgu, viņam tomēr nebija laika tikt par to skaidrībā, un bez tam viņu

aizrāva patiesi pareizā doma, ka kuģus vāros laist tikai viņš un Kiriks. Un tāpēc Timka sajūsmināts atbildēja:

—   Nu zināms! Viņi atnāks, bet upīte būs attecejusi pie mums.

—   Brīnišķīgi! Kas tad tik gudri izdomājis? Vai tiešām tu?

—   Mēs abi ar Kiriku.

Kiriks stāvēja ar lāpstu rokās un mazliet apmulsis klausījās jūsmīgajos Minajeva izsaucienos. Viņš pat mierīgi palaida garām diezgan bezkaunīgo autora tiesību aizskaršanu no Timkas puses, jo patiesībā visu to bija izdomājis tikai viņš viens Kiriks.

Minajevs, izplētis kājas pār strautiņu, no augšas uz leju raudzījās uz zēniem. Varēja domāt, ka Minajevs noskatās viņos ar labpatiku.

—   Jā. Žēl, ka nevar pārcelt uz jūsu pagalmu visu ielu.

Timka ar satraukumu klausījās šajā redzami hiperboliskajā

nožēlā un neko neteica. Bet Kiriks skaļi iesmējās:

—   Kam mums iela?

—    Staigāsiet vieni paši pa ielu, bet citiem nebūs brīv staigāt. Vai tas nav jauki, ko?

Timka saprata, ka labāk debatēs nepiedalīties. Bet arī debates pieņēma tādu raksturu, ka Timkas līdzdalība tajās šķita lieka:

—   Ak jūs nelieši tādi! Redz, ko izdomājuši? Iesim mājas!

Timka gāja tēvam pa priekšu. Viņš nemanīja, ka pārkāpa

pāri tikko izraktajai, jaunajai upes gultnei, un nemanīja, kā iegāja istabā, kā novilka mēteli.

Sergejs vēl joprojām sēdēja pie grāmatas, bet Timka vairs nespēja interesēties ne par kādām augstām zinātnēm. Viņš nosēdās uz ķeblīša, raudzījās ar stīvu skatienu istabas kaktā un vispār bija sagatavojies gaidāmajām nepatikšanām.

Tēvs iznāca no virtuves ar dvieli rokā un skaļā balsī teica:

—    Ir gan man labs dēls! Tādam dēlam tikai pie buržujiem vieta. Pat peļķi uz ielas viņš citam nenovīd, sak, kāpēc peļķe uz ielas un ne viņa kabatā? Visi uz peļķi skatoties, visi staigājot tai garām! Kur tas redzēts? Nedrīkst! Tikai Timka viens pats drīkst, citi nedrīkst! Lūk, kur nenovīdība noved neliešus!

Timka truli raudzījās kaktā, un sirds viņam pavisam saplaka zem apvainojumu smaguma. Tēvs stāvēja istabas vidu taisns un stiprs kā tornis, slaucīja rokas un runāja dārdoša basa; viņa gaišzilās acis tikai retumis pavērās Timka, bet vairāk skatījās uz dvieli. Tāpat skatījās arī zods un lielas krunkas savilktie, noskūtie vaigi. Timku pārsteidza ne tik daudz viņa vārdi, cik spēks viņa pozā un balsī. Timka juta, ka šā spēka priekša viņš, Timka, ir niecīgs puteklītis, un neko vairāk viņš nespēja just Viņš nevarēja arī neko domāt, bet dusmām vel palika vieta, un

Timka dusmojās uz Serjožu un māti. Serjoža skatījās uz Timku smaidīdams un pāris reizes skaļi iesmējās, bet māte stāvēja tēvam blakus, un viņai bija tāds izskats, it kā viņa skumji smaidītu. Viņi vienkārši priecājas, ka Timka nonācis tādā kļūmīgā stāvoklī, ka viņš kļuvis par tik nožēlojamu radījumu, Timka pamanījās pat uzmest Sergejam iznīcinošu skatienu.

Tēvs aizgāja uz virtuvi, bet Sergejs, skaļi smiedamies, j autajā:

—    Vai tad tu, Timka, tiešām gribēji visu peļķi sev sagrābt?

Timka nikni paraustīja plecu, protestēdams pret Serjožas

iejaukšanos, uzmeta vēl vienu draudu un nicināšanas pilnu skatienu, bet vispār pozu nemainīja un joprojām raudzījās kaktā. Viņš nevarēja ciest pazemojošas situācijas un tādos gadījumos pulējas kompensēt zaudējumus ar nekustīgu drūmumu. Pašlaik Timka jau sāka just tā kā nelielu prieku par stila izturēšanu, bet pēkšņi viņam uzvēlās jauns pārbaudījums, daudz smagāks. Timka nebija manījis to brīdi, kad māte atmeta skumjas novērotājas pozu. Viņa ausīs piepeši atskanēja neizturami vārdi un spēka ziņā ne ar ko nesalīdzināms trieciens:

—    Viņš ne tikai peļķi nenovēl, viņš arī pīrāgus nenovēl, kas bija atstāti tēvam. Bet varbūt viņš nemaz nav vainīgs?

Timkas smadzenēs notika paniska kustība. Ar atplestu muti Timka palūkojās mātē: viņa stāvēja un skatījās uz šķīvi, kur kādreiz atradās divi pīrāgi. Nezināms spēks sagrāba Timku, aizsvieda otrā istabā, ietina melnā, necaurredzamā miglā un iemeta gultā. Timkas kājas slapjajās kurpēs nokārās pār gultas malu, bet pārējā Timkas daļā iedūcās raudu slacītas bēdas. Cauri miglai un nekārtībai līdz viņam izlauzās Serjožas dārdošie smiekli, bet Timka jau juta, ka visam beigas, viss sagrauts un viņa izmisuma mērs ir pilns.

Pēc īsa brīža māte nosēdās viņam blakus uz gultas, un raudas izplūda vel plašāk un. aizsniedza pat kājas, kas sāka raustīties pa gultas malu.

Māte uzlika roku Timkam uz pleca un teica:

—    Apmierinies, draudziņ, ko tu. tā ņem pie sirds? Kādu tur pīrāgu dēļ, dievs ar tiem.

Pēc šiem vārdiem raudas it kā izrāvās no šauras aizas un plūda tālāk kā plaša upe. Un tā tās plūda zem mātes mīļās rokas, līdz tēvs no otras istabas teica:

—    Pīrāgus apēdis? Kādus pīrāgus? Kas man bija atstāti?

Te Timka beidza raudāt, nevis tāpēc, ka bēdas kļuvušas

mazākas, bet gan tāpēc, ka tēvs runāja paklusu, turklāt vēl no otras istabas, viņa vārdus jau tā bija grūti sadzirdēt. Serjoža kaut ko klusā balsī atbildēja, bet tēvs turpināja:

—    Ak tā, patiešām, es tikai vienu pīrāgu pusdienās apēdu! Un Timka nolocījis? Bet varbūt ne viņš? Un neko nav atstājis?

Nevar būt! Viņš nav tāds! Viņš taču vienmēr saka, ka mani ļoti mīlot. Pārpratums. Nekad tam neticēšu. Peles būs apēdušas. Te stāvēja? Skaidrs, ka peles to izdarījušas.

Timka saprata, ka neviens uz viņu nedusmojas, bet saprata arī, ka par pelēm runā tīši, lai viņu kaitinātu. Un tomēr viņa iztēlē patiešām parādījās divas peles. Viņas nekaunīgi iekapā šķīvī, un astītes viņām drebēja. Tad katra pele iekoda puspīrāga. Šis skats tikai mirkli aizņēma ekrānu. Tūliņ atmiņā uzausa cita aina: pīrāgus apēda pats Timka uz kāpnēm un turklāt bez kādas sevišķas baudas. Timka vēlreiz smagi iešņukstējās. Viņš saprata, ka celties no gultas vēl par agru, stāvoklis tomēr pamatīgi sagandēts. Māte glaudīja viņam pakausi:

—    Slikti, Timočka, tu esi darījis. Pīrāgus var saviļāt, cik tik vajag, pīrāgu nav žēl, tikai nevar tā grābt, vajag arī par tēvu padomāt. Vai es, dēliņ, taisnību runāju?

Timka klusēja. Viņa astoņu gadu vecās dvēseles dziļumos viens pēc otra radās vairāki apsvērumi, visiem tiem bija attaisnojošs raksturs. Pirmkārt, viņš domāja, ka tēvs pīrāgus negrib, otrkārt, pīrāgu bija tikai divi, treškārt — varbūt Serjožka pusdienās noēda vairāk pīrāgu nekā Timka. Māte turpināja:

—    Un tad: kā tu tā bez atļaujas? Lai neviens neredz! Tā nav labi, dēliņ.

Timka neredzēja mātes seju, bet labi zināja, kāda tā šajā brīdī ir: tā ir apaļa, maiga, mīksta, pelēkās acis piemiegtas, uz apaļajām lūpām smaids, un uz virslūpas maza dzimumzīme ar diviem matiņiem.

Timka iegrima patīkamā bezdomu mierā, tik patīkama, ka piepeši gribējās piekrist visam tam, ko māte teica. Un taisni šaja brīdī māte ar varu pagrieza viņa galvu, un ieskatījās viņam seja. Viņa tiešām smaidīja, un viņas smaids izstaroja siltu un lielu spēku, kas Timku nepazemoja un nepārvērta puteklī.

Timka ar mirdzošu, asaru vētrā noskalotu skatienu paskatījās mātē.

—   Nu, ko tu teiksi?

—    Es vairs tā nedarīšu, māmiņ, goda vārds, nedarīšu.

—    Nu redzi, cik tu man prātīgs. Celies augšā, ēdīsim vakariņas.

Viņa paplikšķināja tam pa vaigu un aizgāja. Bet piecelties vēl nevarēja: otrā istabā viņš dzirdēja klaudzam tēva zābakus. Ja piecelsies, tēvs tūliņ sāks par pelēm. Timka tāpēc gulēja uz sāniem un skatījās skapī. Bet tēva zābaki nāca tuvāk, un viņš pats parādījās uz istabas sliekšņa. Nez kāpēc tēvi tā radīti, ka, kolīdz viņus ierauga, sirds apstājas un gaida, kas būs tālāk. Tēvs pienāca tuvāk gultai, paņēma krēslu un apsēdas. Labi, ja varētu acis aizvērt, bet arī acis apstājušās, neaizveras. Tēvs smaida, tas viņam iznāk kaut kā savādi: jautri un tajā pašā laika dusmīgi. Un sirdīgas krokas savelkas viņa cietie, skūtie, sārtie vaigi. Tēvs pieliec Timkam tuvāk pazīstamo, spēcīgo, gudro seju:

—   Tu, Timotej, neklausi mati. Ja vel kādreiz gadās kāda peļķe vai pīrāgs — grāb tik ciet, citādi nogulēsi, cits paķers, vai ne tā?

Timka saprata tēva viltīgo gājienu; un tāpēc, ka saprata, tēvs kļuva pieejamāks un vienkāršāks. Timkas sirds ietrīcējās, ieskanējās kā jautri zobratiņi un atkal sāka iet, tāpat kā apstājies pulkstenis sāk iet, tiklīdz to labs meistars paņem rokās. Timka no sirds pasmaidīja ar savām zilajām, vēl mitrajām acīm un čukstus atbildēja tēvam:

—   Nē, nav tiesa . . .

—   Ehē, tu jau man esi gudrinieks. Es domāju, ka tu nekā nesaproti! Tas man patīk. Izrādās, ka var iet tēju dzert?

Timka teica jau daudz mierīgāk, lai gan balsī vēl čirkstēja tādi akmentiņi, ko bija atpludinājušas asaras:

—   Bet vai tu neļaunojies? To pīrāgu dēļ?

—   Pirmīt ļaunojos, bet tagad vairs ne.

—   Māte vēl saceps.

—   Es arī tā domāju.

—   Bet tu neļaunojies!

—   Izbeigsim, — teica tēvs,

—   Izbeigsim, — iesmējās Timka, pietrūkās no gultas un. metās tēvam pie ceļiem. Tēvs uzsita viņam pa mīksto vietu un teica:

—   Šo vietu agrāk līdzīgos gadījumos ar siksnu glaudīja. Bet es domāju, ka tas ir lieki.

Timka paskatījās uz tēva zodu un atbildēja tā, kā tēvs bieži mēdza teikt:

—   Absolūti lieki!

—   Nu, iesim vakariņās!

Ēdamistabā Serjoža vairs nesēdēja pie grāmatas un sagaidīja Timku ar divdomīgu, ironisku skatienu. Bet Timka bija tik apmierināts ar dzīvi, ka ir nedomāja protestēt. Un, tiklīdz visi nosēdās pie galda, tēvs teica kaut ko tādu, kas pilnīgi pārgrozīja visu pasauli un pagrieza tās priecīgo un interesanto pusi pret Timku:

—   Timka ar Kiriku gribēja ievadīt mūsu pagalmā peļķi no ietas, bet stāvoklis nu ir tāds, ka pie mums var ierasties visa upe.

—   Ko tu runā?

—    Pienāk ļoti ļaunas ziņas. Vakar ūdens celies par metru, bet šodien par metru un divdesmit simtdaļām. Rādās, būs īsti plūdi.

—   Vai tad neko te nevar darīt? — jautāja māte.

—   Kā ne, jau dara. Šonakt sāks nostiprināt dambi.

Bēgdama no upes, priekšpilsēta tomēr nebija droša pret tās nerātnībām. Vislielākā ūdenī pirmā mājiņa, kas stāvēja uz paša krasta pie tilta, neapplūda, te upe skaloja vienmēr vienu un to pašu krastu, kas tai pienāca klāt kā šaura atradze no apvāršņa malā redzamajiem pakalniem. Uz šās atradzes muguras senos laikos arī bija sākuši celt priekšpilsētu. Bet vēlāk, tas trīssimt gadu ilgās vēstures laikā, priekšpilsētas mājeles izpletās pa atradzes nogāzēm un sniedzās lejā līdz pat niedrājiem. Niedrāji aizstiepās gar upi tālu uz augšu. No šās puses priekšpilsētu katru pavasari apdraudēja plūdi. Niedrāju malās stāvēja mājiņas, kas katru gadu, pat viszemākā ūdenī, applūda. Tāpēc, ņemot šo apstākli vērā, mājiņas tur stāvēja uz tievām, garām kājām, bet to apdzīvotāji tajās varēja iekļūt tikai pa stāvām, augstām kāpnītēm. Šās joslas iedzīvotāji jau no seniem laikiem bija pazīstami ar savu nevaldāmo raksturu un mērenajām vajadzībām, izņemot vajadzību pēc valsts degvīna, kuru nekādā ziņā nevar saukt par mērenu: viņi patērēja degvīnu tādos daudzumos, kaut arī mēreni uzkozdami, ka nosvērtāki cilvēki tikai brīnījās vien:

—    Kur gan viņi to naudu ņem, šie ļaudis Šeludijevkā?

Šeludijevkai, kā sauca šo slapjo joslu, tiešām bija niecīgi

naudas ienākumi. Tur dzīvoja mazkvalificēti ļaudis, dažreiz viņi pārtika no melnā darba kokmateriālu laukumos, no liellaivu izkraušanas, bet vairāk klaiņāja gar upmalu ar divām trim makšķerēm rokās vai braukāja pa upi vecos vienkočos. Ar zivīm mūsu upe nebija sevišķi bagāta, tajā ķērās nenoteiktas sugas zivtiņas, par kurām paši ļaudis mēdza teikt:

—   Tā nav nekāda zivs, bet kaut kas zivij līdzīgs.

Līdz ar rūpnīcas paplašināšanos arī Šeludijevkas stāvoklis uzlabojās, bet vecais dzīves veids niedrāju joslā plauka vēl joprojām.

Dzelzceļa uzbērums, kas sākās pie tilta, dalīja priekšpilsētu divās daļās: «Paradizītē» un «Aizdambē». Starp Šeludijevku un uzbērumu izkaisīts daudz mājiņu, kas pieder priekšpilsētas iedzīvotāju pašai saimnieciskākai daļai. Te dzīvo smagie ormaņi, vēršu dzinēji, sīktirgotāji, drēbnieki un sakņu audzētāji. Viņu mājiņas celtas pēc vecu veciem metiem, ko dzīve atzinusi par labiem jau cara Alekseja Michailoviča laikā. To sienas ir taisītas no māliem un kaltētiem lopu mēsliem, ko ieblīvēja starp koka stāva stabiem. Gar sienām ir velēnu pavēlas, bet pie logiem, — slēģi. Saskaņā ar laikmeta prasībām šīm mājiņām nav vis salmu, bet skārda jumti. Senā klona vietā tām ir īstas, krāsotas dēļu grīdas. Bet pēc tās pašas senās modes mājiņām apkārt ir ķiršu dārzi, saulgriezes un kukurūzas stiebri, tās iežogotas diezgan augstām sētām, bet ielas pusē ir izturīgi vārti, kas segti ar šauru, uz abām pusēm slīpu skārda jumtiņu. Vispār tā ir ziedoša valstība un par «Paradizīti» tā nosaukta ne bez zināma pamata. Pēdējā laikā te sāka celt lielākas mājiņas, ar diviem trim dzīvokļiem. Daudzās mājiņās dzīvo ne tikai paši saimnieki, bet ari īrnieki — lauksaimniecības mašinu rūpnīcas strādnieki un kalpotāji.

Rūpnīcas saimes lielais vairums dzīvoja dzelzceļa uzbēruma otrā pusē. Tur bija daudz divstāvu un trīsstāvu ķieģeļu māju, bija akmeņiem bruģētas ielas un pat ietves, tur bija ari teātris. Bet ari te starp pamatīgajām celtnēm bija redzamas tādas pašas paradīzes mājiņas, kas piederēja priekšpilsētas vecvecajiem iedzīvotājiem.

Augstais dzelzceļa uzbērums, kas dalīja priekšpilsētu divās, daļās, noderēja līdz ar to par robežu starp abu daļu pavasara likteņiem: «Aizdambē» nekad necieta no ūdens. Tikai divās vietās, kur cauri uzbērumam zem čuguna tiltiņiem stiepās ielas, ūdens varēja nokļūt līdz rūpnīcai, bet šajās vietās nebija grūti tam aizsprostot ceļu.

«Paradizltei» tādu priekšrocību nebija. Lielos plūdos tā pārvērtās par Venēciju, un, ņemot to vērā, daudzas mājiņas te stāvēja uz pāļiem. Tiesa, priekš divdesmit gadiem, kad par pilsētas galvu bija Kandibs, kam pašam «Paradizltē» piederēja māja, tika uzcelts zemes dambis. Tas pacēlās starp «Paradizlti» un Seludijevku, nelaupīdams Seludijevkas iedzīvotājiem ierastās pavasara peldes. Bet pēc Kandiba šis dambis ne reizi netika labots, un tas savus pienākumus veica «par tik, par cik» . . .

Nākošā diena bija svētdiena. Paēdis brokastis, Timka nekavējoties devās uz dambi. Visi cilvēki steidzās turp, kuģošana ielas strautā bija pārtraukta, labākie kuģi mētājās kur kurais. Ceļā uz dambi Timkam piebiedrojās vesels bars: tur bija Mitroška Grigorjevs, Kiriks, Petja Gubenko un daudzi citi. Petja šodien bija jautrs. Viņš piegāja Timkam klāt un jautāja:

—   Tu uz turieni?

—   Uz turieni.

—   Es ari uz turieni.

—   Bet kāpēc tu šodien neesi tāds?

—   Neesmu kāds?

—   Tu vakar biji tāds: tikai domāji un domāji.

—   Tāpat, — teica Petja. — Ar māsu saplūcos. — Petja. samulsis pasmaidīja: — Ar Natašu. Burtnīcas dēļ.

—   Ar kādu Natašu?

—   Ar māsu Natašu. Viņa devītajā klasē.

—   A-a! Es zinu. Nataša Gubenko?

Timka labi pazina Natašu Gubenko. Viņa bija skolas komitejas priekšsēdētāja un bieži nāca viņu klasē, lai izrātu bērnus, par netīrību vai samīto kritu.

Tā kā bija svētdiena, uz dambja bija salasījies daudz cilvēku. No debesim raudzījās zemē patīkamā apriļa saule. Dambis bija ciets, blīvs, vēl neatlaidies. Dambja priekšā peldēja Seludijevka;;

tās iedzīvotāji veikli manevrēja savos vienkočos starp mājiņām vai kāpelēja šurp un turp pa augstajiem, stāvajiem lieveņiem; ūdens bija sakāpis līdz grīdai.

Tas vēl nebija pienācis klāt dambim un stāvēja nekustīgs, mierīgs un duļķains, pacēlis uz saviem pleciem visus Seludijevkas ielu gada laikā sakrājušos pīšļus: mēslus, salmus, lupatas un papīriņus. Brīvajā josliņā pie dambja bija jau sagāztas dēļu un baļķu kaudzes, tikko kustējās garie iejūgi un rīkojās namdari. Dambis bija vairāk nekā kilometru garš, un visur kūsāja darbs, namdari ar veseriem un lāpstām nostiprināja stabus un sita tiem klāt līkus, neaptēstus dēļus. Dambja otrā pusē pa irdeno zemi vilkās ričas, bērdamas virsū uzbērumam jaunas zemju čupas.

Pa pašu dambi staigāja iedzīvotāji un rūpnīcas strādnieki.. .

Timka un Petja apstaigāja visu dambi, divas reizes nokapā līdz pašam ūdenim, iemeta sprunguli un skatījās, uz kuru pusi tas peldēs. Sprungulis ilgi stāvēja uz vietas, bet tad tikko manāmi sāka kustēties gar krastu.

—    Kur jūsu laiva stāv? — jautāja Timka.

—   Tur upē. Mans tēvocis uz tilta strādā.

Šim Petjkam visa dzīve pilna apskaužamu lietu. Vakar matrozis, bet šodien tēvocis uz paša tilta.

—   Bet ko viņš tur dara?

—   Viņš ir tilta priekšnieks.

Petja teica to bez lielības, bet, vienalga, asa skaudība iedūra Timkam sirdi.

—   Varbūt tu ari teiksi, ka viņš ir boļševiks?

—   Tas viņš ari ir — viņš ir partija, viņš ir komunists.

—   Tu melo!

Petja pasmaidīja:

—    Kāpēc man jāmelo?

—   Tu domā, kur vien paskaties, visi tik ir komunisti?

—   Tu nu gan esi ērmots, viņš taču ir komunists.

—   Bet kāpēc jūs neatdzenat laivu šurp?

—    Kur? Pie dambja?

—   Lūk, šurp. Tepat ari novietot. Tas būtu lieliski!

—   Te nevar novietot. Paies vēl trīs vai četras dienas, un ūdens ies pāri dambim.

—    Kā? Tieši virsū «Paradizltei»?

—   Tieši virsū šim mājām.

—   Tas gan pamatīgi! Bet kā tu zini?

—   Tēvs teica.

—   Bet kā viņš zina?

—   Viņš visu zina. Viņš saka: būs nelaime, ja neaizturēs. Citādi applūdinās. Visu applūdinās.

Petja radīja uz «Paradiziti» un savam nopietnajam, melnajam acīm paskatījās uz Timku.

Timka palūkojās Petjas rokas norādītajā virzienā, un viņa iztēle iznira visas šīs ūdenī peldošās mājiņas, dārzi, pagalmiņi. Timkas acis iedegas sajūsma:

—    Tas tik būs skaisti! Tad brauksim te ar laivu, vai ne?

Petja sarauca uzacis:

—    Ar laivu var braukt. Tikai būs žēl.

—     Kā tev žēl?

—     Cilvēku.

Timka iesmējās:

—    Tā! Cilvēku! Redzi, tur viss applūdis, bet cilvēki visi veseli. Un vizinās laivās. Ko tur žēlot? Varēs ar laivu braukāt šurp un turp. Bet tur pa tilta apakšu līdz pašai rūpnīcai.

—    Līdz pašai rūpnīcai? Rūpnīcā neparko nelaidīs!

—    Bet es palūgšu. Es teikšu: tikai uz brītiņu, paskatīšos un atpakaļ.

—    Ūdeni nelaidīs. Kas tev tur ūdeni laidīs? Lai rūpnīca apstājas?

Timka kļuva domīgs.

Apstāties rūpnīca nedrīkst to Timka labi saprata, jo rūpnīca viņa acīs bija visvarenākā un visiespaidīgākā parādība. No rūpnīcas katru dienu naca mājās tēvs un nesa sev līdzi kādu sevišķu, sarežģītu un priecīgu īstas, lielas dzīves smaržu. Un Timka, daudz nedomājis, piekāpās:

—     Kāpēc lai tā apstājas! Tikai zem tiltiem aizsprostot, un viss būs kartība.

Šajā svētdienā dzīve ritēja ne tikai normāli, bet pat jautri. Uz dambja bija dzīva kustība, tur pastaigājās meičas un puiši. Pajūgu riteņi patīkami un mierīgi klaudzēja. Spiridons Samochins staigāja pa dambi, skatījās uz Seludijevku un solīdi un akurāti pierakstīja bloknotā atvesto dēļu un zemes vezumu skaitu. Tikpat mierīgi pie viņa nāca darbā aizņemtie cilvēki, viņi sarunājās un nesteigdamies pagrieza sejas te uz Seludijevkas, te uz «Paradizītes» pusi. Pat Seludijevkas ļaudis, kas, kā zināms, ir ķildīga tauta, piebrauca savos vienkočos pie krasta un runāja par lietām, kam nebija nekā kopīga ar plūdu draudiem:

—     Ej, dzeltenā, nāc, pavizināšu savā ātrajā laiviņā! Ā, tā jau ir Katja! Katja, kam jums pa dambi kājiņas nopūlēt? Kāpiet iekša!

—     Apgāzīsi.

—    Kāda man vajadzība apgāzt? Vecs jūrnieks, varat būt droša!

Un dažas meitenes, koķeti pacēlušas brunčus, kāpa lejā no

uzbēruma un uzmanīgi, ar gadījumam atbilstošu satraukumu, uz pirkstu galiem kāpa nedrošajā vienkocī, bet tad iekliedzas ta, ka visi niedrāji notrīcēja, un ievēlās laivinieka galantajos apkampienos. No dambja uz viņām skatījās citas meitenes un jaunekļi un sauca:

—    Katja, netici viņam, viņš ir viltnieks, viņam laiva caura! Nakti tev būs jāguļ uz jumta!

Ar techniķa Verjovkina lielo, īsto laivu vizinājās jaunieši, airēja ar diviem pāriem airu, spēlēja harmonikas un dziedāja:

Lejup pa Volgu, pa upi. . .

Kad pienāca vakars, uz dambja iedegās ugunskuri, un tikpat miermīlīgi klaudzēja jaunās strādnieku maiņas cirvji un ratu rumbas, bet pie ugunskuriem salasījās dažādi ļaudis un, atcerēdamies agrākos plūdus, klusi sarunājās. Viņu stāstos šad un tad ieskanējās smiekli un netika minēts neviens traģisks gadījums.

Uz vakara pusi arī zēniem radās vairāk rupju un iespaidu. Vispārīgi šajā dienā viņi bija noskrējušies, izskatījušies, izrunājušies, izstrīdējušies veselam gadam. Bet daudzi arī bija izbadējušies. Kad metās tumšs, atnāca mātes un saka meklēt roka savus pārāk aizrāvušos dēlus. Dažas no viņam, klusi un sirsnīgi sarunādamās, veda bērnus pusdienās vai vakariņas, bet daža laba aizvadīja klaidoni uz mājām ar dunku, izlietodama šim nolūkam dambja nogāzes dabisko slīpumu. Bet bija arī tādas, kas neatrada meklējamo, staigāja un prašņāja pretimnācējus:

—   Vai neesat Kolku redzējuši? Ir gan nejauks puika!

Bet Kolka, iedraudzējies ar zemes vedēju, sēž tajā laikā uz tievas kārtiņas un skubina zirģeli, raustīdams grožus.

Uz mājām iet bija grūti, notikumi sekoja viens otram strauja gaitā, tu neesi paspējis ieplest acis uz vienu, kad virsū jau nāk otrs. Nebija paspējis apgāzties vienkocis ar iereibušo puisi, nebija puisis vēl paspējis izgriezt no drēbēm netīro ūdeni, kad pa labi jau kaut ko kliedza, un, satrauktām acīm tikko ceļu viedējot, vajadzēja drāzties turp. Tur atvesti maisi, bet citā vietā izjūdzies zirgs, bet kreisajā pusē piebraucis smagais automobilis, bet pa labi kāds spēlē harmonikas, un pašā vidū atspīdējušas lakotas vieglās mašinas ugunis, — atbraucis izpildkomitejas priekšsēdētājs. Atkal un atkal jākustas nogurušajām kājām, un atkal veras uz priekšu ziņkārās acis, un atkal cilvēkam jāelso, pārvarot! daudzos attālumos. Bet, kad atnāca vakars, raibajiem, ātri skrejošajiem notikumiem pievienojās vēl dienas rezultāti. Pats galvenais: ūdens pienāca līdz pašam dambim. Netīrais Mitroška jau bradāja pa ūdeni un kliedza augšā stāvošajiem:

—   Jau divi dēļi aizklāti! Divi dēļi aizklāti!

Augšējie klausījās, pārkārušies ar galvām uz leju, un mira vai nost aiz skaudības pret Mitrošku, kam liktenis bija lēmis tik retu laimi — saticīgus vecākus, kas bija atļāvuši Mitroškam visu dienu staigāt basām kājām.

Bet jau otrās dienas rītā stāvoklis bija krasi mainījies. Mitroška jau vairs nevarēja bradāt pie dambja. Seludijevkā ūdens jau sniedzās līdz grīdai, un ļaudis vairs nevizinājās vienkočos, bet stiepa mantas uz jumtaugšām …

Pagāja vēl viena diena un vēl viena. Ūdens diennaktī bija cēlies par pusotra metriem. Seludijevkas mājiņām nozuda logi. Ūdens vairs neizskatījās pēc netīras peļķes, dažādie, sīkie gruži nezkur bija nozuduši. Straume kļuva spēcīgāka, šur tur bija radušies ūdens virpuļi, un vējiņš sacēla parastos, sīkos vilnīšus. Pret pašu dambi ūdens sāka sisties biezām, sīkām šļakatām. Dēļi bija piesisti līdz pašam ierakto stabu augšgalam, arī zeme piebērta līdz augšai. Līdz dambja augšai brīvi no ūdens vēl bija palikuši daži metri, bet skeptiķi ar bažām skatījās uz dambja plāno sieniņu: lai noturētu upes spiedienu, sieniņu vajadzēja paplašināt vismaz divreiz. 24. aprīlī ūdens līmenis sasniedza septiņpadsmitā gada augstumu. Šās dienas vakarā rūpnīca pārtrauca darbu un izsludināja visu strādnieku mobilizāciju cīņai ar plūdiem. Slēdza skolas. Uz staciju bija norīkoti preču vagoni/ kur apmesties cietušajiem.

Divdesmit piektajā Minajevi piecēlās mazā gaismiņā. Jau iepriekšējā vakarā tēvs bija teicis:

—    Kaut gan vagonu esam dabūjuši, bet ar pārcelšanos vēl nogaidīsim. Sergej, savāc mūsu lāpstas, liekšķeres — visu, kas ir! Bet tu nemaisies pa kājām, sēdi mājās! Tev uz dambja nav ko meklēt.

Bet Timka sataisīja tik bēdīgu seju, ka tēvs iesmējās un atmeta ar roku:

—    Tikai tur novērotājs nav vajadzīgs. Paņemsi spaini un palīdzēsi bērt smiltis maisos,

Timka drusku apvainojās par vārdu «novērotājs». Iznāca tā, it kā viņš nebūtu palīdzējis taisīt nestuves.

Dambis bija sadalīts trijos iecirkņos. Kreisais bija nodots rūpnīcas rīcībā, vidējais — «iedzīvotājiem», bet labais, visbīstamākais, kas pieslējās upes galvenajai gultnei, — Sarkanās Armijas pulkam. Sarkanarmieši strādāja jau vakar. Timka ar zēniem aizskrēja turp, bet nokļūt līdz dambim tiem neizdevās, apkārt stāvēja sargkareivji ar šautenēm un pat negribēja ar ciemiņiem runāt. Zēni ilgi sēdēja uz sētas un iztālēm vēroja sarkanarmiešu darbu.

Pulka darbs likās ļoti svarīgs un atbildīgs. Timka to juta, vērojot gan siksnām apjozto komandieru stāvus, gan ātrās, apsvērtās kareivju kustības, gan smago mašinu braucienus, gan divus karodziņus, kas bija uzsprausti uz dambja: viens zils, otrs zaļš. Arī tēvs vakar vakarā bija teicis:

—   Labajā pusē, lai arī grūti, bet tur noturēs. Nav jau nekāds nieks: Sarkanās Armijas pulks. Kas pulkam tāda upe!

Izdzirdis šos vārdus, Timka pat muti atplēta, tik spēcīgi un skaisti -tie skanēja. Sakarā ar to, ka upei pretim bija stājies Sarkanās Armijas pulks, visa upe Timkam parādījās pavisam citā gaismā. Viņam vairs negribējās vizināties laivā, bet gribējās stāties upei pretim tikpat mierīgi un droši, kā to bija darījuši sarkanarmieši. Iedomās Timka tagad redzēja upi ar visu tās postošo spēku, redzēja tās briesmīgo plūsmu, redzēja apvāršņa miglā ietīto krastu vareno pretošanos. Timkam arī gribējās arto cīnīties, un tāpēc viņš sāka ienīst Bičkovu.

Vakar, kad viņš šķūnī kopā ar tēvu un Sergeju taisīja nestuves, pienāca Bičkovs, ilgi stāvēja un skatījās viņu darbā, bet tad, pagriezis kā parasti savu neskūto seju pret zemi, teica:

—    Ko tu, Vasil Ivanovič, spēkus tērē. Dzirdēju, tu esot upei par priekšnieku iecelts. Kam tev nestuves?

—   Ne par priekšnieku, bet par iecirkņa priekšnieka palīgu. Bet nestuves tā kā tā vajadzīgas.

—    He! Ar nestuvēm grib upi apturēt! Ko tu uz nestuvēm liksi? Arī zaldātu, sarkanarmiešu, atdzinuši par maz. Ko viens pulks var izdarīt?

Minajevs grasījās kaut ko atbildēt, bet tajā brīdī šķūņa durvīs parādījās Ļoņka Bičkovs un pagrieza pret tēvu savu plato, kaulaino seju:

—    Kaut tu arī tēvs, bet runā muļķības.

—    Skat tik! Jauns pravietis radies! Kur tu te gadījies?

—    Es tepat vien biju. «Atdzinuši»! Vecs cilvēks, bet runā tādas lietas. Viņi tev palīgā atnākuši, bet tu — atdzinuši!

—    Viss viens, lai ir «palīgā»! Nu, viņus atdzina tātad palīgā. Pavēlēja, viņi arī brauca. Ko tur runāt? Zaldāts — ar to viss pateikts! Bet tu, pienapuika, vēl tēvu mācīsi.

Bičkovs sapīcis un miegains skatījās uz dēlu. Ļoņka vēl brīdi pastāvēja, bet neko neteica, aizcirta durvis un aizgāja projām. Bičkovs pagrieza galvu, skatīdamies viņam pakaļ, un ilgi tā stāvēja un skatījās uz vārtiņiem, pa kuriem bija izgājis Ļoņka. Uz Minajeviem raudzījās tikai viņa auss, tikpat spalvaina ka viss Bičkovs. Minajevs paglūnēja uz šo ausi un teica it kā dēliem:

—    Staigā un pļāpā, laiku velti tērē un mēli deldē. Kam man nestuves esot vajadzīgas?

Bičkovs piepeši apgriezās un sāka purināt bārdu:

—   Vai tev manas mēles žēl?

—    Zēl.

—    Manas mēles?

—   Tavas mēles.

Zēni saka skaļi smieties.

Bičkovs pārlaida acis šķūnim un grasījās iet prom, bet tad apgriezās:

—   Manas dzīves tev nav žēl.

Minajevs saknieba lūpas un sparīgi sāka dzīt ar lielu veseri garu naglu. Ar pāris sitieniem viņš iedzina naglu kokā un vēl skaudrāk uzsita tai ar tādu apdullinošu troksni, ka viss pagalms noskanēja. Tad viņš teica Bičkovam:

—    Ej tu baznīcā pļāpāt!

Bičkovs aizgāja.

Visu to Timka atcerējās ceļā uz dambi. Šīs sarunas, tādas sarežģītas, neparastas un dedzīgas, viņu kaut kā sevišķi satrauca. Viņš grozīja dvēseli uz visām pusēm un visur redzēja lielu trauksmi, no kuras viņš daudz ko nesaprata.

Viņa rokā klusu grabēja spainis: tādi paši trokšņi bija dzirdami uz ielas. Rīta ausmas krēslainajā miglā šur tur uz cilvēku pleciem balti pavīdēja nestuves. Pāri ielai, virs māju jumtiem un kailo koku žuburiem tikko manāmi sārtojās debess. Tur, kur tā sārtojās, kā arī tajā pusē, kur atradās upe un dambis, bija noslēpies kaut kāds svešs, neģēlīgs klusums, bet ļaudis steidzās tam pretim. Priekšā cilvēku galvas un virs tām paceltās lāpstas ātri grima nakts tumsas paliekās. Kaut kur ļoti tālu rēja suņi, katra suņa balss bija sadzirdama, un viss tas piešķīra austošajai dienai nelāgu un nesimpātisku izskatu. Timka pieskrēja pie tēva un parāva viņu aiz piedurknes. Tēvs teica klusu, turpinādams soļot uz priekšu:

—   Nekas, Timofej, soļo veicīgāk!

Rūpnīcas iecirknī strādnieki mainījās sešos no rīta un vakarā. Divdesmit sestajā aprili, kad saule jau tuvojās rietam, Minajevs teica Timkam:

—   Vai jūsu nomainītāji atnākuši?

—   Ir jau atnākuši, bet es vēl drusciņ.

—   Nāc man līdz, apskatīsim iecirkni!

Timka atdeva spaini Volodjkam Sorokam un aizskrēja tēvam līdzi. Viņi gāja pa dambi. Sī diena pagāja labi. Vējiņš pūta uz upes pusi, bija silts, darbs veicās, daudz kas bija padarīts. Minajevs skatījās uz Seludijevku, no kuras virs ūdens bija palikuši tikai jumti. Vēl no rīta glābšanas laivas bija nocēlušas no bēniņiem cilvēkus un aizvedušas tos uz vagoniem. Vakar uz vagonu pārcēlās arī Minajevi. Saule laidās zemē aiz Šeludijevkas, un tāpēc tās jumti likās melni.

Upe stāvēja vienā līmenī ar dambi kā ūdens līdz malām pielietā glāzē. Otrā pusē lejā un dambja nogāzē kustējās cilvēki, bet augšā, kur zeme bija labi noblīvēta un nomīdīta, bija redzami tikai atsevišķi stāvi.

Timka tecēja tēvam līdzās, lai nepaliktu viņam iepakaļ. Viņš skatījās uz upi ar satraukuma pilnu sašutumu. Uz saulrieta pusi, ka arī pa labi un pa kreisi, upe izplētās aiz Seludijevkas jumtiem kā plaša jūra. Pašlaik tā bija paslēpusi savu niknumu un klusēja, bet, zināms, domāja tikai par to vien, kā mesties virsu priekšpilsētai, kuras jumti tagad rēgojās tālu apkārt.

Dambja pakājē strīdējās. Ļoņka Bičkovs kliedza:

—   Vispirms, es neesmu iedzīvotājs, bet rūpnīcas skolas audzēknis, tātad strādnieks.

Viņam caur degunu atbildēja mierīga, drusku nicīga balss:

—   Bet tu runā kā iedzīvotājs.

—    Ko tu kladzini: iedzīvotājs, iedzīvotājs. Iedzīvotāji arī dienām un naktīm strādā uz dambja.

—   Viņiem tas jādara. Tāda viņiem organizācija.

—    Ko tad tu penterē: kā iedzīvotājs, kā iedzīvotājs . ..

—    Bet pats spried kā iedzīvotājs. Es tev saku: ej mājās, tava maiņa beigusies.

—   Bet es negribu. Vai man ir tiesība vai nav?

Minajevs skriešus noskrēja no dambja leja. Timka stāvēja

augšā un klausījās, aizturēdams elpu nopietnajā un sarežģītajā situācijā.

—    Kas te notiek? — jautāja Minajevs.

Pretim dusmīgajam platvaidzim Ļoņkam stāvēja jaunais virpotājs Golubevs, darbu vadītājs šajā sektorā. Uz Minajeva jautājumu neviens neatbildēja. Acīm redzot arī Golubevs šaubījās par savu taisnību. Minajevs paskatījās apkārt: starp nestuvēm, lāpstām un maisiem stāvēja cilvēki un ar interesi klausījās strīdā:

—    Par ko jūs strīdaties? Pametuši darbu . . .

—   Bet kā lai nestrīdas, — gandrīz raudādams teica Ļoņka.

—     Dzen mani mājās. Plijas virsū kā nelabais.

—   Tāds rīkojums, Ļoņka.

Ļoņka aizgrieza seju:

—    Rīkojums! Rīkojums kārtības labad. Bet ja es gribu vēl pastrādāt?

—   Viņam «Paradizītē» mājiņa, tāpēc arī uztraucas, — teica kāda klusa, dzēlīga balss. Ļoņka sirdīgi pagriezās uz to pusi un sabozies atcirta:

—    Lai tā izput, mana māja! Pievāc to sev, muļķi!

—    Tiesa, ka muļķis, — teica otra rupja un arī dzēlīga balss

—     Ļoņka mājas dēļ nestrādā.

—    Ļoņka, nomierinies un ej mājās, — mierīgi noteica Minajevs.

Ļoņka atvēzējās ar lāpstu un spēcīgi to iecirta zemē:

—    Neiešu! Jums nav tiesības! Ja es gribu stiādāt!

—    Bet disciplīnas tev nav. Par tādām runām es tevi varētu pavisam no dambja padzīt, bet tu vēl esi jauns …

—    Bet kāpēc?

—    Nevar. Pašlaik tava varonība nav vajadzīga. Tādu varoņu te daudz. Diezinko iedomājies, it kā tu būtu par visiem labāks!

—   Tas vienmēr vajadzīgs . ..

_ Nē, ne vienmēr. Pašlaik jūs visi te esat varoņi, esat gatavi strādāt bez atpūtas, bet piepeši rīt, parīt patiešām ievajadzēsies, bet jūs no kājām krītat nost un ne velnam nederat. Kas tad notiks?

—    Nekritīšu, — Ļoņka ietiepīgi turēja lāpstu rokā.

—    Marš uz mājām, es tev saku! — pēkšņi uzkliedza viņam Minajevs. Timka dambja augšā izbijās, viņam kājas nodrebēja, un viņš ātri parminas no vienas uz otru. Ļoņka atlēca sāņus un nosvieda lāpstu. Tad sapīcis devās uz priekšpilsētas pusi, bet apstājas un noņurdēja:

—   Būtu tā runājuši no paša sākuma un nevis «iedzīvotājs» un «iedzīvotājs»!

Apkārt visi sāka skaļi smieties. Minajevs smaidīdams uzkāpa pa stāvo nogāzi augšā un no turienes parādīja Ļoņkam duri. Ļoņka aizlika roku aiz pakauša, tad pavicināja to pa gaisu un devas mājup. Pie Minajeva ātriem soļiem pienāca Gubenko, ģērbies šinelī. Viņa melna bārda bija sapinkājusies un liecināja par to, ka viņš uztraukts.

Vasilij Ivanovič, es atsakos. Es nevaru. Es nekad neesmu strādājis trako namā.

—    Neiet?

—    Pirmkārt, neiet, otrkārt — slikti strādā. Viņu dēļ visiem būs jācieš.

—    Viņš brītiņu klusēja, tad piebilda:

—    Nelieši!

—    Nu, ejam! Bet kā dambis?

—    Pagaidām nekas, turas. Bet tikai. .. nestiprs, ļoti nestiprs.

Gubenko bija tāda paša auguma kā Minajevs. Timkam nācās skriet riksīšiem, lai tiktu tiem līdzi.

«Iedzīvotāju» iecirknī cilvēku bija stipri mazāk, bet Gubenko, ka līkas, bija maldījies. Ļaudīs bija liela rosība. Te bija daudz sieviešu. Viņas par kaut ko strīdējās, lamājās savā starpā un visu laiku skraidīja, traukdamās uz vienu vietu.

—    Ko jūs te visas čupā? — jautāja Gubenko-.

Izslējās jauns, kupls sievietes stāvs:

—    Jau sūcas.

Minajevs lieliem soļiem devās uz priekšu. Dambja stāvajā nogāze, metru platā joslā sīkām strūkliņām, kas tecēja uz leju,

sūcas cauri ūdens. Timka veras strūkliņas no ieva rokas apakšas un neredzēja tur neka briesmīga. Bet tēvs acīm redzot uztraucas:

—   Ai-ai-ai! Ļoti slikti! Ko tad jūs ar maisiem gribat aizbāzt. Vēl divus maisus nolīksiet, bet trešais tik un tā slīdēs nost, Uz kā tas turēsies? Kur jūsu ļaudis?

Sievietes klusēja.

—   Kur Bičkovs?

—   Bičkova arī vakar nebija, — atbildēja Gubenko,

—   Bičkovs ceļ Rakitjanskim māju, — teica kada no sievietēm.

—   Māju? Aiz uzbēruma?

—   Tak ne jau, «Paradizītē».

—          Tfu, lai velns jūs parauj, idiotus! — saskaitās Minajevs.

—   Bet kur Zacharčenko', kur Volončuks? Un tas . . . Grigorjevs?

—   Volončuks te bija, galīgi piedzeries. Saka, no bēdām iemetis. Zacharčenko vakar bija, bet šodien nez kāpēc uz pilsētu aizgājis.

—   Tā . . . Nu, labi, sāciet no apakšas . ..

—   Laidiet mani vaļā, es nevaru par viņiem atbildēt… — iesāka Gubenko.

—   Kas tev par viņiem jāatbild? Tu pabeidz šo sūci, bet es skriešu palīgus meklēt. Timka, ej mājās, es bušu vēlāk!

Otrā rītā, kad atnāca jaunā maiņa, neviens vairs nedomāja iet mājās atpūsties. Timka atskrēja ar Petju un nepazina vairs dambi. Pāri tam plosījās negaiss, aizklādams acīm Seludijevku un upi. Sīks lietutiņš te piestājās, te brazas no augšas saltam, niknām pūtēm. No upes atjoņoja stiprs vējš un izšķīda_ slapjas, lipīgās pūsmās. Pa upi vēlās augsti viļņi baltam krēpēm. Pret dambja malu gandrīz bez apstājas šļakstēja ūdens mēles, izplūda pa uzbērumu un tecēja uz leju ka_ plāns, caurspīdīgs putu audums. Ļaudis slīdēja pa nogāzēm, gazas un veļas lejup.

Timka, Petja, Volodja un citi zēni nespēja tik ātri piepildīt ar zemi tukšos maisus. Zeme bija kļuvusi šķidra un nepaklausīga. Tā lipa klāt spainim un rokām un negribēja birt maisa. Golubevs teica, lai zemi ņem no tuvāko māju šķūņiem, bet, tikko zēni aizskrēja turp, uz neapseglota zirga atauļoja slapjais un nošķiestais Minajevs un pavēlēja:

—   Golubev, ņem visus komjauniešus un prom uz centru! Tur iet grūti.

Jaunieši aizsteidzās uz centru. Timka neziņa palūkojās apkārt. Tēvs paskatījās uz viņu un aizauļoja tālāk. Timka paķēra savu spaini un devās pakaļ komjauniešiem. Pa priekšu, kurpēm šķiezdams šķidros dubļus, skrēja Petja. Minajevs tiem aizlēkšoja garām.

Kad Timka atskrēja centra, visi komjaunieši jau bija tur. Sievas iztrūkās un pagāja sāņus. Pūlī stāvēja Grigorjevs un vaidēja. Pašā pakājē, Timkas deguna priekšā, Ļoņka Bičkovs uzvēla smagu maisu savādi mutuļojošai dubļu straumei un kliedza:

—    Maisus!!! Ātrāk maisus!!!

Timka atsprāga sāņus, jo pret viņu kā vilnis vēlās cilvēki ar maisiem, un nogāzās uz pirmā sausākā zemes pauguriņa. Vairāki cilvēki nokrita viņam blakus, citi pieskrēja klāt ar tukšiem maisiem. Kāds izrāva Timkam no rokām spaini, un viņš sāka grābt zemi ar plaukstām. Sev blakus viņš ieraudzīja Petju, tas ātri rīkojās ar liekšķeri un čukstēja:

—    Tūliņ . . . tūliņ . . . tūliņ būs beigas . . .

Timka pacēla galvu. Tur tālu projām stiepās dambja nogāze“ pa to skraidīja, rāpās, vēlās lejup komjaunieši un ar varu blīvēja zemes mīceklī smagos maisus ar smiltīm. Pie Timkas kūleniski noripoja Ļoņka ar dubļiem nošķiestu seju un aizelsies kliedza:

—    Žiglāk, zēni, žiglāk!

—    Ai!! — kāds priekšā iekliedzās; visi metās turp. Timka ar šausmām ieraudzīja, ka nogāzē sāk kustēties un ceļas uz augšu vesels maisu kalns. Pēkšņi starp tiem izšāvās un uzsprāga gajsā melns, spīdošs kupols un izšķīda platā straume. Vairāki maisi sāka smagi slīdēt lejup, un to vietā lokveidīgas strūklas veidā negaidot uzšļāca gaisā skaidrs ūdens. Ļoņka nolēca tur ar maisu un piepeši ieslīga līdz jostas vietai. Virs Timkas galvas atskanēja tēva skarbā balss:

—    Visi augšā! Prom no šejienes! Izklīst pa dambi!

Timka paskatījās uz tēvu, bet redzēja to tikai īsu mirkli. Tas pazibēja viņam priekšā kā trīcošs plankums un pazuda vispārējās trauksmes virpulī. Timkam pa ceļam iesita auksta ūdens šalts, tad atsitās pret krūtīm un nogāza viņu augšpēdus zemē.. Gāzdamies Timka pieķērās Petjam pie pleca, bet arī tas gāzās . . . Timkam pie pašas sejas parādījās zirga kāja, un kāda balss mierīgi teica:

—    Glāb to!

Šķiet, tā bija tēva balss. Timka kūleņoja uz augšu. Viņš atjēdzās tikai tad, kad sajuta vaigam pieduramies savādus, mitrus sarus. Viņš atvēra acis un ieraudzīja pavisam tuvu Gubenko seju. Timlka aizgrieza savu seju. no viņa bārdas un teica:

—    Man . . . nekas … Es piecelšos. Bet kur Petja?

—    Nesteidzies, — teica Gubenko.

Viņš, smagi elsdams, kāpa pa uzbērumu augšā. Uz uzbēruma zirgā sēdēja tēvs un turēja uz rokām Petju.

Timka apskatījās apkārt: pa dambi skraidīja cilvēki. Lejā jau visu klāja ūdens. Kā kupraina, krācoša straume tas gāzās caur pārrāvuma vietu un nikni sitās pret tuvākās mājiņas sienām. Mājiņa zem straumes stiprā spiediena šķiebās uz sāniem, jumta viena mala saslējās stāvus un piepeši sabruka.

Beigas, teica tevs. Mes laikam esam ar saviem deliem samainījušies.

Gubenko nolika Timku zemē un teica:

—    Gan jau vēlāk izšķirosim.

Laiva peldēja pa «Paradizītes» ielu. Laivā sēdēja tēvs,. Gubenko un Petja. Timka nepazina savu ielu,— virs ūdens bija redzamas sienu augšējās daļas un uz tām ka teltis stāvēja jumti. Uz viena jumta sēdēja Bičkovs un kliedza laivā sēdošajiem:

—   A-a! Jums labi vizināties. Bet man? Maju atņēma un dēlu atņēma.

Viņš iesita ar dūri pa krūtīm:

—    Dēlu atņēma!

—   Iedzēries? — mierīgi jautāja Minajevs.

Bičkovs izbolīja acis:

—    Iedzēries. Bet ko tu gribi? Vai iedzert vairs nedrīkstēs? Ak jūs . . . slīcinātāji! Slīcinātāji! Dēlu atņēma!

Gubenko iesmējās:

—    Kam tāds tēvs vajadzīgs? Grabaža! Ļoņka pareizi darījis. Kam viņam tāds tēvs?

—   Tātad nav vajadzīgs? Nav vajadzīgs?

Laiva jau bija gabalā, bet Bičkovs vēl arvien ārdījās.

Timka čukstot stāstīja Petjam, ka Ļoņka atteicies no tēva un tagad dzīvo rūpnīcas skolas kopmītnē. Ieplētis acis, Timka sacīja:

—   Viņš saka: es esmu strādnieks, bet tas nav mans tēvs.. Tas, saka, ir ierāvējs. Vai tu saproti?

Petja pamāja ar galvu:

—   Viņš pareizi teicis.

Nu Timka pamāja ar galvu:

—    Nu kā tad, zināms, ka pareizi: tāda nelaime, bet viņš māju ceļ, domā — lūk, nopelnīšu! Visu tikai kampj un grābj.. Vai nav tiesa?

Kaut kāds divus gadus vecs Zora skatās uz tasi ar pienu, atgaiņājas ar rociņu un griežas no tās projām. Zora ir paēdis, viņam nav vēlēšanās dzert pienu. Šis topošais cilvēks nejūt nekādas tieksmes uz ēšanu. Bet ir droši vien citi novadi, kur viņa vajadzības nav pietiekami apmierinātas. Varbūt viņam ir vajadzība pēc simpātijām uz citiem cilvēkiem vai vismaz uz citiem radījumiem. Bet, ja nu Zoram vēl tādas vajadzības nav, tad tā varbūt jārada?

Māte skatās uz Zoru ar mīlestības pilnu skatienu, bet šie jautājumi nez kāpēc māti neinteresē. Tie neinteresē arī nevienu perētāju vistu, nevienu māti zooloģiskajā valstī.

Tur, kur dzīvi vada instinkts, tur mātei ir tikai viens mērķis — paēdināt mazuli. Zooloģiskās mātes veic šo uzdevumu ar cēlu vienkāršību: viņas bāž iekšā atplestajās rīklēs, knābjos, mutēs tos produktus, kādus viņām izdodas sadabūt, bāž tik ilgi, līdz apmierinātie mazuļi aizver mutes caurumus. Pēc tam zooloģiskās mātes var vai nu atpūsties, vai arī nodarboties ar savām personīgajām lietām.

Dabasmāte ar gudru ziņu uzlikusi zooloģiskajām mātēm izpildīt ļoti saprātīgus noteikumus. Pirmkārt, visādām zvirbulienēm un bezdelīgām, lai pabarotu savus bērniņus, vienas darba dienas laikā ir jāveic vairāki desmiti, bet varbūt arī vairāki simti lidojumu. Katrs visniecīgākais knislītis, kas savā ķermenī satur kādu kalorijas simto daļu, prasa atsevišķu lidojumu, pie tam bieži neveiksmīgu. Otrkārt, zooloģiskajām mātēm nav artikulētas valodas. Šis sasniegums piemīt tikai cilvēkam.

Iznāk, ka cilvēku mātes ir nostādītas daudz labākos apstākļos. Bet šie izdevīgie apstākļi uz katra soļa kļūst par cilvēku bērnu kaitīgas audzināšanas iemeslu . . .

Pār cilvēku valda sabiedrības likumi, ne tikai dabas likumi. Sociālās dzīves likumi ir daudz noteiktāki, daudz ērtāki, daudz loģiskāki nekā dabas likumi. Bet tie uzstāda cilvēkam daudz stingrākas prasības attiecībā uz disciplinu nekā daba, un par šās disciplinas neievērošanu ļoti stingri soda.

Ļoti bieži var novērot: mātei ir tieksme pakļauties tikai dabas likumiem, bet tajā pašā laikā viņa nebūt neatsakās no cilvēces kultūras labumiem. Kā lai nosauc šādu izturēšanos? Vienīgais nosaukums tai — divkosība. Un par šo mātes noziegumu pret augsto, cilvēcisko būtību bērni saņem smagu sodu: viņi izaug par nepilnvērtīgiem sabiedrības locekļiem.

Mūsu mātēm nevajag tērēt tik daudz enerģijas,' lai paēdinātu savus bērnus. Cilvēku technika ir izgudrojusi tirgus, veikalus, pārtikas produktu organizētu sagādi. Un tāpēc bīstama un nevajadzīga kļūst kaislība iebāzt pēc iespējas vairāk barības bērnu mutē. Un tāpēc jo bīstamāk ir lietot šim nolūkam, kā pagadās, tik sarežģītu ierīci kā artikulētu valodu.

Žora nicinoši skatās uz tasi ar pienu. Zora ir paēdis. Bet māte saka Zoram:

—   Kaķis grib pienu lakt. Kaķis skatās uz pienu. Nē! Kaķim nedosim! Zora pats izdzers pienu! Škic laukā, kaķi!

Mātes vārdi atbilst patiesībai. Kaķis tiešām skatās, kaķim patiešām nekas nebūtu pretim pabrokastot. Zora neuzticīgi raugās uz kaķi. Un daba ņem virsroku: Zora nevar pieļaut, ka kaķis izlaktu pienu.

Ar tādiem sīkumiem iesākas egoista ceļš.

«Es neesmu askēts, bet ir vajadzīga jutu dialektika.»

F. Dzeržinskis.

alkatība

Visas audzināšanas neveiksmes var varbūt ietvert viena formula: «alkatības audzināšana». Nepārtraukta, nemitīga, nemierīga un aizdomīga dziņa jo vairāk patērēt var izpausties visdažādākos veidos, kas pēc ārējā izskata bieži vien nemaz nav riebīgi. Šī dziņa attīstās, sākot ar pirmajiem dzīvības mēnešiem. Ja nebūtu nekā cita, izņemot šo dziņu, tad sociālā dzīve, cilvēces kultūra nebūtu iespējama. Bet līdztekus šai dziņai attīstās dzīves pazīšana un galvenokārt alkatības robežu, pazīšana.

Buržuāziskajā sabiedrībā alkatību regulē konkurence. Tur viena cilvēka tīkojumu apjomu ierobežo otra cilvēka tīkojumu apjoms. Tas atgādina miljonu svārstekļu kustību šaurā telpā. Tie kustas dažādos virzienos un plaknes, ķeras viens aiz otra, grūstās, skrambā viens otru un čirkst. Šajā pasaulē ir izdevīgi, uzkrājot sevī metāla masas inerci, stiprāk atvēzēties, satriekt un iznīcināt kaimiņu kustību. Bet arī šajā pasaulē ir svarīgi zināt kaimiņu pretošanās spējas, lai ar neuzmanīgu kustību pats sevi nesadragātu. Buržuāziskās pasaules morāle ir alkatības morāle, kas piemērota alkatībai.

Pašai cilvēka būtībai alkatība nepiemīt. Ja cilvēks no putekļainas pilsētas aiziet uz priežu mežu un tur laimīgs ar pilnu krūti elpo svaigu gaisu, neviens viņam nekad nepārmetīs, ka viņš patērē pārāk daudz skābekļa. Alkatība sākas tur, kur viena cilvēka vajadzība saduras ar otra cilvēka vajadzību, kur prieks vai apmierinājums ir jāatņem kaimiņam ar varu, viltību vai zagšanu.

Mūsu programā neietilpst ne atteikšanas no vajadzībām, ne izbadojusies vientulība, ne pazemīga klanīšanās kaimiņu alkatības priekšā.

Mēs dzīvojam vislielākā vēstures apvērsuma virsotnē, mūsu dienās top jauna cilvēku attiecību struktūra, jauna morāle un jaunas tiesības, kuru pamatā ir uzvarējusī cilvēka solidaritātes ideja. Katra cilvēka priekšā tagad paveras plašs ceļš viņa centieniem, viņa laimei un labklājībai. Bet viņš traģiski nonāk neciešamā stāvoklī, ja uz šā brīvā, plašā ceļa viņam pa vecam ieradumam ienāk prātā rīkoties ar elkoņiem, jo pat pionieriem tagad labi zināms, ka elkonis dots cilvēkam, lai sajustu kaimiņu un nevis lai izlauztu sev ceļu. Agresivā grūstīšanās ar elkoņiem ir mūsu laikos ne tik daudz nemorala, cik muļķīga rīcība,.

Sociālistiskajā sabiedrībā, kurai pamatā ir saprātīga solidaritātes ideja, morālā rīcība ir tajā pašā laikā arī visprātīgākā. Tas ir ļoti svarīgs apstāklis, kas labi jāzina katram tēvam vai mātei, katram audzinātājam.

Iedomājieties cilvēku baru, kas nomaldījušies kaut kur tuksnesi. Iedomājieties, ka šiem cilvēkiem nav organizācijas, nav solidaritātes jūtu. Šie cilvēki katrs uz savu roku, katrs pēc savam spējām meklē barību. Un, lūk, viņi to atraduši un metas tai virsū, viens otru grūstīdami, viens otru. iznīcinādami, līdz ar to iznīcinādami arī barību. Un ja šajā barā atradīsies kāds viens, kas nelīdīs kautiņā, kas nolems sevi bada nāvei, bet neķersies nevienam pie rīkles, visi pārējie, zināms, piegriezīs tam vērību. Viņi noraudzīsies, kā tas mirst, ar izbrīnā ieplestām acīm. Vieni no šiem skatītājiem nosauks viņu par izcilu cilvēku, par augsti tikumisku varoni, citi — par muļķi. Starp šiem diviem spriedumiem nebūs nekādas pretrunas.

Tagad iedomājieties citu gadījumu: tādā pašā stāvoklī nonākusi organizēta cilvēku kopa. Viņus vieno apzināta pārliecība par viņu interešu kopības lietderīgumu, disciplina, uzticība saviem vadoņiem. Tāda kopa uz atrastajiem barības krājumiem dosies stingri noteiktā kārtībā un, paklausot viena cilvēka stingram komandas saucienam, apstāsies krājuma priekšā dažu metru attālumā. Un, ja šajā kopā atradīsies cilvēks, kam nebūs solidaritātes jūtu, kas kliegdams, rēkdams, zobus atņirdzis, metīsies uz priekšu, lai viens pats aprītu atrastos krājumus, tad viņu mierīgi saņems aiz apkakles un teiks:

—   Tu esi nelietis un pie tam arī muļķis.

Bet kas tad šajā kopā būs tikumiskā cēluma paraugs?

Visi pārējie.

Vecajā pasaulē morālais cēlums piemita tikai retiem cilvēkiem, kas bija saskaitāmi uz pirkstiem, un tāpēc saudzīga izturēšanās pret tikumisko pilnību jau sen bija tapusi par sabiedriskās morāles normu. Patiesību sakot, bija divas normas. Viena — morāles sprediķotajiem, otra — ikdienas dzīvei un prātīgajiem cilvēkiem. Pēc pirmās normas vajadzēja nabagiem atdot pēdējo kreklu, izdalīt mantu, sniegt pretim labo un kreiso vaigu. Pēc otrās normas viss tas nebija vajadzīgs, un vispār nebija nekā svēta. Par tikumības mērogu te bija nevis tikumiskais cēlums, bet parastais ikdienas grēks. Tā arī sprieda: visi cilvēki grēko, un tur nekas nav darāms. Grēkot ar mēru — tā arī bija norma. Pieklājības dēļ vienreiz gadā vajadzēja pavilkt strīpu visiem grēkiem, kas izdarīti notecējušā laika sprīdī, kādas dienas pagavēt, dažas stundas paklausīties mācītāja sprediķī… un norakstīt «zaudējumos» visas apgrēcības. Ikdienas tikumība nesniedzās pāri vidējam grēkam, kas nebija tik smags, lai kļūtu par kriminālnoziegumu, bet arī ne tik niecīgs, lai varētu pārmest vientiesību, kas, kā zināms, ir «sliktāka par zādzību».

Sociālistiskajā sabiedrībā tikumiskās prasības tiek uzstādītas visiem cilvēkiem, un visiem cilvēkiem tās jāpilda. Mums nav

svētulības normu, un mūsu morāles sasniegumi izpaužas masu izturēšanās normās.

Jā, mums ir Padomju Savienības Varoņi, bet, sūtīdama viņus varoņgaitās, mūsu valdība viņiem nerīkoja speciālu pārbaudījumu. Tā izvēlējās viņus no kopējās pilsoņu masas. Rīt tā sūtīs varoņdarbos miljoniem cilvēku un nešaubīsies, ka šie miljoni parādīs tādu pašu tikumisku cēlumu. Mūsu cieņā un mīlestībā pret mūsu varoņiem vismazāk ir brīnīšanās par viņu morāli. Mēs viņus mīlam tāpēc, ka esam solidāri ar viņiem, viņu varonībā mēs redzam arī mūsu stājai obligātu, praktisku paraugu.

Mūsu tikumība izaug no visu darbaļaužu faktiskās solidaritātes.

Komunistiskā morāle jau tāpēc vien, ka tā pamatojas uz solidaritātes ideju, nevar būt atturības morāle. Prasīdama personībai atsacīšanos no alkatības, cieņu pret biedra interesēm un dzīvi, komunistiskā morāle prasa solidāru izturēšanos arī visos pārējos gadījumos, un sevišķi tā prasa solidaritāti cīņā. Paplašinādamās līdz filozofiskiem vispārinājumiem, solidaritātes ideja aptver visas dzīves nozares: dzīve ir cīņa par labāku rītdienu, cīņa ar dabu, cīņa pret gara tumsību, pret zooloģisko atavismu, pret barbarisma paliekām; dzīve — tā ir cīņa par zemes un debess neizsmeļamo spēku pakļaušanu.

Šās cīņas panākumi būs tieši proporcionāli cilvēku solidaritātes lielumam.

Tikai divdesmit gadus mēs esam nodzīvojuši šajā jaunajā morāles atmosfērā, bet cik daudz lielu pārmaiņu jau esam pārdzīvojuši cilvēku apziņā.

Mēs vēl nevaram teikt, ka esam jau pilnīgi apguvuši komunistiskās morāles dialektiku. Savā pedagoģiskajā darbā mēs lielā mērā sekojam Intuīcijai, vairāk paļaujamies uz savām jūtām nekā uz savu skaidro domu.

Mūsos vēl mīt daudz vecās dzīves palieku, veco attiecību, veco, pierasto morāles normu. Paši to nemanīdami, mēs sava praktiskajā dzīvē atkārtojam daudzas cilvēces vēstures kļūdas un viltojumus. Daudzi no mums, paši to neapzinādamies, pārspīlē tā saucamās mīlestības nozīmi, citi vēl nevar beigt ticēt tā saucamajai brīvībai, nemaz neredzēdami, ka mīlestības vietā viņi audzina sentimentalitāti, bet brīvības vietā — patvarību.

No kopīgajām interesēm izriet pienākuma ideja, bet neizriet pienākuma tiešā pildīšana. Un tāpēc interešu solidaritāte vēl nav tikumiska parādība. Pēdējā rodas tikai tad, kad ir radusies rīcības solidaritāte. Cilvēces vēsturē vienmēr ir pastāvējusi darbaļaužu interešu solidaritāte, bet solidārā, sekmīga cīņa kļuva iespējama tikai mūsu vēsturiskajā laikmetā, pateicoties strādnieku kustības lielo vadoņu enerģijai un prātam.

Cilvēka izturēšanās ir ļoti sarežģīts ne vien apziņas, bet ari zināšanu, spēka, paraduma, mākas, piemērotības, drosmes, veselības un, pats galvenais, — sociālās pieredzes rezultāts.

No mazām dienām padomju ģimenei jāaudzina šī pieredze, jāorganizē cilvēka vingrināšanās visdažādākajos solidaritātes veidos, šķēršļu pārvarēšanā, ļoti grūtajā kolektivās augšanas procesā. Sevišķi svarīgi, lai zēna vai meitenes solidaritātes jūtas neveidotos tikai uz šaurajiem ģimenes transparentiem vien, bet sniegtos pāri ģimenes robežām padomju un vispārcilvēciskās dzīves plašajā laukā.

Nobeidzot «Grāmatas vecākiem» pirmo sējumu, man gribas cerēt, ka tā atnesis kādu labumu. Es sevišķi ceru, ka lasītājs šajā grāmatā atradis sev derīgas izejas pozicijas patstāvīgai, aktivai pedagoģiskai domāšanai. Vairāk es ari nedrīkstu cerēt. Katra ģimene atšķiras ar savas dzīves un dzīves apstākļu savdabību“ katrai ģimenei patstāvīgi jāatrisina daudzi pedagoģijas uzdevumi, lietojot šim nolūkam nevis gatavas, no citurienes ņemtas receptes, bet gan tikai padomju dzīves un komunistiskās morāles vispārīgo principu sistēmu.

Pirmajā sējumā esmu pieskāries tikai pamatjautājumiem, kas saistīti ar padomju ģimenes kā kolektiva struktūru. Turpmāk domāju pāriet uz ģimenes garīgās un materiālās kultūras un estētiskās audzināšanas jautājumiem. Būtu vēlams, lai, rakstot otro sējumu, man nebūtu jābalstās vienīgi uz savu personīga pieredzi, bet lai es varētu izmantot ari citu cilvēku pieredzi. Tāpēc es būšu ļoti pateicīgs tiem vecākiem, kas man atrakstīs par savām domām, grūtībām un atklājumiem. Tāda tuvināšanās starp rakstnieku un lasītāju būs mūsu solidaritātes, labākā izpausme.

saturs

Priekšvārds …………………………………………………………………………..

Pirmā nodaļa ………. 22

Otrā nodaļa ………. 34

Trešā nodaļa ………. .51

Ceturtā nodaļa ………. !5

Piektā nodaļa………………………………………………………………………….

Sestā nodaļa .^1

Septītā nodaļa………………………….. !85

Astotā nodaļa ……….. 218

Devītā nodaļa ………. .253

Redaktore V. Šакāle. Māksl, redaktore N. Fomičova. T e chn. redaktors K, ZariņšKorektores -, A. Š m i t e, TG r e s te. Nodota salikšanai 1952. g. 5. maijā. Parakstīta iespiešanai 1952. g. 22. maijā. Papīra formāts 60X92‘/is. 9 papīra 1., 18 iespiedi. 19,78 izdevn. 1. Metiens 5000 eks. JT 27485. Izdevn. Nr. 5148-Mc737. Tipogr. pašūt. Nr. 2626. Iespiesta LPRRT 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīga, Dzirnavu ielā 57.

Maksā 5 rbl. 35 кар. Iesējums 1 rbl. ЛАТГОСИЗДАТ РИГА Отпечатано в типографии № 2 «Советская 'Латвия» ЛРТПП, г. Рига, ул. Дзирнаву, 57.

LI'RRT tipogrāfijā Nr. 2 «Sovetskaja Latvija» Типография Ni 2 «Советская Латвия» ЛРТПП

Rīgā, Dzlrnavti ielā 57 Рига, Мельничная, 57

Kontrolieris v „

Контролер

Gadījumā, ja grāmatā ir saskatāmi defekti, lūdzam grāmatu sūtīt atpakaļ kopā ar šo zīmīti.

При обнаружения дефектов; а книге просим возвратить книгу вместе с этим ярлыком.

Content

Makarenko Antons Grāmata vecākiem

PRIEKŠVĀRDS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

alkatība

saturs