Koršunovs Mihails

Grupa EL-16

Mihails Koršunovs

Grupa EL-16

Stāsts

.

1. nodaļa

AĻAS TURčINOVAS DIENASGRĀMATA Sveika, Aļa!

Muļķīgi, protams, rakstīt pašai sev, bet cilvēka taču pat pēc maza brītiņa ir kļuvis pavisam citāds. Lasot Šo dienasgrāmatu, tu, Aļa, — pilnīgi precīzi un pa-tiesi!!!!! — uzzināsi, kā esi domājusi pirms desmit ga diem. Nav taču tādu cilvēku, kuri kūtu gluži vienaldzīgi paši pret sevi, gribot negribot lu sevī kaut ko izdaiļo, sarežģī, kaut ari nemaz neesi to vēlējusies, vienkārši tā ir iznācis... Laikam jau esmu smieklīga — ziema beigusies, cilvēki priecājas par pirmo pavasara zāles stiebriņu, bet es raugos uz to un domāju, ka tas reiz nodzeltēs .., Vai neesmu auša? Visīstākā. Pašreiz man ir baisit Es ļoti baidos! Atkal tā ķieģeļu siena, pie kuras es jau reiz stāvēju, tur mani atrada Igors. Viņš ir mans draugs, bet šoreiz viņš pats stāvēja pie depo ķieģeļu sienas. Tas bija briesmīgs vakars, domāju, ka tas nekad nebeigsies. Toreiz, kad tēvs aizgāja no mums un Igors mani atrada šeit, bija rīts. Un laiks nebija apstājies, es jutos nelabi, bet ritēja minūte pēc minūtes, un man ļoti gribējās, lai tas, kas bija noticis, pēc iespējas drīzāk kļūtu par pagātni. Es spēju būt noteikta un pat stipra, bet tad ir nepieciešams, lai es justos ļoti aizvainota. Toreiz mani aizvainoja, bet es tomēr nespēju būt stipra, tomēr biju kāda paspārnē.

Izrādās, ka man nav nekādas noteiktības ne raksturā, ne ricibā: Esmu nenosvērta, padodos liktenim.

Man ir Sarkanais zirgs. Tas ir mans sapnis. Citiem ir Zilais putns, bet man — Sarkanais zirgs. Dzīves skaidrība, godīgums. Sarkanais zirgs augstu atmet galvu, un viņa acis atmirdz pirmās lapas, pirmā pavasara zāle, silts vasaras lietus. Viss, kas man šķiet pats vienkāršākais un reizē dārgākais, patiesākais, kas nekad nepieviļ. Tas ir piedzimis reizē ar mani, varbūt tādēļ manas acis mēdz būt gan zaļas, gan tumši zilas,, gan ari. gaiši zilas. No rīta tās reizēm ir gaiši zilas, dienā zaļas, bet vakarā tumši zilas. Citreiz atkal visu dienu gaiši zilas vai zaļas. Citi brīnās — kāpēc tā? Bet es nebrīnos — tas ir radies reizē ar mani. Vai nav tiesa? Un tad vēl — es mēdzu augstu atmest galvu tad, kad man ir labi.

Kāpēc es visu to rakstu? Tāpēc, ka šodien baidos rakstīt par pašu galveno. Atkal man salst, kaut ari sēžu, ietinusies māmiņas lielajā, biezajā lakatā, kas, sniegdamies līdz pašai grīdai, veido kaut ko līdzīgu trapecei. Jau pašā sākumā, tikko uzsāku rakstīt dienasgrāmatu, nolēmu, ka tajā nebūs ne datumu, ne ari noteiktas secības, neko es nepārgrozīšu, neko neizsvītrošu, teikumus un stilu nelabošu. Necentīšos padarīt sevi cildenāku. Visam jābāt precīzam un patiesam!!!!! Viss būs tā, kā ir iznācis, un, ja nemaz nav iznācis, nekas — lai būtu tā. Es atkal gribēju uzcelt sētiņu no izsaukuma zīmēm, tāpat kā iepriekš, bet atturējos. Labāk uzrakstīšu lieliem burtiem — LAI!

Man jānomierinās, tāpēc rakstu par citiem notikumiem un pat par izsaukuma zīmēm, nevis par to, kas ir tik svarīgs, ar ko es sāku. Igoram nebija sava sapņa, pat paša ikdienišķākā sapņa nebija, parasta prieka par kaut ko vienkāršu, dabisku. Ja es ilgi neesmu redzējusi zāli, es sapņoju par zāli. Igoram vienmēr viss ir globāls. Visam jābūt tādam. Kad tas viņa globālais sagrūst, viņš tik tikko dzīvs ar grūtībām lien laukā no gruvešiem.,

Pašreiz Igors grauj autoritātes. Visas pēc kārtas. Nevienam nepiekrīt. Vai viņš tās vēlāk atkal atjaunos? Nav zināms. Esmu kaut kur lasījusi, ka jaunībā pat Pitagora autoritāte mazinoties, bet vēlāk tā atkal atjaunojoties. Igors grauj arī pats sevi. Vēlāk viņš varbūt neticēs, ka es par viņu visu zināju, tad es parādīšu dienasgrāmatu. Nē, laikam gan nerādīšu. Varbūt arī parādīšu. Tad jau redzēsim. Kā lai pastāstu par to vakaru, kad gāja bojā Tos ja?! Ko es varēju darīt Igora labā? Mēs' stāvējām blakus, un bija tā nolādētā ķieģeļu siena. Es ienīstu to! Vienmēr es ienīdīšu šo sienu, visu savu mūžu. Un kāds bija Igors? Viņš neko neredzēja, viņš bija pavisam viens. Viņš būtu. atgrūdis katru, kas viņam tuvotos. Es stāvēju viņam blakus. Tagad man liekas, ka es mēģinu taisnoties. Igors mani aizveda projām no sienas, bet es to nevarēju izdarīt.

Manā pašreizējā — pieauguša cilvēka dzīvē nozīmīga vieta ir Igoram, viņa clzivei. Ir nu gan vārdiņš — «nozīmīga vieta». Labāk es to izsvītrošu, citādi vēlāk būs kauns. Ķeras kaklā kā asaka. Jāsasien par jaunu lakatam mezgls, citādi tas mani gluži vienkārši smacē nost. Pieauguša cilvēka dzīve Igoram sākās tūlīt un varbūt tieši šeit, pie sienas. Sai pašā vielā, tikai agrāk tā sākās ari man. Un sākās ar zaudējumu. Bija baisi un vientulīgi. Un nebija nekādu cerību. Gaida taču Sārtās buras, nevis Sarkano zirgu. Zirgs ir sadomāts un nereāls, gluži tāpat kā manas acis — gaišzilas, tumšzilas, zaļas. Acis man patiesībā ir pavisam parastas. Kādas acis skaitās parastas? Vai brūnas?

Es tomēr saņēmos un pasaucu Igoru. Uzsaucu viņam, Viņš klusēja. Es atkal pasaucu: «Igor, Igor, Igor, Igor!» Viņš neatbildēja. Bet es zināju, ka saukšu viņu tik ilgi, līdz viņš atsauksies. Es saucu, bet vēlāk tikai čukstēju — kā lūgdamās. Tad es sāku raudāt. Saņēmu viņu pie rokas. Viņš nāca līdzi. Es vedu viņu mājās. Mēs gājām ilgi un lēnām. Es vairs neraudāju, bet viņš visu laiku klusēja.

Nākamā lappuse dienasgrāmatā ir pilnīgi sasvītrota.

Saruna ar māmiņu par manu tēvu.

Tēvs kaut kur pilsētas centrā ir noīrējis sev istabu un dzīvo tur viens pats. Tā ir patiesība.

Māmiņa. Viņš vairs neatgriezīsies. Pie manis jau nu noteikti ne. Atnāks pēc tevis, Aļa.

E s. Lai nenāk!

M āmi ņ a. Dzīve ir sarežģīta, Aļa.

E s. Bet ir taču iespējams to nodzīvot tā, kā pats vēlas.

Māmiņa. Visiem tas neizdodas.

E s. Kāpēc?

M ā m i ņ a. Drosmes nepietiek. Patstāvības.

Lūk, tās ari man trūkst. Man nemaz nav patstāvības. Gandrīz nemaz nav.

M ā m i ņ a. Būtu labāk, ja mēs visi dzīvotu kopā — tu, es un mūsu tētis.

Es raugos uz māmiņu. Izrādās, ka ari viņai nav sevišķi daudz patstāvības. Nav jau gluži tā, neesmu īsti pareizi uzrakstījusi. Ne jau patstāvība vispār... Ne principiālā patstāvība... Teikums neizdodas. Bet es taču zinu, ko gribu uzrakstīt. I\am tad es rakstu? Tikai pati sev, sev nākotnē. Senāk gribēju uzrakstīt vēstules, ielikt tās aploksnēs un tad, kad būšu kļuvusi vecāka, nosūtīt šis vēstules sev pašai, lai tālāk vairs nenovecotu un vienmēr atcerētos, kāda esmu bijusi. Bet vēlāk nolēmu rakstīt dienasgrāmatu, līdzīgu vienai garai vēstulei. Vēstuli vecumam. Kāpēc? Tad taču es būšu pavisam citāda, varbūt nemaz negribēšu lasīt. Nē, nebūšu vis citāda. Negribu citāda būt! Neparko. Nē!

Nabaga māmiņa — kā man toreiz šis mūsu sarunas laikā gribējās pateikt viņai kaut ko labu, kas viņai spētu palīdzēt, bet es tikai pateicu: «Mēs nekad nebūsim kopā. Tēvs ir aizgājis. Viņš ir pametis mūs!»

Es aizveru acis, man sevi jāpārliecina, ka tēvs mūs pametis. Līdz pat šim brīdim nespēju tam ticēt. Māmiņa laikam redz manas asaras. Esmu istabā viena, kad rakstu, bet viņa tomēr redz. «Tu esi pieaugusi, un es ar tevi runāju kā ar pieaugušu, Aļa. Tētis aizgāja nevis no tevis, bet no manis.» Viņa pat atkārtoja šos vārdus: «Tikai no manis. Tev viņš būtu piedevis arī draudzību ar Igoru. Ar laiku viņš to piedos.» — «Bet ko viņš nespēj piedot tev, māmiņ? Atvaino, es laikam neizsacījos īsti pareizi, — ko tu viņam nespēj piedot?»

Es vairs neraudu, es redzu māmiņas seju. Es patiešām tā pajautāju mātei. Vismuļķīgākais radījums, kaut kāds primāts — lūk, kas es esmu. Igors būtu teicis citādi — vējaslota. Vajadzēja redzēt mātes seju pēc mana jautājuma. «Viņa dzives uztveri es nespēju piedot,» māmiņa atbildēja. Es izbijos un jautāju: «Tagad uz visiem laikiem?» — «Nezinu.» — «Bet kā tu pati gribētu, māmiņ?» — «Kā jaunībā, Ala. Tā kā tagad ir tev un Igoram. Man patīk tava draudzība ar Igoru.» — «Es nesen ar viņu sastrīdējos.» Tā bija noticis. «Jūsu strīdi ir saprotami. Fizikā tā ir konvekcija.» — «Jā,» es sacīju. «Aukstā un siltā gaisa pārvietošanās.» Māmiņa atbildēja: «Jūs abi attīstāties.»

Šim teikumam blakus sīkiem burtiem uzrakstīts: «Es nemaz neesmu seksuāla. Varbūt es neattīstos?»

Cilvēkiem dzīvē ir dažādas vajadzības, tāpēc ka cilvēki paši ir dažādi. Viens nav apmierināts pats ar sevi, cits — ar savu apkārtni, nekas viņam nav pa prātam. Ar ko es neesmu apmierināta? Skola man nesagādā nekādas grūtības, man skolā ir viegli. Ko es īsti meklēju dzīvē — vieglāko vai grūtāko? Vai es patstāvīgi staigāju pa zemi, vai ari straume nes mani sev līdzi un es neko nemeklēju?

Ir atzīmēts datums. Nosvītrots.

Mēs ar Igoru klasē nekad nesēžam vienā solā. Staigājam kopā, bet vienā solā nesēžam. Vai tad ir iespējams sēdēt vienā solā, ja viens otru mīl?

Ko mans tētis domā par Tosjas bojāeju? Nu, ar tēva uzskatiem... Turklāt viņš ir depo drošības tehnikas inženieris. Ko viņš par to domā? Ko viņš jūt? Viņš ir mans tēvs. Bet tos ja bija Igora brālis. Tā ir iznācis.

Tosja nekad nesamierinājās ar meliem — ne ar lieliem, ne ar pašiem mazākajiem, pašiem parastākajiem. Ja ikviens ar vislielāko stingrību pats sevi iekšēji pārbaudītu, vai izturētu pārbaudi? Vai es pati to izturētu?

Vienai meitenei klasē — Renātei Gucajevai — māte precas. Renāte bija aizskrējusi uz skolotāju istabu sūdzēties skolotājiem — kādas tiesības mātei to darīt, viņa taču ir veca! Mana māte otrreiz neprecēsies, viņa mil tēvu, tāpēc arī neprecēsies. Vai tas ir labi vai slikti?

2. nodaļa. GRUPA EL-16

Ieslēdzās skolas iekšējās televīzijas kamera, un elektrolokomotīvju laboratorijā skaļi atskanēja direktora Jurija Matvejeviča balss:

— Jevgeņij Konstanti novic, mums ir viesi no Šķirotavas depo. Atļaujiet paskatīties stundu.

Nodarbībā pie Jevgeņija Konstantinoviča sēdēja grupa EL-16. Tika atkārtotas kravas elektrolokomotīves vadības elektrisko ķēžu shēmas. Blakus tāfelei pie lielās shēmas ar rādāmo kociņu rokā stāvēja Lučkov-skis, virtuozs dejotājs. Saudzīgi izsakoties, viņš nebija grupas labākais pārstāvis, taču arī viņš bija nākamais mašīnista palīgs. Un tagad vajadzēja sākties nevis dejam, bet kaut kam svarīgākam. Bija palikušas tikai dažas nedēļas līdz diplomdarba aizstāvēšanai specialitātē. Pārstāvji no depo varbūt bija atnākuši, lai izvēlētos sev nākamos mašīnistu palīgus. Iespējams, ka pie direktora sēž paši mašīnisti. Un tieši tagad pie tāfeles ir šis vējgrābslis, kurš neko nejēdz teorijā.

— Lučkovski, — sacīja Jevgeņijs Konstantinovičs,

— parādiet uz shēmas, kā elektrolokomotīvi var iekustināt braucienam.

Iestājās ilgstošs klusuma brīdis.

Smeļovs pacēla roku.

— Atļaujiet, Jevgeņij Konstantinovič!

— Ko tu vēlies?

— Ieslēgt gaismas signālu luksoforu.

— Jā, to var, lai aina būtu pilnīga.

Smeļovs piegāja pie slēdžiem, kuri atradās blakus tāfelei, un nospieda vienu no tiem. Gaismas signālu luksoforā skolas pagalmā turpat pie laboratorijas loga iedegās zaļā gaisma. Luksofors bija paredzēts dzelzceļu vispārējā kursa nodarbībām, tās vadīja skolas direktors. Sis aparāts dabā rādīja ceļu kustības gaismas signālus, to kombinācija s.

Smeļovs piegāja tieši pie televīzijas kameras un palika nekustīgi tās priekšā stāvam. Smeļovam uz muguras, pabāzta zem svārku apkakles, karājās lapa, kuru steigā no mācību grāmatas bija izplēsis Dima Drobizs.

— Es varu palikt pie signāliem, — sacīja Smeļovs.

— Labi, — Jevgeņijs Konstantinovičs, neko nenojauzdams, piekrita.

Smeļovs stāvēja ar muguru pret Lučkovski, un Luč-kovskis, tāpat kā visa klase, izņemot pasniedzēju un telekameru, redzēja lapu no mācību grāmatas.

— Slēdzam pirmo pozīciju, — sacīja Lučkovskis.

— Pirmajā pozīcijā ieslēdzas pieci līnijas kontaktori. Elektrolokomotīve izkustas no vietas.

— Un reversīvais slēdzis tādā gadījumā?.., — jautāja Jevgeņijs Konstantinovičs.

— Atrodas stāvoklī «uz priekšu». Pēc tam vienpadsmit reostatu kontaktori saņems strāvu caur kontakt-aparātu-kontrolleru. Tagad mēs braucam. Jāieslēdz strāvas ķčdē palaišanas pretestības. Strāvu saņems piektais un septītais vads.

— Parādiet uz shēmas, Lučkovski!

Lučkovskis atrada vadus uz shēmas.

Smeļovs stāvēja nekustīgi, vērīgi lūkodamies uz luksoforu.

— Divdesmit trešais vads ir zem sprieguma, — Luč-kovskis turpināja. — Uzņemam ātrumu līdz divdesmit septītajai pozīcijai.

— Kāds spriegums būs uz vilces dzinējiem? — jautāja Jevgeņijs Konstantinovičs.

— Septiņsimt piecdesmit voltu.

— Pareizi. Ar kādu elektrisko slēgumu braucam?

— Ar virknes paralēlo.

— Pareizi.

Klausīdamies Lučkovska atbildes, Jevgeņijs Konstantinovičs nomierinājās un izsiēja muguru taisni.

— Mēs atvienojam jūsu klasi, — to jau sacīja direktors.

Virs telekameras nodzisa kontroluguntiņa.

Kad nodarbība bija beigusies un grupa starpbrīdī izgāja gaitenī, zēni ielenca Lučkovski. Smeļovs viņam padeva mācību grāmatas lapu un īsi pateica:

— Ed!

— Vai tu traks esi, vai? — Lučkovskis mēģināja iebilst.

— Ed! — sacīja Misļivecs.

Kostja Zerčaņinovs satvēra Lučkovski aiz kakla un pievilka viņa galvu pie pašas papīra lapas.

— Nemaz nepīksti!

Lučkovskis mēģināja izrauties. Bet arī citas rokas stingri uzgūla viņa pakausim.

— Pakritīsi vēl un nosmērēsies... — Smeļovs pateica.

— Tosja!.*. — Lučkovskis aicināja lūdzošā balsī.

Tosja viņam neko neatbildēja. Lučkovskis sāka košļāt lapu.

...So mašīnu Tosja Vandiševs pazīst līdz pat pēdējam pārsprieguma novadītājam, pazīst katru bultskrūvi, katru kontaktu.

Mašīna atrodas depo. Tai notīra putekļus, aizmetina plaisas, pārbauda elektrisko ķēžu izolācijas drošumu, pēc tam to ieeļļo, par jaunu pārkrāso.

Tosja Vandiševs un viņa grupa šeit ir ražošanas praksē. Tosja darbojas pie mašīnista vadības pults, tā ir viņa diplomdarba tēma. Viņš notīra spailes, kuras dzirkstele dažās vietās ir apdedzinājusi.

Remontbedrē deg gaisma. Tur strādā Fedja Baļins. Riteņpāri un atsperu stiprinājumi ir viņa diplomdarba tēma. Galvā viņam berete, virsvalka piedurknes apsietas ar saiti, lai stingri piekļautos plaukstas pamatnei un, kad paceļ rokas, aiz piedurknēm netek dīzeļdegviela vai petroleja. Rokās Fedjam ir trauks ar dīzeļdegvielu un pakulu vīšķis. Kopā ar Fedju ir Dima Dro-bizs, Vitālijs Jefimočkins un Misļivecs. Par vecāko iecelts Fedja Baļins. Dima Drobizs švītējas: ar dzelteno izolācijas laku viņš uzzīmējis uz sava virsvalka ērmotas figūras. Viņš mēdz sacīt: «Es, zēni, bez daiļuma varu sarūsēt.» Bet pats pagaidām notīra rūsu un * ieeļļo elektrolokomotīvi no apakšas. Arī viņam ir pakulu vīšķis rokā. Dima Drobizs ir grupas komsorgs.

Viņš tika vienbalsīgi ievēlēts pēdējā komjauniešu grupas sanāksmē. Vitālijs Jefimočkins ir proviantmeistars un finanšu glabātājs. Jau no pirmā kursa — visus trīs gadus. Viņa atskaites par grupas finanšu stāvokli ir īstas poēmas, uzrakstītas augstā stilā. Vitālijs taupa kapeiku un iebilst pret mazāko izšķērdību. Nesen Drobizs ierosināja nopirkt visiem spilgtas modernas kaklasaites izlaiduma vakaram — viņš jau bija universālveikalā sarunājis ar pārdevēju. Jefimočkins nepiekrita. Svinībās taču jāierodas skolas formā. «Tas nepiekāpsies ne sitams!» Drobizs bija sašutis. «Ekspluatators!» Misļivecs ir parasts audzēknis, bet pēc aicinājuma demagogs. Kad viņš iekaist, viņš zaudē līdzskaņus. Cīņā par spilgtajām kaklasaitēm (Misļivecs bija Drobiza pusē) viņš gandrīz nevienu vairs nevarēja izrunāt.

Pašreiz Misļivecs palīdz Jefimočkinam — viņš tur lielo uzgrieznētāju.

Lokomotīves nodalījumos strādā Kostja Zerčaņinovs un Lučkovskis. Kostja ir koncentrējies darbam, berete uzmaukta līdz acīm, mazais rokas pulkstenis ar plato siksniņu aplikts virs uzsvārča manšetes. Lučkovskis klusu dungo, piesizdams kāju melodijas taktī. Drīz viņš rāpsies uz elektrolokomotīves jumta: uz jumta var paslaistīties, nevienam nemanot, mazlietiņ nosnausties. Lučkovskis ir ar mieru strādāt uz elektrolokomotīves, jo šis darbs nodrošina pieklājīgu naudu — guldeņus, taču elektrolokomotīvi viņš nemīl. Apnicīgi, nav nekādas individuālās dzīves, var teikt, īsts slimnīcas režīms. Nedrīkst padzīrot, palīksmoties — otrā dienā nepielaidīs pie mašīnas: veselības stāvokļa dēļ jūs neesat gatavs reisam. Kaut kāda viduslaiku tumsonība. Tā domā Lučkovskis.

Tosja strādā bez steigas. Viņš jūt zem pirkstiem katru spaili, katru mašīnista vadības pults vadiņu. Ir prieks tiem pieskarties, tāpēc ka viss tiek notīrīts ar īpašiem slauķiem, līdz jūtama tīra vara vai misiņa smarža.

Lučkovskis jau ir uz jumta un no turienes sarunājas ar Vaņu Karpuhinu — visjaunāko audzēkni grupā.

Vaņa stāv elektrolokomotīves priekšā uz parastām koka trepēm un velk ar otu, atjaunodams sarkanās svītras ap valsts ģerboni. Darba zābaki Vaņam ir pārāk lieli, tāpēc bikšu staras mugurpusē ieslīd zābakos, un Vaņa šad tad pamīņājas no vienas kājas uz otru, lai bikses atkal izvilktu laukā. Lučkovskis kaut ko viņam saka šai sakarā, un Vaņa negribīgi atbild, jo Lučkovskis viņu traucē.

Tosja pa iekšējo gaiteni aiziet līdz lūkai, kas ved uz jumtu. Viņš paceļ lūku un paskatās laukā. Lučkovskis, pamanījis Tosju, paķer bezmēnu un sāk pārbaudīt pan-togrāfa atsperes.

— Desmit kilogramu, — Lučkovskis saka. — Norma.

Tosja raugās uz Lučkovski.

— Kāp zemē!

— Ko tad es .. •

— Nāc iekšā!

— Eju. — Bet viņš tomēr nekāpj zemē. Kājas darba zābakos uz elektrolokomotīves jumta veikli klaudzina paklusu dejas ritmu.

— Nekavējies, nāc!

— Ei tu, zvaigzne uz jumta! — no remontbedres uzsauc Dimka Drobizs. — Iegriezies pie mums vīkendā!

Lučkovskis norāpjas no jumta un seko Tosjam.

— Tava vieta ir šeit. — Tosja norāda uz augstsprieguma kamerām. — Notīri putekļus.

Lučkovskis lēnām kasa pakausi.

— Bez daiļuma ari es rūsēju.

— Sāc tik strādāt, citādi vēl guldeņi sarūsēs.

Lučkovskis atkal kasa pakausi un nopūšas. Sejā viņam atspoguļojas elles mokas. Taču, ja guldeņi sarūsēs, būs slikti.

— Ei! — viņš uzsauc tiem, kas remontbedrē. — Iedodiet cigaretes end sērkociņus!

Kad Tosja atgriezās elektrolokomotīves priekšējā kabīnē, viņu pasauca grupas meistars Viktors Daņilovičs Skudatins. Viņš ir puišu pastāvīgais vadītājs jau no pirmā kursa.

— Līdz pusdienām grupa strādā depo, — sacīja Skudatins. — Pēc tam iesiet uz skolu.

— Es zinu, — Tosja atteica.

Skudatins apsēdās mašīnista sēdeklī. Tosja stāvēja blakus.

Kad darbs pie elektrolokomotīves būs pabeigts un komisija to pieņems, elektrolokomotīvi izvedīs pa vārtiem.

Vaņa Karpuhins aiznesa kāpnes. Izvilka laukā zābakos ieslīdējušās bikšu staras. Lučkovskis gāja uz vārtu pusi. Straujā gaitā, it kā viņš steigtos izpildīt darba uzdevumu. Tēlo — grib aiz vārtiem izkūpināt cigareti.

— Vai divnieku ķīmijā viņš izlaboja? — Viktors Da-nilovičs jautāja Tosjam.

— Vēl ne.

Viktors Daņilovičs pamaja ar galvu.

— Vai apturēt viņu?

— Lai iet!

Pie vārtiem, skaļi ierēkdamās, apstājās kravas mašīna. Numura mašīnai nav — tā ir norakstīta un strādā tikai depo teritorijā. Pieved detaļas, kas nepieciešamas lokomotīvju remontam.

Pie kravas mašīnas žigli pienāca vecs drukna auguma vīrs ar uzkumpušiem pleciem, un abi ar šoferi sāka izkraut bremžu klučus. Lučkovskis gribēja paiet vecajam vīram garām. Vecais viņam kaut ko teica. Lučkovskim acīmredzot vajadzēja uzkavēties. Vecais padeva viņam kluci, Lučkovskis paņēma to un nolika zemē. Pēc tam saņēma nākamo.

— No Ļihanova netiks vaļā, — sacīja Viktors Daņi-lovičs, — kamēr mašīna nebūs izkrauta.

— Jā! — Tosja pasmaidīja.

Vecais Ļihanovs ir ievērojama persona. Viņam ir septiņdesmit trīs gadi. Depo teritorijā vecais vīrs ir saimnieks, turklāt despotisks. Depo pagalmā guļ tvaika lokomotīves katls — tā ir atmiņa no vecā Ļihanova tālajām jaunības dienām. Tagad viņš cenšas katlu kaut kā izmantot. Katls ir viņa īpašums. Viņa laika kavēklis. Bet neviens neiedrošinās to skaļi nosaukt par laika kavēkli. Baidās. Lučkovskis pēc bremžu kluču izkraušanas un sakārtošanas droši vien tiks mobilizēts darbam pie katla.

Smeļovs bija pabeidzis un kāpa zemē no jumta. Sme-ļovs ir vislielākais zobgalis skolā. Taču virsbūvi viņš pārzina labāk par visiem. Daudzi baidās pieskarties kontakttīkla vadam pat pie zaļās signālgaismas ar uzkārtu izolētājstieni un spriegumslēdža sviras noslēgto rokturi.

Uz jumta kāpt ļoti nepatīk Vaņam Karpuhinam. Viņš elektrībai neuzticas. Otrajā kursā Vaņa ar pirkstiem pieskārās strāvai. Viņu pamatīgi kratīja. Izdzirdis troksni, atskrēja Viktors Daņilovičs un pielika aparāta spailēm savus pirkstus, demonstrēdams Vaņam, ka strāva ir pavisam niecīga. Puišus arī vēlāk ne vienreiz vien paknaibīja vāja strāva.

Nokāpis no elektrolokomotīves, Smeļovs pateica:

— Jumts ir kārtībā! Pārbaudiet, meistar! Atslēga un margrietiņa!

Viktors Daņilovičs pamāja. Smeļovu pārbaudīt nevajag. Uzgriežņu atslēga un margrietiņa — tāds plakāts ir skolā ar uzrakstu «Ievēro darba kultūru!».

Bet Vaņa Karpuhins ar pāri palikušo krāsu bija nokrāsojis ugunsdzēsības spaini, kas arī piederēja pie

elektrolokomotīves inventāra. Spainis karājās kā sarkans pīlādžu ķekars.

Elektrolokomotīve bija sagatavota, lai to nodotu komisijai.

Atnāca arī vecais Ļihanovs. Atveda Lučkovski. Vecais vīrs zēniem nedeva mieru, uzmanīja, lai neaizskar jaunos instrumentus; nepārtraukti skaidroja, kā rīkoties ar uzgrieznētāju, kā aizmetināt plaisas, kā notīrīt šuves, lodēt vadus. Reiz Smeļovs ar viņu ne pa jokam saķērās:

— Apklusti vienreiz, vecais kraķi!

Vecais vīrs iezvēla ar tādu spēku puisim pa krūtīm, ka Smeļovs pakrita un atsitās ar muguru pret presēšanas ierīci, kas gultņus izspiež no bukses. Smeļovs nespēja pats piecelties, puiši viņam palīdzēja. Viņi nostājās Ļihanova priekšā kā draudīga siena. Nav zināms, ar ko toreiz viss būtu beidzies. īstajā laikā piesteidzās Skudatins.

— Ņikita Jevdokimovič ...

— Ej projām, Vitja ... — Vecais vīrs sažņaudza lielās, kaulainās dūres. — Apgriezīšu arī tev sprandu.

— Ņikita Jevdokimovič, vai tu pie pilna prāta?! Nomierinies!

— Es esmu pavisam mierīgs. — Viņš, drūmi smīnēdams, nospļāvās. — Vienu noliku uz lāpstiņām, nolikšu vēl pārīti. Man priekš viņiem ir sava pedagoģija.

Dežurants noņēma piekaramo atslēgu no kontakt-tīkla spriegumslēdža sviras roktura. Noņēma izolētāj-stieni. Atskanēja zvans, iedegās sarkanā spuldze. Dežurants ieslēdza augstspriegumu.

Elektrolokomotīve lēnām izbrauca no depo un apstājās. Tagad to varēja aplūkot no visām pusēm.

Komisija uzsāka apskati. Vecais Ļihanovs, lai gan sen jau bija pensijā, atkal atradās pirmajās rindās: viņš pieņēma mašīnu. Katru aizdomīgu izcilnīti paurbināja ar savu spēcīgo pirkstu, visu uzmanīgi apskatīja, paostīja. Atgāja kādu gabalu no mašīnas un, pieri raukdams un smagi sēkdams, skatījās uz to no tālienes.

— Bullis... — paklusām sacīja Lučkovskis. — Lupatlasis.

Tosja vēroja Lučkovski un smaidīja. Vecais Ļihanovs reizēm prot iedarboties ar savu pedagoģiju. Turklāt bez viena lieka vārda. Rezultāts ir pats pozitīvākais. Ja varētu arī Skudatinu tā ietekmēt. Senāk Viktors Daņilo-vičs bija ar zēniem kopā no rīta līnijas līdz pat pēdējai stundai. Tagad arvien retāk viņi juta, ka meistars ir viņu galvenais un īstākais draugs.

— Meklējiet sievieti, — sacīja Smeļovs. — Tāda ir dzīve.

...Grupa devās uz mācību klasēm. Izgājuši uz savas «skolas ielas», viņi ieraudzīja, ka apstājies tramvajs: kontaktstienis ieslīdējis bezstrāvas joslā. Vagona vadītāja bija pavisam jauna meitene. Ar lauznīti, kas domāts sliežu pārmijai, viņa centās izkustināt tramvaju. Pūlēdamās pabāzt lauznīti zem riteņa, viņa, sasprindzinājusi visus spēkus, grūda un stūma tramvaju ar savu trauslo plecu.

Meitene bija viena. Tramvajs tikko bija atgājis no gala pieturas — tukšs, bez pasažieriem. Meitene bija vējajakā, treniņa biksēs, bez cepures. Rudos matus viņa bija saņēmusi ar aptiekas gumiju.

— Uz priekšu, kantori! — Smeļovs uzsauca un pirmais pieskrēja pie tramvaja.

Viņam pakaļ aizsteidzās visi puiši, skaļi un neveikli lampādami pa kūstošo pavasara sniegu. Viņi sastājās lokā ap meiteni.

— Lūdzu, padodiet jūsu instrumentu, — sacīja Vitālijs Jefimočkins.

Meitene atdeva lauznīti, bet Jefimočkinam ne acu neuzmeta.

— Jūsu priekšā atrodas sava darba korifeji, — sarunā tūdaļ iejaucās Dima Drobizs.

— Es redzu, — meitene atteica.

Dimam galvā bija lieliska formas cepure ar nagu. Labākā naģene visā skolā.

Jefimočkins vērīgi aplūkoja meiteni. Viņa tam uzreiz iepatikās, rudmate. Puisim patika meitenes uzsvērti neatkarīgais izskats. Šķita, ka viņa lauzni nevis tāpat vien atdod, bet izdara īpašu pakalpojumu.

— Atnāciet paklausīties mūsu skolas ansambli «Ekspresis», — sacīja Jefimočkins.

— Jeb — «Ģitāras nedzērājas», — Šmeļovs papildināja.

— Korifeji, labāk palīdziet izkustināt tramvaju, — meitene teica.

— Lai jau stāv!

— Inspektors nāk.

— Lai jau nāk!

No krustojuma tramvajam tuvojās autoinspektors. _

Puiši bija sastājušies lokā ap tramvaju. Kamēr viņi sarunājās ar meiteni, Baļins klusēdams izņēma lauzni Jefimočkinam no rokām un pabāza to zem riteņa.

— Trīs! Četri! Seši! Reizē! — uzsauca Drobizs^ ar vienu roku pieturēdams naģeni, lai tā nenokristu dubļos.

Tramvajs sakustējās. Meitene viegli uzlēca uz kāpšļa un apsēdās pie vadības pults.

— Apelsīniņš! — uzsauca Šmeļovs.

— Koša gan! — nenoturējās Drobizs.

Meitene pat neatskatījās.

Virs vējajakas saceltās apkakles rēgojās rudo matu kušķītis.

— Laimīgu ceļu! — uzsauca Vitālijs Jefimočkins.

Fedja Baļins klusēdams ielika lauzni kabīnē. Kon-

taktstienis jau bija zem sprieguma, izšķīlās dzirksteles, un tramvajs, uzņemdams ātrumu, aizdrāzās pa sliedēm.

Pienāca autoinspektors un sacīja:

— Satiksmes dienesta vārdā izsaku pateicību.

Puiši neiebilda.

— Lai jau brauc!

Bet Smeļovs, lūkodamies uz Jefimočkinu, pēkšņi domīgā balsī noteica:

— Meklējiet apelsīniņu ...

Vitālijs izlikās, ka šie vārdi neattiecas uz viņu.

Puiši devās pa savu ielu tālāk. Šeit viņi pazina katru māju, katru pagalmu. Lučkovskis centās uzkavēties pie kioska, kur pārdeva siltu alu. Bet viņu pastūma tāpat Kā tramvaju, un Lučkovskis kā lidot aizlidoja kioskam garām. Pie tabakas kioska tādā pašā veidā gribēja aizmānīt (runājot vecā Ļihanova vārdiem) Misļivecu, bet viņš tomēr izlocījās un nopirka cigarešu paciņu. Misļi-vecs uzcienāja Zerčaņinovu. Pārējiem puišiem viņš pateica:

— Terapeiti! Zelējiet skābekli!

Pie tautas tiesas nama stāvēja ļaudis. Šeit vienmēr stāv klusēdami, katrs ar savām domām. Puiši paiet garām neapstājoties, nejokojot. Daži no viņiem zina, ko nozīmē tiesa, var teikt, ka viņiem ir par to savi personiskie uzskati.

Beidzot «kantoris» nogriezās uz skolas vārtiem.

Jevgeņijs Konstantinovičs Vorotnikovs strādā skolā par spectehnoloģijas pasniedzēju. Viņš ir tikpat vecs kā

Ļihanovs. Bija laiks, kad viņi abi kopā sāka braukt uz tvaika lokomotīvēm. Pēc tam Jevgeņijs Konstantino-vičs pārgāja darbā uz skolu, uz Maskavas guberņas profesionālās izglītības pārvaldes — Mosgubprofobra

dzelzceļnieku skolu.

Tas viss bija ļoti sen! Bet tagad viņš dodas vadīt nodarbības pašā jaunākajā tehnoloģijā — par elektrolokomotīvēm. Ja viņš iet uz skolu pie zēniem — tātad dzīve vēl nav līdz galam nodzīvota, nav nodzīvota līdz pēdējam gaismas signālam luksoforā. Pēc pēdējā gaismas signāla ceļš beidzas, tur to šķērso vecu sliežu gabali. Tad ceļam pienācis gals.

Nē, pagaidiet vien! Viņa elektrolokomotīve vēl brauc.

— Tavējie jau skandina instrumentus, — Ļihanovs sacīja Vorotņikovam, kad ieraudzīja viņu pie depo. Ļihanovs sēdēja uz sola un. smēķēja. — Nupat iedrāzās ēdnīcā — pirmie pie ēšanas.

— Labdien, Ņikita.

— Sveiks, Žeņa.

— Kāpēc tu esi tik bargs pret puišiem, Ņikita? — Jevgeņijs Konstantinovičs apstājās un piesēdās blakus Ļihanovam. — Iedod cigareti! Uzkūpināšu.

Ļihanovs pastiepa Vorotņikovam ar eļļu notrieptu cigarešu paciņu bez celofāna. Jevgeņijs Konstantinovičs izvilka no tās cigareti, kura vairāk oda pēc smēreļļas nekā pēc tabakas, un aizdedzināja. Pazīstami apstākļi, pazīstama depo cigaretes garša.

— Saki — vai tevi dzīve ir daudz lutinājusi? — Ļihanovs jautāja.

— Nē.

— Kāpēc tad murns viņi jālutina? Dzīve nav mīksta gulta, kurā var pavāļāties. Es taču skolā nestrādāju.

— Tu strādā depo,

— Tāpēc runāju kā jau depo strādnieks. Glaudīt viņus netaisos. Šodien atkal divus nomizoju.

— Tevi, Ņikita, sodīt vajadzētu. Par patvarību.

— Izbeidz, 2eņa! Citādi es rāšos pretī.

— Es nemaz nerājos.

Jevgeņijs Konstantinovičs piecēlās, apdzēsa cigareti un pāri sliedēm, garām tvaika lokomotīves katlam, kas gulēja sniegā, gāja uz skolu.

Arī Ļihanovs piecēlās un devās pie katla. Tur viņš novilka vateni, palikdams kreklā un vestē. Viņš pacēla no zemes veseri, notrauca tam no kāta sniegu un sāka dauzīt pa katlu, tīrīdams nost rūsu un katlakmeni. Ļi-hanovs vicināja veseri, un visu apkārtni piepildīja spēcīga sitienu skaņa. Vai tad Ņikita Jevdokimovičs ir cietsirdīgs pret zeņķiem, kuri godīgi strādā depo? Itin nemaz. Bet kāpēc jālutina, velns lai parauj? Attieksme pret darbu nav nopietna. Pikoties ar sniegu, gāzūdeni no automāta dzert bez maksas, plūkties, uz meitenēm acis mest... Ļihanovs bija ar spēku audzināts, un no spēka viņš nešķirsies. Gan jau, Žeņa, kaut kā iztiksim bez tā prokurora ... Vai tu re, cik šim ātra roka ... Kaut gan ātra roka laikam ir viņam pašam, Ņikitam. Nu, nav liela bēda — tas ir derīgi.

Ļihanovs dauzīja un rībināja ar veseri, kamēr viņam uzsauca no kravas mašīnas — bija atvesti bremžu kluči. Paķēris vateni, Ļihanovs devās uz mašīnu. Viņš jutās laimīgs — tas bija ierastais fiziskais darbs. Katram zeņķim viņš var asti piežmiegt. Vienmēr jau atradīsies, par ko. Tiesa, Vitjas Skudatina puiši nav slikti. Labi mācās. īpaši tas viens. Viņš ir priekšnieks grupā. Tam puisim ir spēks. Kur ir spēks, tur kārtība. Tēvs viņam, Vitja stāstīja, esot no kalēju ceha rūpnīcā. Tātad puisis no senčiem spēku mantojis. Varbūt tēvs viņam pāris reižu sadevis sutu par nolaidību, un pui-sis saprata, ko dzīvē nozīmē darbs. Spēcīga dūre noder ģimenē un darbā. Tas ir Ņikitas Ļihanova likums.

Ņikita Jevdokimovičs sažņaudza pirkstus dūrē, palūkojās uz to, pielika blakus veserim, salīdzināja un bija apmierināts ar savu dūri.

3. nodaļa FEDJA BAĻINS

cilvēks tumšā istabā urbināja grīdu. Fedja iededza gaismu. Tēvs ņēma nost parketa dēlīšus. Rokā viņam bija kalts. Vietās, kur parkets jau bija noņemts, rēgojās vienkārši, nekrāsoti dēļi, kādi parasti ir zem parketa. Turpat stāvēja maiss, kurā tēvs sabēra laupījumu. Istabā nebija gandrīz nekādu mēbeļu, un parketu noņemt nenācās grūti.

Fedja atspiedās pret durvju stenderi. Tēvs pacēla galvu un palūkojās uz Fedju.

— Tu mani nosodi... — Viņš paspēra dažus nedrošus soļus. — Tāds pats kā māte.

Viņš apstājās, no rokām izkrita parketa dēlīši.

— Kāpēc man vajadzīgas divas grīdas, ko? Divas ... — Viņš pacēla divus pirkstus. — Vai tad es esmu kāds buržujs? Vai tu varbūt esi buržujs? Pietiks mums ar vienu. — Viņš skaļi piesita kāju uz nekrāsotajiem dēļiem. Sagrīļojās un tik tikko noturējās.

Fedja nemīlēja veco Ļihanovu tāpēc, ka viņš nebija pret zēniem taisnīgs. Primitīvisms un cietsirdība. Bet tēvs pārspēja Ļihanovu, tāpēc ka dzēra, un, pēc Fedjas domām, tā bija pati lielākā cietsirdība gan pašam pret sevi, gan arī pret apkārtējiem cilvēkiem. Viņš bija vedis tēvu mājās no pavārtēm, kur starp kāda riebīga veikala tukšo kastu grēdām tēvs bija pavadījis vakaru kopā ar gadījuma draugiem, braucis viņam pakaļ uz atskurbtuvi, skraidījis pie paziņām, atdodams parādus.

— Es parketu pārdevu. Tepat vienam būvdarbu vadītājam. — Tagad tēvs rādīja vienu pirkstu. — Tišinas tirgu ... saprati? Šodien sarunājām. Lāga dvēsele, rokasnaudu iegrūda.

Tēvs sen jau Tišinas tirgū bija pārdevis visu, ko vien varēja pārdot. Fedja un māte pie kaimiņiem, kuriem bija dzīvoklis tajās pašās kāpnēs, glabāja saliekamās gultiņas un gultas veļu. Tagad tēvs bija pārdevis pat grīdu.

— Tavējais te biedēja mani. Ko? Sacīja, izsūtīšot no Maskavas. Ko? Izsūtīšot... Tēva tiesības noņemšot,.. Tu pasaki man — vai viņš tā teica?

Tēvs runāja par Skudatinu, kas vairākas reizes bija nācis uz šejieni, runājies, un tēvs tad pierima — lika māti un Fedju mierā. Arī algu viņam pašam tagad vairs neizmaksāja, bet atdeva mātei. Piespieda tēvu ierasties rajona izpildu komitejā un brīdināja — ja nebeigs ģimeni tiranizēt, viņu izsūtīs no Maskavas.

Fedja klusēdams vēroja tēvu.

— Kāpēc viņš vairs nenāk? — tēvs nerimās. — Kur viņš ir? Kur tad viņš izkūpējis? Riebīgais rāpulis! Mīkstmiesis!

Tēvs arvien vairāk pacēla balsi, seja viņam kļuva tumši sarkana, arī acis pielija asinīm, skatiens bija nekustīgs. Mutes kaktiņos sakrājās siekalu burbulīši.

— Meistars esot tēvs! Tā jūs tur runājat? Blusu komanda! Es esmu tavs miesīgais tēvs! Tu esi mana miesa un asinis!

Viņš aizsvieda kaltu, tas aizripoja un atsitās pret sienu, saplēsdams tapetes.

— Es esmu tavs miesīgais tēvs!

Fedja joprojām klusēja.

— Izgudrotājs!... Do-mā-tājs ... — Tēvs ar pūlēm izrunāja šos vārdus. — Uztaisi man kandžas aparātu, kaut vai uz riteņiem, ar skursteni!... — Tēvs sāka skaļi smieties.

Fedja aizcirta dzīvokļa durvis. Mātes nav mājās, tātad viņa jau kaut kur aizgājusi. Fedja nevarēja saprast, kādēļ cilvēki uz visiem laikiem neiznīcina degvīnu. Skolā nesen tika kārtots eksāmens šaušanā ar Kalašņikova automātu. Toreiz viņi brauca uz speciālu poligonu. Fedja bija gatavs tepat pilsētā šaut ar automātu vitrīnās, kurās stāv degvīns, lai no pudelēm paliek vienas šķembas! Sīkas šķembiņas! Putekļi! Šļakstiem uz māju sienām!

Fedja gāja viens un bezpalīdzīgs. Viss, kas viņam piederēja, — tā bija pildspalva zem veca, salāpīta svītera.

...Tosja Vandiševs nolēma aiziet pie Viktora Daņi-loviča. Puiši nebija apciemojuši meistaru mājās kopš tā laika, kad viņam negaidīti bija uzradusies sieva. Tosja tā izlēma. Vīriešu draudzība ir nopietna. Par to Tosja bija pārliecināts.

Draudzība sākās kopš tā brīža, kad Viktors Daņilo-vičs parādīja puišiem, kā pareizi jātur vīle, bet pēc tam uzkāpa lokomotīvē un sacīja, ka ar to būs saistīts viss viņu mūža darbs, ja vien viņi to pa īstam iemīlēs.

Senāk pēc darba dienas Viktors Daņilovičs bieži vien uzsāka sarunas par kārtējo pārgājienu. Viņi atvēra Piemaskavas karti un izvēlējās maršrutu. Jefimočkins ziņoja par finanšu stāvokli. Apsprieda, kas jāņem līdzi. Pārtikas sagādes speciālisti bija Jefimočkins un Drobizs. Par nesēju tika iecelts Lučkovskis. Viņš nemēdza izvairīties, jo pārgājieni viņam patika. Viņam patika viss — pārgājieni, muzeji, izstādes, tikai ne skola, tikai ne nodarbības. Misļiveca uzdevums bija apgādāt ar sporta inventāru — ar futbola bumbu (padze-nāsim pūsli!), ar gorodkiem (ar šo spēli aizrāvās Mis-ļivecs pats), bet ziemā — ar slēpēm. Smeļovs pārzināja ansambļa «Ekspresis» inventāru. Mūzikas instrumenti bija nepieciešama piedeva jebkuram pārgājienam jebkurā gadalaikā. Pat lielajām bungām tika pašūts speciāls maiss, lai bungas varētu nest divi — Jefimočkins, kas prata atskaņot nedzirdētas kaskādes gan uz lielajām, gan uz mazajām bungām, un viņa muzikālā talanta cienītājs Vaņa Karpuhins. Ar savām nedzirdētajām kaskādēm Jefimočkins centās pārspēt Lučkovski, kurš bija nadzīgs uz dejošanu. Taču Lučkovskis bija ciets rieksts. Ko visu viņš spēja ar savām kājām izdarīt, bungām pērkonīgi rībot un vara Šķīvjiem griezīgi šķindot, — tas ar prātu nav aptverams. Likās, viņa kājas sasiesies uz visiem laikiem mezglā, bet Lučkovskis katru reizi pamanījās tās laimīgi atraisīt un turpināja cīņu ar bungām un šķīvjiem. Viņš uzsauca sāncenšiem: «Ejiet sausiņus kaltēt!» Puiši un Skudatins smējās. Viņi piedeva Lučkovskim gan viņa slinkumu, gan vienaldzību pret darbu. Pat kārtējos divniekus. Vienīgi Misļivecs palika bargs. Misļivecam ir savi principi, tāpat kā vecajam Ļihanovam. Pēc viņa domām, Lučkovskis pats bija tas, kuram jākaltē sausiņi.

Meistaru Tosjam atgādināja arī lodēšanas aparāts, kuru Viktors Daņilovičs pagatavoja tehniskās jaunrades istabai, izmantojot nelielu gāzes baloniņu. Viņš par to saņēma prēmiju un atdeva grupas fondam. Un meistara ciļņošanas āmurs ar maināmiem uzgaļiem — apaļiem un kvadrātveida. Mape ar zīmējumiem, kas arī bija domāti ciļņošanai. Puiši kopā ar meistaru bija ka-lūši varu un misiņu. Un burkās samērktie salmiņi, no kuriem tika darināti dažādi panno uz melna, samtaina papīra.

Vakarā tehniskās jaunrades istabā dzēra tēju. Runāja par dzīvi, apsprieda kinofilmas, izstādes. Visi kopā atpūtās, sēdēdami pie lielā, apaļā galda.

Netālu no gaida karājās Jeseņina portrets, darināts no salmiņiem. Jeseņinam mutē bija pīpe. Viņš izskatījās pavisam jauns un kaut kādā veidā bija līdzīgs puišiem, varbūt ar savu lielo atklātību — iepatikās un ielika pīpi mutē, un tagad sēž tur ar pīpi — mazliet jocīgs, mazliet smieklīgs, pat mazliet neveikls, bet laimīgs savā jauneklīgajā patstāvībā. Arī viņš dzīvē daudz ko agri bija pieredzējis un izbaudījis.

Iemirdzējās pie sienas pakārtie vara kalumi: Spartaks, Kitežas pilsēta (to darināja Šmeļovs). Karājās arī pirmais izmēģinājuma gaismeklis — ugunsputns. Kalti gaismekļi tiks darināti skolas piecdesmitās gadadienas muzejam. Muzeja atklāšana paredzēta mācību gada pēdējā dienā. Būs svētki. Uz svētkiem gaismekļiem jābūt gataviem. Tas ir skolas direktora Jurija Matvejeviča lūgums. Viņš apstiprināja izmēģinājuma paraugu.

Puiši sēdēja ilgi, tik ilgi, kamēr pamanīja, ka pašam jaunākajam, Vaņam Karpuhinam, galva noslīdējusi uz galda un viņš guļ ar atvērtu muti. Varbūt viegli, caurspīdīgi riteņi nes viņu kaut kur pa sliedēm un vējā jautri rīb sarkanais spainis.

Šie vakari bija klusi un prieka pilni. Bez Viktora Da-ņiloviča tas neizdevās.

Tosja centās sevi pārliecināt, ka viņš spēs pateikt Viktoram Daņilovičam vārdus, kuri meistaru atgriezīs pie grupas. Tosja bija mēģinājis pateikt šos vārdus tais īsajos brīžos, kad satika Skudatinu skolā vai depo, bet nezin kādēļ tas neizdevās, kaut arī Tosja meistaru ļoti mīlēja un zināja, ka meistars jūt pret viņu to pašu. Vai Tosjam ir tiesības uz šādu sarunu? Ir taču vecā kais meistars Nikolajs Ivanovičs Kļimenko, pie kura var griezties katrā strīdīgā jautājumā, kas radies grupas un meistara starpā; ir arī direktora vietnieks mācību un audzināšanas darbā Leonīds Pavlovičs 2iha-revs, ir, beigu beigās, arī Jurijs Matvejevičs Rogovs, skolas direktors. Pie viņa drīkst iet katrs audzēknis un īpaši jau Tosja, EL-16 komandieris un skolas komandieru padomes loceklis.

Bet vai runa ir tikai par pārgājieniem? Vai arī par tehniskās jaunrades darbu? Vai arī par kādiem citiem skolas pasākumiem? Nav viegli vienmēr būt vecākajam — gan skolā, gan mājās, kur pēc tēva nāves palikusi māte ar jaunāko brālīti. Gribējās zināt un būt pārliecinātam, ka ir cilvēks, kas atbilst tavam priekšstatam par vīrišķību, taisnīgumu, godīgumu, kurš pēc tēva nāves neļaus tev dzīvē pazust, kļūt mazdūšīgam, vājam, tāpēc ka tevī kaut kur dziļi un kautrīgi slēpjas vēl bikls zēns. Tu kaunies par viņu, slēp viņu aiz ārēja miera un spēka. Tu esi stiprs, bet grupā taču visi ir stipri. Šeit ir sapulcējušies puiši, kuri gan dzīvo kopā ar vecākiem, bet būtībā ir patstāvīgi. Un dižojas ar to. Neskaitot Vaņu Karpuhinu, par kuru Srneļovs mēdz sacīt, ka viņu atraduši kāpostos. Ja arī daudziem vecāki nav «pats nozīmīgākais faktors», toties meistars, gluži pretēji, ir tieši tāds faktors.

Tāpēc Tosja gribēja tikai vienu — parunāt ar pašu Viktoru Daņiloviču. Pat runāt ne, tikai pateikt, palūgt, lai Viktors Daņilovičs atgriežas pie grupas šais pēdējos mēnešos.

Kopš tā laika, kad Viktors Daņilovičs apprecējās, viss bija pārmainījies. Tosja nepieļāva grupā runas par

Viktoru Daņiloviču, neļāva celt viņam neslavu. Cik daudz laba viņš zēniem darījis! Vai visu jau esat aizmirsuši? Kā viņš tevi, Dimka, pirmajā kursā no Gibiča kompānijas izrāva? Gibičs viņu grupā bija mācījies Irīs mēnešus. Gribēja būt par galveno. Divas reizes Tosja izsita nazi Gibičam no rokām. Gibičs uzsāka kūdīt pret Tosju, dibināja savu «arteli». Dimka Drobizs bija pirmais, kas nonāca Gibiča ietekmē. Pēc viņa Jefimočkins, tad Šmeļovs. Gibičs par zaudējumu kāršu spēlē pieprasīja pusdienu talonus, mācību grāmatas, viņš pierakstīja sev citu normas par izpildītajiem uzdevumiem ražošanas darbnīcā. Nodarbojās ar šantāžu. Tosjam bija saruna ar Gibiču zem četrām acīm. Tā bija viņu pirmā saruna. Gibičs aizgāja no skolas, bet aizveda sev līdzi arī Dimku. Atgriezt Dimku izdevās Viktoram Daņilovičam, nevis vecākiem. Arī viņam bija tikšanās ar Gibiču. Arī zem četrām acīm. Un pēc tam gadījums ar Zerčaņinovu un atkal ar Smeļovu, kad bāzes darbnīcā Smejovs bija izgatavojis pistoli...

Tosja soļoja pa ielu un nebija pārliecināts, vai viņam pietiks drosmes sarunai ar meistaru. Vēlreiz klusībā atkārtoja no pirmā līdz pēdējam vārdam visu, ko viņš teiks. Vārdiem jābūt vienkāršiem un skaidriem. Atklātiem.

Viņš pienāca pie mājas, kurā dzīvoja Viktors Daņilovičs. Kāpņu telpā tumsā kāds klusu stāvēja. Šādos brīžos gan Tosja nekad neizbijās.

Izrādījās, ka tas ir Fedja Baļins.

— Ko tu šeit dari? — Tosja jautāja.

— Es tāpat vien, — Fedja atbildēja.

— Nāc man līdzi!

Fedja pamāja.

Viņi uzkāpa trešajā stāvā. Tosja piespieda zvanu. Bija dzirdami soļi, tad tie apklusa — kāds durvju otrajā pusē bija apstājies, pārdomājot, atvērt durvis vai neatvērt. Pēc tam durvis uzreiz plaši atvērās. Apgaismotajā durvju ailē kā gleznas ietvarā zēnu priekšā stāvēja skaista sieviete spilgtā neilona tērpā un tādas pašas spilgtas krāsas mājas kurpītēs uz augstiem papēžiem. Jaunās acis bija saltas.

Tosja jutās neveikli.

— Mēs pie Viktora Daņiloviča.

— Viņa nav mājās, — Irina īsi atteica un, redzēdama, ka viņai netic, piebilda: — Viņš ir darbā.

— Atvainojiet, — ar šo vārdu Tosja pašreiz it kā uzsvēra savu vājumu pašpārliecinātās sievietes priekšā. Tā viņam pašam likās. Un tas bija nepatīkami.

— Es jūs pazīstu, — sieviete sacīja. Viņa runāja gan par Tosju, gan par Fedju, jo paskatījās uz abiem. — Es pateikšu, ka bijāt atnākuši. — Viņa pagrūda durvis ar kurpes purngalu.

Durvis ar skaļu troksni aizcirtās.

Tosja un Fedja atkal atradās vieni kāpnēs.

— Kādā darbā? — Fedja brīnījās.

Tosja klusēdams paraustīja plecus.

Viņš gāja pavadīt Fedju.

Fedja jau pirmajā kursā juta simpātijas pret Tosju. No Tosjas dvesa miers, viņš bija uzticams cilvēks, uz kuru varēja paļauties, bet Fedjam tas bija pats svarīgākais.

Brīvos vakarus Tosja un Fedja nosēdēja tehniskās jaunrades istabā starp tvaika lokomotīvēm un elektrolokomotīvju modeļiem. Daži no tiem līdz pat šim laikam vēl nav pabeigti, ir vēl montēšanas stadijā. Kaut vai Tosjas ātrgaitas elektrolokomotīves modelis SLOK Nr. 00. Šeit parādās katra puiša tehniskās jaunrades spējas, šeit katrs var pārbaudīt sevi nākotnei — savu tehnisko fantāziju, savas konstruktora spējas.

Bajins ir īpašs puisis. Viņš bezgalīgi ilgi var nosēdēt «tehniskajā jaunradē»... Pie matemātikas pasniedzējas Ruzannas Aleksejevnas viņš ir pats spēcīgākais skolnieks, izcilām spējām apveltīts. «Ideju ģenerators». Fedja Baļins bija tas, kurš fizikas stundās pie Ņinas Mihailovnas Turčinovas ātrāk par visiem iemācījās praktiski lietot ātruma un paātrinājuma mērījumu starptautiskās vienības. Jevgeņijs Konstantinovičs, piemēram, nekādi nevarēja pārslēgties, veikli aprēķināt un pierakstīt, ka visa vilciena svars pēc jaunās starptautiskās sistēmas nebūs tik un tik tūkstošu tonnu, bet gan divreiz desmit ņūtonu septītajā pakāpē. Un tā ātrums būs nevis tik un tik kilometru stundā, bet 12,5 metru paātrinājums sekundes kvadrātā.

Tosja vienmēr apsvēra, kā visu praktiski paveikt, turpretī Fedja paņēma pildspalvu, kas bija aizbāzta aiz svītera kakla izgriezuma, lai tā pastāvīgi būtu pie viņa, pat tad, kad viņš novilka formas svārkus, un sāka skaitīt ņūtonos, lūmensekundēs, luksos, metros un sekundes kvadrātos.

Tosja bija sajūsmināts par Fedju. Pēdējā laikā Fedja centās izteikt formulās likumus, pēc kuriem vilciens var kustēties pa tuneli, no kura izsūknēts gaiss. Pagaidām, pēc Fedjas domām, tā ir robeža ātrumam, kas iespējams uz zemes. Ātrumu viņš aprēķināja vecajās mēru vienībās, lai visiem būtu labāk saprotams, — trīstūkstoš kilometru stundā. Tad vēl Fedja prata atrisināt tādu uzdevumu: «Līdz malām piepildītā spainī ielaiž dzīvu zivi. Ūdens nelīst pāri malām. Kāpēc?» Vai izdomāja pilnīgi jaunu figūru šaha spēlei. Taču svarīgāk par visu bija teorētiski pamatot, kādi transporta veidi būs nākotnes pilsētā. Vai tie būs vagoni uz riteņiem metāla laivās vai «horizontāli lifti»? ...

Tehniskās jaunrades istabā ilgi dega gaisma. Urbj-

mašīna un virpa jau bija izslēgtas un notīrītas, atslēdznieku skrūvgaldi sakopti, nospodrināti ar smilšpapīru. Veseri, punktsiši, lekāli, stūrēm, bīdmēri ielikti planšetēs. Skapjos saliktas dienā pagatavotās modeļu detaļas, darinājumi no salmiem, plāksnes ar uzsāktiem kalumiem. Visi bija aizgājuši, pat Tosja jau gatavojās iet projām, palika vienīgi Fedja Baļins. Viņš Tosjam bija palīdzējis atrast piemērotu mehānismu, kas bez traucējumiem noteiktajā laikā spētu pacelt vajadzīgo pan-togrāfu un atkal nolaist to, kad lokomotīves modeli pārslēdz atpakaļgaitā. Par izgudrojumu Fedja saņēma skolas prēmiju — divdesmit piecus rubļus. Prēmija tika atdota Jefimočkinam — finanšu pārzinim. Tā bija pieņemts: nopelnītās prēmijas tika atdotas grupai. Radās fonds teātra un kino biļetēm, izstādēm, tūrisma pārgājieniem.

Netālu no savas mājas Fedja sacīja Tosjam:

— Tālāk es iešu viens.

— Nē, iesim kopā.

Un viņi gāja kopā. Līdz pašām dzīvokļa durvīm.

Fedja atslēdza durvis. To, ka Fedjas tēvs dzer, grupā zināja tikai daži. Sākumā nezināja neviens, izņemot Tosju, — Fedja slēpa to.

Fedja novilka mēteli un uzkāra uz naglas. Naglas aizstāja drēbju pakaramo. Tosja savu vējajaku nenovilka. Zēni iegāja istabā. Tosja gāja pirmais, Fedja viņam sekoja.

Starp izmētātajiem parketa dēlīšiem pie sienas uz avīzēm gulēja Fedjas tēvs, apsedzies ar žaketi. Zem galvas viņš bija palicis mazu paklājiņu, acīmredzot no gaiteņa. Uz ķebļa stāvēja iesākta degvīna pudele, glāze, turpat atradās pelēks ietinamais papīrs ar desas paliekām un diviem papirosu galiem.

Tosja ieslēdza gaismu, un Fedjas tēvs, atvēris acis, pacēla galvu. Nevarēja saprast, vai viņš zēnus redz vai neredz.

— Viņš atkal dzer, — Fedja sacīja.

Tosja piegāja un paņēma degvīna pudeli. Fedjas tēvs pamodās no snaudiena.

— Ko darīsi? Neaiztiec! — Balsī bija dzirdami draudi.

Tosja mierīgi ielika pudeli vējajakas kabatā. Viņš pateica Fedjam:

— Izej laukā!

Fedja izgāja. Tosja aiz viņa aizvēra durvis. Atgriezās.

— Ir jau vēls. Neceliet troksni, — Tosja sacīja.

— Taisnais ieradies! — Fedjas tēvs labi neapjēdza un jauca Tosju ar Viktoru Daņiloviču.

— Jā. Ieradies, — Tosja atbildēja. — Un ieradīšos vēl, ja Fedjam kaut vai pirkstu pieliksiet vai sievai pāri darīsiet.

Fedjas tēvs mēģināja iesist Tosjam pa seju. Tosja satvēra viņa roku un lēni un mierīgi to pagrieza, līdz Fedjas tēvs gulēja ar seju pret grīdu un stenēdams lūdzās:

— Laid vaļā!

Tosja palaida. Viņš izslēdza istabā gaismu un izgāja gaitenī pie Fedjas.

Zēni mazliet pastāvēja ieklausīdamies. Istabā bija klusu. Viņi vēl mazliet pagaidīja. Kluss.

— Ja netiec ar viņu galā, — Tosja sacīja, — nāc pie manis.

— Nekas, — Fedja teica. — Nekas, — viņš atkārtoja tikko dzirdami un aizgriezās.

Tosja atsveicinājās un izgāja laukā. Viņš izņēma no kabatas pudeli, izlēja no tās degvīnu un pudeli aizsvieda sniegā. Tā nokrita bez skaņas, un likās, ka nesaplīsa.

Māte pārnāca ļoti vēlu. Fedja dzirdēja, kā viņa uzmanīgi noklikšķināja atslēgu. Fedja bija jau atnesis saliekamās gultiņas un ve|u. Tais dienās, kad tēvs dzēra, māte un dēls gulēja virtuvē, jo dzīvoklī bija tikai viena istaba.

Māte ieskatījās istabā, kur gulēja tēvs. Fedja to noprata pēc durvju čīkstēšanas. Pēc tam viņa ienāca virtuvē. Gaismu neieslēdza. Pastāvēja klusumā, tāpat kā pirmīt gaitenī bija stāvējuši Fedja un Tosja. Tad noslīdēja ceļos un sāka klusi un skumji skaitīt lūgšanu. Fedja saskatīja tumsā mātes nedrošo roku, kad viņa pārmeta krustu. Fedja nevarēja atcerēties, kad māte būtu smējusies vai kādreiz tāpat vien pasmaidījusi. Acis viņai vienmēr bija nemiera pilnas.

4. nodaļa «JURIJA LAIKMETS»

Direktors Jurijs Matvejevičs Rogovs skatījās savā piezīmju burtnīcā. Uz lapiņas bija uzrakstīti to meistaru un pasniedzēju uzvārdi, ar kuriem viņam šodien vajadzēja runāt.

Jurijs Matvejevičs sarakstā izlasīja arī Skudatina uzvārdu.

Ne jau pirmoreiz direktors atzīmē bloknotā, ka jāaprunājas ar Viktoru. Taču direktors kaut ko gaida. Ja cilvēks pats pierāda vai apgāž hipotēzi, tieši tad notiek patstāvīga zināšanu apguve. Vai dot Viktoram laiku likt pašam galā ar savu personisko dzīvi? Bet ja būs jau par vēlu? Viktors ... Tāds puisis.

— Vai drīkstu, Jurij Matvejevie?

Arī matemātikas pasniedzēja Ruzanna Aļeksejevna bija šodien uzaicināta pie direktora.

— Atkal par manu diferenciāciju? — Ruzanna Aļeksejevna jautāja, pievilka krēslu un noslīga tajā.

— Pēdējā revidenta apsvērumi. Viņš uzskata, ka, dalot bērnus ļoti attīstītos, vidēji un vāji attīstītos, aizskarot viņu cilvēcisko cieņu.

— Tātad esmu aizskārusi arī revidenta cieņu... — Pasniedzēja tūlīt aizsvilās. — Es atkārtoju, Jurij Mat-vejevič, ka pat nedomāju izvilkt trijniekus. Stiept un vilkti Man tas ir nepanesami! Neciešami!

— Es zinu, Ruzanna Aļeksejevna.

— Jā! Tieši jūs zināt. Jūs zināt arī to, kāda ir mana personiskā attieksme pret jums. Un tomēr jūs to man sakāt.

— Jā.

— Nu lai tad zina, kāda ir mana attieksme pret šitādiem revidentiem.

«Viņa ir jauna,» direktors domāja, «bet es vairs neesmu jauns. Viņa cīnās atklāti, apkārt neskatīdamās. Bet es? Es domāju par loģiski izrietošām sekām, par to, cik grūti būs rast atbildi. Bet varbūt tieši tā ari vajag. «Man tas ir nepanesami! Neciešami!» Vai tas pieder tikai jaunībai?»

— Jūs atnāksiet uz manu stundu? — Ruzanna Aļeksejevna jautāja.

— Es nesen jau biju pie jums.

— Sis tas ir mainījies. Pie dīzeļlokomotīvistiem, piemēram.

— Kas tad ir mainījies?

— Tāfeli es dalu tikai divās daļās.

— Divās?

— Jā. Vājo vairs nav. Jūs saprotat, nav! Jurij Mat-vejevič, es nodarbības vadīšu tāpat kā līdz šim. Pati uz savu atbildību.

— Uz manu gan, — direktors sacīja.

Ruzannai Aļeksejevnai bija diezgan sarežģīti uzsākt darbu profesionāli tehniskajā skolā. «Man ir problēma!» Ruzanna Aļeksejevna uztraucās pirmajās pedagoģiskajās sanāksmēs. «Skolēni nāk no astotajām klasēm, bet neprot atrast kopsaucēju. Nezina darbības ar daļskaitļiem.»

Vājo audzēkņu — cik vien vēlies! Tās vēl ir pagājušo dienu sekas. Tas vēl saglabājies no tiem laikiem, kad uz profesionāli tehniskajām skolām vidusskolas sūtīja tikai nesekmīgos. Tagad visgrūtāk ar vājajiem audzēkņiem Ruzannai Aļeksejevnai un Ņinai Mihai-lovnai. iVLatemātika un fizika — tie ir tehnikas pamatu pamati! Ruzanna Aļeksejevna paziņoja, ka nedomājot stundās vilkt tikai vājos, ja tai pašā laikā spējīgie audzēkņi garlaikojas. Viņa strādāja ar diferenciācijas metodi: deva atšķirīgus uzdevumus un piemērus spēcīgiem, vidējiem un vājiem skolēniem. Strādāja ar visiem vienlaicīgi, nevienu neizlaida no acīm. To viņa darīja veikli un skaisti. Trīs stundas vienas stundas laikā, it kā ar trim dažādām grupām. Bija patīkami iet uz viņas stundām, tāpat ari uz Eras Vasiļjevnas stundām. Era Vasiļjevna kā īsta māksliniece izteiksmīgi stāstīja par seno arhitektūru, glezniecību, skulptūru, bet matemātikā demonstrēja visasāko un augstāko pilotāžu.

Un tagad atkal inspektors un kārtējie iebildumi. Ju-rijs Matvejevičs ar prieku ies uz grupu D-4 un uzaicinās līdzi šo neticīgo inspektoru. Ak tu, Ruzanna, mīļais draugs, grupā D-4 vājo nav! Pavisam vienkārši pateica. Tagad sēž pieklususi krēslā. Bet acis mirdz. Vai, cik slikti šai grupā bija ar matemātiku! Tā vis nebija EL-16, akadēmiķi... Varbūt ar šo ideju par diferencētu apmācību profesionāli tehniskajās skolās griezties akadēmijā? Viņi taču skolu pazīst. Palīdzēs. Vienreiz atdrāzās dežurants — dieninieks — un skaļi paziņoja, ka atbraucis akadēmiķis. Jurijs Matvejevičs nosprieda, ka dieninieks kļūdījies. Toreiz dežurēja Luč-kovskis. EL-16 dulburis. Citādi viņu nenosauksi. «Nē, īsts akadēmiķis,» Lučkovskis neatlaidās. «Es viņam pajautāju: ko jūs vēlaties satikt? Bet viņš saka: es esmu akadēmiķis un atbraucu paciemoties pie jums stundā.» Tas bija fiziķis Stavrugins ar savu aspirantu. Ieradās bez brīdinājuma, bez telefona zvana. Fizikā mācīja par mūžīgo dzinēju. Ikvienam bija mājās jāizgudro mūžīgais dzinējs un sava ideja pēc tam jāaizstāv, katrā ziņā jāmēģina aizstāvēt.

Ņinas Mihailovnas Turčinovas stundā izcēlās disputs par mūžīgā dzinēja ideju. Sarunā tika iesaistīts arī Stavrugins. Viņš pastāstīja par modernām kibernētiskām mašīnām vai par «ģeniālajiem idiotiem», kā, izrādās, tās bija nosaucis kāds Rietumu fiziķis. Sis nosaukums, protams, izplatījās visā skolā. To lietoja, ne jau runājot par kibernētiskajām mašīnām.

Izdevās raita stunda, kurā iesaistīja reizē visu klasi — gan spēcīgos, gan vājos, gan vidējos. Stavrugins vēlāk pateica: «Jūsu skolā vismaz nenotiek nekādas muļķības.» Varbūt viņš ar to bija domājis minimālu konservatīvismu.

Bija patīkami. Taču akadēmiķis aizbrauca, bet pārslogotā programma palika. Kaut kā bija ar to jātiek galā. Un šeit patiesi «muļķībām» nebija vietas.

Pie Jurija Matvejeviča ieradās majors, kas vadīja militāro apmācību.

— Ir jākrāso mūsu sargkareivju pilsētiņa. Laukā jau pavasaris.

— Noteikti! Sūtiet puišus!

— Klausos, Jurij Matvejevič!

Majors ir majors — disciplīna viņam kā jau armijas cilvēkam.

Jurijs Matvejevičs līdz pat šim brīdim nav pārliecināts, vai tas ir pareizi, ka skolā ir komandieri, nevis grupu vecākie, kā parasti mēdz būt skolās. Komandieru padome, dieninieki. Laikam jau bērniem tā ir interesantāk. Un tas atbilst transporta darba raksturam. Jurijs Matvejevičs pats bija beidzis šo skolu. Jurija Mat-vejeviča meistars bija Vorotnikovs, bet depo arī toreiz plosījās Ļihanovs. Toreiz viņš strādāja uz tvaika lokomotīves. Ādas naģene, ādas jaka un veste un tās pašas dūres.

Jevgeņijs Konstantinovičs Vorotnikovs šodien nāks pie Jurija Matvejeviča. Viņš ir atbildīgs par materiālu savākšanu skolas muzejam. Vajadzētu Ļihanovam atņemt vesti, bet vēl labāk — dūres un katrā ziņā viņa katlu — būtu labi eksponāti.

Direktors kļuva jautrs. Viņš pat atcerējās, kas skolā pagaidām bija pats labākais no sērijas «ģeniālie idioti», jautājums: kāpēc klaudz dzelzceļa vagonu riteņi? Atbilde — riņķa laukums līdzinās jiR^2. Riteņi klaudzina ar šiem kvadrātiem.

Sienas avīzes humora nodaļā Smeļovs bija uzrakstījis: ja skolas direktors ir Jurijs Matvejevičs, tad skola pārdzīvo «Jurija laikmetu». Par šiem Smeļova vārdiem uzzināja ari pārvaldē un pa jokam sāka saukt par «Jurija laikmetu» visu to laiku, kad skolu pārorganizēja par profesionāli tehnisko vidusskolu.

Izgājis pieņemamajā istabā, kur sēdēja sekretāre Ta-

māra Aleksandrovna un mācību daļas darbiniece Vaļa, direktors jautri sacīja:

— Vienreizēji, iešu uz bibliotēku.

Vaļa palūkojās uz direktoru un pasmaidīja. Viņa saprata, ka direktors tīšām pateica «vienreizēji». Šo vārdu mēdz lietot Vaļa — iemācījusies no Šmeļova.

— Jurij Matvejevič, bija atnācis Skudatins, — sacīja Tamāra Aleksandrovna. — Viņš mazliet pasēdēja pieņemamajā istabā un aizgāja.

— Nākamajā reizē pasakiet viņam, ka viņš var ienākt arī pie manis.

— Labi, Jurij Matvejevič.

— Lai ienāk pie manis arī dizainers ar muzeja vitrīnu skicēm.

— Noteikti, Jurij Matvejevič.

Pēdējā laikā Jurijs Matvejevičs bieži domāja par Skudatinu. Viņš bija modinājis Skudatinā mīlestību uz dzelzceļu, iztaisījis viņu par mašīnistu. Viņa acu priekšā Vitja Skudatins no profesionāli tehniskās skolas audzēkņa izauga par meistaru. Viņš izveidoja labāko grupu skolā. Un tagad gadījusies kļūme ar pašu Viktoru. Kopš tā laika, kad viņa dzīvē uzradās šī Irina Kamburova. «Atklātību. Pedagogi visos laikos bijuši atklāti.» Jurijs Matvejevičs to atgādināja Viktoram. Taču Viktors bija atstājis viņa vārdus bez ievērības. Tagad sāka pat izvairīties no Jurija Matvejeviča.

Direktors iegāja bibliotēkā apskatīt jaunos uzskates līdzekļus vispārizglītojošo priekšmetu mācību kabinetiem. Bibliotekāre Veronika Gribanova kopā ar direktoru atvēra lielu saini un izņēma no tā plakātus. Izklāja tos uz grīdas. Shēmas, formulas fizikā, zinātnieku un rakstnieku portreti. Kādu laiku viņi abi visu to aplūkoja klusēdami.

— Veronika, ko tu domā par Skudatinu?

Veronika uzreiz neatbildēja.

— Viņš ir pa īstam iemīlējies.

— Vai tas tev tik droši zināms?

— To taču var redzēt.

— Pieņemsim.

— Jurij Matvejevič, ko tur pieņemt vai nepieņemt? Vai tad tas ir slikti?

— Nemaz nav slikti. Es nebūtu iebildis, ja viņš iemīlētos tevī, Veronika.

Bibliotekāre pasmaidīja.

— Šai ziņā direktori ir bezspēcīgi.

— Bezspēcīgi! — Jurijs Matvejevičs pamāja.

— žēl. — Viņš pasmaidīja. — Vienreizēji žēl, Veronika. Direktori taču ,..

— Ir vienreizēji praktiski ]audis, — bibliotekāre sacīja.

— Praktiski gan, — Jurijs Matvejevičs piekrita.

Pa bibliotēkas lielajiem logiem no otrā stāva varēja redzēt pagalmu, kas bija vēl sniega pilns, bet to jau sildīja pavasara saule.

Pagalmā stāvēja puiši, starpbrīdī iznākuši laukā uzpīpēt.

Direktors piegāja pie loga un palūkojās uz puišiem. Tad viņš stipri pieklauvēja pie loga rūts, lai zēni izdzirdētu. Viņi izdzirdēja un atgriezās. Cigaretes pazuda.

— īstie Sveiki, — Jurijs Matvejevičs pašūpoja galvu.

— Brašie zaldātiņi.

— Bet jūs viņus tomēr mīlat, — Veronika sacīja.

— Nekur no viņiem nespruksi.

Pieņemamajā istabā neviena nebija. Kabinetā pie galda bija pieskrūvēta parasta mājās lietojama gaļas maļamā mašīna. Jurijs Matvejevičs vērās uz to ne bez izbrīna. Pie tās bija pielikta zīmīte: «Es saprotu, ka gaļas maļamā mašīna nav lokomotīve.»

Kabinetā bijusi sieva. Jau pirms mēneša viņš solījās pielikt gaļasmašīnai rokturi. Bet šo Sveiku dēļ ne tikai rokturi, te pat galvu var pazaudēt!

Jurijs Matvejevičs paķēra gaļas maļamo mašīnu un izgāja no kabineta.

Tamāra Aleksandrovna jau atkal sēdēja savā vietā.

— Es būšu «tehniskajā jaunradē».

Darbgalda rūkoņā Jurijs Matvejevičs nejuta, ka ieslēdzas telekamera. Tikai pēc darbgalda apstādināšanas viņš izdzirdēja Tamāras Aleksandrovnas balsi.

— Jurij Matvejevič, ir atbraucis Georgijs Demja-novičs. Grib parunāt par puišu praksi uz vilciena.

Laikam arī depo priekšnieks skatījās ekrānā, jo viņš jautāja:

— Ar ko tu tur nodarbojies?

— Ar jaunradi, — Jurijs Matvejevičs atbildēja, aizstādamies priekšā darbgaldam ar gaļas maļamo mašīnu.

— Es jau redzēju gan, ar kādu jaunradi, — iesmējās depo priekšnieks.

— Nu, ja jau redzēji, tad nāc šurp.

— Man mājās putekļu sūcējs ... Varbūt atnest tev?

— Nes labāk Ļihanovam, — Jurijs Matvejevičs atvairījās.

Telekamera izslēdzās.

«Tu, direktor, kā liekas, arī vairies no atklātības,» Jurijs Matvejevičs klusībā pasmaidīja. Taču Skudatins un Kamburova viņam arvien vēl nedeva mieru. Kaut kas šajā lietā bija ļoti nopietns un neveiksmīgs. Tam gan nebija nekā kopīga ar «Jurija laikmetu».

Skolā strādāt — tā nav viegla maize, īpaši jau pārkārtošanās periodā, izlaiduma eksāmenu priekšvakarā,

kad nervozē puiši un nervozē pasniedzēji, un tad vēl visādas nesaskaņas ar meistariem. Bāzes uzņēmumos tiek puišiem gatavoti darba raksturojumi, pedagoģiskajās sēdēs spriež, kurš vēl nav atestēts un kāpēc. Bet kādi ir eksāmenu noteikumi... Tā, piemēram, sacerējums. Lai par sacerējumu saņemtu trijnieku, nedrīkst būt vairāk par četrām kļūdām. Vai tas maz iespējams! Par piecām kļūdām jau draud divnieks! Tā ka nav vēl zināms, kā beigsies «Jurija laikmets».

Jevgeņijs Konstantinovičs Vorotnikovs palīdzēja vispārizglītojošo priekšmetu mācību pārzinei Marinai Osi-povnai Dugincovai sastādīt otrā pusgada stundu sarakstu ‘pirmajam un otrajam kursam. Uz galda bija lapa, sagrafēta pēc nedēļas dienām, grupu un stundu skaita. Literatūras pasniedzēja Olga Fiļipovna lūdza neiekārtot viņai stundas piektdienās un sestdienās, jo šais dienās viņa strādāja par ekskursiju vadītāju. Eru Vasiļjevnu nedrīkst nodarbināt otrdienās un ceturtdienās, jo viņa raksta disertāciju. Direktoram nav izdevīgas pirmdienas, kad pilsētas pārvaldē notiek metodiskās padomes sanāksmes, kurās Jurijam Matvejevičam obligāti jāpiedalās kopā ar vecāko meistaru. Tātad šajā dienā arī vecāko meistaru nevar likt stundu sarakstā. Matemātiķe Ruzanna Aļeksejevna trešdienās ir aizņemta kvalifikācijas celšanas institūtā ... Marina Osipovna jau trešo gadu strādā par mācību pārzini, bet nevar bez Jevgeņija Konstantinoviča sastādīt stundu sarakstu. Vecais vīrs apgalvo, ka viņš esot iemanījies — tas atgādinot vilcienu kustības grafiku. Viņš zināja, cik grūti klājas Marinai Osipovnai. Zināja, cik neomulīgi un baisi viņa jūtas, kad viņai, kā jau mācību pārzinei, jātiek galā ne tikai ar vispārizglītojošiem priekšmetiem, bet arī ar tehniskajiem, par kuriem .Marinai Osipovnai senāk pat jausmas nebija. Tagad vajadzēja to visu aprēķināt un ielikt stundu sarakstā.

Kad blakus ir Jevgeņijs Konstantinovičs, Marina Osipovna nebaidās, ka pusgadā vienam pasniedzējam jāiekārto 425 mācību stundas. Ka specpriekšmetiem vēl pievienojusies vidusskolas programma. Senāk mēģināja pievienot vakarskolu, «vakareni», taču izrādījās, ka nepietiek ar «vakareni». Kopā iznāca deviņi vispārizglītojošie un vienpadsmit specpriekšmeti. Klases žurnālos vairs nepietika lapu, un pasūtīja jaunus žurnālus. Kā lai zēni ar to visu tiek galā? Marina Osipovna pati ir humanitāro priekšmetu pasniedzēja, tagad viņa sēž mājās pie grāmatām par elektrolokomotīvju uzbūvi, elektromateriālmācības pamatiem ... Marinai Osipovnai vai galva plīst pušu, bet viņai tas viss ir jāsaprot, jāzina.

DZO mazformāta izdevumā, kas parādījies skolā, ir rakstīts: «Nebaidies no eksperimenta.» tin vēl: «Saglabā humora izjūtu un cieni to arī citos.»

Saglabā un cieni.

Pirms mēneša no Valsts komitejas tika atsūtīta jauna direktīva vēstule: visiem jau esošajiem mācību priekšmetiem pievienot vēl tiesības — ģimenes, kriminālās, darba tiesības. Jauno racionalizatoru tiesības. Piecpadsmit stundu. Un ražošanas ekonomikas pamatus. Trīsdesmit stundas. Kā to ievietot mācību tīklā? Cik tad zēniem būs stundu? Nevis astoņas deviņas, kā bija līdz šim, bet desmit! Un vēl Valsts’komiteja nākamajā mācību gadā paredz fizikai piecas stundas nedēļā un matemātikai ar augstākās matemātikas elementiem arī piecas stundas. Runā, ka tas būs uz krievu valodas rēķina. No vidusskolu astotajām klasēm tad jānāk labi sagatavotiem zēniem.

Bet tā ir acīm redzama kļūda. Stundas krievu valodā nedrīkst samazināt. Marina Osipovna ir gatava par to cīnīties vienalga kur: pilsētas vai republikāniskajos pedagoģiskajos lasījumos, Valsts komitejā. Ne velti skolā populārs ir joks: «Kādas valodas tu pārvaldi?» — «Krievu valodu. Ar vārdnīcas palīdzību.»

Un kā šai gadījumā rīkoties ar stundu sarakstu? Bet Jevgeņijs Konstantinovičs gluži mierīgi ierakstīja nulles stundu pirms galvenajām nodarbībām. Ļoti interesantu stundu, lai puiši noteikti atnāktu. Ielika stundu sarakstā estētiku. Iepriekš sarunāja ar Eru Vasiļjevnu.

Viņa ir neliela auguma, enerģiska, ar stipru gribasspēku apveltīta. Eras Vasiļjevnas tēls katru reizi atbilst tam laikmetam, par kuru viņa stāsta, — Grieķijas senatne, etruski, Trāķija, Mikēnas, Asīrija. Uz Eras Vasiļjevnas nodarbībām nāk pat meistari un pasniedzēji, lai atbrīvotos no noguruma, mazliet atelpotu.

Era Vasiļjevna. Cik ātri un viegli viņa iejutās skolā! Varētu likties, ka viņas priekšmets ir tehniskai skolai tik neparasts. Negribēja to ieslēgt pastāvīgā mācību programmā. Domāja, ka šis priekšmets būs tikai pagaidām. Fakultatīvi. Kaut kas līdzīgs mākslas pulciņam. Bet Era Vasiļjevna uzvarēja, pierādīja savu taisnību.

Ņina Mihailovna Turčinova bija klasē. Rokām aizsegusi acis, viņa sēdēja nekustīgi un nedzirdēja zvanu uz stundu, bet zvans vēstīja, ka koridorā durvju priekšā nostājusies EL-16. Tosja Vandiševs gaidīja, kad Ņina Mihailovna iznāks no klases, lai varētu viņai ziņot, ka grupa nodarbībai sagatavojusies.

Taču klases durvis palika aizvērtas. Ņina Mihailovna nenāca laukā. Skolas otrā stāva gaitenis pamazām kļuva tukšs. Pārējās grupas — elektrolokomotīvju un dīzeļlokomotīvju remontatslēdznieki aizgāja uz nodarbībām.

Grupa stāv. Tosja paver durvis un ielūkojas klasē. Ninas Mihailovnas augumā un nekustīgajā pozā bi'a kaut kas tāds, kas neļava Tosjam viņu traucēt. Tosja nezināja, ko darīt. Viņš sajuta, ka ar Ņinu Mihailovnu noticis kaut kas neparasts, baismīgs un neizskaidro* jams.

Koridorā parādījās Marina Osipovna.

— Kāpēc neesat nodarbībās?

Tosja samulsis paraustīja plecus.

— Kur ir Ņina Mihailovna?

— Viņa ir klasē.

Marina Osipovna iegāja klasē un ieraudzīja Ņinu Mihailovnu — viņa sēdēja nekustīgi, nodurtu galvu,

— Kas noticis? Vai jūs slikti jūtaties?

Ņina Mihailovna pacēla galvu un palūkojās uz Marinu Osipovnu.

— Vīrs mani atstāja. — Un sāka raudāt.

Durvis ātri aizvērās. Tas, protams, bija Tosja.

— Es nespēju vadīt stundu, — Ņina Mihailovna centās savaldīties. Vienmēr kārtīgi saspraustie mati bija atrisuši, pielipuši pie mitrajiem vaigiem. Jaciņas apkakle saburzīta, sacēlusies stāvus. Vienā rokā viņa turēja slapju kabatlakatu, bet otrā — nelielu krāsainā krīta gabaliņu.

— Iesim, — Marina Osipovna maigi sacīja.

Ņina Mihailovna piecēlās. Nolika uz galda krīta gabaliņu. Rūpīgi notīrīja delnu ar kabatas lakatu.

— Es neredzu un nesaprotu, kas man jāraksta uz tāfeles. — Viņa pārvilka ar roku pār seju, tad ar delnu aizsedza muti, lai nebūtu jāraud. Acis viņai bija lielas, izbiedētas.

Uz tāfeles bija uzsākta formula. Ņina Mihailovna visu rītu bija centusies sevi pārliecināt, ka jānomieri-nās. Pasniedzējs nedrīkst ņemt līdzi klasē savu personisko dzīvi pat tad, ja personiskajā dzīvē notikusi katastrofa. Ņina Mihailovna neskaidri atcerējās, kā bija uzkāpusi otrajā stāvā, iegājusi skolotāju istabā, novilkusi mēteli un ielikusi skapī, pēc tam apstājusies pie pavēles, kas bija izlikta zem stikla, un nezin kādēļ ilgi, neatlaidīgi bija lasījusi šo pavēli par skolas teritorijā izvietotajām kabeļu līnijām, to saglabāšanu, ka atbildīgs par to būs elektriķis Vladimirs Feoktistovičs .Ļe-beds. Viņa nevarēja atcerēties, kāds izskatās elektriķis 1,.ebeds. Bija to aizmirsusi. Liekas, viņš ir desmit gadus jaunāks par mehāniķi, kura jubileju nesen atzīmēja. Bet viņa tūdaļ aizmirsa arī, kā sauc mehāniķi.

Tas viņu stipri izbiedēja. Ņina Mihailovna nesaprata, ko viņa tagad atceras un ko ir aizmirsusi. Skolotāju istabā Ņina Mihailovna bija viena. Meistari un pasniedzēji strādāja klasēs, pašreiz bija trešā stunda. Neviens viņai neko nejautāja, un nevienam viņai nebija jāatbild. Pēc tam viņa kaut kā bija nokļuvusi savā klasē un uz tāfeles centās uzrakstīt Faradeja likuma formulu. Viņa to neuzrakstīja, kaut arī formula ir pavisam vienkārša. Apsēdās pie galda un neko vairs necentās nedz atcerēties, nedz arī darīt.

— Nāciet man līdzi — Marina Osipovna apskāva Ņinu Mihailovnu un veda uz durvīm.

Viņas izgāja gaitenī. Marina Osipovna pateica zēniem:

— Grupa ir šajā stundā brīva.

Tosja izlikās, ka nekas nav noticis. Ari zēni centās izturēties tāpat, lai viss būtu kā vienmēr. Pat Misļivecs šoreiz klusēja.

Marina Osipovna iegāja direktora pieņemamajā istabā, pavēra kabineta durvis. Viņa ieraudzīja direktora kabinetā cilvēkus un atcerējās, ka pašreiz notiek vietējās komitejas paplašināta sanāksme, kurā izskata meistara Skudatina personisko lietu.

Marina Osipovna ieveda Ņinu Mihailovnu savā kabinetā un apsēdināja. No pieņemamās istabas viņa pasauca mācību daļas sekretāri Vaļu.

— Aizej pēc māsiņas, lai paņem līdzi aptieciņu.

Vaļa saprata, ka noticis kaut kas nopietns. Viņa saprata arī, ka labāk par to klusēt. Viņa tikai pateica Marinai Osipovnai:

— Zvanīja no pārvaldes, no vidusskolu daļas, jautāja, vai esot gatavs izlaiduma eksāmenu komisijas saraksts.

— Es viņiem piezvanīšu.

— Direktors interesējās, kā zēnus ēdinās, kamēr viņi rakstīs sacerējumu.

— Ienesīsim viņiem kaut ko ēdamu. Karstus cīsiņus, pa glāzei tējas ar sviestmaizi. Palūgsim meistarus,’ lai uzzina, ko viņi grib.

— Smeļovs saka, lai dodot tās vienreizējās sviestmaizes ar pikanto.

— Kādu pikanto?

— Ko?

— Es jautaju, kas tas par pikanto?

— Siers. Un vēl viņš teica: «Saulespuķu sēklas un katram pa cigāram.»

— Izbeidziet, Vaļa!

Ņina Mihailovna sēdēja gluži bez spēka. Nemitīgie zēnu joki, pa reizei parupji, uz kuriem nekavējoties vajadzēja rast atbildi, tagad viņu vairs neskāra. Viņai bija kļuvusi sveša skolas atmosfēra.

Ģimene likās tik stabila. Vīrs mīlēja meitu, tātad mīlēja arī Ņinu. Tā viņai vienmēr bija licies. Vismaz tik ilgi, kamēr viņa sāka strādāt šajā skolā. Semjons bija sašutis. Atstāt «tīru» skolu darba rezervju dēļ, kur arī viņš pats nokvern no rīta līdz vēlai naktij? Kādēļ? Viņam depo jau līdz kaklam. Un pēkšņi arī sieva aiziet strādāt uz profesionāli tehnisko skolu. Paklausīja nez kādam tur lūgumam. Nepārdomāti. Bez-perspektīvi. Viņš depo bija paguris no tiem proftehiem. Atbirums, nevis skolēni. Balasts, no kura atbrīvojas «tīrajās» skolās. «Tīrā» skola bija viņa paša sagudrots vārdiņš.

Tajā pašā dienā viņi pirmoreiz nopietni sastrīdējās. Ņina Mihailovna iekaisa, centās pārliecināt Sem-jonu — kā gan viņam radusies tāda attieksme pret sievas darbu, pret zēniem. Atbirums! Kā viņam nav kauna tā runāt. Viņš taču ir cilvēks ar augstāko izglītību. Inženieris! Vecais meistars Savuškins bija Ņinai sacījis, ka no «grūti audzināmajiem», neveiksmīgajiem puišiem iznāk veiksmīgi, tikai jāprot parādīt zēniem, kur slēpjas viņu spēks. Ņina Mihailovna pārnāca no vidusskolas uz profesionāli tehnisko skolu labprāt, ar prieku. Bet Semjons.., Viņš tagad aizgājis no viņas. Principiāli.

Semjons vienmēr bija nicinājis savu darbu. Depo drošības tehnikas inženieris. Pēdējā laikā viņā bija radies riebums pret cilvēkiem, pat pret sievu Ņinu. Un Ala ... Vai tiešām viņa aizies kopā ar tēvu? No manis aizgāja vīrs un aizies arī meita. Iemesls? Es nesaprotu, kāds ir iemesls. Iemesla nav. Nav! Absurds! Bezjēdzība! Kaut kādas muļķības!

Turpat netālu aiz istabas loga manevrēja dīzeļlokomotīves, formēja sastāvus. Kliedza radio — acīmredzot dispečers pieprasīja vagonus šķirotavā. Varēja dzirdēt, kā ar lieliem apgriezieniem strādāja dīzeļa stūmēj lokomotīve, kas ieveda elektrolokomotīves depo.

Atnāca medicīniskā māsa un iedeva Ņinai nomierinošas zāles. Ņina paklausīgi izdzēra tās. Māsiņa sacīja Marinai Osipovnai:

— Jefimočkinu, liekas, nepielaidīs.

— Atkal?

Māsiņa pamāja.

— Es ieiešu pie ārsta, — mācību pārzine teica.

Māsiņa aizgāja.

Marina Osipovna novilcināja sarunu ar Ņinu Mihai-lovnu.

Ņina Mihailovna sēdēja, galvu nepacēlusi. Tikai mazliet uzsprauda matus un sakārtoja jaciņas apkakli. Marina Osipovna lūkojās viņā un atcerējās, kā pati pirmoreiz bija ienākusi skolā, vecajā depo. Atskanēja zvans, un koridorā ar kliedzienu iegāzās tumša masa. Audzēkņi. Izskrien pagalmā, pīpē, un kādas ir viņu sarunas... Viņa stāvēja koridorā kā sālsstabs, paiet nevarēja. Kas te notiek? Viņa pati bija atnākusi šeit strādāt. Kāpēc? Koridorā tumšs, blakus no ceha, no mazgājamām kamerām, kur atradās remontējamās lokomotīves, nāca dīzeļdegvielas smaka.

Vājš gara auguma puisis apstājas viņas priekšā un saka: «Vai jūs esat jukusi, vai?» Pretējā telpā notrink-šķēja elektriskās ģitāras. Viņa gribēja puisim atbildēt, bet nekādi nebija iespējams, jo skanēja ģitāras. Puisis metās pie durvīm. «Ei, jūs, hipīši! Revolūcijas vārdā — atveriet!» Durvis atvērās, un puisis pazuda. Kas tas bija par puisi, kurš no audzēkņiem? Vitālijs Jefimoč-kins. Viņa dēļ Marina Osipovna tagad bija gatava lūgties ārstus, lai puisi pārbauda vēl un vēlreiz, lai nesteidzas brāķēt. Viņa sapnis ir vadīt elektrolokomotīvi. Un tas, ka Marina Osipovna toreiz koridorā bija «sajukusi», bija taisnība.

Puiši profesionāli tehniskajās skolās patiešām ir neparasti, bieži vien viņi nāk no mājām, kur mātes vienas pašas kaut kā izvelk ģimeni, kur nepietiek naudas pat tam, lai pasūtītu laikrakstus vai žurnālus. Marina Osipovna atceras, kā vienā no pirmajām stundām, kad viņa pateica kādam no audzēkņiem, lai viņš vāc laikrakstu izgriezumus par starptautiskajiem notikumiem, audzēknis bija atbildējis, ka viņiem mājās laikrakstu neesot, viņi nesaņemot. Marina Osipovna bija izbrīnījusies. Audzēknis atbildēja: «Nav naudas.» Tad viņa saprata savu kļūdu. Viņa norunāja ar direktora vietnieku audzināšanas darbā Leonīdu Pavloviču Ziharevu, ka skolai pasūtīs laikrakstu papildu komplektus, ar kuriem zēni varēs strādāt. Viņa sāka no mājas nest žurnālus un nedēļas laikrakstus. Tagad skolā ir vēstures un sabiedrības mācības kabinets. Katram audzēknim savs mācību galds. Uz pasniedzēju galda atrodas vadības pults, nospiežot slēdžus, tiek iedarbināta pasaules politiskā karte, magnetofoni, kinoiekārtas. Bet toreiz, kad Marina Osipovna aizgāja mājās, viņas drēbes oda pēc deguma un solāreļļas. Klases bija tumšas, mitras un ziemā aukstas. Trūka iekārtu, naudas, mācību auditoriju, mēbeļu. Marina Osipovna bija izmisusi. Sākumā viņai daudz palīdzēja Jevgeņijs Konstantino-vičs. Bet vai viņa, Marina Osipovna, ir pa īstam palīdzējusi Ņinai Mihailovnai? Kaut arī viņa zināja iemeslu, kura dēļ no Ņinas Mihailovnas var aiziet vīrs. Un tagad viņš ir aizgājis.

Ienāca Vaļa. Esot jāiet uz vietējās komitejas sanāksmi pie direktora.

— Zinu, zinu. Ej, — Marina Osipovna pamāja ar galvu. Kā lai atstāj Ņinu Mihailovnu vienu? Būtu ātrāk atskanējis zvans, tad skola pildītos ar jautrām balsīm, jokiem, izsaucieniem, ar dežurantu rūpēm. Bet Semjons ir draņķis. Patiešām draņķis.

— Jūs ejiet, Marina Osipovna, — sacīja Ņina Mihailovna. — Man jau ir labāk. Paldies. Es pati.

— Ieejiet pie Eras Vasi|jevnas, ko? — Jau atkal šis muļķīgais «ko?». Tieši tāpat kā Vaļai.

Ņina Mihailovna it kā pasmaidīja. Viņas mutes kaktiņi savilkās smaidā.

Ņina Mihailovna paņēma klausuli un uzgrieza tās skolas telefona numuru, kurā nesen pati bija strādājusi. Klausuli paņēma apkopēja. Ņina Mihailovna cerību pilna jautāja:

— Vai mana meita ir jau atnākusi uz stundām?

— Nav atnākusi, — apkopēja atbildēja. Brīdi padomājusi, viņa piemetināja: — Igora Vandiševa arī nav.

Ņina Mihailovna nolika klausuli. Igors ir pavisam citāds nekā Tosja. Aļas vistuvākais un uzticamākais draugs. Un Semjona pastāvīgais ienaidnieks. Semjons viņu neieredz. Bet kuru tad viņš mīl? Ņina Mihailovna pēkšņi kaut kā dīvaini nomierinājās. Tāpēc ka arī Igors nav ieradies uz stundām. «Brāļi Vandiševi, — vecākais tik mierīgs un stiprs, bet jaunākais — pavisam citāds, nemierīgs un ass, skolā viņam ir iesauka Molekulārā Nekārtība, — kā jūs abi man pašreiz esat vajadzīgi,» Ņina Mihailovna ar maigumu domāja. Tad viņa piecēlās un piegāja pie stundu saraksta — vai tiešām šodien nav estētikas stunda? Kaut vai par Trā-ķiju, par Mikēnām, par Prado muzeju Madridē vai par Ļeņingradas Ermitāžu.

Jevgeņijs Konstantinovičs Vorotņikovs pārbauda muzeja eksponātus — kā tie izvietoti, vai nav sajaukti uzraksti, dati, paskaidrojumi.

Skola jau apklususi. Ir vels. Aizgājuši arī paši centīgākie.

Jevgeņijam Konstantinovičam nav kurp steigties. Muzejs viņam ir tikpat dārgs kā elektrolokomotīvju laboratorija. Ja elektrolokomotīvju laboratorijā iekārtas, ar ko Jevgeņijs Konstantinovičs nodarbojas, ir pašas modernākās un mūsdienīgākās, muzejā toties ir visa Jevgeņija Konstantinoviča pagātne, dzelzceļa pagātne. Kā tas viss ir savākts! Zēni gāja un meklēja vecos dzelzceļniekus — mašīnistus, kurinātājus, pavadoņus, sakabinātājus, skolas pasniedzējus. Viņi savāca muzejam dokumentus, fotogrāfijas, sadzīves priekšmetus. Viņi iekļuva arī Satiksmes ministrijas arhīvā.

Jevgeņijs Konstantinovičs nospieda slēdzi uz paneļa, un pa sliedēm sāka kustēties tvaika lokomotīves modelis. Ar petrolejas lampām, kulisēm, ar sarkaniem riteņiem priekšā, «skrejriteņiem». Braši puiši, tikuši galā ar tvaika lokomotīvi. Rasējumus un zīmējumus, protams, gatavoja Fedja Baļins. Viņš spēj aprēķināt visu, kas vien vajadzīgs, un jebkurā mērogā. Tvaika lokomotīves modelī kaut kas atgādināja garkājainos zēnus. īpaši kulises. Katru mašīnu, ar ko zēni nodarbojas, viņi neviļus it kā piepilda ar sevi, ar savu raksturu, savu attieksmi pret to. Mašīna kļūst viņu draugs, biedrs. Tvaika lokomotīve kustas pa sliedēm un elš. Izpūš divus garus signālus, kad uzsāk atpakaļgaitu. Viss pēc instrukcijas. īsti gudrinieki!

Netālu no tvaika lokomotīves karājās audzēkņu grupas fotogrāfija, viņu vidū Jurijs Matvejevičs Rogovs. Kādi viņam formas svārki! Un naģene! Tolaik tie bija apbrīnojami skaisti. Tagad skolā tik švītīgs ir Drobizs.

Jevgeņijs Konstantinovičs paņēma rokās vecas nozīmītes «Teicams ceļu dienesta darbinieks», personības apliecības, emblēmas, caurlaides uz Maskavas elektromehānisko rūpnīcu, tur četrdesmit otrajā gadā audzēkņi izgatavoja detaļas «Katjušas» reaktīvajiem lādiņiem.

Tvaika lokomotīve lēnam kustējās uz priekšu un atpakaļ, izpūta tvaiku, kustināja garkājainās kulises un retumis pamirkšķināja lielās, tuvredzīgās acis.

Ir jāapskata vēl un vēlreiz, jāpārbauda. Šodien viņš palika, lai pārbaudītu. Taču Jevgeņijs Konstantinovičs zina, ka palika ne jau tādēļ, lai pārbaudītu, bet lai vēl un vēlreiz pabūtu šeit — pagaidām viens, lai atcerētos. Viņš ir no skolas pirmā elektrifikatoru izlaiduma. Braši puiši ar nolaizītiem cekuliem un šauriņām kaklasaitēm. Un kas te stāv? Mašīnista metāla lādīte, blakus izlikti instrumentu Ņikita Ļihanovs! Vai tiešām atdevis? Vorotņikovs to nav spējīgs sajaukt ne ar vienu citu. Jābūt dziļai skrambai. Jā, tiešām, iesķrambājums ir un cipars 132. Lokomotīves numurs. Un vēl viens cipars — Ņikitas meitas dzimšanas gads. Pareizi. Ir arī šis cipars. Viss ir pareizi.

Jevgeņijs Konstantinovičs paturēja rokā lādītes dzelzs rokturi. Lādīte oda pēc tvaika lokomotīves kurtuves. Varbūt viņam tikai tā šķita? Protams, tikai šķita. Viņam pat likās, ka sajūt kurtuves ugunis, dzird lāpstas šķindoņu, kad to iebāž oglēs, un tūlīt ogles viegli noslīdēs no lāpstas un ielidos dziļi kurtuvē, ugunī.

Vecais draugs tomēr ir iedevis lādīti. Izlūgušies viņam. Kurš īsti? Tosja Vandiševs? Drobizs? Jefimoč-kins? Viens no viņiem. Fedja Baļins Ļihanovam pat tuvumā neies. Arī Smeļovs ne — pēc gadījuma cehā pie presēšanas aparāta. Daudzi citi puiši arī neietu pie Ļihanova. Bet varbūt Jurijs Matvejevičs pats?

Jevgeņijs Konstantinovičs izslēdza modeli. Tvaiks pārstāja elst, nodzisa petrolejas lukturi. Apdzisa pagātne.

Ir jau vēls, laiks doties mājās.

5. nodaļa PREČU STACIJA

Ir nakts. Preču stacija atrodas blakus galvenās stacijas laukumam. Uz sliedēm stāv preču vilcieni. Daudzi, pienākuši no tālienes, klāti ar vējā sasalušu sniegu un ledaini vizuļo zem preču stacijas lampām. Virs dažiem vagoniem paceļas viegli dūmu mutulīši. Tie ir atsevišķi pasažieru vai pasta vagoni. Pie spirta cisternas rosās trīs cilvēki. Var dzirdēt, kā viņi cisternu urbj ar rokas urbjmašīnu. Viņiem pie kājām noliktas divas tukšas kannas.

Tosja Vandiševs un Šmeļovs lēnām iet gar vilcienu, kur atrodas cisterna. Ap vējajaku piedurknēm apsietas saites ar uzrakstu «Operatīvā vienība». Zēni ieklausās.

— Viesi ieradušies.

— Tā liekas.

Ne jau pirmo mēnesi puiši patrulē. Sākumā operatīvo vienību nemaz negribēja dibināt: milicija un komjaunatnes rajona komiteja šaubījās, vai profesionāli tehniskā skola spēs tikt galā tādos objektos kā preču noliktava un stacijas laukums. Objekti patiešām smagi. Bet pēc tam, kad vienība bija pierādījusi savas spējas, tai sāka ticēt un apstiprināja to par rajona operatīvo vienību.

Puiši izpētīja visas pulcēšanās vietas un laukumiņus, tuvāko māju parādes durvis un tumšās pavārtes, kur salasījās zaglēni, spekulanti, iereibušas puišu kā-

ras meičas, saldo papirosu tirgotāji, kas prasīja rubli par gabalu. Ja izpīpē tādu papirosu — jūties pilnīgi apdullis, sāc redzēt vīzijas, jo papirosos tabaka sajaukta ar kaņepāju ziedputekšņiem. Daudzi no EL-16 savā līdzšinējā dzīvē jau bija pietiekami labi iepazinuši šo tipu paradumus.

Tosja manās pirmais, aiz viņa Smeļovs. Trīs cilvēki darbojas pie cisternas. Viņu ēnas ir skaidri saskatāmas.

— Izlīdīsim pa vagonu apakšu pretējā pusē, — Tosja

sacīja.

Smeļovs pamāja. Bija radusies kaujas situācija, un komandiera pavēles nelika apspriestas. Tosja un Smeļovs palīda zem vagonu sakabes un negaidot iznira to triju priekšā, kuri strādāja ar urbjmašīnu.

— Operatīvā patruļa! — Tosja skaļi pateica. Viss tika darīts pēc vienības statūtiem.

Tie trīs atlēca no cisternas.

— Komandieris! Vai tad mani nepazīsti? Sveiciens naktsložņām un plikatām! — Viens no trijiem iznāca uz priekšu — īss mētelītis, mazās apkaklītes asie stūri sacelti uz augšu. Uz pieres krīt biezi mati, tie sniedzas līdz uzacīm. — Tu arī, Smeļ, dodies ekskursijā?

— Gibičs .<.

— Pazināt gan. Šoreiz staigājiet vien tālāk, patrulējiet.

— Kopā ar jums un jūsu krāmiem, — mierīgi sacīja Tosja. — Jūs esat aizturēti nozieguma vietā.

— Mēs esot aizturēti? — Gibičs ir izbrīnījies. — Komandieri, es par tādiem jokiem nemēdzu smieties! — Un viņš lēnām ar plaukstas sānu atbīdīja matus no pieres. — Es esmu tik stingrs kā divi cietumi kopā.

— Es ar tevi nekad neesmu jokojies.

— Tātad tu nejoko?

— Nē, tu to labi zini.

— Skumjš brīdis.

— Tev.

Smeļovs pačukstēja Tosjam:

— Viņi nav vieni.

Tosja parādīja Šmeļovam, lai viņš, tāpat kā Tosja pats, piespiestos ar muguru pie cisternas. Smeļovs piespiedās.

— Kāds vējš tad jūs atpūta? — Gibičs jautāja. Mati viņam atkal krita uz pieres.

— Varbūt viņi nav skuvušies? — sacīja viens no Gibiča pāriniekiem un, izņēmis nazi, pagrozīja to pirkstos.

— Redz, kā joko, — Gibičs teica. — Kurš tad ar nazi skujas! — Un viņš pasmaidīja par savu joku.

Turpat netālu uzliesmoja sērkociņš un apdzisa. Bija dzirdami uzmanīgi soļi. Pienāca vēl divi. Klusēdami apstājās. Atkal uzliesmoja sērkociņš, pēc tam ar knipi tika aizmests uz Smeļova un Tosjas pusi.

— Spirtiņam sērkociņi nepatīk, — sacīja tas, kurš aizmeta degošo sērkociņu. — Vai, kā nepatīk!

— Viņiem taču par garīgo viss zināms. Skolā pieredzi smēlušies.

— Esmu saticis savus bijušos drauģeļus, — sacīja Gibičs un pamāja uz Smeļova un Tosjas pusi. — Ar šito, — tagad Gibičs rādīja tikai uz Šmeļovu, — mēs uz viena beņķīša sēdējām. Mazulīši būrītī. Lai nu būtu! Dzeramo mēs dabūsim. — Gibičs piedauzīja ar pirkstu pie cisternas. — Bet uzkodām jūs mums no savas peļņas atvēlēsiet.

Tosja un Smeļovs bija pilnīgi ielenkti. Tosja norādīja Šmeļovam uz kannām un pačukstēja:

— Es kreiso... tu labo ... pēc mana signāla.

Smeļovs saprata, ko Tosja gribēja teikt.

— Vai jums labpatiksies klusēt? — Gibičs un pārējie pievirzījās tuvāk.

— Aiziet! — Tosja pieskrēja pie kannas, kas stāvēja pa kreisi no viņa, satvēra to un notrieca ar kannu divus uzreiz zemē. Smeļovs paķēra otru kannu un sāka to vicināt.

Tosja un Smeļovs izrāvās no aplenkuma. Bet Smeļovs paklupa pret sliedi un pakrita. Viņam metās virsū Gibičs. Tosja pasvieda Gibičam zem kājām kannu, un Gibičs arī pakrita.

Sākās kautiņš.

Kannas dārdēja un mētājās zem kājām. Saraustītas elsas, klusi kunksti, lamas, arī klusinātas, ne pilnā balsī. Tosjam metās virsū četri reizē, bet viņiem neizdevās^ Tosju pieveikt. Tas viņus saniknoja vēl vairāk, bet sāka ari mulsināt. Tādēļ te viens, te otrs no tiem, kuru Tosja bija atsviedis nost, vilcinājās par jaunu mesties viņam virsū. Grozīja rokās kādu nelielu dzelzs priekšmetu. Arī Smeļovs tagad bija kājās, cīnījās ar Gibiču, uzbruka viņam. Nolieca galvu, viņš mācēja kauties ar galvu.

— Tu domā, ka uz kādu vārguli esi uzrāvies, Gibič!

— Ak tu, manu saldumiņ!... — Gibičs iedziedājās un a_tkal ar delnas sānu atbīdīja matus no pieres.

Tālumā atskanēja soļi, tad sauciens:

— Uz priekšu, kantori!

Savējiem palīgā steidzās Dimka Drobizs, Misļivecs, Zerčaņinovs, Jefimočkins, Lučkovskis, Fedja Baļins. Cenzdamies neatpalikt, pēdējais skrēja Vaņa Karpuhins.

Operatīvās vienības istaba skolā atradas pirmajā stāvā, blakus fizkultūras zālei.

Aizturētos nosēdināja uz sola pie sienas. Viņi bija trīs. Diviem izdevās aizbēgt, arī Gibičam. Uz galda — kannas, urbjmašīna ar rezerves urbjiem, plastilīns, divi naži, resna gumijas šļūtene. Zerčaņinovs fotografē lietiskos pierādījumus, pēc tam pašus aizturētos. Viņi samiedz acis zibspuldzes spilgtajā gaismā, un acīs ir padevība.

— Paldies par uzmanību! — Zerčaņinovs nolika fotoaparātu un zibspuldzi.

Tosja raksta operatīvajā žurnālā. Misļivecs raksta aktu. Aizturētie sēž mierīgi, viņi saprot, ka šī nav: vieta, kur. izdosies kādu iebaidīt, — šeit ir pieredzējuši ļaudis, nav nekādi muļķi.

Istabā ienāca majors, militārās apmācības pasniedzējs. Šodien viņš ir vecākais pasniedzējs, vienības dežurants.

— Kā veicas?

— Viss kārtībā, — atteica Dimka Drobizs.

— Un kā ar Gibiču?

— Aizlaidās lapās, gnīda tāds ... — Smeļovs ar zobiem pievilka galus saitei, ar kuru viņam tikko bija pārsieta roka. Roku viņš bija savainojis, kad paklupa pret sliedi un nokrita zemē. — Gan mēs vēl izrēķināsimies. Es viņam vēl sadošu pa mūli.

— Smeļov! — majors uzsauca.

Vaņa Karpuhins aizstāvēja Smeļovu.

— Biedri major, tas gadās vienīgi tad, kad viņš ir satracināts.

— Smeļov, es lūdzu, iztieciet bez šādiem vārdiem ari tad, kad jūs *.. nervozējat.

— Klausos, biedri major!

— Kā veicas? Būs prokuroram darbs, — pie aizturētajiem vērsdamies, Dimka jautri noteica.

— Nu, mīļumiņi, — Misļivecs pasniedza aizturētajiem protokolu, — lasiet uzmanīgi un katrs uzlieciet savu autogrāfu. Ja esat analfabēti, iztiksim ar pirksta nospiedumu.

— Man liekas, viņus vajadzētu pabarot, — Vaņa Karpuhins pēkšņi sacīja.

— Glābšanas armija, ko tu neteiksi. — Smeļovs greizi pasmīnēja. — Varbūt mums vēl aizsūtīt Gībi-čam palmas zaru?

— Nedari Vaņam pāri, Smeļ, — Zerčaņinovs sacīja.

— Ivanuška, vai tad es tevi apvainoju?

— Nē.

Tie trīs klusējot parakstīja protokolu. Piebrauca milicijas mašīna.

— Pavadiet aizturētos, — majors izrīkoja.

— Būs darīts. — Dimka Drobizs bija atbildīgs par konvojēšanu. — Laupītāju kungi, sekojiet man. Rati ir padoti.

6. nodaļa LĒNA SKRIEŠANA

Jefimočkins uzmanīja tramvaju. Viņš bija atnācis uz pieturu, kas atradās tālu no skolas, lai tuvumā nebūtu neviena paziņas, un gaidīja. Pagaidām Jefimočkinu šeit bija redzējis vienīgi Tosja. Bet šai ziņā varēja būt mierīgs, pilnīga klusuciešana, nekādu muļķīgu joku. Lai nu tikai neierauga kāds cits. Izsmies.

Tramvaji šļakstīja kūstošo sniegu. Ļaudis pieturā, tramvajam tuvojoties, atlēca nost. Jefimočkins arī. Viņš gaidīja vienu noteiktu tramvaju, kuru vadīja rudma-tainā meitene Liza Bukanova.

Vitālijs iekāpa tramvajā, apsēdās tuvāk kabīnei un aizbrauca līdz galapunktam.

Kad viņš brauca pirmo reizi, Liza (to, ka viņu sauc Liza, bet uzvārds viņai Bukanova, Jefimočkins uzzināja no informatīvās tabulas) izlikās viņu neredzam. Jefimočkins nosprieda, ka tā pieklājas šādos gadījumos. Otrajā reizē Liza it kā pazina viņu. Vitālijs jautāja, kāpēc viņa neatnākot uz skolu. Kā nekā tuvas profesijas. Viņa nenoliedza, ka profesijas tiešām tuvas. Taču par iešanu uz skolu neko nesacīja.

Jefimočkins un Liza galapunktā atzīmēja kontrol-laiku, bet pēc tam vadīja tramvaju atpakaļ: Liza savā vietā, Jefimočkins aizmugurē, pasažieru sēdeklī.

Viņš sacīja Lizai:

— Tu tīri labi vadi tramvaju.

— Esmu iemācījusies, — Liza atbildēja.

Viņu sarunas sastāvēja no šādām atsevišķām frāzēm, kuras varēja pateikt īso atelpu brīžos, kad Liza nesēdēja vadītāja vietā, bet ielika biļešu ruļļus kasē vai tīrīja priekšējo stiklu. Vitālijs parasti brauca tramvajā no divpadsmitiem līdz vieniem. Divdesmit minūtes bija nepieciešamas pusdienām, četrdesmit minūtes viņš pavadīja Lizas tramvajā. Tas bija dienā. Un tad vēl vakarā tikpat ilgu laiku.

Liza savu vējajaku bija sajozusi ar lakotu jostu, kurai bija sarkana sprādze.

Reiz viņa sacīja Vitālijam:

— Ceļš pie manis ir garš. Es neesmu no šīs puses. Saprati?

— Sapratu.

— Varbūt tagad izkāpsi? Man nepatīk gadījuma rakstura ceļabiedri. — Un skatījās uz Vitāliju tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

«Ne jau velti rudmate,» Jefimočkins nodomāja.

Viņiem nez kāpēc viss iznāca otrādi: sākās ar patīkamu pazīšanos, bet virzījās uz to, lai pazīšanos pār-tra,uktu. Taču, jo nelokāmāka kļuva Liza, jo vairāk viņa Vitālijam iepatikās. Viņas vienkāršā «aptiekas» frizūra parādīja Lizas būtību, viņas nevēlēšanos izdaiļot sevi un savu raksturu. Lakādas josta, liekas, bija viņas vienīgais rotājums.

Zēni ieraudzīja Jefimočkinu. Lučkovskis tūdaļ savilka muļķīgu ģīmi — demaskēja iemīlējušos. Kostja Zerča-ņinovs pieklauvēja pie kabīnes stikla un sāka ar pirkstiem kaut ko rādīt. Vārdu sakot, pēc šī atgadījuma Liza gandrīz nemaz vairs nerunāja ar Jefimočkinu, it kā viņš būtu vainojams draugu uzvedības dēļ.

Lizas un Jefimočkina attiecības bija sabojātas. Tiesa, to veicināja arī nepieciešamība gatavoties eksāmeniem. Viņš vēlreiz satika Lizu Bukanovu un viņas tramvaju. Vai tas bija nejauši vai. nebija, par to viņš negribēja domāt.

— Kur tava elegantā josta? — Jefimočkins jautāja tapat runašanas pēc.

— Pavisam vienkārši — noņēmu. Tu, protams, esi vīlies?

— Man viens pīpisl

Tramvajs spēji apstājās, un klabēdamas automātiski atveras priekšējās durvis. Liza sēdēja taisni izslējusies, it kā sastingusi, pat nepagrieza galvu.

Jefimočkins stāvēja durvīs.

Līdz pieturai vēl bija tālu, bet tramvajs, pārkāpjot satiksmes noteikumus, stāvēja kā zemē ieaudzis, ar atvērtām durvīm.

— Kāp laukā! — Liza sacīja.

Jefimočkins ar vienu kāju nokāpa no kāpšļa.

— Kāp pavisam ārā!

Jefimočkins nolēca uz ietves. Ko tālāk darīt?

Tramvajs aizbrauca. Jefimočkins palika. Tādas tās lietiņas! Nestāvi zem kravas! Skolā karājas plakāts: liela svaru bumba, bet zem svaru bumbas — muša.

Tosja vēroja Jefimočkina romānu. Ne viņš to atbalstīja, ne arī nopēla. Ko Tosja saprot? Viņš vēl nekad nebija iemīlējies. Līdz tādai pakāpei, lai neatlaidīgi censtos iegūt meitenes labvēlību. Lai pārvarētu sevi, savu kautrību un censtos iepatikties. Bet grupas zēni gan jāapvalda, citādi jau runā nezin ko: nabaga mantzinis izšķērdējis sabiedrības naudu un pusdienu talonus «hetēriņas» dēļ. Vitālija stāvoklis arī bez visa tā ir sarežģīts. Tuvākajās dienās skolā būs kārtējā medicīniskā komisija, un nav zināms, vai tā Vitāliju atzīs par derīgu vai ne. Jau vairākas reizes skolas ārsts atzīmējis, ka viņam ir paaugstināts asinsspiediens. Šai jautājumā grupā neviens nejoko. Tagad uzradusies «hetē-riņa» (to, protams, izdomāja Šmeļovs). No tā vien jau pat veselam cilvēkam spiediens nevar būt vairs normāls. Katrā ziņā Tosja parūpēsies, lai Vitālijs kārtīgi paēd pusdienas un lai nelec augšā no galda kā tāds nenormālais, tikko izdzird braucām tramvaju.

Uz skolu bija atnākuši Vitālija vecāki. Tēvs gara auguma — tātad dēls atsities tēvā, bet māte maziņa ar jocīgiem sprogainiem matiem. Viņi bija klusi un nemanāmi. Bija atnākuši pie meistara, bet Viktora Daņi-loviča, kā vienmēr, nebija, un viņus pieņēma direktors. Vitālija vecāki bija uzzinājuši, ka medicīniskā komisija negrib pieļaut dēlam strādāt par mašīnista palīgu. Uztraucās. Vitālijs viņiem, protams, neko nestāstot, un viņi baidoties jautāt. Dēls taču ir jau pieaudzis un patstāvīgs. Tāds viņš bijis vienmer. Un tomēr bija atnākuši. Jurijs Matvejevičs pastāstīja par Vitāliju, ka viņš ir lielisks puisis, kā grupas biedri viņam pieķērušies, taču veselība Vitālijam patiešām pagaidām neatļaujot strādāt par mašīnista palīgu. Bet viņš ir sapratīgs pui-sis un pratīs pareizi iekārtot savu dzīvi. Arī skota vienmēr būs kopā ar viņu un palīdzēs jebkurā brīdī., Jurijs Matvejevičs pacentās arī neuzkrītoši pieminēt Vitālija aizraušanos (direktors zināja par tramvaja vadītāju), bet vecāki mājienu nesaprata. Tātad viņi neko nezināja. Tādēļ Jurijs Matvejevičs sarunu par šo tematu neturpināja. Direktors uzticējās saviem audzēkņiem un cienīja viņu neatkarību, īpaši ja tā bija tik stingra kā Jefimočkinam.

Dima Drobizs bija izlēmis dienēt flotē. Viņš tāpat būs mašīnists vai, pareizāk sakot, kļūs par mašīnistu, tikai ne uz elektrolokomotīves, bet gan uz karakuģa.

Jūra viņam liekas ļoti simpātiska. Tā ir gluži vienkārši skaista, bet, kā jau zināms, Dimka Drobizs bez skaistuma rūsē.

Dima aizrakstīja vēstuli Augstākajai kara flotes inženieru skolai Ļeņingradā, vai viņš drīkst iesniegt dokumentus. Viņš drīz pabeigs dzelzceļnieku profesionāli tehnisko skolu, viņš pārzina elektrodzinējus un to remontu. Pabeidzis skolu, viņš iegūs mašīnista palīga un trešās kategorijas atslēdznieka specialitāti. Viņš nevienam grupā par vēstuli nebija stāstījis — ne Viktoram Daņilovičam, ne Tosjam, pat savam draugam Smeļovam ne. Dimam šķita, ka puiši viņu varbūt nesapratīs, uzskatīs par pārbēdzēju,'nodevēju. «Kantorī uzradies dezertieris.» Smeļovs sacīs: «Tu, cālīt, esi nolēmis uzdot. Bet es esmu tik stingrs kā divi cietumi kopā ...» Kad Smeļovs nervozē, viņa valodā iezogas vārdi no «tās dzīves». Kaut arī viņš cenšas tikt no tiem vaļā. Ar šiem vārdiem cīnās literatūras pasniedzēja Olga Fiļipovna, Era Vasiļjevna un, protams, Marina Osipovna. Marina Osipovna karo pret visiem šiem Sme-ļova vārdiņiem. Smeļovs viņai ir apsolījis, ka turpmāk nelietos vairs vārdu «pē», turklāt viņš viltīgi smīn,

tāpēc ka «рё» it kā nemaz nav slikts vārds, to taču lieto mazi bērni, bet Šmeļovs to izrunā tā, ka Marina Osipovna ilgi un aizdomīgi uz viņu skatās. Un viņa pareizi dara.

Vēstuli Dima ir nosūtījis. Viņš gaida atbildi. Tad viņš nolēma, ka tomēr jāparunā ar Viktoru Daņiloviču. Bet vai tad ar viņu tagad var runāt? Pēc precībām viņš ir it kā mazliet apmāts. Varbūt no laimes? Runā, ka Irina Kamburova esot īsta skaistule. Tosja un Fedja redzējuši viņu mājas apstākļos. No Tosjas nekādus epitetus nevar izdabūt, ari no Fedjas nevienu daudzmaz sakarīgu vārdu nevar izspiest. Iznāk, ka šo Irimi Kamburovu neviens nav redzējis. Bet meistars ir pazudis, izkusis savās jūtās. Viņam tagad savas darīšanas, bet puišiem — savas.

Ja nu no Ļeņingradas pienāk noraidījums? Nav vērts iepriekš galvu lauzīt. Uzrakstīs, ka proftehi nav vajadzīgi. Vēl pa vecam, no arodskolu laikiem, šim vārdam nav laba skaņa. Viņus neuzskatīja par īsti pilnvērtīgiem cilvēkiem: izglītību iegūst vairāk pa sporta līniju: bokss, motosacīkstes, slēpošanas krosi, vārdu sakot, «uz slēpju nūjām». Patiesībā, ja neatbalstās uz nūjām, uz kruķiem, tad izglītība tiešām var nogāzt tevi no kājām. Bet vai tad to zina plašākajās aprindās? ... Gāžas tev virsū kā lavīna no kalna. Skolas elektriķis Ļebeds, dzirdot puišu un skolotāju sūdzības, atbild, ka no izglītības nenobeigšoties. Doma nav pārāk smalki izteikta, bet... neviens tiešām vēl nav pagalam.

Dima atlika sarunu par saviem plāniem uz neno-, teiktu laiku. Kaut arī šādām sarunām īstais laiks bija pienācis. Nu nekas, kad būs atbilde no Ļeņingradas, tad viņš arī pateiks grupas biedriem. Viņš jau bija izdomājis, kā teikt: «Zēni, jūs taču zināt, kā man patīk skaistas cepures!»

Varbūt tomēr aiziet pie Tosjas mājās? Parunāties. Tosja sapratis Dimu. Viņi taču līdz šim vienmēr sapratuši viens otru. Grupas komandieris un komsorgs. Un vispār — kas gan tik sevišķs ir Dimas lēmumā? Viņš vienkārši aiziet armijā agrāk par citiem puišiem. Pagājušajā gadā Marina Osipovna bēdājās, ka divi bija aizgājuši uz kara skolu, liekas, uz aviācijas.

Tosja nebija mājās. Viņa māte sacīja, ka Tosja vēl esot skolā. Dimka atcerējās, ka šodien ir komandieru padome.

Mājās pie galda, kuru apgaismoja maza galda lampa, sēdēja Vaņa Karpuhins, mācījās eksāmenu biļetes fizikā un taisīja špikerus. Vaņa visus trīs gadus bija labi mācījies,, špikerus viņš taisīja tāpat, drošības dēļ. Rakstīja, kam līdzinās pirmais Faradeja likums, otrais, apvienotā likuma beigu formulu. Uzrakstīja, kam līdzinās Faradeja skaitlis. Un pēkšņi Vaņa nokaunējās. Viņš taču to visu zina! Vaņam likās, ka ir pats sevi apvainojis. Ņems un apēdīs savu špikeri!

Vaņa nopūtās un nolika galvu uz špikera. Viņam gribējās gulēt. Tūlīt Vaņa pacels galvu un sakošļās špikeri. Bet galva nepacēlās. Bija patīkami gulēt uz galda lampas sasildītās papīra lapas. Vaņa aizvēra acis, varbūt acis pašas aizvērās. Nezin kādēļ viņš atcerējās, kā nesen starpbrīdī kopā ar Tosju, Šmeļovu un Fedju Baļinu bija iegājis «tehniskajā jaunradē», bet tur direktors kaut ko darīja pie urbjmašīnas. Bija uzvilcis Vaņas darba uzsvārci. Istabā iespraucās arī Lučkovskis un tūlīt pazuda: viņam ir nosacījuma reflekss, ieraugot direktoru. Bet Vaņa sacīja direktoram: «Jums mugurā mans uzsvārcis.» Jurijs Matvejevičs pamāja un novilka uzsvārci. «Ko jūs šeit taisījāt?»

Vana jautāja. «Gaļas maļarno mašīnu,» direktors atbildēja. «Ēdnīcai?» Vaņa jautāja. Bet tad sāka runāt Smeļovs: «Ziņkārība, Ivanuška, nav trūkums, bet.. .» — «Cik smieklīgi!» Vaņa vēl paguva nodomāt. Viņš jau gulēja. Uz viņa vaiga bija nospiedies Faradeja skaitlis kulonos un ekvivalentos.

Tosja brauca mājās ar tramvaju. Aiz vagona vadītāja kabīnes stikla varēja redzēt pazīstamo rudo matu kušķīti.

Kamēr tramvajs stāvēja pie gaismas signāliem, meitene palūkojās uz Tosju. Tosja nešaubījās, ka viņa ir to pazinusi. Tosja vēroja, kā viņa vada tramvaju: meitene to darīja droši, tomēr varēja manīt, ka viņa darbā vēl iesācēja. Viņa mašīnu vēl nepārvaldīja, vadītāja un mašīna vēl nebija vienots veselums.

Kādā pieturā Tosja ieraudzīja Jefimočkinu. Vitālijs grasījās kāpt tramvajā pa priekšējām durvīm, lai rudmate viņu ieraudzītu, bet, pamanījis Tosju, steidzīgi un tāds kā nokaunējies pazuda.

Tosja palūkojās uz rudmati: nekas viņas pozā nebija mainījies, matu kušķis virs vējajakas apkakles pat ne-ietrīsējās. Viņa tādu Jefimočkinu pat pazīt negrib. Bet vai tad tā ir?

Tosja aizrāvās ar dažādiem pieņēmumiem un gandrīz aizbrauca garām savai pieturai. Tosja domāja arī par sevi. Viņš apprecēsies. Noteikti. Viņam būs dēls. Noteikti. Viņu ģimenē bija uzauguši divi dēli — viņš pats, Tosja, vecākais, un Igors — jaunākais. Viņu tēvs ir miris, bet dēli dzīvo. «Darbojas,» — tā būtu teicis tēvs. Viņš bieži bija atkārtojis: «Darbojieties, zēni.» Tosja darbojās. Vienīgi ar meitenēm viņam nekas neiznāca. Trūka veiklības sarunās, jautrības, prasmes par katru cenu iepatikties, izcelties uz citu puišu fona, «būt jautram visos virzienos». Viņš nedejoja. Neprata. Tosja zināja, ka tas viņam nekad neizdosies. Dimka Drobizs un Smeļovs — viņi ir vislielākie speciālisti sarunas ar meitenēm. Arī dejo pirmklasīgi. Vienīgi Luč-kovskis ir pārāks. Taču Lučkovskis dejošanā ir pārāks par visiem. Šrneļovs mēdza sacīt, ka, Lučkovskim dzimstot, zemeslodes dežurants ir bijis Igors Moisejevs.

Tosja palūkojās uz savām rokām un kājām. Nav ko cerēt — ar dejošanu neveiksies. Starp citu, bija viens gadījums — pavisam nesen, Oktobra svētkos. Skolā bija sarīkota balle. Dejas. Bija uzaicinātas meitenes no kulinārijas skolas. Ballē spēlēja ansamblis «Ekspresis». Tika paziņots, ka nākamā būs dāmu deja. Kāds ievilka Tosju aiz rokas dejotāju pulkā. Tā bija Veronika Gribanova, skolas bibliotekāre.

Balle notika fizkultūras zālē. Grīdas bija iezīmētas basketbola spēlei — līnijas, loki, pusloki.

Tosja atjēdzās, pamanījis, ka stāv kopā ar Veroniku pie dzeltenās līnijas, no kuras tiek mesti soda metieni.

— Kustieties vieglāk, — Veronika sacīja.

Tosja juta, ka virzās uz priekšu, jo dzelteno līniju uz grīdas nomainīja brūns pusloks.

— Vieglāk turiet manu roku. Jūs esat kā ...

— Zilonis trauku veikalā.

Veronika pasmaidīja, bet neteica ne vārda.

— Tā man jau reiz sacīja, — Tosja pateica.

Veronikai mugurā bija plāna balta blūzīte, gandrīz kā

vasarā, un gari melni svārki ar nelielu iegriezumu sānā. Šoreiz viņa bija bez brillēm. Pavisam citāda, nepazīstama meitene.

— «Only you»! — Lučkovskis paziņoja, kad «Ekspresis» sāka spēlēt citu dejas melodiju. — «Tikai tu.» Tulkojums no angļu valodas.

•— Es vairs nevaru padejot, — Veronika sacīja. — Tik smieklīgs!

— Lučkovskis? — Tosja jautāja.

— Jā, — Veronika atkārtoja, Lučkovska balsi atdarinādama: — Only you!

Tosja un Veronika atgāja malā.

— Es kaut kur lasīju, ka cilvēki noveco pa septi* riiem gadiem reizi. Dzīvo un dzīvo, bet septītajā gadā ...

— Tosja, tagad jūs mani smīdināt! — Veronika ska|i un atklāti pasmējās. Seja viņai no smiekliem bija kļuvusi sārta. — Jūs — un par vecumu ...

Veronika palūkojās uz viņu, un Tosjam šķita, kat meitene pieskaras viņam ar savu balto blūzīti, tāpat kār pirmīt dejojot. r

Viņš vēlāk, tāpat kā vienmēr, gāja uz bibliotēku, bet Veronika bija pavisam parastā darba tērpā un čībiņās.

Vai tiešām tas, kas dzīvē ir pagājis, nekad vairs neatgriežas? Tosja izbijās no šī viņam pavisam neraksturīgā stāvokļa, viņš saprata, ka tas viņu padara vājāku.

Mājās durvis Tosjam atvēra māte. Kopš bija miris tēvs, viņa nekad nelikās gulēt, nesagaidījusi dēlus.

Māte pacietīgi gaidīja dēlus un atvēra durvis, kā likās, tieši tajā brīdī, kad viens vai otrs no viņiem tikai sniedzās pie zvana pogas. Viņa pazina tikko saklausāmos soļus kāpnes. Neko viņa nejautāja, tikai gaidīja. Kad dēli pārnāca, mate priecājās, ka bērni mājās, kopā ar viņu, ka viņa nav viena. Tosja to saprata. Igors varbūt to vel nesaprata.

Tosja mācījās tajā pašā vidusskolā, kurā pašreiz mācās Igors. Taču skolu pabeigt neizdevās, jo nomira tēvs. Operāciju neuzskatīja par sarežģītu. Negaidot sākas iekaisums, ar kuru netika galā. Uz slimnīcu gāja

Tosja un māte. Igoru neņēma līdz. Tēvs neatļāva. Tos-jas pēdējā tikšanās reizē tēvs jau cīnījās ar nāvi. Tosja to saprata. Liekas, arī tēvs to saprata. Tēva rokas, ar pastāvīgā fiziskā darbā sastrādātiem pirkstiem, vārgas, locītavās izdilušas, gulēja virs segas. Un Tosja juta, ka tēvs neatgriezīsies mājās. Tēvs sacīja: «Kā gribētos paostīt svaigu ēveļskaidu smaržu...» Tosja apjuka, bet tūlīt saprata, ka svaigu ēveļskaidu smarža tēvam ir viņa bērnu dienu smarža, jo vectēvs bija namdaris.

...Tosja skrēja pa ielu. Kur ņemt ēveļskaidas? Kur pilsētā pašreiz ir svaigas ēveļskaidas? Tosja atrada tās mēbeļu veikala galdnieka darbnīcā un drāzās atpakaļ uz slimnīcu. Paskrēja garām dežurējošajai medmāsai un sanitārēm. Tēvs gulēja izolatorā. Tosja izkaisīja skaidas tēvam uz gultas — svaigas priežu skaidas ar brūnām koka gadu slāņu svītrām, ar terpentīna smaržu, ar ēveles asmeņa iecirtumiem, tas gadās tad, ja asmens slīd pārāk dziļi un skaida izlūst no dēļa. Tagad ēveļskaidu smarža Tosjam vienmēr atgādina to dienu, kad viņš skrēja, skaidas sev klāt piespiedis, un vēlāk slimnīcā izkaisīja tās tēvam uz krūtīm.

Tosja negāja uz rūpnīcu, kurā tēvs bija strādājis. Viņš nespēja to darīt. Tur jau no tālienes varēja dzirdēt darba troksni tēva cehā. Tēvs bija teicis, ka vienmēr pazīstot sava kalējvesera balsi. Tāpat kā Tosja tagad pazīst savas elektrolokomotīves balsi.

Tosja nogaidīja, atlika gājienu uz rūpnīcu, kaut gan labi saprata, ka viņam ir jāpieņem lēmums, ka turpināt mācības vidusskolā viņam nav tiesību. Uz dzelzceļnieku skolu strādāt pārgāja Marina Osipovna. Viņa joprojām nāca uz savu bijušo skolu un stāstīja, kā būs jaunajā — dzelzceļnieku skolā. Tā Tosja nokļuva skolā, bez kuras viņš tagad nespēja iedomāties savu dzīvi.

Viņš labi atcerējās stāšanos skolas ierindā, uz ietves ar krītu bija atzīmēts, kur katrai grupai jāstājas. Tosja stāvēja EL-16 priekšgalā. Arī tas bija pirmoreiz, pēc sapulces, kurā viņu ievēlēja par komandieri. Viņš vēl tagad atceras, kā puiši toreiz stāvēja: Gibičs ar augstprātīgi piemiegtām acīm, ar sērkociņu mutē; Dima Drobizs vecās kedās, uz kurām ar lodīšu pildspalvu drukātiem burtiem uzrakstīts vārds «Losandželosa». Dima dzīvoja Maskavas nomalē stacijā Losa. Pielikums «Andželosa» acīmredzot bija ar nolūku, lai padarītu nozīmīgāku Dimas dzīvesvietu. Vaņa Karpuhins, mazs, ar tuklu, naivu seju. Fjodors Baļins, no kura katrs vārds ar knaiblēm bija jāvelk laukā kā nagla, kas iedzīta līdz pašai galviņai. Kustīgais, nemierīgais Jefimockins. Smeļovs — vienmēr nežēlīgi ironisks. «Tas nespēj mani kratīt,» — tāda vienmēr bija viņa mierīgā atbilde, un to tūdaļ pārņēma visa skola. Marina Osipovna bija pirmā, kura spēja pieveikt Smeļovu, pierādīdama, ka viņa autortiesības uz šiem vārdiem nav likumīgas, tagad viņa cenšas apkarot vārdu «vienreizēji», ko Smeļovs ieviesis skolā. Bet pēc tam Smeļovs vairākus mēnešus pavadīja labošanas darbu kolonijā. Tāds izlēciens bija viņa dzīvē.

Vienaldzīgais Lučkovskis — aizņemts tikai pats ar sevi, ar savu paša personu. Kostja Zerčaņinovs sagumzītās biksēs, kurām stilbu galos iešūtas rāvējslēdzēja puses ar zobiņiem, nošķiebtos zābakos, ar gariem, nekoptiem matiem. Matus viņam piespieda apgriezt grāmatvede Ksenija Borisovna. Viņa vienkārši atteicās aprēķināt Kostjam stipendiju, kamēr viņš savu «globusu» nebūs savedis kārtībā. Pēc tam notikums ar Zer-čaņinovu — tas nebija mazāk bēdīgs kā notikums ar Smeļovu. Ierindā izslējies stāvēja Misļivecs. Viņš bija tievs kā ilkss. Un tad vēl pavisam klusi puiši no Maskavas apgabala. Lai deviņos tiktu skolā, šiem puišiem vajadzēja celties sešos no rīta. Ar autobusu bija jābrauc līdz stacijai un tad vēl apmēram pusotras stundas ar elektrisko vilcienu, kurā gan guli, gan neguli un tā vēl vairāk nogursti. Kopmītnes skolai nebija.

Tosja toreiz stāvēja visu puišu priekšā. Viņi lūkojās uz Tosju un katrs pēc saviem ieskatiem apsvēra Tosjas iespējas, savu attieksmi pret komandieri. Tosju komandiera postenim izvirzīja komjaunatnes komiteja un meistars Viktors Daņilovičs Skudatins.

Grupas puiši nobalsoja un devās katrs uz savām mājām. Par to Gibičs sacīja: «Nosita ar dūzi.» Vecaja skolā neviens nebūtu iedrošinājies par Tosju tā runāt, pat vecāko klašu audzēkņi ne. Tosjas fiziskais spēks skolā sen jau bija novērtēts, tāpat arī mājā, kur viņš dzīvoja, kaut arī spēku Tosja lika lietā tikai ārkārtējā gadījumā, kad apstākļi spieda to darīt.

Nekad Tosjam nebija garu sarunu ar Marinu Osi-povnu, nebija arī nekādu pamācību. Marina Osipovna pieņēma Tosju skolā un cereja arī viņu izvadīt no skolas sienām. Kaut arī skola viņiem abiem tagad bija cita.

Tosja mīlēja Marinu Osipovnu, bija mācījies pie viņas bērnībā, mācās arī tagad. Tomēr Marina Osipovna bija skolotājā, kura vairak iederējās iepriekšējas skolas dzīvē, bet meistars — tas nozīmēja jaunu pieauguša cilvēka dzīvi. Nebija Tosjam vairs tēva — radās meistars. Tā tas bija daudziem puišiem. Bet tagad viņi zaudēja šo ģimeni. Ģimene bija it kā saārdīta. Tā Tosja vērtēja savu stāvokli un savas grupas puišu stāvokli. Tagad Tosja gāja pie Fedjas Baļina un centās ietekmēt viņa tēvu. Darīja to, kā mācēja. Bet viņš nemaz nejutās priecīgs, likās, it kā draugs būtu pazemots.

Tosja jautāja mātei:

Kur Igors?

— Vēl nav pārnācis.

Meklējiet apelslniņus... So «apelsīniņu» Tosja labi pazīst. Aļa Turčinova, Igora klasesbiedrene, viņu pašu skolas fizikas pasniedzējas Ņinas Mihailovnas meita.

, >. Viņi staigāja jau ilgi ar skolas somām rokās. Aļa vieglā mētelī un īsos zābaciņos. Galvā vilnas lakatiņš, sasiets pakausī. Kreisajā pusē pie apkakles piesprausta saktiņa no caurspīdīga dzintara. Igoram mugurā spilgtas krāsas vējajaka, kājās sporta zābaki. Cepuri Igors nevalkā, nepieciešamības gadījumā — vienīgi slēpotāju cepuri, arī tikai lielā salā.

Igors bija atradis Aļu netālu no skolas pie depo ķieģeļu sienas. Kad īsti bija sākusies Aļas un Igora Vandiševa draudzība, neviens no viņiem abiem neatcerējās. Varbūt fizkultūras stundā, kad Igors palīdzēja Aļai aizsiet kedu auklas, vai klasē, kad Aļa bija mazgājusi tāfeli ar šampūnu «Pērle» un viņš tāfeli noslaucīja ar dvieļa galu. Varbūt uz garā koka tilta, kas pacēlās pāri dzelzceļam. Toreiz Aļa gāja un no abām pusēm pieturēja kleitu, kas piepūtās kā balons. Igors uz tilta bija aizšķērsojis viņai ceļu. «Ko tu gribi?» Aļa jautāja. «Atrod mani čaumalās, ja ne — tevi atradīšu,» sacīja Igors un nometās uz ceļgala. Viņa acis smējās. «Šeit ir kvēpi,» Aļa teica. «No dīzeļlokomotīvēm,» Arī viņas acis kļuva līksmas, turklāt jocīgi saraucās deguns.

Kad sākās viņu draudzība? Sākās — un viss. Nav ko lauzīt galvu.

Divi gāja pa pilsētu un klusēja. Tad Igors pateica:

— Nelietis.

Aļa apstājās un palūkojās uz viņu. Viņas acis ar garajām, mīkstajam skropstām strauji pildījās asarām. Aļa baidījās mirkšķināt acis, jo tad asaras tūlīt sāktu ritēt pa vaigiem.

Igors un Aļa stāvēja viens otram pretim. Viņi mīlēja viens otru. Tagad viņi bija atbildīgi par citu cilvēku meliem un nelietību. Par svešu ļaunumu.

Plūda ļaužu straume, kustējās pilsētas transports. Sniegs pilsētā bija negaidot pazudis. Ielas sausas. Nesala vairs. Bija pat silti. Cilvēki izskatījās pavasarīgi, satraukti. Varbūt bija noguruši no sala. Šodien visa pilsēta bija pavasarīga.

Igoram un Aļai garām aizsoļoja mazs skolnieciņš. Viņam bija mugursoma, mugursomā celofāna lodziņ;» bija ielikta braukšanas biļete. Skolnieks pablenza uz Igoru un gaja tālāk. Vēl ilgi uz viņa muguras varēja redzēt biļeti. Aļa ar skatienu pavadīja skolnieku. Tā viņai bija vieglāk. Viņai pat šķita, ka nav dzirdējusi, ko Igors nupat bija sacījis par viņas tēvu.

— Nelietis! — tagad Igors jau kliedza. — Viņš nekad nav mīlējis ne tevi, ne tavu māti!

Igors bija objektīvs — viņš negribēja aizvainot, viņš vēlējās nomierināt Aļu. Iemācīt viņu būt stingrai un nesamierināmai. Aļa taču bija aizbēgusi, lai nebūtu jādzird patiesība. Bija aizbēgusi no mājām, steigusies projām, lai nebūtu jādzird vārdi, kurus tēvs sacīja viņas mātei.

Viņa bija gājusi gar sliedēm, kur manevrēja dīzeļlokomotīves un skaļi svilpa, brīdinot par briesmām. Bet Aļa par briesmām nedomāja. Gāja, kamēr atdūrās pret ķieģeļu sienu.

Apstājās pie ķieģeļu sienas un stāvēja ilgi, seju pievērsusi sienai. Negribējās griezties atpakaļ. Bet bija jāatgriežas. Viņa atbalstījās pret sienu. Ausīs skanēja tēva vārdi: «Es aizeju, Ņina. Gribētu ņemt sev līdzi Aļu.» Gribētu. Uz kurieni? «Bet viņa ir jāpārliecina par to, ka man taisnība. Es to panākšu! Es cīnīšos par viņu!»

Aļa lūkojās uz sliedēm, uz pārmijām, uz luksoforiem, uz manevrējošām dīzeļlokomotīvēm, uz tālo griezuli, kas atradās depo puslokveida ēkas iekšienē, uz kura pārvietoja riteņpārus, lai nogādātu tos no viena remont-ceha uz citu. Puiši izstūma riteņpārus laukā, griezulis lēnām pagriezās un pievirzījās citām sliedēm, kas veda uz otru remontcehu, un puiši virzīja uz turieni riteņpārus. Nomainīs riteņus elektrolokomotīvei vai dīzeļlokomotīvei. Puiši no PTS. Tie paši, kuri šeit ir praksē. Viņus māca Aļas māmiņa. Patiesību sakot, tieši šo puišu dēļ tēvs bija ar māmiņu tā sastrīdējies. Bet varbūt tas nebija īstais iemesls? Cita sieviete? Kāda, kas dzīvo Maskavas centrā, kur tagad arī tēvs aizbrauca dzīvot. Citāda, perspektīva. Arī tēvs bija citāds, perspektīvs. Viņš māmiņai bija sacījis, ka būs perspektīvs. Tas ir jāpanāk. Cilvēkam jābūt perspektīvam. Citādam. Vīnam, protams, nevajag stāvēt pie vienkāršas ķieģeļu sienas tā, kā tagad stāv Aļa. Viņa nav perspektīva un nesaprot arī, kas tālāk notiks viņas dzīvē.

Tagad Aļa stāvēja Igoram pretim pilsētas centrā. Viņa cīnījās ar asarām un iekšēji cīnījās pret vārdiem, kurus Igors bija izkliedzis par viņas tēvu. Ar tādu niknumu, kā to Igors mēdza darīt. Aļa vēl arvien baidījās mirkšķināt acis, lai nesāktu ritēt asaras.

Aļai likās, ka Igors ir akmens siena, ka tālāk vairs nav kur iet. Siena ir nepieciešama, jo siena lika Aļai apstāties.

— Igor!

— Kas ir!

— Igor...

Viņš apsēdināja Aļu uz pazemes ejas granīta nožogojuma — bija ērti kā uz plata sola.

Igors apsēdās blakus. Portfeļus nolika zemē. Viņš jau sen nesa abus portfeļus — savējo un Alas. Kāpēc viņa bija paņēmusi portfeli no mājām līdzi? Pieraduma dēļ.

— Igor, vai tu varētu ... kādreiz ...

— Varētu, — Igors īsi pateica, nolēkdams zemē no nožogojuma.

Viņš aizskrēja pie pārdevēja. Nopirka divus taukos vārītus pīrādziņus ar gaļu, atgriezās atpakaļ un atkal apsēdās Aļai blakus.

— Ed! — viņš parupji iespieda viņai rokā pīrādziņu papīra salvetē.

— Negribas.

— Ēd, es teicu.

— Tu pat nenoklausījies, ko es gribēju tev jautāt.

— Es visu varu.

— Tu esi rupjš.

— Nerunā un ēd!

— Rupjš.

Aļa sāka ēst. Viņi abi visu dienu neko nebija ēduši. Tikai staigājuši. Patiesību sakot, staigāja Aļa, bet Igors viņai sekoja, lai viņa varētu izstaigāties tik ilgi, cik vien vēlas. Pēc tam viņš Aļu apsēdināja, neuzklausot nekādas ierunas.

— Tātad varētu? — Aļa atkal jautāja.

—; Izbeidz! Tavi jautājumi neko nespēs mainīt citos cilvēkos. Viss būs tāpat, kā bijis.

Viņa apklusa un raudzījās uz Igoru. Un pēkšņi Igors saprata, ka viņš ir aizvainojis Aļu, nevis aizstāvējis. Viņš ātri apēda pīrādziņu un sacīja:

— Paskaties, vai tev nav kāda bronzas monēta.

Aļa nesaprata, par ko viņš runā.

— Ir vajadzīgs divkapeiku gabals. Man nav,

Viņa paņēma pīrādziņu kreisajā rokā un sameklēja ar labo mēteļa kabatā sīknaudu. Pastiepa viņam uz delnas. Igors atrada sīknaudas kaudzītē divkapeiku gabalu.

— Sēdi šeit un esi mierīga.

Viņš atkal nolēca zemē un piegāja pie telefona automāta būdiņas. Igors runāja pa telefonu un laiku pa laikam palūkojās uz Aļu. Tad atgriezās. Aļa gribēja pajautāt, kam Igors zvanījis, bet viņš pats pateica:

— Uz skolu, tavai mātei.

— Paldies. Man pašai vajadzēja pazvanīt.

— Vajadzēja gan. Es šitādas lietas neprotu.

— Šitādas lietas, — Aļa atkārtoja.

— Man netīk runāt, es labāk daru.

— Ko tu darītu manā vietā?

— Es jau teicu — izbeidz! Vai arī es sākšu nodarboties ar papiņu ...

— Nerunā par viņu tā, Igor!

— Es ienīstu divkosību. Es nerunāju konkrēti par tavu tēvu.

Igors centās būt saudzīgs un piekāpīgs.

«Esi kaut vai tikai pieņemams,» bieži bija lūgusi viņa klases audzinātāja Svetlana Sergejevna.

— Man metas nelaba dūša no tiem divkošiem, — Igors sacīja. — Vai nagi niez. Viņi taču ir ļoti gudriņi un tīriņi. Es bērnībā esmu redzējis viņus vairāk, nekā vajag, kad māte pēc darba staigāja pa mājām uzkopdama. Es gāju viņai līdzi, mācījos tajās mājās, lai mātei nebūtu par mani jāraizējas. Esmu redzējis... — Brīdi klusējis, Igors piebilda: — īstie subjekti. Vienmēr gatavi tevi izlikt aiz durvīm.

Aļa zināja, ka Gaļina Stepanovna, Igora un Tosjas māte, pa vakariem piepelnījās ar dzīvokļu uzkopšanu.

Arī viņu dzīvokli vairākas reizes bija uzkopusi. Tagad viņa to vairs nedara. Varbūt tādēļ, ka Tosja saņem paaugstinātu stipendiju.

Tēvs Igoram bija agri miris. Igoram nepatika stāstīt par saviem tuviniekiem. «Ko tur runāt? Tas pieder man un pie manis lai paliek.» Viņš arī Aļu bargi aprāja. Macīja būt stiprai un lepnai, kāds bija viņš pats.

Viņi apēda vēl katrs pa pīrādziņam un atkal sāka staigāt pa pilsētu. Palūkojās pulkstenī pie jaunā leļļu teātra ēkas. Vajadzēja brīdi uzkavēties, pagaidīt, kad pulkstenis sitīs divpadsmit un sāksies zvēru un figūru izrāde. Daudzi pat ar taksometru brauca uz šejieni, lai to noskatītos. Pulkstenis nospēlēja mazu izrādi, un gailis dziedāja tik jocīgi, ka visa Sadovajas iela skanēja.

Pēc tam Igors un Aļa iegāja foto un kinopreču veikalā. Tur ar projekcijas kinoaparātu demonstrēja šaur-filmas, radīja multiplikācijas filmu no sērijas «Nu, pagaidi tikai!». Kāds tēvs turēja meitas mēteli, bet viņa greznos svārciņos lēkāja no sajūsmas, kad zaķis veikli apmānīja vilku. Igoram šķita, ka turpinās pulksteņa izrāde. Un labi ir, ka tā: tur, kur ir zvēri un bērni, tur vienmēr jautri.

Igors skatījās uz Aļu — viņa nesmaidīja, bet viņš zināja, ka viņai ir labāk nekā no rīta. Pēc tam viņš aizvilka Aļu uz transporta aģentūru. Viņa nesaprata, kāpēc, bet Igors zināja: cilvēki brauc projām, lido projām. Viņi klīst pa visu pasauli. Vēl viņi abi aizgāja arī uz planetāriju un zooparku, tur viņi nopirka vafeles un apēda.

Bet pēc tam sāka smidzināt lietus. Tas bija pirmais pavasara lietus, auksts, gandrīz kā ziemā. Igors uzlika sev portfeli uz galvas un teica, lai Aļa dara to pašu.

Viņi stāvēja lietū ar portfeļiem uz galvas. Beidzot Igors aizveda Alu mājās. Viņš sacīja:

— Ar džogingu tagad cauri.

— Kas tas «džogings» tāds ir?

— Sports. Lēnā skriešana. Šodienai pietiks.

Aļa neko neatbildēja. Saktiņa uz viņas mēteļa ap-kakles mirdzēja lietū un atgādināja svaigas bērzu sulas lāsi.

7. nodaļa RAKSTS VAI ĒRGLIS?

Irina bija kažokādas cepurītē un mētelī ar mazu kažokādas apkaklīti. Auskaru krāsa saskanēja ar perlamutra tušu, kas klāja plakstiņus pie pašām skropstām. Iezaļgana perlamutra tuša un iezaļgani auskari. Lūpas nokrāsotas ar brūnu mīkstu lūpu pomādi, ari perlamutra. Irinai patika laba kosmētika. Ja to nevarēja dabūt veikalā, viņa pirka no rokas, bagātīgi pārmaksājot, lai tikai nepazaudētu «glezniecības» avotus.

Viktors Skudatins sēdēja sadrūmis. Skolā jau sen darbinieku vidū klīst valodas par viņu un viņa dzīvi. Viņš to zināja. No tā nevar pasargāt ne sevi, ne Irinu. Ir nepieciešama skaidrība viņu attiecībās. Ir pienācis laiks. Viktors jutās it kā stiprāks. Kā to pateikt Irinai? Viņš mēģināja par to runāt gandrīz vai pašās pirmajās viņu pazīšanās dienās. Irina izvairījās no tiešas atbildes. Viktors saprata — ja viņš atkal sāks runāt, turklāt vēl šeit, kinoteātra bufetē, kur viņi pašreiz sēdēja, izskatīsies muļķīgi, bet šķiet, ka viņš tieši tā izdarīs.

Lai kaut kā uzsāktu sarunu, Viktors ierunājās par PTS.

— Tās ir tavas darba lietas, — Irina atbildēja.

— Manas darba lietas ir saistītas ar personiskajām.

— Es neredzu tieša sakara.

— Manas darba lietas ir saistītas tieši ar tevi. Tu to visu labi zini.

— Es nezinu visu, bet tikai rezultātu.

Tev ir svarīgs rezultāts?

— Protams. Es esmu sieviete.

— Paliec tāda un kļūsti mana sieva.

— Saruna nav piemērota kinoteātra bufetei.

Viktors samulsa. Irina nekļūdīgi orientējās situācijā,

Viktors to neprata.

— Kāda tam nozīme, kur mēs runājam, — Viktors nomurmināja.

Irina nolika karotīti uz galda. Viņa ēda kūku.

— Es vēl neesmu izšķīrusies no vīra, — viņa pēkšņi

saci j a.

— Kad tad tu apprecējies? — viņš apstulbis jauta ja.

— Man bija deviņpadsmit gadu.

— Kas ir tavs vīrs?

— Dzīvo Novosibirskā.

Atskanēja zvans. Viktors un Irina klusēdami piecēlās no galdiņa un devās uz zāli. Viktoram šķita, ka viņi abi ir padzīvojuši, paveci cilvēki, un šo sajūtu bija modinājusi Irina.

Viņi atrada savas vietas un apsēdās. Viktors palūkojās uz Irinu. Nav tiesa, viņa bija meitenīga un pievilcīga — maigs profils, iezaļganas ēnas pie acīm, lūpas mazliet pavērtas, garš zaļgans auskars uz kažokādas apkakles. Tikai nepazaudēt Irinu! Nekad, neparko! Irina sajuta Viktora skatienu.

— Es tāpat esmu tava sieva, — viņa sacīja.

Zālē nodzisa gaisma, sākās kinofilma.

Irina to pateica tik vienkārši, mierīgi. Ikdienišķi.

«Viņa ir mans lielais laimests,» Viktors domāja, «kad sakrīt gan sērija, gan numurs.» Tagad būtu noderīgi arī īstenībā laimēt — un šoreiz naudu. Nauda viņam ir vajadzīga. Bet divreiz dzīvē tā negadās, ka sakrīt sērija un numurs. Nelaba, satraukuma pilna priekšno* jauta pārņēma Viktoru. Šķiet, ka viņa monēta nokritīs ar ērgli uz leju, bet viņš taču bija licis uz ērgļa.

Skudatins stāvēja. Viņam piedāvāja krēslu, bet viņš stāvēja. Krekla apkaklītes mala no sviedriem bija kļuvusi tumša. Rokas Skudatins bija nolicis uz krēsla atzveltnes.

Pie direktora galda sēdēja Adoņina, vietējās komitejas priekšsēdētāja. Pie garā sanāksmju galda bija apsēdušies meistari un specpriekšmetu pasniedzēji, vecākais meistars Klimenko, direktora vietnieks mācību ražošanas darbā Anciferovs, grāmatvede Rusanova, bibliotekāre Veronika Gribanova. Blakus Veronikai sēdēja mehāniķis Fļagins un direktora vietnieks mācību audzināšanas darbā Ziharevs. Piedalījās arī Jurijs Mat-vejevičs.

— Es nesaprotu, kā jūs varējāt, Viktor Daņilovič, — Veronika teica. Viņas balsī skanēja patiesa neizpratne. — Kāpēc jūs nelūdzāt oficiālu atļauju Jurijam Matve-jevičam, bet rīkojāties tik ... dīvaini...

— Es rakstiski paskaidroju Jurijam Matvejevi-čam, — Skudatins atbildēja.

So frāzi viņš atkārtoja ne yienreiz vien.

— Nekā jūs nepaskaidrojāt, — sacīja Jurijs Matve-jevičs. — Uzrakstījāt, ka bijāt spiests tā rīkoties.

— Jūs taču nebūtu atļāvis strādāt amatu savienošanas kārtībā, — Skudatins atteica.

— Nebūtu atļāvis. Ražošanas apmācības meistaram nav tiesību strādāt citā iestādē amatu savienošanas kārtībā. Viņš ir audzinātājs, un viņam pastāvīgi jābūt kopā ar puišiem. Vai man patiešām jums tas vēl jāatgādina?

Vietējās komitejas priekšsēdētāja Adoņina sacīja:

— Skudatin, jūs esat viltojis parakstus, esat izdarījis pārkāpumu.

Skudatins klusēja. Vienīgi sejā viņam kaut kas notrīsēja, bet viņš tūlīt pārvarēja sevi. Vismaz ārēji.

— Kur jūs dabūjāt izziņu veidlapas?

— Es jau atbildēju uz šo jautājumu.

—+ Papūlieties atkārtot.

— Veidlapas atradās ražošanas apmācības žurnālā.

—к Bet zīmogs! Uz veidlapas, kuru jūs iesniedzāt otrā

darbavietā, ir skolas zīmogs.

— Veidlapas varēja būt žurnālā. Skola pārcēlās uz jaunu ēku, kāds tās ielicis žurnālā, — Kļimenko klusu sacīja.

— Kurš? — jautāja Anciferovs.

— Bet zīmogs? — vietējās komitejas priekšsēdētāja neatlaidās. — Kā zīmogs radās uz izziņas? Kāds pārceļoties arī zīmogu ir uzspiedis? Iepriekš? Kurš to varēja izdarīt?

Skudatins:

— Nezinu. Veidlapas bija ar zīmogiem.

— Pieņemsim, ka tā. Bet paraksti?

— Es parakstīju.

— Zīmogu uzlikāt jūs, Skudatin, — sacīja Jurijs Matvejevičs. — Un veidlapas nozagāt.

Jurijam Matvejevičam nenācās viegli pateikt vārdu «nozagāt», turklāt teikt to — Viktoram Skudatinam. Lūk, šeit ir tā hipotēze, bet tagad par vēlu ko labot.

— Jā, Vitja, tu to izdarīji, — Jurijs Matvejevičs tomēr kaut kā atvainojās par vārdu «nozagāt». Viņš taču nevarēja uzreiz tā pateikt par Skudatinu. Pateica, bet varbūt tomēr nevajadzēja tā runāt.

Viktors klusēja. Bija nokāris galvu un ne uz vienu neskatījās.

— Spriežot pēc zīmītes ar tavu paskaidrojumu, mēs esam vainīgi, ka tev nepietika naudas. Bet tev taču piedāvāja strādāt amatu savienošanas kārtībā mūsu skolā. Šeit, manā kabinetā, notika šī saruna.

— Viktor Daņilovič, nevajag atkal nepatiesību...— Veronika lūdza. — No tā ir sāpīgāk gan jums, gan mums. Viktor Daņilovič, jūs dzirdat? Nu, lūdzu...

Jauniņā Veronika bija skolā iemantojusi sevišķu mīlestību un cieņu. To viņa iekaroja tais Joti smagajās dienās, kuras bibliotēkai bija jāpārcieš. Tas notika ziemā, februārī, kādā naktī no sestdienas uz svētdienu: ķīmijas laboratorijā, kura atradās virs bibliotēkas, bija plīsusi apkures caurule, un, kad Veronika pirmdienas rītā atvēra bibliotēkas durvis, pavērās tāda aina, kas varēja iedzīt izmisumā, — šķita, ka astoņdesmit pieci tūkstoši sējumu: mācību grāmatas, daiļliteratūra, rokasgrāmatas un metodiskā literatūra, kas bija sakrāti daudzajos skolas pastāvēšanas gados, ir pazuduši uz visiem laikiem. No karstā ūdens grāmatas bija ne tikai izmirkušas, tās bija sabriedušas un salipušas kopā. Nebija pat iespējams tās uzreiz izņemt no plauktiem. Satriektā Veronika saķēra galvu rokās, kā viņa pati vēlāk stāstīja, nebija spējīga kliegt, pasaukt kādu palīgā. Balss viņai neklausīja. Toties jau pēc dažām stundām skolas gaiteņus un daudzus kabinetus vairs nevarēja pazīt — tajos uz grīdas tika žāvētas grāmatas. Bija atnestas spēcīgas spuldzes, elektriskie sildītāji, ka-loriferi — kas nu kuram bija mājās. Grāmatas caur marli tika gludinātas ar gludekli, katra lapa atsevišķi. Apbēra ar sāli, kas labi uzsūc mitrumu. Puiši atslēdznieku cehā izgatavoja preses, ar kurām presēja jau sausās grāmatas, lai tas atgūtu savu formu.

Veselu mēnesi dienu un nakti turpinājās ciņa par bibliotēkas atjaunošanu. Šai cīņā īpaši izcēlās grupa EL-16. Un atkal visi astoņdesmit pieci tūkstoši sējumu atradās savās vietās, tikai mazliet pakrāsoti, jo iesējumi bija noplukuši. Taču dzīvība grāmatām bija atgriezta.

Kad uz Veronikas Gribanovas vārdiem: «Viktor Daņilovič, nevajag atkal nepatiesību,» — Skudatins atbildēja: «Mana grupa ir pati labākā visā skolā,» — tā bija taisnība.

— Jā, protams, — Adoņina piekrita. — Jums ir Tosja Vandiševs, Fedja Bajins, Jefimočkins.

— Viktors Daņilovičs ir labs ražošanas darbinieks,— atkal iejaucās Veronika. — Viņš ir labs. Bija ... — Viņa apjuka: «bija» vai «ir», kā lai tagad saka?

— Viņam uzradusies sieva... — sacīja grāmatvede Rusanova.

— Jums nav tiesību runāt par manu personisko dzīvi! — Viktors nobālējis sacīja. — Es protestēju! Vainīgs esmu es, nevis mana sieva.

— Bet vai jūs zināt, cik daudz naudas jums izmaksāts pagājušajā gadā? Bez algas. Ksenija Borisovna, — Adoņina vērsās pie grāmatvedes, — atgādiniet!

— Pagājušajā gadā skola ražošanā nopelnījusi divi simti tūkstošu rubļu, — sacīja Ksenija Borisovna. — No tiem četrdesmit pieci procenti valstij, divdesmit divi — skolas vajadzībām un trīsdesmit trīs — meistaru un audzēkņu apbalvošanai. No šīs summas Viktoram Daņilovičam tika izmaksāts četras reizes pa simt piecdesmit rubļiem.

— Vai dzirdat, Skudatin? Vēl sešsimt rubļu bez algas! — to sacīja direktors. — Vitja, vai tu dzirdi?

Skudatins klusēja. Nav izturams, ka Jurijs Matve-jevičs visu laiku sauc viņu uzvārdā — salti un sveši.

— Tas ir jums sacīts, — Fļagins nenovaldījās.

— Jūs uzvedaties kā puišelis, lūpu uzmetis. Jūs ta« gad vajadzētu padzīt no jūsu labākās grupas.

— Jūs esat pārāk bargs, — Veronika sacīja mehāniķim un sakārtoja brilles uz deguna. Brilles viņai bija par lielām. — Kāpēc tā!

— Tuvumā nelaist! — mehāniķis atkārtoja.

— Fļagin! — Kļimenko nosodoši pašūpoja galvu.

— Labi. Neesmu apmācīts delikāti uzvesties., V£l tikai gribu pateikt: viņš ir sadabūjis sev piedzīvotāju, jo kas tā, jupis parāvis, par sievu!

Skudatins no visa spēka sakoda žokļus, uz vaigu kauliem pietūka puni. Un, kad visi jau nosprieda, ka viņš neatbildēs uz mehāniķa vārdiem, viņš pateica dobjā, drebošā balsī:

— Viņa ir mana sieva. Tikpat kā sieva. Citas attieksmes nevar būt un nebūs! — Viktors tik spēcīgi parāva krekla apkakli, ka tā ar troksni pārplīsa.

Viktors skatījās kaut kur istabas kaktā. Nosodiet, bet dvēselē nelieniet iekšā. Katrs tīko savu zīmi atstāt. Vingrinās. Nu — viņš iesniedza otrā darbavietā izziņu, ka strādā skolā par elektriķi, nevis par meistaru, lai varētu saņemt tur pilnu algu. Gribēja piepelnīties līdz vasarai — un diezgan!

Vārdu lūdza Ziharevs.

— Viktor, tu tikai par sevi vien domā un jūties vēl apvainots, — sacīja Leonīds Pavlovičs. — Bet puišus tu esi aizmirsis. Kā tu viņiem domā par saviem meliem attaisnoties? Tu esi izdarījis viltojumu. Zīmogs, paraksti. Tikai mūsu īpašā attieksme pret tevi, tikai tavi iepriekšējie nopelni skolas labā liek mums būt pret tevi iecietīgiem. Tikai tādēļ! Mums tevis žēl, saprati? Tu esi puišus nodevis! Mēs visus iemeslus nezinām. Tu pats tos labāk zini.

Visiem viņiem taisnība! Visiem! Viktoram aptrūka elpas. Bet tad viņš iedomājās Irinu. Viņš bija pieņēmis viņas noteikumus, un tie bija jāpilda, jo viņš Irinu mīl un nevēlas viņu pazaudēt. Viņš negribēja puišus pamest! Būt tikai par mašīnistu. Kaut arī nopelnīt tad varētu vairāk nekā tagad, strādājot divās vietās. Bet kurš gan viņam tagad ticēs? Viņš cīnījās ar Irinu, kā mācēja, aizstāvēja savas tiesības būt kopā ar puišiem. ! Piedzīvotāja, plēsoņa. Viņa ir mūsdienu sieviete un dzīvē orientējas labāk par Viktoru. Viktors viņai uzticas vairāk nekā sev. Viņai un nevienam citam. Vai tiešām to tik grūti saprast?

— Viktor, atzīsties taču vismaz pats sev, ka esi vainīgs. Arī mums, saviem biedriem, atzīsties. Atzīsti savu vainu ar atklātu sirdi. Tu taču esi šīs skolas audzēknis. Mēs tevi izmācījām par meistaru, par mašīnistu, un neviens no mums nekad nebūtu varējis iedomāties ... Nekad nebūtu varējis iedomāties ...

Liekas, Leonīds Pavlovičs nespēj tālāk vairs atrast piemērotus vārdus. Tāpat kā pirmīt Veronika Gribanova.

— Vitja, ko tu esi pastrādājis!

Un vārds «pastrādājis» skanēja tā, it kā Leonīds Pavlovičs to būtu sacījis kādam no audzēkņiem, nevis meistaram. Varbūt tas bija tādēļ, ka Viktors Daņilo-vičs viņam pašreiz arī likās skolnieks, sešpadsmit gadus vecais Vitja Skudatins. Taču visi saprata, ka viņu priekšā stāv pilnīgi nobriedis cilvēks, kam jāatbild par visu, ko ir izdarījis.

— Leonīd Pavlovič, — sacīja direktors. — Vitjas Skudatina vairs nav.

Istabā iestājās klusums.

Pavērās durvis, un uzmanīgi ienāca Marina Osipovna. Apsēdās netālu no durvīm. Marinai Osipovnai rokās bija Skudatina fotogrāfija.

Visi raudzījās uz Marinu Osipovnu un uz Skudatinu. Fotogrāfiju mācību pārzine bija noņēmusi no goda plāksnes. Fotogrāfijā Viktors bija kareivja blūzē, īsi apgrieztiem matiem. Tikko atgriezies no armijas. «Es uzvedos kā sievišķis! Sievišķis!» Viktors pēkšņi ar dusmām nodomāja. Irina apgalvo, ka Viktoram neesot racionālu principu, bet gan pārāk daudz ideālista kompleksu, — un viņai ir taisnība.

Viktors piegāja pie Marinas Osipovnas, izņēma viņai no rokām fotogrāfiju, pagriezās un izgāja no kabineta.

Grupām ir nodarbības, un gaiteņi tukši. Stāvu vestibilos dežuranti izmanto gadījumu, ka skolā ir klusums, un lasa, pret palodzēm atbalstījušies. Tas nav aizliegts. Dežuranti tā iemanījušies, ka lasot ar acs kaktiņu redz visu, kas apkārt notiek.

Viktors gandrīz skriešus uzskrēja ceturtajā stāvā. Viņa grupai stundu sarakstā pēc pusdienām paredzēta fizika.

Viņš atvēra fizikas kabineta durvis. Tukšs. Neviena nav. Uz tāfeles iesākta formula. Tātad fizika nomainīta ar kaut ko citu.

Viktors brīdi uzkavējās tukšajā klasē. Kāpēc? To viņš nezināja. Viņš nezināja arī to, kāpēc bija nācis šurp. Palūkoties uz savu grupu? Acīmredzot. Pavērt durvis un paskatīties? Atkal jau viņa kompleksi? Atkal vājuma brīdis? Nu kas viņam šeit vajadzīgs? Klase kā jau klase. Stendā zem stikla atrodas elektriskais lodāmurs izjauktā veidā, izjaukti elektriskie slēdži un pārslēgi. Tabula — siltuma parādības. Viņš atcerējās, kā Ņina Mihailovna bija pirmajā kursā stāstījusi, ka puišu žaketes uzsūcot siltumu, bet metāla pogas — atstarojot. Temperatūra ir ķermeņa siltuma līdzsvara rakstur-līkne. Kur ir Viktora līdzsvars? Kur? Kas to spēj nodrošināt? Vēl viņš atcerējās, kā bija zēniem apgādājis mācību grāmatas «Fizika-9», «Fizika-10», Demkoviča fizikas uzdevumu krājumu. Bija gājis uz izdevniecību.

Kopā ar Viktoru gāja arī Veronika Gribanova. Tikko bija uzsākusi darbu viņu skolā. Arī viņš pats bija tikko stājies darbā, pareizāk sakot, atgriezies no armijas. Viņa bija pavisam jauniņa. «Es nesaprotu, kā jūs varējāt, Viktor Daņilovič...» Viņa, protams, to nespēj saprast. «Viktor Daņilovič, nevajag atkal nepatiesību...» Veronika bija tikpat satraukta kā viņš. Tātad arī Viktors pats bija uztraucies? Tātad viņš tomēr uzvedies kā sievišķis. Arī šeit tagad kavējas. Kāpēc? Lai ar atklātu sirdi atzītu pats savu vainu? Bet Vitjas Skudatina vairs nav. Tas viņam pašam jāiegaumē uz visiem laikiem.

Nevienā vietā vairs neuzkavējoties, Viktors no ceturtā stāva nokāpa pirmā stāva vestibilā un izgāja laukā no skolas. Durvis aizcirtās. Viņš saprata, ka durvis aiz viņa — aiz meistara — audzinātāja ir aizvērušās uz visiem laikiem.

Jurijs Matvejevičs ilgi sēdēja viens savā kabinetā. Tiks sagatavota pavēle par Skudatina atbrīvošanu un viņa grupas nodošanu pagaidu komisijai, kuru vadīs 2iharevs. Tā bija nolēmusi vietejā komiteja. Šis. lēmums bija pieņemts vienbalsīgi.

Vitja Skudatins, puisis no Basmana ielas, bija izaudzis par meistaru — audzinātāju. Bet vai tad bija izaudzis? Nebija izaudzis, ja kaut kas tāds varēja atgadīties. Kas ar viņu ir noticis? Kāpēc viņš tā bija rīkojies? Viltots dokuments. Viltojums. Kas to darījis? Vitja Skudatins! Leonīdam Pavlovičam ir taisnība — vienīgi cilvēku agrākā attieksme pret Viktoru paglāba viņu no bargāka soda. Vai viņš kaut ko saprata vai arī nesaprata?

Kabinetā ielūkojās sekretāre Tamāra Aleksandrovna un sacīja:

— Jūs aicina pie dzelzceļa telefona.

Jurijs Matvejevičs pacēla dzelzceļa sakaru klausuli. Zvanīja depo priekšnieks.

— Nu, ko tad izdarījāt? — viņš jautāja Jurijam Matvejevičam.

— Protams, atbrīvojām.

— Mēs viņam pagaidām dosim iespēju padomāt. Rīt viņš brauks reisā.

— Tieši to es tev gribēju lūgt. Skolā viņu atstāt es nevaru.

— Tu smagi pārdzīvo to visu?

— Jā.

— Viņš vairs nav bērns.

— Protams. Bet tā nav tikai kļūda vien.

— Mums šeit vēl ir notikums ar Semjonu Arkadje-viču, — sacīja Georgs Demjanovičs.

Semjons Arkadjevics ir Ņinas Mihailovnas vīrs.

— Viņš iet prom no darba?

— Ne tikai no darba vien. Ģimeni atstājis.

Tā direktors pirmoreiz uzzināja, kas noticis Ņinas Mihailovnas ģimenē.

Jurijs Matvejevičs apklusa. Klusēdams nolika klausuli. Tad viņš izgāja pieņemamajā istabā un pasauca

Tamāru Aleksandrovnu. Kad Tamāra Aleksandrovna ienāca kabinetā, Jurijs Matvejevičs jautāja:

— Kur ir Ņina Mihailovna?

— Nodarbībās pie Eras Vasiļjevnas. Jūs jau zināt, kas viņai noticis?

— Ja viss būtu noticis otrādi...

— Jūs būtu vēlējies, lai Ņina Mihailovna aiziet no Semjona Arkadjeviča?

— Nē, kaut Viktors būtu aizgājis no savas padauzas.

Tamāra Aleksandrovna raudzījās uz direktoru. Viņa

vienmēr bija pazinusi direktoru kā izturētu cilvēku. Tagad viņa redzēja savā priekšā Juriju Matvejeviču satrauktu un puiciski aizvainotu. Viņš savu aizvainojumu nespēja slēpt, tas bija atklāti redzams, viņa acīs bija tik lielas sāpes, kā tas reizēm mēdz būt zēniem. Vārdu «padauza» viņš bija aizguvis no saviem audzēkņiem.

Tamāra Aleksandrovna domāja, ka direktors sāks runāt ar viņu par Ņinu Mihailovnu vai par Viktoru Skudatinu, bet Jurijs Matvejevičs pēkšņi sacīja:

— Kad beidzot labas Maskavas meitenes sāks ticēt mūsņ puišiem? ...

Pēc tam Jurijs Matvejevičs palūdza Tamāru Aleksandrovnu savienot viņu ar pilsētas pārvaldes kultūras un audzināšanas daļas priekšnieku. Šo zvanu viņš bija atlicis uz vēlāku laiku, taču ilgāk atlikt vairs nevarēja.

Tamāra Aleksandrovna savienoja.

— Mums jāatdod ceļojošais karogs par ceturksni, — Jurijs Matvejevičs sacīja. — Mums ir ārkārtējs notikums.

— Ar kādu no audzēkņiem?

— Ar meistaru.

•— Milicija sastādījusi protokolu?

— Paši uzrakstījām protokolu.

— Kad jūs atdosiet karogu?

— Šodien. Tūlīt.

Pēc vietējās komitejas sanāksmes Veronika domāja tikai par to, kas notiks ar Tosju Vandiševu un viņa grupu. Viņai pirmajai jāsastop Tosja un jāpastāsta par Viktoru Daņiloviču.

Veronika steidzās pie saraksta — kur atrodas EL-16? Fizika. Viņa uzskrēja augšā fizikas kabinetā. Tur neviena nebija: ne grupas, ne Ņinas Mihailovnas. Viņa nokāpa lejā un ielūkojās savā bibliotēkā — varbūt Tosja ir šeit? Tosjas nebija, bet divi no grupas sēdēja pie galdiem un mācījās.

— Kur Vandiševs?

— «Tehniskajā jaunradē».

Viņa aizskrēja uz tehniskās jaunrades kabinetu.

Kabinetā asi oda pēc slāpekļskābes: Šmeļovs ar skābi apstrādāja kalumu. Tosja stāvēja turpat blakus un vēroja, kā misiņš skābes iedarbībā kļūst tīrs un mirdzošs.

Veronika pasauca Tosju.

Tosja iznāca pie viņas gaitenī. Dažus mirkļus viņi klusēdami stāvēja viens otram pretī.

Veronika pielika roku pie brillēm, lai gan tās bija kārtībā, vēl brīdi vilcinājās, saņemdama spēkus, un beidzot pateica visu — satraukta un samulsusi, steigdamās, lai tikai ātrāk tas būtu galā. Viņa neskatījās Tosjam acīs, it kā pati būtu vainīga, it kā viņa pati būtu tā sieviete, kuras dēļ Viktors Skudatins nav vairs agrākais Viktors Skudatins. Kuras dēļ Tosja kļūs vecāks, turklāt nevis vienreiz pa septiņiem gadiem, bet tūlīt, šajā brīdī.

8. nodaļa TOSJA VANDIšEVS

Igors un māte bija pieraduši, ka Tosja skolā paliek līdz vēlam vakaram, — ja nav vakara konsultāciju, tad ir komandieru sanāksme, «komjauniešu prožektors» vai GDA normu kārtošana. Ja nav konsultāciju, sanāksmju, padomju, GDA, visu brīvo laiku paņem tehniskās jaunrades istaba. Un tagad vēl prakse. Tosja jau bija braucis tālajos reisos.

Reizēm Tosja brauca projām naktī, reizēm dienā. Tas ir viņa darbs — darbs visai dzīvei. Viņš pats to bija izvēlējies, ienesa ģimenē lokomotīves vadītāja darbu.

Igoram, protams, ir tiesības dzīvot tā, kā viņš vēlas, un par lokomotīvēm neinteresēties. Igors sacīja, ka sevi atradīšot kādā pavisam citā jomā. Varbūt viņš vadīs lidmašīnas. Debesis, nevis zeme. Lokomotīves — tas nav peļami, bet reisu vienveidība un sliedes, kuras aizved tevi uz turieni, kurp tās vēlas, tas Igoram šķita par maz. Kaut kas piespiests.

Vecākais brālis par jaunākā argumentiem atturīgi smaidīja. Lai jau Igors meklē sevi! Tosja saņem trīsdesmit rubļu stipendijas, bez tam, strādājot praksē par mašīnista palīgu, reizēm nes mājās atalgojumu pat līdz astoņdesmit rubļiem. Tad var atļaut jaunākajam brālim meklēt sevi. Tā ir jaunāko privilēģija.

Gajina Stepanovna nepazina savu vecāko dēlu, kad viņš pārnāca mājās no skolas. Viņai pat brīdi likās, ka Tosja ir iereibis.

Viņš lēnām noģērba plato darba jaku. Nometa uz krēsla cepuri. Viņš nemanīja, ka māte, iznākusi gaitenī, raugās uz viņu. Viņš stāvēja, atslējies pret sienu.

•— Kas tev noticis?

— Esmu mazliet noguris.

Māte skatījās uz Tosju. Šādus vārdus viņš nemēdza lietot. Ne jau tādēļ, ka Tosja nenogurtu, vienkārši tādus vārdus viņš nekad neteica.

— Un cits nekas nav noticis?

— Kas tad vēl? — Tosja iegāja istabā. — Kur Igors?

— Viņam savas darīšanas.

— Bet skola?

— Viņš mācās.

— Kā tu domā, vai es esmu viņam vajadzīgs?

Gaļina Stepanovna pat apjuka, tādu jautājumu dzirdot. Tosja ļoti labi zina, cik nepieciešams viņš Igoram, kā Igors viņu mīl un cik svarīga viņam brāļa uzmanība. Ja arī ir jautājumi, kuros viņi nesaprotas, tad tā tam jābūt — viens taču ir vecāks un otrs jaunāks. Kaut arī gadu starpība Tosjam un Igoram nav liela — tikai trīs gadi, Tosja mātei liekas krietni vecāks par saviem astoņpadsmit gadiem, bet Igors jaunāks par saviem piecpadsmit. Raksturu dažādības dēļ. Tagad Tosja bija pavisam neparasts. Arī viņa jautājums bija neparasts. Pavisam savāds.

— Tosja, es tevi nesaprotu.

— Pats nezinu, kāpēc tā pajautāju. Tu viņam neko nesaki.

Māte pamāja.

Tosjam kopā ar Igoru ir atsevišķa istaba. Tosja iegāja istabā, apsēdās grozāmajā krēslā, kuru pats bija pagatavojis, un sāka tajā lēnām griezties.

Gaļina Stepanovna novēroja viņu no blakusistabas.

— Viktors Daņilovičs aizgājis no mums, — Tosja sacīja, pamanījis, ka māte viņu novēro.

— Tieši pirms valsts eksāmeniem? — Gaļina Stepanovna iegāja istabā pie dēla. — Kāpēc tad viņš aizgāja?

— Viņu atlaida no darba.

Gaļina Stepanovna gaidīja, ko Tosja vēl teiks. Bet viņš klusēja. Tad viņa pajautāja:

— Kāpēc tad tā uzreiz?

Tosja piecēlās no krēsla un ar spēku pagrieza to. Krēsls izdarīja vairākus apgriezienus.

— Viņš ir nodevis mūs.

Vakarā brāļi bija mājās.

Viņi reti kad runāja par personiskām lietām, vairāk par kopīgo mājas dzīvi, par to, kas attiecās uz viņiem abiem un māti. Igoram nepatika stāstīt par sevi. Viņš izvairījās. Tosja nekad neuzmācās viņam ar jautājumiem.

Tosja gulēja virs segas peldbiksītēs, rokas aizlicis aiz galvas. Uz labā pleca bija redzams tetovējums. Tas bija radies bērnībā, kad zēni pagalmā demonstrēja cits citam savu gribasspēku. Šos durstījumus bija izdarījis kurinātājs Ņikifors ar trim adatām, kas bija sasietas ar diegu. Viņi bija sēdējuši katlu mājā uz ogļu kaudzes. Tosja atcerējās, kā piedzērušais Ņikifors mērca adatas burciņā ar tušu un dūra plecā pa zīmējuma kontūru, kas bija uzvilkta ar ķīmisko zīmuli. Tosja klusēja. Plecs iekaisa un ilgi sāpēja. Tēvs runāja ar Ņikiforu. Ņikifors piedzēries purināja galvu un centās pierādīt, ka zēni esot īsti kareivji. Tetovējumi palika. Arī sāpes un degvīna smaka, ar kuru Ņikifors bija dezinficējis brūci, tāpat ari pats piedzērušais, netīrais Ņikifors. Varbūt tādēļ Tosja nekad nemēģināja dzert un uzmanīja, lai to nedarītu ari jaunākais brālis.

Igors sēdēja krēslā, arī peldbiksītēs. Dega galda lampa. Istabas durvis bija aizvērtas, bet varēja dzirdēt, kā māte virtuvē mazgā traukus, šķind katlu vāciņi.

— Es aizvainoju Aļu, — Igors sacīja. — Šodien. Nupat.

Tosja paraudzījās uz brāli,

— Ko tu izdarīji?

— Aizvainoju, es tev saku.

— Ko tu izdarīji?

Igors piecēlās no krēsla un atgūlās gultā. Arī viņš atmeta rokas aiz galvas.

Tā viņi gulēja abi.

— Es... — Igors aprāvās. — Pats nezinu, kā tas

gadījās ...

Tosja paslējās uz vienas rokas un paskatījās uz brāli.

— Aļa negribēja iet uz māju, baidījās, ka māte raudās. Mēs stāvējām krastmalā. Es atpogāju viņas mēteli ... un kleitai... pogu. Es, saproti, nedomāju par to, kas bija noticis viņas ģimenē. Tosja, vai tu kādreiz ar meiteni...

Igors nepaspēja teikumu pabeigt.

Tosja jau stāvēja pie viņa. Ar vienu roku Tosja brāli stingri piespieda pie gultas, bet ar otru spēcīgi iesita viņam pa seju.

Durvīs ar trauku dvieli pār plecu un katla vāciņu rokās stāvēja māte. Viņas plaši ieplestajās acīs atspoguļojās šausmas. Vāciņš izkrita no rokām un aizripoja ar troksni pa grīdm

— Tosja ... Kāpēc tu viņam tā?

— Viņš zina, — Tosja īsi atbildēja. Viņš pacēla no grīdas vāciņu, piegāja pie mātes, noņēma dvieli viņai no pleca un aizgāja uz virtuvi.

— Lieciet mani miera! Ejiet visi projām! — Igors iekliedzās un paslēpa seju spilvenā.

Kad Tosja atgriezās istabā, Igors jau gulēja zem segas. Ar seju pret sienu.

Tosja apsēdās uz viņa gultas malas. Viņš sēdēja ilgi. Igors nepagriezās. Tosja piecēlās un’ nodzēsa lampu. Ari mātes istabā nodzisa gaisma. Tosja to redzēja pa spraugu zem durvīm. Viņš piegāja pie savas gultas un atgūlās. Četros no rīta viņam jābūt depo.

Tosjam patika agrais pirmsausmas gājiens uz depo. Bet Šodien viņš gāja ar smagu sirdi: vai viņš bija rīkojies pareizi, tā izturēdamies pret Igoru? Vai’viņam bija tiesības tā rīkoties? Varbūt citā reizē viņš tā nebūtu darījis. Varbūt viņu bija ietekmējis gadījums ar Sku-datinu? Pirms došanās uz depo viņš gribēja pamodināt Igoru un kaut ko pateikt, ne jau izskaidroties, viņi taču ir — vecākais un jaunākais brālis. Tos dažus vār-’dus, kuri bija nepieciešami abiem. Igors gribēja kaut ko jautāt, gribēja, lai brālis palīdz. Bet Tosja? Sarīkoja izrēķināšanos. Vai kaut ko tamlīdzīgu. Kā tad viņš, pie velna, pēc visa tā var būt vecākais savā ģimenē? Māti uztrauca. Padevās garastāvoklim.

Tosja uzkāpa uz gaisa tilta, kas veda pār dzelzceļu. Tilts viņam bija pazīstams jau kopš bērnības. Visiem rajona bērniem šis tilts ir daļa no viņu bērnības, uz tā norunāja satikšanos, pa to pastaigājās. Virs vadiem karājas metāla plāksnīte ar caurumiņu veidotiem uzrakstiem: «Kontaktpakares gals». No tilta uzrakstus var lasīt otrādi. Pašreiz uzraksti ir tumši, bet vasarā, kad gaisma svīst agri, tie ir skaidri saredzami.

Uz ceļiem vilcieni. Tie spīguļo zem lokspuldžu aug-

stajiem stabiem. Platformas ar kokmateriāliem, cisternām, Pulmana vagoni. Tie klusu dūc.

Ir pavasaris, bet tikko uzkritis sniegs. Sniga pavisam īsu laiku, tikai naktī. Pret rītu sniega pilsētā vairs nebūs. Pašreiz tas ir aplipinājis platformas un vagonus, lokspuldžu stabus un starp sliežu ceļiem novietoto kravu.

Kad ziemā iekustina vilciena sastāvu, vispirms to pagrūž atpakaļ, sastumj kopā, un no vagoniem nobirst sniegs kā no priedēm mežā.

Dega luksoforu gaismas signāli — ieejas un izejas signāli, pārmiju taisnstūrveida lukturi. Signāls, līdzīgs skaistajai mēness gaismai — tātad atļauts izdarīt manevrus. Tas patiešām atgādina mazu mēnesi, kas izlej savu gaismu pār sniegu. Instrukcijā ir rakstīts: «Mēness balta gaisma.»

Tukšie vagoni atsitās cits pret citu. Tosjam šī rībošā skaņa ir pazīstama. Pat mājās savā dzīvoklī Tosja atšķir to no citām skaņām.

Pa sānu kāpnēm Tosja no gaisa tilta nokāpj brigāžu telpā, kuras durvis vienmēr atvērtas, jo brigādes ceļā dodas cauru diennakti — «lokomotīves ir vilcienu priekšgalā 24 stundas diennaktī».

Mašīnisti un palīgi spēlē šahu vai domino. Viņi gaida, kad viņus izsauks depo dežurants. Turpat atrodas izziņas automāts, lai uzzinātu, kādi bojājumi radušies elektrolokomotīvēm un kā tie novēršami. Karājas ceļa profila sadalījums, kas norāda tā īpatnības — no-kalnus, uzkalnus, līkumus. Depo ceļu kopējā shēma. Brīdinājumi, kuri visu laiku jāievēro. Lokomotīvju apskates komisiju pavasara grafiks.

Tosja iegāja brigāžu telpā un ieraudzīja Skudatinu. Viktors Daņilovičs aizpildīja maršruta lapu. Tosja ap-

jucis sastinga. Meistars pacēla galvu un ieraudzīja Tosju.

— Man steidzīgi bija nepieciešams samainīties, un es paņēmu tevi. Tev nav iebildumu? Brauksi līdzi?

Tosja neattapa, ko atbildēt.

— Gribas parunāties. Neatsakies. Ar dežurantu viss nokārtots. Ko domā grupas puiši?

— Kā nu kurais ...

— Bet ko tu pats domā?

— Jums bija vajadzīga nauda?

— Jā. Liela summa. Biju apsolījis.

Tosja neko neatbildēja. Atcerējās Gibiču un visas viņa gaitas. Ari Gibičs bija teicis, ka viņam vajadzīga nauda, liela summa.

— Tā bija vajadzīga ģimenei, — Viktors Daņilovičs sacīja un atkārtoja vēlreiz: — Liela summa.

— Vai tad ģimene liela? — Tosja jautāja.

— Nav liela, bet tā var pastāvēt tikai tad, ja ir kādi zināmi noteikumi.

Skudatins nosvieda cigaretes galu un piemina ar zābaku. Tosja pat tagad vēl meistaru mīlēja. Uzsāktā saruna, kā ari tās turpinājums, kas acīmredzot notiks brauciena laikā elektrolokomotīvē, viņu satrauca, tāpat kā viņu satrauca Viktora Daņiloviča liktenis vispār.

Tosja pirmais uzkāpa pie elektrolokomotīves durtiņām, iegāja un pagrieza slēdzi pie sienas, telpā iedegās gaisma. Viņš nolika savu koferīti kaktā. Aiz viņa ienāca Skudatins. Arī nolika koferīti. Ieslēdza apsildīšanu. Tosja pazina elektrolokomotīvi. Tā bija tā pati elektrolokomotīve, kurai profilaktisko apskati un remontu bija veikusi viņu grupa.

«Tehniskajā grāmatā» ailē «Piezīmes un bojājumi» iepriekšējā brigāde bija atzīmējusi: «Nebirst smiltis, kreisā sestā ass » Kā vienmēr bija atzīmēts elektroenerģijas skaitītāja stāvoklis.

Tos ja apgāja pa koridoru apkārt motoriem un augstsprieguma aizsargrežģiem, pēc tam nokāpa uz dzelzceļa stigas, lai apskatītu elektrolokomotīves ekipāžas daļu. Nesteidzīgi viņš pārbaudīja galvenās bultas un uzgriežņus. Skudatins pacēla pantogrāfu. Tosjam vien-щёг Šķiet, ka viņš sajūt pantogrāfa triecienu pret kon-takttīkla vadu. Ne tikai ar acīm saskata, kā vads sašūpojas, bet sajūt grūdienu. Skudatins ieslēdza kompresoru. Tosja skaļi iesvilpās (tā dara palīgi, lai mašīnisti viņus izdzirdētu pat tad, kad strādā kompresors).

Viktors Daņilovičs atvēra logu mašīnista pusē.

— Dodiet smiltis! — Tosja uzsauca.

Skudatins ieslēdza smiltnīcas, un pie riteņiem, kurus apgaismoja apakšējās spuldzes, ar troksni sāka virpuļot mazas smilšu vērpetes. Tosja apgāja apkārt elektrolokomotīvei un pārbaudīja to. Smiltnīcu pie sestās ass kreisajā pusē viņš bija nolēmis pārbaudīt sevišķi uzmanīgi, paskatīties, kā mehāniķi to ir noregulējuši. Viņš iesvilpās vēlreiz, un, kad Viktors Daņilovičs atvēra logu, Tosja palūdza:

— Sesto! Vēl reizīti!

Skudatins atkal ieslēdza smiltnīcu pie sestās ass kreisajā pusē.

— Kārtībā! — Tosja sacīja.

Pēc tam viņš pārbaudīja bremžu klučus. Bremzes — tas ir vēl svarīgākas par smiltnīcu.

Kad viņš uzkāpa elektrolokomotīvē, kabīnē jau bija silts. Skudatins bez darba virsjakas, tikai formas svārkos stāvēja pie kontroles pašrakstītāja un lika tajā ātruma mērīšanas lentes papīra rulli, kas biia noklāts ar krītu.

— Vai uzasināt spalvu? — Tosja jautāja.

Ja uz kontroles pašrakstītāja spalvas gadās kāda atskarpe, spalva var pārplēst lenti, uz kuras tiek pierakstīts elektrolokomotīves ātrums, braukšanas laiks un ar sīkiem caurumiņiem izsists nobraukto kilometru skaits.

Tosja sāka asināt spalvu ar smilšpapīru, ko izņēma no koferīša. Skudatins iedarbināja aparātā iemontēto lielo pulksteni un noregulēja pareizu laiku.

Izslēdzās kompresors. Kabīnē iestājās klusums. Skaļi tikšķēja pulkstenis. Atkal viss bija kā parastā istabā. Tosja pasniedza uzasināto spalvu Skudatinam. Skudatins ielika to aparātā.

Viņi sagatavoja elektrolokomotīvi ceļam un pārmija tikai īsas frāzes. Citādai sarunai pašreiz nebija laika.

— Pārbaudi bremžu caurules pieslēgu. Vai nav apledojis?

Tosja uzvelk brezenta cimdus un atkal nokāpj uz dzelzceļa stigas. Viņš parbauda pieslēgu. To klāj plāna ledus kārta. Izrādās, ka Skudatinam taisnība. Tosja kārtējo reizi skaļi iesvilpās un palūdza Viktoram Da-ņilovičam skrūvgriezi. Skudatins izmeta skrūvgriezi pa logu. Tosja ar skrūvgriezi atbrīvoja pieslēgu no ledus garozas. Viņš pārliecinājās, ka tagad tas ir kārtībā un nekādas aizkavēšanās nebūs.

Tosja atkal iekāpa kabīnē. Viņam patika spēcīgi un strauji pievilkties pie durvīm, pieturēties pie rokturiem un izmantot pašu pēdējo, ceturto pakāpienu, lai iekļūtu elektrolokomotīvē. Fizkultūra. Kaut kur priekšā pie pārmiju taisnstūrveida lukturiem dzirdama saspiesta gaisa šņākoņa — tur atbrīvo no sniega pārmijas.

Ieslēdzās rācija.

— Piecsimt divdesmit piektā vilciena mašīnists?

Tosja noņēma klausuli.

— Piecsimt divdesmit piektā vilciena mašīnists klausās.

— Maršruts gatavs, luksofors rāda brīvu ce|u. Brauciet pie vilciena.

Tosja pagrozīja stikla tīrītāja rokturi un notrauca no stikla pilienus, kas bija radušies no kūstošām sniegpārslām.

Uzliesmoja mēness baltās signālugunis: atļauts manevrēt.

Skudatins lēnām piebrauca ar elektrolokomotīvi pie vilciena kravas vagoniem, kas jau gaidīja. Uzmanīgi sakabinājās ar sastāvu. Tosja uzvilka cimdus un aizskrēja pie priekšējā vagona, lai pievienotu bremzes cauruli. Caurule pievienojās ātri, pieslēgs viegli aizcirtās.

Skudatins pa koridoru pāriet otrā kabīnē, tā tagad kļuvusi par vadītāja kabīni. Šeit atgriežas ari Tosja. Šķiet, ka viņš un Viktors Daņilovičs strādā pilnīgi saskaņoti, bet Tosju ne uz mirkli neatstāj doma par viņu abu neskaidrajām attiecībām. Kas tagad ir Tosja un Viktors Daņilovičs? Praktikants un mašīnists? Audzēknis un meistars? Kādas ir viņu cilvēciskās attiecības?

Viņi gaida pēdējo vilciena dokumentu: izziņu par visa vilciena bremžu sistēmas drošību.

Kluss klauvējiens pie durvīm. Vagonu sakabinātājs nodod izziņu. Dežurants pa radio izsauc mašīnistu. Tosja noceļ klausuli. Tā atrodas kreisajā pusē, kur ir palīga vieta, — atbildēt pa radio ir palīga pienākums.

— Piecsimt divdesmit piektā vilciena mašīnists klausās.

— Jums zaļās ugunis. Brauciet!

Vagoni bija piekrauti ar kokmateriāliem. Smaga un sarežģīta vilciena krava ar lielu svara pārslodzi. Ja kādā vietā savlaicīgi neievēros ceļa nokalnes īpatnības un nesasniegs pietiekami lielu ātrumu — var nepārvarēt ceļa kāpumu un palikt stāvam. Tad bez citu palīdzības vairs neizkustēties.

Tosjam šāds sastāvs sagādā prieku. Tā ir cilvēka spēka un iespēju pārbaude, viņa meistarības pārbaude. Tas nav azarts, bet pierasts darbs. Pāris simtos kilometru iegūt pusotra miljona ņūtonu.

Vilciens nopurinājās kā priede mežā un sāka kustēties. Sāka klabēt sviras augstsprieguma kamerās. Uz motoru spailēm pieauga spriegums. Sāka strādāt ventilatori un dzesēt dzinējus. Tosja atkal pagrozīja stikla tīrītāja rokturi un noslaucīja stiklu. Prožektors apgaismo sliežu ceļa posmu elektrolokomotīves priekšā, spīd sliedes un virs tām kontaktvads. Tas atspoguļo luksofora gaismas signālu krāsas.

Aizzibēja piepilsētas perons. Reizēm tuvojās pretim braucošas lokomotīves prožektors. Ja tas bija pasažieru vilciens, tad aiz prožektora slīdēja vagonu gabarīta uguņu garās svītras. Ja preču vilciens, tad stiepās tumša strēle līdz pēdējam vagonam, kura ugunis noslēdza to.

— Vēl ir salna, — Skudatins sacīja, — Dzelzceļa stiga pavisam cieta.

Uz elektrolokomotīves pults mirgo sarkanas zvaigznītes — «Ventilators I», «Ventilators II», pašreģistrē-tājs dursta krīta papīrā maršruta pirmos kilometru desmitus.

Neliela nokalne. Vagoni slīd elektrolokomotīvei virsū. To vadītājs sajūt tīri fiziski, pats ar savu muguru. Jāuzņem ātrums, lai viegli varētu uzbraukt pa uzkalni augšā. Ceļa klātne ir cieta.

Sākās kāpums.

Pēc tam līdzens, mierīgs ceļa gabals.

— Zini, kur es sastapu Irinu? Centrālajā izstāžu zālē, kad gājām skatīties tautu daiļradi. Atceries?

Tosja atbildēja:

— Atceros.

Toreiz viņu grupas puiši savā «tehniskajā jaunradē» nodarbojās ar koka piepēm. Izstādē bija daudz tādu izstrādājumu no Kirovas pilsētas.

— Jūs aizgājāt, bet es paliku, iegāju bufetē. Tur tad ari viņu satiku. «Vai jūs,» viņa jautāja, «esat skolotājs?» — «Kāpēc jūs tā domājat?» es atteicu. — «Jūs bijāt kopā ar zēniem.» — «Jā, kaut kas skolotājam līdzīgs.» — «Jums ir lieliski puiši,» viņa sacīja.

Tosja nodomāja: «To nu gan viņa nebūs teikusi.»

— Biju viņu vienu reizi redzējis. Kad demobilizējos, mēs viesojāmies kādā mājā. Viņa mani neatcerējās, bet es viņu uzreiz pazinu.

Skudatins tagad klusībā atcerējās, kā pēc izstāžu zāles apmeklējuma viņš kopā ar Irinu stāvēja pie viņas mājas parādes durvīm. Kā viņš savās rokās turēja Irinas rokas, sildīja tās ar savu elpu. «Tagad es iešu,» Irina sacīja. Skudatins nelaida vaļā viņas rokas. Viņa lūkojās uz Skudatinu un jau kuro reizi atkārtoja: «Lai cenšos kā cenzdamās, nekādi nevaru atcerēties ne tevi, ne to vakaru.» — «Tu uz mani toreiz pat nepaskatījies. Vai tevi varēja interesēt kaut kāds demobilizēts seržants? Bet es tevi visu šo laiku nebiju aizmirsis.» — «Jā-ā? Tu nu gan esi jocīgs puisis, Viktor.» — «Vai mēs vēl tiksimies?» viņš cerību pilns jautāja. Irina bija nenoteikti sacījusi: «Kad?... Kad tad?...» — «Rīt!» viņš uzstāja. «Rīts jau ir pienācis!» Viņa pasmaidīja un parādīja viņam pulksteni — bija pāri pusnaktij...

Ieslēdzās radio.

— Jūsu vilciens iet bez piezīmēm. Aizmugurējie signāli deg.

Radio izslēdzās.

— Viņa vāc senlietas, — Viktors Daņilovičs turpināja. — Sadzīves priekšmetus. Interesantas lietiņas. Tējkannas, bļodas, šķīvjus. Nesen viņa dabūja no koka tēstus nēšus. Vienreiz atkal lielu bezmēnu, uzkarināmu. Uz tā atzīmētas mārciņas, ceturtdaļmārciņas, astot-daļas. Gribēju iepazīstināt viņu ar Eru Vasiļjevnu.

— Kur viņa strādā? — Tosja pajautāja, lai nebūtu jāklusē, jo viņš zināja, ka Irina nekur nestrādā.

— Gatavosies iestāties institūtā. Vispirms sagatavošanas nodaļā. Tu nedomā, es pats piedāvāju, lai viņa iet uz institūtu. Viņa ir apdāvināta.

Tosja nemaz nedomāja, ka tas būtu slikti. Viņš tagad klausījās, kā strādā dzinēji.

Kādu laiku viņi brauca klusēdami. Uz plauktiņa stāvēja divas tukšas krūzītes dzeramajam ūdenim. Kad lokomotīve brauca pāri sliežu pārmijām, krūzītes viegli lēkāja. Tosja vēroja, kā tās uz plauktiņa tuvojas viena otrai. Skudatina stāsts viņu nomāca.

Tosjam gribējās pēc tā, kas mājās bija noticis starp viņu un Igoru, aizmirsties braucienā. Tas Tosjam vienmēr bija paticis — mašīna uz sliedēm un viņš pats mašīnā. Priekšā ceļš. Visa diena priekšā. Drīz ausīs gaisma. Liekas, ja tā iebrauc jaunā dienā, visas rūpes paliek kaut kur pagātnē. Tu aizbrauc no rūpēm projām.

Krūzītes jau bija cieši blakus un sāka šķindēt. Sadzīves priekšmeti. Tosja nolika starp tām «Tehnisko grāmatu».

Ausa gaisma. Nodārdēja tilta fermas. Atkal nokalne.

Tosja pārbaudīja, kā strādā pašreģistrētājs, vai strāva uzlādē akumulatoru baterijas. Viņš izpūta gaisa maģistrāles krānus, lai tie neaizsaltu. Pārbaudīja, vai elektrolokomotīvē neož pēc kā sveša.

Jau trešo stundu viņi bija ceļā. Devās cauri biezam mežam, pamazām iebraucot ceļa līkumā. Tosja tikko bija teicis, ka redz zaļo gaismas signālu. Mežam cauri paspīdēja saules stari. Sāka žilbināt acis. Skudatins uz gaismas aizsargplāksnes uzmeta pārlocītu maršruta lapu, lai tā pilnīgi nosegtu saules starus. Rācija ziņoja:

— Stacijā Valid iespējama apstāšanās.

Skudatins dīvaini uzņēma vārdus «iespējama apstāšanās».

— Nekad tur nav aizturējuši. Telegrammās bija teikts, ka ceļa maršruts veikts normas robežās.

Tosja jautāja:

— Vai prasīt, kāpēc?

— Nevajag. Es domāju, ka tā ir pārbaude.

— Kāda?

— Reizēm gadās. Inspektori. Varbūt iekāps mašīnists instruktors.

— Varēja taču iekāpt Maskavā.

— Gadās, ka iekāpj ceļā.

Viktors DaņiloviČs apklusa. Tosja ieklausījās, viņam šķita, ka augstsprieguma kamerās kaut kas dzirksteļo. Varēja sajust smaku. Tosja gribēja pārbaudīt.

— Neej, — sacīja Skudatins pavisam svešādā balsī.

— Dzirksteļo ...

— Neej! Neatļauju!

Tosja ar izbrīnu palūkojās uz Viktoru Daņiloviču, un tad viņam prātā ienāca šausmīga doma — viņš gan ticēja, gan arī neticēja savam minējumam. Negribēja ticēt. Tas nevar būt, nē! Vai tiešām skaitītājs saslēgts uz īso... Papildu nauda par ietaupītu elektroenerģiju. Isinājums — «krokodils» — laikam tika uzlikts tajā brīdī, kamēr Tosja apstaigāja elektrolokomotīvi un pārbaudīja smiltnīcas.

— Un kas par to? Jā. Tā ir nauda, nauda!... —• Skudatins iesaucās. Viņš saprata, ka Tosja uzminējis par skaitītāju. — Nauda man ir nepieciešama, — vai tu saproti? — Pēc tam jau mierīgāk piebilda: — Pastāvi pie kontroliera. Es pats. Tas bija pirmo un pēdējo reizi, — vai tu tici man?

— Nē.

Tosja nestājās pie mašīnista pults.

— Tosja, es ... Tu taču esi mans audzēknis.

— Nē.

Tosja metas pie augstsprieguma kamerām, ar pleciem pieskardamies šaurā koridora sienām, tikko spēdams pašreiz tajā iespraukties.

— Braucot nedrīkst! — Skudatins uzsauca. —- Bīstami!...

Tosja no visa spēka rāva sietu tai kamerai, kurā dzirksteļoja. No ligzdas izbira kokskrūves. Siets palika karājoties, aizšķērsoja koridoru. Tosja parāva to vēlreiz, pagrūda ar plecu, iztaisīja sietā caurumu. Atkal izbira kokskrūves. Un te jau tas bija redzams — «īsslē-gums» — vada galiņš.

Tosja nespēja pārvarēt sevī aizvainojumu, rūgtumu, nicinājumu, naidu. Pašreiz viņš bija gluži kā Igors — nikns un nesavaldīgs. Ja Igoram viņa mērķi zibenīgi mainījās, tad Tosjam bija tikai viens mērķis — skaidrs un noteikts: vairs nekad un nekādus attaisnojumus meistaram. Zaglis! Zaglis! Nauda! Guldeņi!

Tosja satvēra īsslēguma vadu vietā, kur gali bija izolēti, parāva uz savu pusi. Elektrolokomotīve strauji sašūpojās. Tosjas pirksti noslīdēja no izolācijas.

...Vienīgajā un tagad pēdējā savas dzīves mirklī Tosjam likās, ka rokās viņam priežu skaidas, ka viņš nespēj tās noturēt pēkšņi sastingušajos pirkstos. Un ēveļskaidas it kā no liela pulksteņa izbērtas atsperes lēnām, bez skaņas krīt kaut kur lejup.

Bija kluss.

Vilciens stāvēja mežā. Vienīgi vējš šalca priedēs un tikko dzirdami pa zemi tecēja pret rīta pusi zem sniega kārtas atkusušais ūdens. Meža dziļumā bija savilkušies un sastingusi salta migla, un mežs tagad izskatījās nelaipns un saspringts.

Skudatins skrēja, dziļi iestigdams kūstošajā sniegā. Viņš smagi elpoja, aizrīdamies pats ar savu elpu. Viņš viscaur iekšēji trīcēja. Ātrāk prom no šīs vietas, no šīs mašīnas, no visa, kas bija noticis! Viņš skrēja, šļakstīdams ūdeni, lauzdamies cauri krūmiem, tikai tālāk, mežā iekšā.

Viņš bēga projām no mirušā Tosjas. Neredzēt. Tikai neredzēt!... Skriet! Prom no elektrolokomotīves.

Krūmu zari asi un sāpīgi skrāpēja rokas, seju. Zābakos salīda sniegs. Skudatins bija pazaudējis cepuri, viņš neatcerējās, kur, — vai tā palika elektrolokomotīvē, kad viņš velti bija izdarījis Tosjam mākslīgo elpināšanu, vai ari pazuda krūmos. Skudatins lauzās uz priekšu neapstādamies, atpakaļ neskatīdamies.

Vilciens stāvēja.

No vēl arvien karstajiem dzinējiem lēnām plūda siltums. Vējš ielauzās elektrolokomotīves atvērtajās durvīs. Sakustējās uz pusēm pārlocītā maršruta lapa, kuru vējš bija pārsviedis рлг gaismas aizsargplāksni.

No vagoniem nokrita ledus, kas bija braucot sasalis. Smiltīs mīksti iegrima smagās eļļainās piles, kas noritēja no buksēm un asīm, no automātiskās sakabes sprūdiem.

Ierunājās radio. Skaļi tukšajā kabīnē. Skudatins bija nosviedis klausuli, un tā karājās auklā, vējā šūpodamās, brīžiem atsizdamās pret kabīnes sienu.

— Piecsimt divdesmit piektā vilciena mašīnist! Kāpēc jūs aizņemat blokiecirkni? — Balss bija nepacietīga un prasīga. — Mašīnist! Kas noticis? Atbildiet!

Elektrolokomotīve lēnām brauca gar luksoforiem. Neviens to nekur neaizturēja. Vienmērīgi un dobji slīdēja riteņi pa sliedēm, iebrauca pārmiju pārvedās un krustojumos. Dežurējošie signālisti un posteņu pārmijnieki zināja par to, noņēma formas cepures un vēl ilgi noskatījās tai pakaļ. Elektrolokomotīve brauca viena, bez sastāva. Tā atgriezās Maskavā. Rokturi bija apvīti ar melnu sēru lenti. Priekšā nolikti svaigi priežu zari no tās pašas vietas, kur elektrolokomotīve uzsāka savu ceļu.

Ļaudis piepilsētas stacijās raudzījās uz to un neviļus apklusa.

Nākamajā dienā šīs elektrolokomotīves fotogrāfija parādījās galvaspilsētas laikrakstos.

Tosju Vandiševu apglabāja vakarā. Stāvēja profesionāli tehniskā skola un vidusskola, kurā Tosja bija sākumā mācījies. Vidusskolnieki un profesionāli tehniskās skolas puiši vienā ierindā depo, kur nepārtraukti dienu un nakti kustas un strādā lokomotīves, kur deg baltās un zaļās ugunis un no kurienes pēc tam tālumā aiziet vilcieni.

Gaļina Stepanovna bija viena. Tagad viņai jāpārliecina sevi, ka Tosjas vairs nav. Viņš ir gājis bojā. Nomiris. Viņa nebija Tosju nosargājusi. Tāds liktenis. Tosja bija viņas vecākais dēls. Pirms rītausmas devās prom no mājām.

Kad māte iegāja virtuvē, Tosja jau brokastoja. Sēdēja sporta kreklā. Turēja tējas glāzi. Aptvēris ar abām rokām, it kā gribētu tās sasildīt. Varbūt bija vienkārši aizdomājies. Māti ieraudzījis, pasmaidīja. Viņa apsēdās pretim, lai pakavētos ar dēlu kopā kaut vai dažus mirkļus. Tā viņa darīja vienmēr, kad Tosja gatavojās iet uz depo.

Sie mirkļi Gaļinai Stepanovnai bija ļoti dārgi. Visa viņas dzīve veidojās no šādiem mirkļiem. Redzēja dēlu, varēja būt ar viņu kopā, parunāties. Tosjam bija pašam sava aktīva dzīve, kurā mātei nācās grūti sameklēt sev vietu. Viņa nevainoja Tosju, saprata, ka dzīve ir prasīga un ka tai jābūt tādai. Tā ir jaunība, kad cilvēks ir spējīgs paveikt daudz un kad viņam tas ir jādara.

Telefona sarunas, steidzīgas, daži vārdi starpbrīžos vai ražošanas apmācības pārtraukumos: «Māt, es šodien vēlu būšu mājās — komjaunatnes komiteja», «Māt, es aizkavēšos, apspriežam bāzes uzņēmuma darbu», «Ieskriešu uz brītiņu mājās, šodien es esmu skolas dieninieks», «Māt, atslēdznieku sekcijas sanāksme. Negaidi», «Zini, skolā masaliņu epidēmija. Ārsts jautā, vai esmu slimojis ar masaliņām», «Mums volejbols vakarā», «Atceries, es tev stāstīju par jauno frēz-mašīnu? Frēzes lūst. Mēģināsim salabot», «Fakultatīvas nodarbības angļu valodā».

Vēlu vakarā uzmanīgi soļi dzīvoklī. «Vai tu tas esi, Tosja?» — «Es, māmiņ, guli.»

Toreiz pirms rītausmas viņa bija sēdējusi virtuvē viņam pretim un skatījusies, kā viņš ēd, varēja pajautāt par jaunumiem Tosjas dzīvē, varēja pasmaidīt, atbildot viņa smaidam. Viņa saprata, ka dēls kļūst vīrišķīgāks, spēcīgāks, arvien līdzīgāks tēvam. Pat druknāks, plātākiem pleciem. Un tetovējums uz pleca, bērnības atmiņa. Tēva dusmas un piedzērušais, samulsušais kurinātājs. Viņš vēl tagad dzīvs. Tikko velkas uz katlu māju. Viņam jau pāri sešdesmit.

Vai arī kā viņa šuva uz Tosjas formas svārku kreisās piedurknes zeltītas uzšuves. Tosja tās bija nopircis Armijas veikalā — tās bija kara skolas klausītāju uzšuves.

Profesionāli tehniskajā skolā ar šīm uzšuvēm atšķīrās grupu komandieri. Tosju apglabāja jaunajā zilajā formas tērpā. Bet uz kreisās piedurknes bija vecā uzšuve. To bija uzšuvusi Gaļina Stepanovna.

Tagad viņa sēdēja virtuvē viena. Bija aizsūtījusi Igoru uz skolu, kaut arī viņš pretojās. Bija pat rupjš. Bet mate saprata, ka tas ir izmisums. Varbūt Igors būtu vēl vairāk rupjību sarunājis, ja nebūtu atnākusi Aļa. Igors pēkšņi piegāja pie mātes, un viņa ieraudzīja, ka Igors cenšas novaldīt asaras. Māte atrada spēku uzsmaidīt viņam, lai viņam būtu vieglāk. Igors tagad ir viņas vienīgais dēls. Pirmo reizi pēc Tosjas bojāejas Gaļina Stepanovna aizvada Igoru uz skolu un pirmo reizi paliek viena. Viņa vairs necentīsies rast spēkus sevī, nolaidīs galvu uz rokām un raudās, kā mēdz raudāt mātes, kas pazaudējušas dēlus. Viņas raud virtuvē, acīm piespiedušas priekšauta stūri vai trauku dvieli, un nekad nejūt atvieglojumu, necer to kādreiz sajust.

Gaļina Stepanovna atkal neticēs visam tam, kas bija noticis ar Tosju. Viņa jau arī tagad netic tam. Tāpēc atrada sevī spēku uzsmaidīt Igoram. Tosja bija šeit, viņš nebija aizgājis no mājas tajā naktī.

Viņa mācību grāmatas ir parastajā vietā. Lappuses mazliet iekrāsotas pēc plūdiem bibliotēkā. Savā vietā atrodas konspekti, nepabeigtais diplomdarbs: «Elektrolokomotīves mašīnista kontrolieris. Vilciena formēšana. Gaisa sadalītājs». Shēmas, rasējumi.

Viņš strādāja virtuvē, lai netraucētu Igoru. Rasetne, rūtiņu klades, pauspapīrs, dzēšlapas gabaliņš ar tumšiem stūrīšiem — Tosja bija susinājis uz rasējuma pārāk biezi noklāto tušu. Marķēšanas otiņas, tušas pudelītes. Tas viss atrodas uz galda, viss, kā viņš bija atstājis.

...Viņš ir maziņš. Saslimis ar masaliņām. Paaugstināta temperatūra. Viņa dod Tosjam dzert, norīvē ar dvieli.

Bet viņš to nemaz neatcerējās. «Māt, vai es esmu slimojis ar masaliņam?» Tur, telefona klausulē, smējās viņa draugi. Tagad Gaļina Stepanovna raud, atkal runā ar Tosju par masaliņām, tāpēc ka viņa nespēj to aizmirst. Domās viņa kopā ar dēlu iet uz depo pie elektrolokomotīves, dodas viņa pēdējā braucienā. Naksnīga iela, klusas mājas. Viņa nekad nav iekāpusi elektrolokomotīvē, bet tagad viņa dzird, kā pa sliedēm ripo riteņi, jūt briesmu tuvošanos. Sīs briesmas sažņaudza viņas krūtis. Riteņi ripo — pēdējie viņas dēla dzīves metri. Pēdējais mežs, pēdējās debesis, pēdējā rītausma.

Viņai paskaidroja, kā viss noticis. Un kāpēc. Bet viņa pati labāk par visiem saprata — kāpēc. Viņa atkal redzēja, kā Tosja stāvēja mājās istabas vidū tik bezpalīdzīgs, bet elektrolokomotīves kabīnē viņš nebija bezpalīdzīgs. Viņa riebums pret zemiskumu, negodīgumu pārspēja visu, pat pašaizsardzības instinktu.

Vai tiešām, dēliņ, nevarēja izdarīt kaut kā citādi? Ne tā, kā tu to izdarīji? Lai nekļūdītos, lai paliktu dzīvs! Tas bija tavs meistars, un es tevi saprotu. Tu gribēji viņam ticēt. Trīs gadus šis cilvēks bija kopā ar jums, un jums likās, ka esat viņam daudz pateicības parādā. Tā tas arī bija. Bet dzīve ar cilvēkiem izrīkojas dažādi. Protams, ne jau ar visiem, tikai ar kuriem iespējams tā izrīkoties. Jūs grupā nespējāt to saprast, jums to arī nevajadzēja saprast. Tas, dēliņ, vairs nebija tavs meistars. Tas bija pavisam cits cilvēks, svešs jums un svešs pats sev, senākajam Skudatinam. Bet tu nesamierinājies ar to. Protams, viņš mācīja tevi dzīvot, un tu rīkojies tā, kā viņš tevi kādreiz bija mācījis.

«Tu atkal tikai vējajakā?»

«Svīteris, vai neredzi? Cik reižu es tev neesmu paskaidrojis, ka elektrolokomotīvē ir silti.»

«Kas jums ar Igoru? Kas noticis?»

«Viņš pats tev paskaidros, ja vēlēsies to darīt.»

Viņa pamāja.

«Bet jautāt neko nevajag.»

«Jā, dēliņ. Es nejautāšu.»

Viņi sarunājās jau gaitenī. Viņš turēja rokās koferīti, kurā māte tikko bija ielikusi brokastis. Pēc tam Tosja pamāj viņai un aiziet. Durvis aizveras.

...Viņa pieceļas no virtuves galda. Iziet gaitenī pie durvīm. Apstājas un stāv. Atver durvis un stāv.

Kāpņu laukumā uz pakāpiena sēž Aļa. Dažus pakāpienus zemāk — Igors. Viņi sēž ar mugurām pret Ga-ļinu Stepanovnu un neredz viņu. Pie paša sliekšņa guļ viņu portfeļi. Uz Aļas portfeļa nolupusi bērnu novelkamā bildīte.

Gaļina Stepanovna skatās uz Aļu un Igoru. Baidās aizvērt durvis. Cik labi, ka viņi ir šeit un nav aizgājuši.

9. nodaļа AĻAS TURčINOVAS DIENASGRĀMATA

Mēs ar Igoru sēdējām kāpņu telpā. Nerunājām. Vēl arvien ir grūti runāt. Nespējam runāt. Mēs abi esam it kā paralizēti. Es pat nevaru kļausities jautru mūziku, ja tā kaut kur pēkšņi sāk skanēt. Vai nu kāds kaut kur uzgriež radioaparātu, vai ari tā skan skolā starpbrīdi.

Igors nesteidzas uz mājām. Es saprotu, kāpēc, — Gafinas Stepanovnas, savas māmiņas dēļ. Igors nespēj viņai palīdzēt. Viņš baidās no viņas un no sevis. Man viņš saka: «Piedod!» Ko? Es nesaprotu. Viņš dusmojas, aizgriežas un stāv, lai es neredzētu viņa seju. Un atkal mēs klusējam. Es negribu viņu pamest vienu, visu laiku es esmu kopā ar viņu. Kaut ari viņš mani droši vien nemaz nepamana. Es esmu sieviete, man ir viss jāsaprot. Cik interesanti ir rakstīt vārdu «sieviete»! Gribas to rakstīt. Es esmu sieviete, un es visu saprotu labāk nekā Igors. Labāk taču, vai ne? Tas ir vēsturiski. Sievietei ir jāprot palīdzēt vīrietim pārvarēt bēdas. Vai es Igoram palīdzu? Varbūt tikai esmu klāt. Staigāju un klusēju. Tā jau nav palīdzība. Eju nopakaļ un klusēju. Skatos viņa mugurā, kā viņš iet un klusē. Skolā literatūras skolotāja man saka: «Turči-nova, esi uzmanīga pret Vandiševu.» Viņa nav gudra sieviete. Māca mums cildenas jūtas, bet pati runā tādas frāzes. Kauns kļausities.

Šodien man grūti rakstīt. Es pat aizmirsu sasveicināties.

«Labdien, Aļa!» — «Labdien, Gaļina Stepanovna. Esmu atnākusi pie jums un runāju kaut ko par to, kas noticis ar jūsu vecāko dēlu.» Es neaizgāju, bet es gribu to izdarii, gribu tā rīkoties. Es dzirdēju, kā Gaļina Stepanovna atvēra durvis uz kāpnēm, stāvēja un skatījās, protams, uz mani un uz Igoru. Es baidījos pagriezties atpakaļ. Kāpēc? Nevajag baidīties. Vajadzēja pagriezties. Bet visu, kas man jādara, es saprotu tikai vēlāk. Tūlīt saprast es nevaru. Tikai vārdos esmu drosmīga. Cilvēkam viss dots ar mēru — lepnums, godkāre, neatlaidība, bailes. Manī ir liels daudzums baiļu. Personība veidojas agrā bērnībā, bet es veidojos pašreiz. Vai arī tas varbūt ir personības remonts? Par personības remontu bija nesen rakstīts skolas biļetenā.

Bēdas. Sāpes. Nelaime. Es cenšos ielūkoties šajos vārdos. Uzrakstīju tos, sēžu un skatos. Acu nenovērsdama. Cik agri šie vārdi ierodas mūsu dzīvē. Un paliek uz visiem laikiem. Cilvēki dzīvo un sākumā nemaz nemana šos vārdus. Tie sastopami tikai grāmatās un kinofilmās. Liekas, tev pašam nav nekādas daļas par tiem. Bet vēlāk tie kļūst arī par taviem vārdiem. Tie uzglūn tev. Ķeras tev pie rīkles, žņaudz nost. Neviens tevi nav mācījis, kā ar tiem cīnīties. Pašam vajag... aci pret aci...

Tālāk uzrakstīta atsevišķa frāze: Es negribu, ka Igors būtu ar tiem aci pret aci. Viņš neprot ar tiem cīnīties.

Un es? Vai tad es protu? Es tagad arī pati esmu ar tiem aci pret aci. Un mana māmiņa? Vai viņa prot? Viņa izliekas, it kā būtu aizņemta darbā. Bet es redzu, kā viņa visu pārdzīvo. Vai tēvs mani mīlēja? Kad vecākiem piedzimst bērns, vai viņi to mīl ilgi, vai mīl vienmēr? Vai ir iespējams mīlēt vienmēr? Vai tiešām tēvs mani aizmirsīs? Māmiņu aizmirsīs? Aizmirsīs ari to, ka dzīvojis kopā ar mums? Un nekad neatgriezīsies pie mums???????? Vai mēs ar māmiņu viņam vairs neeksistējam???? Esam pārstājušas eksistēt????

Šodien man ir jautājumu diena. Visi vienādi. Uz tiem nav iespējams atbildēt. No šiem jautājumiem kļūst sā-pigi un skumji, tie padara vāju. Vai Ли dzirdi mani, Igor? Tā esmu es, Aļa, es sēžu viena pati pie galda, un man priekšā ir atvērta burtnīca. Gribu tevi nomierināt un nomierināties pati. Gribu nomierināt tavu māmiņu un savu. Gribu pieveikt bailes par nākotni. Bet tas man negrib izdoties. Pat burtnīcā uz papīra ne. Vai viss, kas noticis šajā īsajā laikā, patiešām ir noticis? Vai tiešām Tosja ir aizgājis bojā? Vai tiešām mani un māmiņu atstājis tēvs? Nē, tie nav līdzvērtīgi jautājumi. Jautājumi ir drausmīgi. Akiši ar punktiņiem. Kas gan jūs izdomājis? No jums nav glābiņā!

Es nevēlos būt maza un nevarīga. Es negribu būt āķītis ar punktiņu.

Tālāk visas jautājuma zīmes Aļas šīsdienas piezīmēs ir pārsvītrotas.

Ir Melnais zirgs. Viņu sauc par Melno Džeku. Esmu kaut kur lasījusi. Tas ir skumjš zirgs. Viņam mugurā tukši segli, pie tukšajiem segliem piestiprināts zobens un kāpšļos pat ielikti zābaki. Ar viņu nekad neviens neauļo. Kāpēc? Viņš ir daļa no bēru gājiena. Viņš iet viens pats visiem aizmugurē. Viņš pavada cilvēkus pēdējā gaitā. Kāds briesmīgs zirgs! Vai tādam zirgam jābūt? Kāpēc???? Lai neviens dzīvais viņu neaizmirstu? Kas šo zirgu izdomājis? Es negribu domāt par cilvēku pēdējo gaitu. Briesmīgi — pavisam briesmīgi. Melna sērojoša elektrolokomotīve. Mēs stāvējām un neelpojām. Visa mūsu skola, vecākās klases. Tā bija goda sardze. Pēdējā gaita. Man toreiz sastinga seja no pārdzīvojumiem. Nevarēju pakustināt ne rokas, ne kājas. ■Sirds bija pazudusi kaut kur dziļi, dziļi, un es to vairs nedzirdēju. Pat nejutu, ka man tā ir. Es neelpoju, mēs visi neelpojām, to es tev saku, Aļa. Pēc tam sāka snigt ciets, durstīgs sniegs. Ziemas lietus, bez lāsēm. Cik salti bija no sniega un no visa.

Tā es nekad nespēšu nomierināt Igoru un nomierināties pati. Uzvarēt bailes un izmisumu. Palīdzēt Igoram. Bet man tas noteikti jāizdara. Vēsturiski — tāpēc ka esmu sieviete. Sieviete ir mājas pavarda, klusuma un miera simbols. Mājas pavardam jābūt vienmēr.

Aļa, vai man taisnība? — šī ir vienīgā jautājuma zīme, kuru Aja šodien nepārsvītroja savās piezīmēs.

Kāpēc cilvēki aiziet? Kāpēc viņi atgriežas? Kāpēc mīl? Kāpēc ienīst? Smejas? Raud? Kam viņi tic? Par ko šaubās? Mokās paši un moka citus? Kāpēc dzīvo?

10. nodaļa IGORS VANDIšEVS

Igors neviļus pamanīja, ka pirmajā stāvā nav aizvērts logs. Viņš pienāca pie profesionāli tehniskās skolas ēkas. Durvis jau sen aizslēgtas. Cik daudz Tosja viņam bija stāstījis par darbnīcām, laboratorijām, par savu tehniskās jaunrades istabu. Tā atrodas kaut kur otrajā stāvā. Bet visi logi ir tumši. Nav neviena cilvēka.

Igors pievilkās uz rokām, uzrāpās uz palodzes un nolēca zemē. Kaut kas nočaukstēja viņam zem kajam.

Grīda un viss, kas atradās istabā, bija pārklāts ar avīzēm. Stāvēja spaiņi ar otām, saliekamās kāpnes, smaržoja pec kaļķiem un krāsām — remonts.

Igors uzmanīgi virzījās uz priekšu, izgāja koridorā. Pie sienas karājās liela mūsu zemes karte, uz tās atzīmēti dzelzceļi. Lieliem burtiem uzrakstīts: «Pasaulē pirmās dzelzceļa tvaika mašīnas dzimšanas gads —■ 1814. Nākotne— atoma lokomotīve.»

Tāļāk bija uzrakstīts, ka pati garākā elektrificētā maģistrāle pasaulē ir Maskava—Kuibiševa—Omska—No-vosibirska—Krasnojarska—Irkutska—Cita—Narima. 5500 kilometru.

Kur ir tehniskās jaunrades istaba? Varbūt pie tās durvīm nav uzraksta? Vajadzētu būt, ja jau visu pārējo istabu durvis ir ar uzrakstiem. Literatūras, rasēšanas, ģeogrāfijas kabinets. Viss šeit ir sakārtots. Visu taisa paši. Grozāmos krēslus, uzrakstus, stendus, dekoratīvos režģus, elektriskās ģitāras.

Pie stenda mirdzēdams karājās vara ugunsputns. Gaismeklis. Tosja bija nesis mājās pirmos variantus. Kala majas. Igors zināja, kurā vietā ugunsputnam ir slēdzis, un ieslēdza gaismekli. Iedegās maza lampiņa. Viņš ieraudzīja durvis. Uz durvīm ciļņota vara plāksnīte — «Tehniska jaunrade».

Igors paraustīja durvis. Tās bija aizslēgtas. Viņam ir jatiek iekšā. Viņš gribēja redzēt šo istabu! Varbūt’savas dzīves pašas labākās stundas viņa brālis ir pavadījis šeit. Igors sāka raustīt pārējo istabu durvis — arī aizslēgtas. Kur viņi glabā atslēgas?

Viņš staigāja un pārbaudīja visas durvis pēc kārtas — spārdīja tās ar kājām. Tad viņš ieraudzīja fotogrāfiju uz Goda plāksnes. Ieskatījās uzmanīgāk. Tosja lūkojās uz Igoru.

Lēnām Igors atgriezās istabā, kurai bija atvērts logs. Uzmanīgi ieskatījās, izlasīja uz durvīm: «Elektrolokomotīvju laboratorija».

Da|a laikrakstu nolidoja, un viņš ieraudzīja īstas elektrolokomotīves riteņpāri. Igors sāka drudžaini raut nost avīzes, un pamazām viņa skatienam atklājās elektrolokomotīve izjauktā veidā. Igors pieskārās vadības kloķim. Ielika to vienā pozīcijā, otrā pozīcijā. Neieslēdzās. Riteņi negriezās. Viņš Tosjas diplomdarba rasējumos bija redzējis mašīnista pulti un pozīcijas. Igors pakustināja kloķi vēlreiz. Tad viņš atcerējās, ka elektrolokomotīvē viss sākas ar saspiestu gaisu. Kur ir kompresors? Caurules noteikti iet uz kompresoru.

Igors izskrēja pa durvīm. Caurules stiepās uz blakusistabu. Tur bija uzraksts: «Kompresoru telpa». Viss ir pareizi. Viņš parāva durvis, pat pārāk spēcīgi. Baidījās, ka būs aizslēgtas. Durvis bija vaļā. Arī šeit notika remonts. Viņš sameklēja pie sienas svirslēdzi. Iebīdīja tā plāksnes spailēs — kompresors sāka darboties.

Igors atgriezās pie pults. Viņš mazliet nogaidīja, lai kompresors sasūknētu pietiekami daudz gaisa. Tad Igors pagrieza sviru —«Pantogrāfs».

Paklusu noklikšķējis, pacēlās pantogrāfs, aizsviezdams tumsā uzklātās laikraksta lapas.

Vadības kloķa pagrieziens. Iešņācās saspiestais gaiss, un noklikšķ kontaktori. Riteņi sāk lēnām griezties. Igors pabīda kloķi tālāk.

Riteņi attīstīja lielāku ātrumu, un no šīs kustības sāka celties uz augšu un čaukstēt avīzes, kas bija nokritušas uz grīdas.

Elektrolokomotīve uzņēma ātrumu. Lidoja avīzes, riteņu radītā vēja paceltas. Igors ieraudzīja «signāla» pogu. Nospieda to.

Zema balss sadrebināja istabu, piepildīja to līdz rfialām pilnu. Tā sadrebināja visu skolas ēku, izrāvās laukā skolas pagalmā, uz lielo ielu asfalta, pilsētā.

Igors nedzirdēja, kā laboratorijā bija ienācis sargs. Viņš pat neizbijās, kad kāda roka norāva viņa roku no signālpogas.

Dežurējošais milicis atveda Igoru uz dzelzceļa nodalu. Igors gāja paklausīgi, nepretojās un neko nepaskaidroja — kas viņš ir un kāpēc naktī atradies skolas telpās. Milicis ziņoja dežurējošajam leitnantam, par kādu pārkāpumu viņš atvedis pusaudzi. Leitnants paraudzījās uz Igoru. Igors klusēja.

Pie leitnanta tika ievests vēl viens cilvēks. Neskuvies, netīru seju, ar nogurušām, iekritušām acīm, Rokas saskrāpētas, formas svārki daudzās vietās saplēsti, uz biksēm — skujas, priežu mizas gabaliņi; zābaki izmirkuši, sabrieduši. Milicis, kas viņu pavadīja, ziņoja leitnantam:

— Saka, esot nogalinājis kādu zēnu.

— Anatoliju Vandiševu, — cilvēks sacīja aizsmakušā balsī.

Igors metās uz Skudatinu.

Tagad viņš šo cilvēku pazina. Viktors bezspēcīgi at-streipuļoja piedienas un atsitās ar galvu pret to. Igoru saķēra pie rokām, atvilka nost. Viņš atvairījās ar tādu niknumu, ka miliči, kuri neko nesaprata, vēl ilgi nevarēja viņu nomierināt.

Turčinova kabineta durvis atvērās, un Semjons Ar-kadjevičs_ ieraudzīja_ Igoru Vandiševu. Dažus mirkļus viņi klusēdami lūkojas viens otrā.

Semjons Arkadjevičs nebija šo sastapšanos gaidījis. Viss šajā zēnā viņu satrauca: nervozā, impulsīvā seja, nekad nav zināms, ko viņš izdarīs, kas iznāks; pastāvīga apslēpta bezkaunība attieksmē pret viņu, Sem-jonu Arkadjeviču, un, galvenais, meitas draudzība. Tieši ar viņu. Sis zēns ir noteikti vainojams pie tā, kas noticis Turčinovu ģimenē. Izklausās varbūt dīvaini, bet tas ir fakts. Zēnam ir sakars ar to.

Tagad Igors stāvēja kabineta durvīs un skatījās uz Semjonu Arkadjeviču, kā vienmēr — izaicinoši. Starp citu, šoreiz to varētu saprast, jo miris viņa brālis.

Igors pats nezināja, ko viņš īsti bija gribējis sacīt Aļas tēvam, kāpēc bija nācis.

— Sēdieties, — Semjons Arkadjevičs aicināja ar galvas mājienu.

Igors pamanīja uz inženiera galda aptaujas lapiņu.

— Laižaties lapās! — Igors iekliedzās un aklā niknumā piemetināja: — Mazgājat rokas nevainībā!

Viņš izskrēja no kabineta.

Turčinovs nobāla, nepaspējis neko atbildēt. Viņš sēdēja pie galda, cenzdamies nomierināties. Pieaugs meita, būs priekšā vēl nopietnākas sarunas par viņu, par Aļu pašu un par māti. Varbūt arī par šo trakulīgo zēnu, par to, kas notika ar viņa brāli, kura bojāejā Semjons Arkadjevičs, kaut arī viņš ir drošības tehnikas inženieris, nav vainojams.

Gaļina Stepanovna nekā netika galā ar Igoru. Viņš arī agrāk bija nesavaldīgs un ātrsirdīgs, bet tagad vairs nemaz neklausīja. Kavēja nodarbības skolā, laiku laikiem nozuda kaut kur un pārnācis tūlīt likās gulēt.

Gaļina Stepanovna mēģināja ar viņu runāt.

— Tu biedē mani, Igor. Tā nedrīkst. Saņemies.

— Es nevaru.

— Es saprotu. Gribu tev palīdzēt.

— Tu nevari man palīdzēt.

— Bet kas man palīdzēs, Igor?

Viņš gulēja gultā. Māte sēdēja blakus. Uzlika roku uz viņa galvas. Centās mierināt, kaut gan pati tikko spēja turēties. Arī viņai pašai nebija spēka ticēt, ka Tosja ir miris un Igors tagad ir viņas vienīgais dēls.

Igoram pašreiz ir pats sarežģītākais vecums, bet viņam bez mātes neviena nav. Un varēja taču būt gan tēvs, gan vecākais brālis. Igors zina, ka nevis mātei jābūt pie viņa, bet gan viņam pie mātes. Taču to viņš vēl neprot. Viņš vēl neko īsti neprot un tikai tagad to ir sapratis. Zem kājām it kā nav stingra pamata, viss kļuvis neskaidrs.

Gaļina Stepanovna domāja, ka zina, kā audzināmi zēni. Bet ar Igoru bija grūti. Tosja piecpadsmit gadu vecumā spēja pieņemt lēmumu, kas noteica viņa paša ūn visas ģimenes nākotni. Viņš bija iemācījies būt pieaudzis. Igors to nav iemācījies. Varbūt viņa nav taisnīga pret jaunāko.

Tosja ir miris! Viņi ar Igoru dzīvoklī ir divi, rīt arī būs divi un parit, un vienmēr. Durvis neatvērsies, un pret grīdu neatsitīsies koferītis, nenočirkstēs drēbju pakaramā āķis no vējajakas smaguma, neiečīkstēsies virtuves durvis. Tosja neatgriezīsies no reisa.

— Māmiņ! — Igors pielēca kājās, apskāva viņas plecus, kas pēkšņi bija kļuvuši vāji, un ielūkojās sejā. — Nevajag!

Viņa neraudāja, taču Igors juta, kas ar viņu notiek, — tas bija neizmērojamas vientulības un izmisuma bridis. Kad viņa neraud, ir vēl ļaunāk, vēl briesmīgāk.

Māte iegāja savā istabā, bet viņš palika — arī viens, gulēja, pievērsis seju sienai.

Nākamajā rītā Igors pazuda, un neko nevarēja ar viņu izdarīt. Gaļina Stepanovna kļuva priecīga, kad atnāca Marina Osipovna un sāka runāt par Igoru.

— Es palūdzu Aļu, lai viņa sameklē Igoru un atved mājās, — sacīja Marina Osipovna. — Mēs parunāsim trijatā: es, jūs un viņš.

Gaļina Stepanovna pamāja.

— Būtu labi, ja varētu Igoram palīdzēt, neatņemot viņam patstāvību ... Ko viņam darīt tālāk, — sacīja Marina Osipovna.

— Es pati nezinu to.

— Katrā ziņā jāmācās, — atteica Marina Osipovna.

— Jūs domājat, ka viņam jāiet uz profesionāli tehnisko skolu?

— Un kā jūs domājat?

— Es nezinu.

— Igoram vairāk nekā jebkuram citam ir nepieciešama disciplīna. Tosja viņu ietekmēja neuzmācoties, mierīgi un pat nemanāmi, tomēr ietekmēja. Tagad viņam disciplīna ir īpaši nepieciešama.

Gaļina Stepanovna atcerējās pēdējo vakaru, strīdu starp Igoru un Tosju. Vecākā dēla pārvērsto, nelaimīgo seju.

— Disciplīnas ziņā profesionāli tehniskā skola, protams, ir pati labākā, — Marina Osipovna turpināja. — Es runāju ar Juriju Matvejeviču, ar Leonīdu Pav-loviču, ar pasniedzējiem. Jūs saprotat, ka Igors... Mēs visiem spēkiem centīsimies palīdzēt viņam. Mēs uzskatām sevi par jums vistuvākajiem cilvēkiem. Tie nav tukši vārdi, un jūs to, dārgā Gaļina Stepanovna, zināt. Mēs uzreiz nevarējām ar jums vai ar Igoru uzsākt šādu sarunu. Tagad ir pagājis laiks, un mēs uzskatām par iespējamu parunāt par Igoru un, ja ir iespējams, būt maksimāli noderīgiem jums un viņam. Atvainojiet, ka es tā... ar tādiem oficiāliem vārdiem... — Marina Osipovna uztraucās, un uztraukumā viņai aiztrūka balss. — Atvainojiet, Gaļina Stepanovna ,, ♦ Mēs abas esam sievietes ... rnūsu bērni.

Marina Osipovna nodrebēja un saguma. Varbūt tagad uz virtuves galda Marina Osipovna ieraudzīja visu, ko Tosja tur bija nolicis diplomdarba pabeigšanai, — ne māte, ne Igors neiedrošinājās kaut ko aizskart, pārlikt citā vietā. Novākt no galda.

Pie durvīm atskanēja zvans. Igors.

Gaļina Stepanovna sacīja:

— Mēs tevi gaidām, dēliņ. — Viņa to pateica, lai Igors saprastu, ka viņa nav viena, kaut arī Aļa, protams, bija pateikusi Igoram, kas pie viņiem atnākusi un kāpēc viņu lūdz nākt mājās.

Igors iegāja virtuvē. Marina Osipovna jau bija pārvarējusi satraukumu, viņa palūkojās uz Igoru.

— Jūs ar mani runāsiet par profesionāli tehnisko skolu? — Igors jautāja. — Gribat, lai es pāreju pie jums?

— Arī par profesionāli tehnisko skolu.

— Nevajag par to. — Un, brīdi klusējis, sacīja: — Es neiešu pie jums mācīties.

Igors un Aļa bija parkā netālu no Aļas mājām, kad viņa sacīja:

— Kāpēc tu tā uzvedies? Nevajag tā.

— Bet kā tad vajag? Vai tu zini, kā vajag?

— Lūdzu, nekliedz!

— Es nekliedzu. Es runāju. Visur pienākumi. Vai gribi, pastāstīšu tev par savu dzīvi šūpulī?

— Var pienākumus neizpildīt. Kā tu pēc savas dzīves šūpulī.

— Klusē, vai dzirdi! īsta meitene! — Viņš saķēra

A]as mēle|a atloku un sāka to purināt. Viņa izbijās. Viņš palaida to, un Aļa gandrīz pakrita uz sola.

Igors gāja projām. Pēc tam apstājās, pagriezās atpakaļ un sāka kliegt:

— Alka! Es esmu nelietis! Plukata! Lops!

Viņš stāvēja un kliedza pa visu parku. Cilvēki skatījās uz viņu un uz Aļu. Kāds skaļi noteica:

— Piedzēries delveris, ālējas.

Tad Aļa pielēca no sola un pieskrēja pie Igora. Saķēra viņu pie rokas. Igors izrāva roku, tīšām rupji apskāva Aļu, izaicinot visus, kuri viņus novēroja.

— Iesim ierausim aliņu!

Aļa atgrūda viņu un no sāpēm un aizvainojuma aizlauztā balsī sacīja:

— Es sitīšu tev!...

— Stūrē uz bufeti, čabulīt!

— Tu patiešām esi nelietis!

— Nu, un kas par to, man nav ko zaudēt!

— Pazaudēsi... — viņa tikko dzirdami nočukstēja.

Aļa pagriezās un strauji devās projām. Viņš palika

stāvam. Ieraudzīja Tosjas seju, nopietnu, skumju, uz visiem laikiem vienīgo. Tādu pašu, kāda nupat bija A(ai. Tāda tā bija Tosjam, kad Igors viņu pēdējo reizi bija redzējis. Pēc tam Tosja bija apsēdies uz gultas malas, bet Igors nepagriezās pret viņu, kaut arī Tosjam visādā ziņā bija taisnība. Tāpat kā pašreiz Aļai bija taisnība. Un viņš taču nespēj iztikt bez Aļas. Bet viņa iet projām. Kāpēc viņš stāv? Kāpēc viņš toreiz, tajā pēdējā vakarā, nepagriezās pret Tosju? Kāpēc? Tosja ir miris. Kāpēc?

Igors pa caurstaigājamu pagalmu aizskrēja pie Aļas mājas, uzkāpa viņas stāvā. Aiz durvīm bija dzirdama Aļas balss. Skrējusi, lai tikai drīzāk tiktu projām no viņa. Tagad satraukti sarunājās trīs balsis.

— Mēs visi brauksim projām no šī rajona, pārcelsimies pie maniem tuviniekiem. Apmainīsim dzīvokļus. — Tas bija Semjons Arkadjeviēs. — Mēģināsim sākt jaunu dzīvi. Mani tuvinieki pārcelsies uz šejieni. Tu, Aļa, iesi citā skolā. Bet tu, Ņina ...

— Lai Aļa izlemj, — saka Ņina Mihailovna.

Igors piezvanīja.

Durvīs stāvēja Semjons Arkadjeviēs. Aiz viņa muguras — Aļa. Raugās uz Igoru. Igors klusē. Klusē arī Aļa. Semjons Arkadjeviēs ar spēku aiztaisa durvis.

Igors stāvēja un gaidīja, ka Aļa atvērs durvis. Durvis neatvērās.

Igors iespēra pa durvīm ar kāju un iekliedzās:

— Mans kuģis vēl negrimsti

Noskrēja lejā pa kāpnēm, izmetās pagalmā.

Viņš gāja ilgi un lēnām. Kad paskatījās atpakaļ, ieraudzīja Aļu. Viņa nāca Igoram aiz muguras.

Igors nebija paspējis pārsteigt Tosju, pastāstīt viņām, kas ir Ātrgaitas transporta zinātniski pētnieciskais institūts.

Viņš jau divas reizes bija iegājis institūtā. Vecas, neizskatīgas durvis. Priekštelpā atradās stends, uz kura uzlīmēti lokomotīvju un vagonu zīmējumi. Zinātniski tehnisko padomju dienas kārtības, pētījumu programmas un to izpildes grafiki. Igors izlasīja, ka institūts kopā ar aviācijas tehnikas konstruktoru biroju un va-gonbūves rūpnīcu pabeidz ātrgaitas lokomotīves — su-perlokomotīves SLOK-4 montāžu ar reaktīvo vilci un uzsāks atkārtotus izmēģinājumus lokomotīvei SLOK-5. Tālāk informācija institūta līdzstrādniekiem. Paraksts — В. A. Cebotarevs, vecākais zinātniskais līdzstrādnieks, izmēģinājumu vadītājs.

Igoru pārsteidza uz lapiņas uzrakstītais vārds — «reaktīyā vilce». Kas tas ir? Lidmašīna uz sliedēm? Citādi nevar būt, ir skaidri uzrakstīts — ātrgaitas lokomotīve ar reaktīvo vilci. Tāpēc piedalās arī aviācijas tehnikas konstruktoru birojs.

Igors pastaigāja pa gaiteni — noliktavas, politiskās izglītības kabinets. Igors lasīja uzrakstus tāpat kā toreiz profesionāli tehniskajā skolā. Kravas maģistrāļu vagonu laboratorija, projektēšanas standartu kabinets, aizrobežu tehnikas pētniecības kabinets, patentu daļa. Drošības garantijas laboratorija. Uz durvīm uzraksts «Stop» no jaunajiem satiksmes noteikumiem. Aiz durvīm dzirdama rosība, skan balsis, smiekli, rakstāmmašīnu klaboņa. Klikšķ pat domino kauliņi. Igors to saklausīja pavisam skaidri, un tas viņu noskaņoja optimistiski. Pilnīgi saprotami cilvēki. Ir arī tādi. Vēl bija uzvārdu un amatu saraksts — laboranti, vecākie un jaunākie zinātniskie līdzstrādnieki, mehāniķi, tehniķi. Igors pamanīja ziņojumu, kurā bija teikts, ka notiks muzikālā ansambļa vakars. Tātad arī šeit spēlē ģitāras.

Igors centās iet lietišķā gaitā, citādi kāds viņu vēl apturēs un, kas zina, palūgs atstāt šīs telpas.

Gaitenī pie durvīm ar uzrakstu «Izturības izmēģinājumu laboratorija» Igors ieraudzīja stendu, uz kura bija izlikti materiāli par dzelzceļu sastāvu izmēģinājumiem. Izrādās, ka ar nolūku tiek radītas katastrofas,— sagrūž kopā ar balastu piekrautus sastāvus un pēta katastrofas sekas. Igors vēroja virsbūves vibrācijas un gaisa viļņu raksturlīknes, dažādus izturības koeficientus. Un atkal bija uzrakstīts — izmēģinājumu vadītājs vecākais zinātniskais līdzstrādnieks, tikai šoreiz nevis В. A. Čebotarevs, bet S. N. Ustincevs. Igors nosprieda, ka sastāva izturības izmēģinājumos arī ir kaut kas interesants. Galvenais — šeit ir risks. Un tomēr reaktīvā vilce. Tas ir kaut kas tieši viņam, Igoram. Ja varētu iekļūt pie В. A. Čebotareva. Pagaidām Igors ne uz vienām durvīm neatrada viņa uzvārdu vai arī kādas ziņas par SLOK. Šo vārdu viņš bija jau iegaumējis. Un tad Igoram pēkšņi ienāca prātā, ka šeit taču kaut kur jābūt Goda plāksnei. Varbūt uz tās ir Čebotareva fotogrāfija? Tas nav izslēgts.

Igors nebija maldījies: uz Goda plāksnes bija fotogrāfija un uzrakstīts «Gaitas izmēģinājumu laboratorijas vecākais zinātniskais līdzstrādnieks Boriss Andre-jevičs Čebotarevs». Igors aplūkoja fotogrāfiju — augsti mongoļa vaigukauli, melnas vērīgas acis, sportista enerģiskais zods. Bet kur ir laboratorija? Varbūt pabāzt galvu direktora pieņemamajā istabā un pajautāt? Kāpēc ne? Viņam ir darīšanas.

Igors pavēra pieņemamās istabas durvis. Pie neliela galda ar telefona aparātiem sēdēja meitene ar lakotu frizūru un lēnām asināja zīmuļus mašīniņā, kura bija piestiprināta pie galda. Vienu noasinātu zīmuli viņa jocīgi turēja zobos.

— Kur es varētu satikt Borisu Andrejeviču Čebota-revu? — Igors jautāja.

Meitene izņēma zīmuli no mutes, ielika to plastmasas glāzītē uz galda netālu no telefoniem un atbildēja:

— Šodien — nekur. Boriss Andrejevičs ir konstruktoru birojā. * _

— Pie lidotājiem? — Igors nevērīgi pateica. To nebija grūti uzminēt — vienkāršākais pseidouzdevums.

Meitene ne bez izbrīna palūkojās Igorā. Un tad Igors saprata, ka ir pieļāvis kļūdu: tagad viņš pēc šīs nevērīgās izturēšanās nevar uzdot primitīvus jautājumus — kur Čebotarevs institūtā strādā, kur ir viņa kabinets? Tagad tikai var pajautāt: kad viņš būs sastopams? Igors tā arī izdarīja.

— Domāju, rīt, — meitene atbildēja, ielikdama jaunu zīmuli mašīniņā.

Igors atsveicinājās. Viņam šķita, ka tieši tā viņš aizgāja, atsveicinājies — cepuri ar spalvu novicinājis līdz pašai grīdai. Un meitene, kā viņam likās, neatstāja to bez ievērības, katrā ziņā viņas uzmanība vairs nebija koncentrēta tikai uz zīmuļu asināšanu.

Igors izkļuva laukā uz ielas. Viņš bija apmierināts ar sevi. Varēja vēl pajautāt, vai Ustincevs šodien ir savā kabinetā. Tāpat vien — lai demonstrētu pilnīgu intelekta uzvaru. Pavisam nesen Igors bija centies noskaidrot, kā var izzināt apslēptas spējas pēc reprezentu metodes (cilvēka intelektuālajām īpašībām) un pseido-uzdevumiem par profesiju. Aprēķināja savu intelektu. Ar rezultātiem viņš bija apmierināts.

...Igors atkal bija institūtā. Iegāja ēkā un pirmajam, ko satika, pajautāja:

— Kur atrodas gaitas izmēģinājumu laboratorija?

— Piebūvē, — Igoram atbildēja.

Galvenā institūta ēku ar piebūvi savienoja īsa eja. Tagad Igors pavisam droši varēja ieiet šajā ejā, kaut arī tur bija jauno satiksmes noteikumu zīme — izņemamais tilts.

Igors nesteidzās. Viņš uzkāpa direktora kabinetā. Meitene ar lakoto frizūru sēdēja turpat. Igors uzsmaidīja viņai kā senai paziņai — pavicināja cepuri ar spalvu. Viņam bija gaišu un skaidru domu uzplūdi.

— Vai Boriss Andrejevičs ir savā kabinetā?

— Pašreiz ir pusdienas pārtraukums.

— Kā tad tā? — jau bez gaišuma un skaidrības uzplūdiem jautāja Igors. — Pulkstenis taču vienpadsmit?

— Mēs darbu sākam astoņos.

Igors tikai tagad pamanīja, ka meitene dzer tēju. Viņa brīdi vilcinājās, palūkojās uz Igoru ar tādu kā

»

vērtējošu skatienu, pec tam nospieda sarunu ierīces pogu.

— Boris Andrejevič?

— Klausos.

— Jums apmeklētājs. Atjaujat?

Iestājās klusuma brīdis.

— Kas ir ieradies?

Meitene brīdi padomāja, viņas sejā pazibēja šķelmība.

— Kāds zēns.

— Atjaujam apmeklēt, — tika dota atbilde.

Meitene vēlīgi pamāja Igoram — audience beigusies.

Igors bez grūtībām sameklēja gaitas izmēģinājumu

laboratoriju. Arī šeit uz stenda atradās dažādi ziņojumi tāpat kā pie izturības izmēģinājumu laboratorijas. Igors nolēma ātri pārskatīt tos. Ziņojumi, protams, attiecās uz superlokomotīvi SLOK-5. Paredzēto izmēģinājuma braucienu grafiks. Igors gribēja atrast datumu, kad braucieni sāksies. Datums nebija uzrādīts. Uz citām lapām ātrgaitas lokomotīves raksturojumi. Bet tehniskajā ziņā tik sarežģīti, ka Igors necentās kaut ko no tā saprast. Kad tas viss būs? Datums?

Laboratorijas durvis plaši atvērās, un iznāca drukna, liela auguma sieviete elegantā tērpā. Rokās viņai bija šķīvis ar tortes gabalu. No laboratorijas skanēja jautras balsis.

Igoram iešāvās prātā šausmīga doma — viņš ir no* kavējis. SLOK-5 ir izmēģināta, un tagad notiek svinības!

— Vai tu esi mazdēls? — sieviete pajautāja.

«Tas nu par daudz,» Igors nodomāja, bet nepaspēja vēl atbildēt, kad sieviete jau sauca laboratorijas durvīs:

— Anastasija Fjodorovna, pie jums mazdēls atnācisl Ej iekšā.

Sieviete enerģiski ar savu spēcīgo roku iestūma Igoru laboratorijā, bet pati devās uz to pusi, no kuras tikko bija atnācis Igors.

Igors bija iek|uvis lielā istabā, kur viens no rakstāmgaldiem pārsteidza ar savu izskatu: uz tā atradās torte, ko rotāja maza šokolādes šampanieša pudelīte ar sudrabotu kakliņu, augļi, konfekšu kaste un puķes karafē. Sēdēja vīrieši un divas sievietes — viena jauna, otra jau gados.

Starp vīriešiem Igors uzreiz pazina Borisu Andreje-viču. Čebotarevs sēdēja bez žaketes, vienā kreklā, ar vaļā atraisītu kaklasaiti.

— Tas nav mans mazdēls, — sacīja Anastasija Fjo-dorovna.

Igors klusēja. Viņš centās koncentrēties. Ne jau tas bija svarīgi, ka viņš nav mazdēls, bet tas, ka viņš bija laboratorijā iekļuvis šādā reizē. Kā tagad — šajā darbam neraksturīgajā atmosfērā — izskaidrot, kāpēc viņš ir šurp nācis? Sarežģīti. Gandrīz neiespējami.

— Kas tad jūs esat, apmeklētāj? — jautāja Cebota-revs. — Tā sakot, kāds zēns.

Nolādētā zīmuļu meitenei Lai gan — kāpēc viņam jāuztraucas, cilvēkiem ir jautri, viņiem ir kaut kādi svētki, tātad ātri jāpiemērojas. L.

— Esmu jaunais līdzstrādnieks, — Igors braši sacīja. v

— Kā līdzstrādnieks?

— Jūsu.

Tādu reakciju pat Igors nebija gaidījis — pie galda iestājās pilnīgs klusums. Mēmā aina no «Revidenta».

Igoram kļuva jautri. Viņš bija uz īstā ceļa un varēja pavērst apstākļus savā labā.

— Kaut kas traksl — sacīja Boriss Andrejevičs.

Viņa acīs Igors pamanīja ziņkāri. Kā izkulties no šī stāvokļa? Ko darīt, ko runāt? Bet tajā brīdi atgriezās sieviete greznajā tērpā.

— Skaistā Helēna bija iepriecināta par cienastu! — viņa skaļā balsī paziņoja. — Kā nekā pašu cilvēks.

— Broņislava, iepazīstieties — jaunais līdzstrādnieks, — pavisam nopietni Igoru rekomendēja jaunākā sieviete. Viņai bija iegarena melnīgsnēja seja un brūnas iegarenas acis. Viņa runāja lēnām, mazliet dziedošā balsī.

Laikam jau vajadzētu atvadīties, bet tagad bija par vēlu. Atkāpšanās vairs nav!

— Man jāpaskaidro, — Igors sacīja.

— Nevajag!

— Kāpēc nevajag! — Igors bija sašutis. — Es neesmu līdzstrādnieks, es ...

— Lai nāk pie galda!

— Viņš ir apdrošināšanas aģents!

— Pārdod nekustamus īpašumus.

— Atnācis pēc makulatūras! — bira no visām pusēm.

— Tortes gabalu apmeklētājam! — Cebotarevs sacīja.

— Pasargājiet mani no īstenības eksistences. — Un vīrietis, kas dziļdomīgi pateica šos vārdus, tāpat dziļdomīgi nopūtās.

— Es pajokoju, — sacīja Anastasija Fjodorovna. — Viņš, protams, ir mans mazdēls.

Igors, acis iepletis, skatījās viņā, — te tev nu bija reprezents vai pseidouzdevums!...

— Tā jau mēs domājām. — Līdzstrādnieki sāka smieties. Sevišķi stipri smējās tas, kurš bija runājis par «īstenības eksistenci». Viņam pat kakls kļuva sarkans.

Igoru apsēdināja pie galda.

— Anastasija Fjodorovna, par jūsu aiziešanu no pensijas! — Cebotarevs svinīgi uzsauca, izņēma no tortes vidus šokolādes pudelīti un nolika to Anastasijas Fjodorovnas priekšā uz šķīvja.

Vai viņi tiešām ir prātā jukuši? Vājprātīgi kļuvuši? Mazdēls... Aiziešana no pensijas... Bet tortes gabalu var apēst. Igors sāka ēst torti.

— Paldies, mīļie, *— Anastasija Fjodorovna sacīja. — Esmu laimīga, ka atkal esmu kopā ar jums. Kaut ari tikai uz diviem mēnešiem. Bet viņš tomēr nav mans mazdēls.

— Sulainis plaši atver durvis... Ak vai! Ak vai! — To atkal sacīja cilvēks, kurš runāja par īstenības eksistenci.

Kāds cits tukls cilvēks piebilda:

— Zūd horizonti virmojošā dūmakā, zied tikai bao-babi un rododendri skumīgi un krāšņi.

— Kaut kas traksl — sacīja Cebotarevs.

Igors saprata, ka cilvēkiem ir jautri. Igors arī iesmējās un atkārtoja, kā viņam likās, Borisa Andrejeviča iemīļoto teicienu:

— Kaut kas traks!

Noskanēja zvans, un, kā Igors vēlāk saprata, beidzās pusdienas pārtraukums.

Visi piecēlās. Sievietes sāka steidzīgi novākt no galda traukus, tortes paliekas, augļus. Šokolādes pudeli aiznesa kaut kur uz ledusskapi, lai Anastasija Fjodorovna varētu to paņemt savam īstajam mazdēlam. Laboratorija pārvērtās par darba telpu.

Aizgāja_ sieviete greznajā tērpā, aizgāja jaunā ar iegarenajam acīm un iegareno seju. Istabā palika Anastasija Fjodorovna un divi vīrieši. Palika arī Boriss Andrejevičs. Ari Igors palika. Viņš pagāja sānis, lai nevienu netraucētu, gaidīdams tālākos notikumus.

— Jaunekli, — sacīja Boriss Andrejevičs. — JūmŠ vajag nodarboties ar kaut ko lietderīgu. Uz redzēšanos.— Un Cebotarevs iegāja blakusistabā, aizvērdams aiz sevis durvis.

Igors saprata — joki beigušies, laboratorijā sākas darbs.

Igors nepaspēja Cebotarevam neko pateikt par sevi, par savu vēlēšanos strādāt pie viņa laboratorijā. Vai tiešām atkal jātinas projām... Jāgadās kaut kam tik nepatīkamam!

Palodze istabā bija piekrauta ar rituļos satītām osci-logrāfa papīra lentēm. Anastasija Fjodorovna paņēma lenti un sāka to attīt, nostiprinādama starp galdiem. Vienu lentes galu piespieda ar caurumotāju, otru — ar smagu pelnutrauku. «īstenības eksistence» un resnulis ar rododendriem arī sāka attīt lentes. Igors gaidīja, ar ko viņi piespiedīs lenšu galus. «īstenības eksistence» izmantoja divas grāmatas, bet resnulis — sa runu ierīci, kas atgādināja mazu radioaparātu, un galda lampu, uz kuras marmora pamatnes ar izgrieztiem burtiem bija salikti un pielīmēti vārdi: «Civilizācijas īpašums».

Anastasija Fjodorovna palūkojās uz Igoru.

— Vai tu apvainojies? Man ir tāds mazdēls kā tu. Šodien es mazliet pajokoju. Esmu atgriezusies kolektīvā, kurā nostrādāju divdesmit piecus gadus.

Igors pamāja. Viņš nedusmojās.

— Ej vien uz turieni, kurp gribēji iet, pirms Broņislava tevi nebija iestūmusi mūsu laboratorijā, — sacīja Anastasija Fjodorovna.

— Bet es jau nācu pie jums. Es gribu būt izmēģinātājs.

Anastasija Fjodorovna pašūpoja galvu, kā mēdz darīt, ja grib teikt, ka nav labi runāt nepatiesību.

Abi pārējie pacēla galvas no savām lentēm un skatījās uz Igoru.

— Cik tev gadu? — resnais jautāja.

— Sešpadsmit. Bez trim četriem mēnešiem.

— Vai pieciem. Tu blēdies sīkumos?

— Gādāsi Gadās! — sacīja Igors.

— Var jau, bet tam nav jēgas.

— Es zinu par jūsu ātrgaitas lokomotīvi. Es jau veselu nedēļu nāku pie jums, pastāvīgi, katru dienu. Un turpmāk arī nākšu.

— Tu vēl esi skolnieks, — iebilda «īstenības eksistence», — tā sakot, nepieaudzis. Tu runā niekus.

— Es mācīšos vakarskolā. Esmu visu izlēmis. Es gribu tikt uz superlokornotīves!

— Tā nav nekāda izprieca. Izbeidzi Šeit nevienam nav laika ar tevi noņemties.

— Es lūdzu, ticiet mani Ar mani nevajag noņemties.

Igors uztraucās, viņš pat nebija, sarunai sākoties,

domājis, ka tā uztrauksies.

— Turies labāk pie aritmētikas, — resnais deva padomu.

— Nē, — Igors stingri noteica. *— Man nupat uz elektrolokomotīves gāja bojā brālis.

— I<ā tevi sauc? — jautāja Cebotarevs. Viņš stāvēja durvīs.

— Igors VandiŠevs.

— Tu esi Anatolija Vandiševa brālis?

— Jā.

— Ko tu proti?

Igors paraudzījās uz Cebotarevu. Blēdīties un mānīties nedrīkst, un viņš teica taisnību:

— Neko es neprotu.

Aļa baidījās, ka Igors atkal neieradīsies uz stundām. Bet, kad viņa atnāca, Igors sarunājās ar klases audzinātāju Svetlanu Sergejevnu. Aļa saprata, ka saruna ir nopietna, tāpēc ka uztraukusies bija Svetlana Serge-jevna un iekarsa ari Igors. A|u viņš neredzēja.

Kad Svetlana Sergejevna aizgāja, Aļa palūkojās ārā no savas paslēptuves, un Igors viņu tūlīt pamanīja. Piesteidzās pie viņas, saķēra pie rokas, un abi noskrēja lejā fizkultūras zālē, kur parasti bija mazāk cilvēku.

— Iegaumē, — Igors sacīja, — SLOK. Ātrgaitas lokomotīve.

Aļa apjukusi skatījās uz viņu.

— Tā ir nākotne.

— Kā nākotne?

— Tā ir nākotne lokomotivēm ar reaktīvajiem dzinējiem.

— Bet kā tu tiksi uz tās lokomotīves? — Aļa jautāja.

Igors, kā vienmēr, ņēma sarunas pavedienu savās rokās.

— Kurināmā rezerve tūkstoš kilometriem. Kabīnē lidmašīnas ierīces.

— Bet kā tu.., — Aļa gribēja atkārtot savu jautājumu.

— Es jau esmu tur. Gaitas izmēģinājumu laboratorijai

— Bet skola?

— Skola būs. Vakarskola. Es apsolīju Borisam An-drejevičam. Ja tu zinātu, kas tas par cilvēkul Viņš vada ātrgaitas lokomotīves. Es gada laikā pabeigšu divas klases.

— Nav taisnība.

— Ir taisnība. — Igors beidza A|u kaitināt. Viņš bija nopietns. Un zināmā mērā līdzīgs brālim. — Viņi zina par Tosju, — Igors sacīja, — tāpēc mani pieņēma. Es devu vārdu. Pirmoreiz mūžā es devu tādu vārdu. Svetlana Sergejevna mani atlaiž. — Viņi apsēdās uz zema vingrošanas soliņa koridorā. Sēdēja nopietni un klusi. — SLOK — tas nozīmē tu un es. Mēs abi piekabināsim savus ratus pie zvaigznes! — Igors sacīja.

Nē, domāja Aļa, to mēs nedarīsim abi kopā. Man ir pašai sava pasaule, kurā nepieciešams klusums gan uz zemes, gan arī debesīs. Aļas rati brauks klusām pa zemi. Tas ir izlemts uz visiem laikiem, un kādreiz viņa to pateiks Igoram. Nopietni un negrozāmi...

Igors aizgāja. Aļa palika.

Kas cilvēkus apvieno, un kas viņus šķir? Pēkšņi sāk šķirt. Māmiņu un tēvu. Aļu un Igoru. Aļa izbijās — ko gan viņa... par ko... Tātad Aļa ir tāda pati kā viņas tēvs? Mīlestība nav uz visiem laikiem? Vai tad drīkst kritizēt tos, kurus mīl? Nekrietna un muļķīga, lūk, kāda viņa ir! Tā ir nodevība. Bet nodevība ir vājums, no kura pats vēlāk iet bojā. Nodevība jūtās, rīcībā, visur... Tu iesi bojā — tā tev arī vajag! Bet Aļa taču nevienu negatavojas nodot, nevienu nepieviļ! Un Igors? Vai viņš nav nodevis? Nē, nē, nekad ...

Bija jāiet, sākās stundas.

11. nodaļa TIESA

Skudatins atkal redz, kā viņš neskuvies, ar iekaisušām acīm kāpj uz uzbēruma. Zem kājām čirkst slapjās šķembas.

Jau krēsloja, bet viņš zināja, ka šeit viņš būs labi redzams. Kājas vairs neklausīja no aukstuma un ledainā ūdens, un viņš ar grūtībām uzkāpa uz dzelzceļa uzbēruma. Piere un seja viņam bija sviedriem klāta, elpa saraustīta.

Cik diennakšu Viktors pavadīja mežā? Vienatnē ar savu pagātni un tagadni? Līdz pat Šim laikam viņš to nezina, neatceras. Viņš atrada sev kaut kādus attaisnojumus un atkal tos pazaudēja, jo viņš zināja — nav viņam nekāda attaisnojuma. Viņš stūrgalvīgi centās ar pagātni norobežoties no tagadnes. Taču sevi piekrāpt neizdevās. Vairs neizdevās.

Irinu viņš mīlēja, bet sevi nicināja. Irina bija godīgāka par viņu. Tā bija iznācis. Viņa neko neslēpa, runāja atklāti: neidealizē sevi un apkārtējos, neatdod citiem to, ko vari paņemt pats, ja gribi kaut ko iegūt — tad iegūsti. Gribi iegūt mani — cīnies par to. Tāda ir mana cena. Negodīgs bija viņš. Nodeva sevi un savu darbu, nodeva puišus, ar kuriem lepojās viņš un kuri lepojās ar meistaru. Leonīds Pavlovičs viņam pateica to, un Viktors zināja, ka tā ir taisnība, taču nesamierinājās, nepiekāpās. Pigoru taisītājs. Blēdis. Slepkavai Un sākās viss ar niekiem, ar jokiem: Irina smiedamās saka viņam — tu un es, un abi mēs... Mīlas laiviņa ... Tirkīza gredzentiņš.

Viktors ienīda pats sevi. Sis naids lika viņam trausties augšā uz dzelzceļa stigas. Kurš tas būs? Kura lokomotīves brigāde? Vienalga. Tagad viņš ir no visiem Šķirts, nevienam vairs nav vajadzīgs.

Virs sliedēm tālumā parādījās ugunis un divi prožektori.

Saņēmis spēkus, Viktors gāja pretī un sāka vicināt roku riņķveida kustībā — tas nozīmēja, ka steidzami Jāapstājas. Viņš gāja pa vidu, starp sliedēm. Viktors nebaidījās par sevi, nebaidījās bojāejās, viņš pat vēlējās to.

Elektrolokomotīve deva garu brīdinājuma signālu. Cilvēks vicināja roku un nedeva lokomotīvei ceļu.

Tagad Viktors stāvēja un gaidīja. Vilcienam vajadzēja apstāties.

Vēlreiz garš brīdinājuma signāls. Samazināts ātrums.

Viņš redzēja, ka vilciens sāk bremzēt. Pazibēja dzeltenas dzirksteles no bremžu klučiem un bandāžām. Tievām smilšu strūkliņām ir jāplūst zem visiem riteņiem. Tas bija smagas kravas sastāvs. Labi, ka nebija pasažieru vilciens. Kaut gan — vai nav vienalga.

Līdz pilnīgai apstādināšanai nepieciešamas apmēram piecdesmit sekundes. Cik sekundes pagājušas? Cik vēl atlikušas?

Prožektora sausais žilbinošais spožums jau pavisam tuvu. Viktors dzird, kā čirkst smiltis zem riteņiem, kā saspriegti bremžu kluči un bandāžas. Viktors nekustīgi skatās uz priekšu.

Vilciens apstājās.

Viktors lēnām iet pie tās kabīnes puses, kur ir mašīnists. Viņš ir apžilbis no prožektora ugunīm un neredz, vai mašīnists pazīstams vai ne. Pacēlis galvu pret kabīni, Viktors saka:

— Aizvediet mani uz Maskavu.

Šodien ir Viktora Skudatina pēdējā tikšanās ar izmeklētāju. Skudatins iepazīsies ar izmeklēšanas materiāliem, un, ja viņam nebūs nekādu lūgumu un papildinājumu, izmeklēšana tiks pabeigta un materiālus nodos tiesai. Tas ir 201. panta nolikums. No apsūdzētā Skudatina viņš pārvēršas par tiesājamo.

Viktoru veda no kameras uz izmeklētāja kabinetu.

Viņš gāja mierīgs, atsvešinājies, iegrimis savās atmiņās.

Izstāžu zāle. Viktors sēž bufetē. Blakus pie galdiņa meitene. Irina Kamburova. Viktors viņu atcerējās, pazina. Pie Irinas pieiet jauns puisis džinsos ar platiem bikšu galiem, vējajakā ar lielu apaļu nozīmi, uz kuras rakstīts «Smaidietl». Uz rokas ir masīvs pulkstenis.

Puisis kaut ko uzstājīgi prasa Irinai, bet viņa atrunājas. Grib piecelties un aiziet, bet puisis saķer viņu aiz rokas. Viņš apsēžas blakus, plati iepletis kājas, un aizšķērso Irinai ceļu. Kā Viktors vēlāk uzzināja, tas bija Stasis Novožilovs, viņas iepriekšējais paziņa. Viņš prasīja no viņas kaut kādu naudu.

Viktors tūlīt nolēma iejaukties, aizstāvēt Irinu. Viņš piegāja pie galdiņa un mierīgi uzspieda Stāsim uz pleca tā, ka puiša labā roka, ar kuru viņš turēja Irinu, no sāpēm atlaidās vaļā.

— Smaidi! Mierīgi!

Irina pateicīgi pamāja Viktoram, piecēlās un izgāja laukā. Viktors viņai sekoja. Viņi palika divatā. Viņu pirmā saruna nebija gluži tāda, kā Viktors bija stāstījis Tosjam elektrolokomotīves kabīnē. Bet Viktoram gribējās, lai saruna būtu bijusi tieši tāda. Viņš ar laiku bija iemācījies izdomāt attaisnojumu Irinai. Centās iztēloties viņu labāku.

Viktors iet pie izmeklētāja, viņš domās pārstaigā ceļu no sava galdiņa pie Irinas galdiņa bufetē. «Tu man patīc,» Irina viņam vēlāk sacīja. «Bet tas pagaidām ir viss.» Irina aizgāja atpakaļ savā iepriekšējā dzīvē, kas acīmredzot nebija izdevusies. Viktoram nekad nebūtu atradusies tajā vieta, ja šī dzīve būtu izdevusies. Viņš to saprata, tomēr nolēma cīnīties par Irinu, pieņemt jebkurus viņas noteikumus *,, Nerēķināties ar visu apkārtējo pasauli.

Un tad kanceleja ar daudzām dubultdurvim, kas apvilktas ar dermatīnu. Aiz durvīm kabineti, kuros tiekas apsūdzētie ar izmeklētājiem un advokātiem, kabineti konfrontēšanai. Vēl divas rindas citu durvju, tās ir šauriņas. To ir ap divdesmit. It kā rinda telefona automātu būdiņu. Sajās istabiņās ieslodzītie pēc satikšanās ar izmeklētājiem vai advokātiem gaida, kad viņiem pakaļ atnāks konvojs un aizvedīs uz kameru. Boksi uz-gaidīšanai. Skudatins sēdēja tādā telefona automāta budiņā. Pagāja minūtes trīsdesmit vai četrdesmit. Klusums. Un nebeidzamas atmiņas. Bet kā atcerēties kaut ko labu par sevi, kaut ko vērtīgu, kas palīdzētu kaut nedaudz samierināties pašam ar sevi, atgrieztu ticību sev? Tas neizdevās ...

Izmeklētājs bija ar Viktoru vienos gados. Viņš sēdēja pie galda, kas bija nopilināts ar tinti un apakšpusē nošķiests ar grīdas vasku. Uz galda lampa, liels un neparocīgs plastmasas pelriutrauks. Pretī cieši pie sienas mazs galdiņš un divi krēsli.

Pa logu krēslā redzams cietuma pagalms un mazi aizrestoti logi. Istabā dega griestu lampa. Izmeklētājs iededza vēl ari galda lampu.

Zem Skudatina iečīkstējās krēsls. Izmeklētājs jau labu laiku skatās uz Viktoru. Kabinetā ož pēc sastāvējušiem tabakas dūmiem un karbola. Karbola smaka nāk no Skudatina. Tā ir kameras smaka, ko Skudatins ir atnesis uz šejieni.

— Viktor Daņilovič Skudatin, es šodien izpildu divsimt pirmā panta nolikumu. Jūs jau zināt.

Viktors pamāja.

— Man jāiepazīstina jūs ar visiem lietas dokumentiem — ar liecību protokoliem, raksturojumiem, ar tehnisko ekspertīzi.

Viktors atkal pamāja.

Izmeklētājs pieceļas un pieiet pie Viktora, noliek viņa priekšā uz galda veselu sējumu. Vākos ir lietas sabrošētās lapas. Visskaidrāk viņš savu noziegumu izjuta izmeklētāja kabinetā, tāpēc ka šeit pastāvīgi bija dokumenti. Katras nopratināšanas beigās viņam protokolā vajadzēja rakstīt vienu un to pašu frāzi: «Rakstīts pēc maniem vārdiem, esmu lasījis», «...pēc maniem vārdiem, esmu...». Protokolus viņš nekad nelasīja, tikai parakstīja. Viņš gaidīja tiesu kā atbrīvošanu no visa notikušā, ja vispār ir iespējams no visa tā atbrīvoties, izdzēst no atmiņas. Viņam likās, ka pēc tiesas viņš varēs kaut kā iekārtoties savā jaunajā dzīvē, kaut arī ieslodzījumā. Lietas beigās pie kartona vākiem pielīmēta aploksne, kurā atrodas darba grāmatiņa, pase, elektrolokomotīves vadītāja apliecība. Tas ir viss, kas vēl saglabājies. Bet viņš, pašreizējais Viktors Skudatins, sēž izmeklētāja priekšā uz krēsla, kas piestiprināts pie sienas.

Izmeklētājs piebīdīja galda lampu, lai Viktoram būtu ērtāk iasīt. Pēc tam viņš piegāja pie loga un atvēra vēdlodziņu.

— Iepazīstieties ar lietu, — sacīja izmeklētājs. — Tas ir jūsu liktenis. Jums ir tiesības papildināt izmeklēšanas materiālus, iesniegt lūgumu.

Viktors brīdi skatījās uz spīdīgajiem vākiem, viegli pieskārās ar rokām, pat pavēra vaļā. Tad pajautāja:

— Kur jāparakstās, lai lietu nodotu tiesā?

— Protokols par izmeklēšanas izbeigšanu atrodas uz mana galda.

Viktors piecēlās un piegāja pie galda. Viņš parakstīja papīru, nelasījis to.

Izmeklētājs sāka numurēt lietas lappuses.

— Vai jūs visu saprotat, Viktor?

Viktors saprata, ka izmeklētājs numurē lappuses, vilcinādamies parakstīt protokolu.

— Sergej... Gerasimovič... — Viktors sacīja ne gluži pēc pieņemtās formas. Tas iznāca neviļus, pats no sevis. — Parakstietl

Izmeklētājs parakstīja protokolu.

— Tiesā es nepiedalos. Mēs vairs neredzēsimies. Varbūt vēlaties, lai es kādam piezvanu? Kaut ko paasāku?

— Nē. Nevajag.

Izmeklētājs piespieda pogu, kas atradās uz galda, un izsauca konvoju.

— Tagad jūs neesat apsūdzētais, bet tiesājamais.

Viktors klusēdams pamāja. Sis Sergejs ir lāga puisis.

— Vēlu, lai jūsu dzīvē piepildītos pats labākais, — Sergejs sacīja.

— Manā dzīvē nekā tāda vairs nebūs, — Viktors atbildēja.

Durvīs parādījās konvojs. «Manā dzīvē nekā tāda vairs nebūs ... Vai patiešām nebūs?»

Viktoram sacīja, ka tajā dienā, kad viņu vedīs uz tiesu, viņu modinās agri, ap pieciem. Tad aizvedīs uz lielu istabu, kuru visi sauc par «staciju», un kopā ar citiem ieslodzītajiem, kuriem arī būs tiesa, vedīs pa pilsētu, katru uz savu rajonu. Cik īstu staciju nav bijis Viktora mūžā! Bet tagad tāda «stacija», nosacīta. Briesmīgu rēķinu viņam uzstādījusi dzīve. To vairs nav iespējams mērot nekādās naudas vienībās. Viņš to maksās gadiem ilgi ar savu personisko dzīvi, ar visu savu dzīvi, līdz pašai pēdējai dienai.

Viktoru Skudatinu tiesāja tautas tiesas izbraukuma sesija. Depo, tur, kur kādreiz atradās profesionāli tehniskā skola, bet tagad — klubs.

Depo jau no paša rīta bija nemierīgi, pulcējās cilvēki — mehāniķi, elektriķi, atslēdznieki, sakabinātāji ar signālkarodziņiem, mazgātājas ar lupatām un sukām, energodispečeri, dīzeļu — stūmēj lokomotīvju vadītāji. Dega gaisma tukšajās' remontbedrēs, un īpaši satraucoša izskatījās signāluguns, kura rādija, ka kon-taktvads ir zem sprieguma. Uz depo laidās putni, kuri šeit bija apmetušies jau ziemā. Putni un vilcieni ir pastāvīgi ceļabiedri.

Vecais Ļihanovs dauzīja ar veseri savu katlu. Pie viņa gāja un lūdza, lai izbeidz, jo cilvēkiem ir saspringti nehri. Vecais nepārtrauca, lamājās pretī. Viņš, protams, nepaklausīja arī priekšnieku.

— Ej projām, Gera ...

Un Georgijs Demjanovičs aizgāja.

Bez trokšņa no depo reisos devās elektrolokomotīves. Tikai daža īsi signalizēja, lai cilvēki noiet no ceļa.

Kravas mašīna bez numura šodien nevadāja bremžu klučus. Ļihanovam nebija laika, viņš dauzīja katlu. Ļihanovu mēģināja apklusināt Vorotņikovs:

— Ņikita, beidz uzvesties kā huligāns!

Ļihanovs palūkojās uz draugu.

— Izbeidz!

Ļihanovs nolaida veseri. Likās, ka Ļihanova roka pēkšņi būtu kļuvusi vārga. Jevgeņijs Konstantinovičs paņēma no Ļihanova veseri un uzsita pāris reižu pa katlu. Ļihanovs klusēdams vēroja Vorotņikovu. Tad pajautāja:

— Ko tu atceries?

— Nezinu, — sacīja Jevgeņijs Konstantinovičs un nolika veseri.

Zetne ap katlu bija apžuvusi, kļuvusi «ilia. Uz tīs kaut kā īpaši izcēlās veseris ar nodilušu tumšu kātu, plīsumos savienots ar kniedēm.

— Zeņa, — sacīja ļihanovs, — mums taču nekā gaiša vairs nav nākotnē.

Vorotnikovs neatbildēja. Laikam tuvojās pēdējais luksofors...

Uz paaugstinājuma novietoja galdu tiesnešiem, piesēdētājiem un sekretāram. Trīs citus, mazākus, lejā skatuves priekšā — prokuroram, ekspertam un aizstāvim. Galina Stepanovna uz tiesu nebija ieradusies. Arī Igors ne.

No skolas atnāca meistari un pasniedzēji, vecāko klašu audzēkņi. Viņi sēdēja atsevišķā grupā. Tagad neviens vairs neizsacīja nekādas domas un nekādus spriedumus. Klusēja. Gaidīja.

Varēja dzirdēt, kā piebrauc mašīna, apstājas. Klubā ienāca Viktors Skudatins. Noskūtā galva bija it kā iespiesta starp pieciem. Rokas, kā jau arestantam, aiz* liktas aiz muguras. Viņu pavadīja miliči.

Skudatinu pieveda pie tukša sola, kas bija nolikts skatuves priekšā. Solu atnesa no depo ceha. Tas bija tumšs no smēreļļas un metāla putekļiem. Sols smaržoja pēc depo, tāpat kā šeit smaržo cigarešu paciņas, spectērpi, instrumenti. Sī smarža bija Viktoram pazīstama jau kopš jaunības dienām. Tā bija viņa darba smarža.

Viktors apsēdās. Miliči nostājās katrs savā pusē solam.

Zālē valda klusums. Visi skatās uz Viktoru.

Ieradās prokurors, eksperts un aizstāvis. Tiesas sekretāre palūdza visus piecelties — ieradās tiesneši un piesēdētāji, apsēdās aiz galda uz skatuves.

Skudatins stāvēja, vēl arvien neko neredzēdams savā priekšā. Tā viņš stāvēs, lai neviens nebūtu jāredz — ne biedri, ne tiesneši. Jau iepriekšējā izmeklēšanā Skudatins atteicās no advokāta. Advokātu tomēr iecēla, — bet kāda tam nozime? Skudatins negatavojās aizstāvēties. Pret ko lai viņš aizstāvas? Varbūt pats pret sevi. Pret savu nodarījumu, kā tas atzīmēts protokolā par izmeklēšanas izbeigšanu. Cerības uz kaut kādu nākotni nevar būt, tāpēc ka nekad vairs nebūs Tosjas, bet notikušais vienmēr stāvēs starp Skudatinu un visiem cilvēkiem, kuri tagad klusēdami raugās viņā. To Viktors galīgi saprata tieši tagad, kad stāvēja visu acu priekšā savā ierastajā depo un neuzdrīkstējās ne uz vienu paskatīties.

«Man steidzīgi bija nepieciešams samainīties, un es paņēmu tevi. Vai tev nav iebildumu?» Viktors pats bija speciāli samainījies.

Tos ja klusēja.

«Gribas parunāties. Neatsakies. Ar dežurantu viss nokārtots.»

Tad Tosja pamāja.

«Ko domā grupas puiši?»

«Kā nu kurais,» viņš atbildēja.

Tagad vairs nav iespējams domāt kā nu kuram, tagad var domāt tikai vienu. Liekas, ar viņu jau runā tiesnesis un viņš tiesnesim atbild. Viņš nosauc savu dzimšanas gadu, dienu un mēnesi. Viņam vēl kaut ko jautā. Nh, protams, jānosauc taču arī dzimšanas vieta. Nē, šķiet, ka jautā darbavietu.

Bet kad bija dzimis Tosja? Viktora meistara dienasgrāmatā tas ir ierakstīts. Arī Tosjas dzimšanas vieta. Bet darbavieta? Darbavietas nebija. Un nebūs arī. Tosja palika praktikants.

Kaut ko Viktoram jautā piesēdētājs. Viņš jautājumu atkārto, bet Viktors vēl arvien neatbild. Jautājums par īsslēgumu. Protams. Nē, ne par īsslēgumu, bet par audzinātāja darbu skolā. Bet jautās arī par īsslēgumu. Viktors to bija uzlicis šeit... šajā pašā depo. Atvēris aizsargsietu un uzlicis īsslēguma vadu uz diviem kontaktiem pie paša skaitītāja.

Viktoram šķiet, ka viņam atkal svīst rokas. Visiem, kuri izdara noziegumu, svīst rokas. Viktors izņem ka-batlakatu un berzē un berzē rokas. Bet tās tomēr svīst. Nē, viņš neko tādu nedara, viņš vienkārši stāv, nn rokas viņam nolaistas gar sāniem. Viņš, kā izrādās, joprojām atbild uz jautājumiem.

Ar viņu runā prokurors. Jā. Par īsslēgumu. Tas atrodas eksperta priekšā uz galda — apmēram piecpadsmit centimetru garš vads. Nemaz nevajag to uzrādīt. Nevajag nekādus speciālus lietiskus pierādījumus. Viņš pats ir zemiskuma un gļēvulības būtisks pierādījums! Kā prokurors pašreiz saka — personības pagrimums.

Zari sitas sejā, viņš laužas cauri krūmiem, iegrimst atkusušajā sniegā gandrīz līdz jostas vietai. Drudžaini ķepurojas kā lamatās un atkal skrien, skrien. Prom no Tosjas, no elektrolokomotīves, prom no sevis paša.

Bet pēc tam naktī — kā vilks viens mežā. Diena un atkal nakts. Viņš klausās, kā lūst zari zem slapjā sniega smaguma, kā miglā pakšķēdamas krīt lāses, kā dobjiem grūdieniem ķermenī plūst asinis, pavisam tuvu, pie pašām acīm, bet pēc tam.., pavisam tuvu, pie pašām acīm — prožektors. Liekas, tas dedzina un žņaudz.

Nevajag nekādu pierādījumu. Nevajag!

Kāpēc Viktoram bija vajadzīga nauda? Kas to jautā? Prokurors? Viktoram nepietika naudas? Kāpēc īsslē-gums? Kāpēc krāpšana ar skaitītāju? Kāpēc? Viņš bija noguris atbildēt uz šiem jautājumiem. Viņš gaidīja tiesu kā glābiņu. Bet glābiņa nebūs nekad un nekāda!

Prokurors atkal runā kaut ko par īsslēgumu. Viņš tur to rokās. Prokuroram kaut ko atbild — tikai šoreiz ne vairs Viktors, bet drošības tehnikas inženieris Turči-novs. Vai viņš par kaut ko vainīgs? Nu, protams, nē, viņš taču vairs nestrādā depo, un viņš vairs nav drošības tehnikas inženieris. Viņš laikam ir liecinieks. Kā liecinieks?

Ar ko tas viss sākās? Ar zīmogu uz veidlapas. Ar parakstiem. «Bet puišus tu esi nodevis! Tu pats savām rokām esi izsvītrojis sevi!»

Jau toreiz aizgāja bojā Tosja... Jau tad...

— Es esmu nelietis! — Viktors pēkšņi skaļi un noteikti pateica un atsēdās uz sola starp malās stāvošajiem miličiem.

Pie depo piebrauca taksometrs. No mašīnas izkāpa Irina, palūdza vadītāju nebraukt projām un lēnām, it kā piesardzīgi devās pie kluba durvīm.

Viņa iegāja iekšā.

Irina apstājās malā, ēnā, negribēja pievērst sev uzmanību. Varbūt pirmoreiz mūžā. Viņa skatījās uz Viktoru, paklausījās mazu brītiņu un tikpat nemanāmi izgāja no kluba.

Pašās tiesas sēdes beigās, kad tiesai bija jāiet, lai pieņemtu lēmumu, Viktors ilgi skatījās zālē. Tas prasīja no viņa milzīgi daudz dvēseles spēka. Irinas zālē nebija. Un tomēr viņš Irinu mīlēja vēl arvien, pat tagad.

12. nodaļa DIPLOMI

Pie Gaļinas Stepanovnas ieradās Dima Drobizs un Smeļovs. Viņi bija zilos parādes uzvalkos. Drobizs turēja rokā cepuri, piespiedis to ar elkoni. Puiši ir uztraukušies, jo viņiem jāizpilda skolas direkcijas uzdevums. Dima Drobizs un Smeļovs, EL-16 komsorgs un proforgs, tagad ir grupas vadītāji, tāpēc ka jaunu komandieri vēlēt grupa atsacījās. Tosja vēl vienmēr bija komandieris un būs visu laiku, kamēr EL-16 pabeigs skolu. Dima un Smeļovs nostādīja grupu ierindā, norīkoja dežurantus klasē, darbnīcās, ēdnīcā, atbildīgos par konsultācijām pirms eksāmeniem. Bet nevienu no viņiem puiši neuzrunāja vārdā «komandieris».

Šodien EL-16 saņem diplomus specialitātē.

Gaļina Stepanovna posās iet uz skolu. Viņa baidījās iet, taču bija patīkami, ka viņu uzaicināja šai dienā, ka viņa atkal redzēs dēla biedrus. Tosjas nepabeigto diplomdarbu uz skolu aiznesa Marina Osipovna. Rasējumus, burtnīcu, diploma titullapu. Tagad virtuvē pie galda vakaros sēdēja Igors, kaut arī viņš varēja sēdēt savā istabā. Mātei bija vieglāk, kad, tāpat kā senāk, virtuvē ilgi dega gaisma, čaukstēja grāmatu un kaut kādu rasējumu lapas. Rasējumus mājās nesa Igors. Viņš bija iesācis savu jauno dzīvi un par to pastāstīja mātei. Bet Igors paliek Igors. It kā būtu kaut ko izlēmis, bet vai var saprast, cik tas nopietni. Grāmatas, kas atradās viņa priekšā uz galda, bija sarežģītas: «Transporta konstrukciju pārbaudes», «Mehāniskās svārstības», «Inerces momentu noteikšana».

— Sāku no izejas punkta, — viņš sacīja. — Tu nebaidies, es nepievilšu.

«Vai tiešām viņš pats to ir izlēmis?» domāja Galina Stepanovna. Viņai gribējās redzēt Igoru patstāvīgu.

Gaļina Stepanovna gāja kopa ar Dimu un Šmeļovu. Ar katru soli, kas viņu tuvināja skolai, uztraukums pieauga. Laikam jau nevajadzēja nākt. Varbūt nenoturēsies, nespēs sevi pārvarēt un izjauks zēniem svētkus.

Uz skolas sliekšņa Gaļinu Stepanovnu sagaidīja 2i-barevs, ieveda viņu elektrolokomotīvju laboratorijā, kur bija jānotiek diplomu izsniegšanas ceremonijai. Gaļina Stepanovna gāja pa skolas gaiteņiem. Puiši no visiem kursiem, visi, kurus viņa satika, apstājās un sasveicinājās. Rīta līnijas laikā bija paziņots, ka ieradīsies Anatolija Vandiševa māte.

Elektrolokomotīvju laboratorijā grupa jau bija nostādīta ierindā.

Laboratorija pēc remonta bija neparasti tīra un uzkopta. Uz galda, pie kura sēdēja Valsts eksāmenu komisijas locekļi, bija noliktas mapes ar diplomdarbiem, rasējumi, atvērtas eksaminācijas sarakstu lapas.

Marina Osipovna piegāja pie Gaļinas Stepanovnas un apstājās blakus.

Ieradās direktors melnā formas tērpā. Aiz direktora nāca Tamāra Aleksandrovna un nesa diplomu kaudzīti.

Dima Drobizs deva grupai komandu: «Mierāl> — un ziņoja direktoram, ka grupa EL-16 nostādīta ierindā svinīgajam diplomu izsniegšanas aktam. Grupas komandiera Anatolija Vandiševa vietā — grupas kom-sorgs Drobizs.

Direktors deva komandu:

— Brīvi!

— Brīvi! — Drobizs atkārtoja.

Tamāra Aleksandrovna pasniedza direktoram pirmo diplomu. Direktors to atvēra un aicināja pie sevis Ivanu Karpuhinu.

— Apsveicu jūs, Karpuhin, ar profesionāli tehniskās skolas beigšanu. Jus tagad esat elektrolokomotīves mašīnista palīgs un trešās kategorijas atslēdznieks.

Karpuhins saņēma no direktora rokām diplomu un atgriezās ierindā.

Jurijs Matvejevičs izsauca Fjodoru Baļinu. Fjodors mierīgi izgāja no ierindas. Seja viņam bija nopietna. Viņš paspieda direktora roku un sacīja klusā balsī:

— Pateicos.

— Baļin, jūs esat beidzis ar izcilību, un mēs lepojamies ar jums.

Fjodors apmulsumā nolieca galvu un atkal atkārtoja bez smaida:

— Pateicos.

Šodien viņš laikam bija izrunājis maksimālu vārdu daudzumu. Uz krūtīm viņam mirdzēja Tautas saimniecības sasniegumu izstādes dalībnieka zelta medaļa. Tā bija iegūta par sasniegumiem tehniskajā jaunradē.

— Baļin, — sacīja Tamara Aleksandrovna, — kaut vai šodien pasmaidiet, lūdzul

Kaut kas smaidam līdzīgs pavīdēja Baļina sejā.

— Fedja, — Tamāra Aleksandrovna nevarēja nomierināties. — Drošāki

Jefimoēkins ska|i pateica:

— Pan speciālist, nu nebaidies taču eksperimentēt!

Baļins pasmaidīja. Tas jau bija gandrīz īsts smaids.

Viss «kantoris» sāka smieties. Pasmaidīja pat Galina Stepanovna. Cik patiess šis puisis! Marina Osipovna padraudēja Jefimočkinam ar pirkstu. Jefimoč-kins ar žestu parādīja Marinai Osipovnai, ka viņš klusēs kā mēli norijis.

Direktors izsauca puišus un izsniedza diplomus. Laboratorijas durvis pavērās, tur miera stājā stāvēja pirmā kursa audzēkņi. Viņi gribēja redzēt ceremoniju. Mācību daļas sekretāre Vaļa centās pirmo kursu atturēt, prasīja, lai ievēro kārtību.

Jurijs Matvejevičs pacēla roku un lūdza apklust.

— Ar PSRS Valsts profesionāli tehniskās izglītības komitejas, Maskavas pilsētas pārvaldes un mūsu skolas pedagoģiskās padomes lēmumu diplomu ar izcilību pēc gada atzīmēm un ražošanas apmācības raksturojumiem izsniedzam Anatolijam Vandiševam — pēc nāves. Gaļina Stepanovna, saņemiet sava dēla diplomu...

Gaļina Stepanovna, nobāla. Viņa juta, ka ir nobālusi, un nespēja paspert ne soli, lai saņemtu no direktora rokām dokumentu. Jurijs Matvejevičs pats piegāja pie viņas un pasniedza to.

Gaļina Stepanovna saņēma. Viņai likās, ka klusumā visi izdzirdēs, cik sāpīgi dauzās viņas sirds.

Gaļina Stepanovna saprata, ka viņai kaut kas jāsaka bērniem. To vienīgo un pašu svarīgāko sev un viņiem. Viņa lēnām un klusu sacīja:

— Dzīvojiet godīgi. — Satraukumā viņa uz brīdi apklusa. — Par to jums kādreiz būs jāatbild jūsu bērniem ...

Ga|ina Stepanovna izgāja no skolas. Pa koka tiltu bija jāpāriet pāri dzelzceļa līnijai. Gaļina Stepanovna cenšas pa šo tiltu nestaigāt, lai nejauši neieraudzītu lokomotīvi, kuru viņa noteikti pazītu starp visām citām.

... Klusi tā pienāk depo, iebrauc griezulī un apstājas. Dzirdama skaņa, kas atgādina sitienu, — salocīta pantogrāfa kritiens uz jumta. Pie elektrolokomotīves svaigi priežu zari, rokturi apvīti ar sēru lenti. Orķestris, cilvēki bez cepurēm un viņa pati kā nemaņā, gandrīz neredzīga no asarām. Ierindā stāv profesionāli tehniskā skola un bijusī Tosjas skola. Griezulis lēnām slīd zēnu ierindas priekšā, un ikviens no viņiem redz elektrolokomotīvi ar melnajām lentēm. Gaļinai Stepa-novnai blakus stāv Ziharevs. Viņš cenšas savaldīties. Arī viņa acis nekā nespēj saredzēt šajā brīdī, tāpat kā Gaļinai Stepanovnai. Tad Marina Osipovna noglāsta Gajinas Stepanovnas roku, saspiež to. Un vēl viņa atceras Vaņu Karpuhinu, kas tikko pirmais bija saņēmis diplomu. Vaņa, aizsedzis seju ar cepuri, izmisīgi raudāja. Augumā pats mazākais grupā un pēc gadiem pats jaunākais. Lielā naģene drebēja viņa rokās. Pie viņa piegāja Jevgeņijs Konstantinovičs un paveda Vaņu sānis. Un vēl un vēl kāds.. It īpaši tā meitene ar brillēm, liekas, bibliotekāre. Varbūt viņa bija Tosjas mīlestība? Gaļinai Stepanovnai gribējās atrast meiteni, ar kuru Tosja bija draudzējies. Vai tiešām tādas meitenes nav? ...

Priežu zari slīd, orķestrim lēnām spēlējot. Kāpēc tie slīd? Kam tas vajadzīgs?

Gaļina Stepanovna nokāpj uz tilta, viņa iet tālāk,

garām Šķirotavas parkam uz tuneli. Viņa nespēj ticēt tam, kas noticis ar viņas vecāko dēlu. Un tā tas būs vienmēr, kamēr vien viņa dzīvos.

13. nodaļa. DZĪVES DAŽĀDĀS PUSES

Tev nav vairs drauga. Droša, uzticama, īsta drauga. Kopā ar viņu tu pirmoreiz atnāci uz profesionāli tehnisko skolu, kopā iestājies grupā, kopā mācījies trīs gadus. Viņa diplomdarbs bija — mašīnista kontrollers, bet tev — riteņpāri, atsperu pakare. Tu savu diplomdarbu esi aizstāvējis. Drauga diplomdarbs palika nepabeigts. Tu drīz sēdīsies elektrolokomotīvē, bet tavs draugs uz visiem laikiem paliks praktikants.

Tu paņem savu pildspalvu un iegrimsti tehniskos aprēķinos, matemātikas vai fizikas uzdevumu risināšanā. Tu rasē, izdomā jaunus transporta veidus. Bet tu esi viens. Draugu vidū, bet viens.

Tu neproti uzstāties (arī tavs draugs to ne sevišķi labi prata). Tev tas neizdodas. Tu būtu gribējis pateikt par viņu visu, kāds viņš bija biedriem un tev. Bet tu nespēj. Tu netici savu vārdu spēkam. Tu neproti dot vārdiem spēku. Citiem tādi vārdi ir. Un šie vārdi ir īsti, ja tos lieto īsti cilvēki. Fedja noslēdzās sevī un klusēja.

Ko Fedja domā par Skudatinu? Ko citi domā par Skudatinu? Pasniedzēji, puiši, depo strādnieki?

Fedja izgāja no mājām.

Bija vēls. Bet, ja tur, tajā mājā, viņam tik labi pazīstamajos logos degs gaisma, viņš uzkāps augšā un

piezvanīs pie durvīm. Fedja steidzās, viņš gandrīz skriešus skrēja pa ielām.

Gaisma logos dega. Fedja uzskrēja augšā pa kāpnēm im piezvanīja.

Durvis atvēra Gaļina Stepanovna. Tieši viņu Fedja bija gribējis satikt.

Fedja tik daudz ko gribēja viņai pateikt, bet zināja jau tagad, ka neko nepateiks. Un ka tā būs labāk viņam un viņai. Ka arī bez vārdiem viss ir skaidrs. Un Fedja, kā vienmēr savos grūtajos brīžos, saka:

— Es tāpat, Gaļina Stepanovna, vispār...

— Tu atnāc vēl, — Gaļina Stepanovna sacīja klusā balsī, nemaz nebrīnīdamās par Fedjas vārdiem. Viņa Fedju pazina un mīlēja.

— Es atnākšu.

Atgriezies mājās, Fedja uzklāja sev guļasvietu un palīda zem segas. Viņš nespēja sasildīties. Dzirdēja, kā pārnāca māte un tēvs. Tēvs nebija dzēris. Liekas, tiešām nebija dzēris. Bet tagad tas Fedjam bija vienaldzīgi.

Diplomu Jefimočkins bija dabūjis, bet uz mašīnas viņu neņēma — atkal asinsspiediens. Mērīja labajai rokai — paaugstināts, kreisajai — arī paaugstināts.

Ko tagad darīt? Finansista un proviantmeistara karjerai būs pieticīgs turpinājums tramvaju depo kādā no pilsētas rajoniem. Viņš bija pieņemts par kontrolieri. Katrā ziņā šis «kontrolieris» atgādina mašīnista «kontrolieru». Gaismas stars tumsas valstībāl Perspektīva! Žilbinoša!

Vitālijs nogriezās ap stūri. Varbūt apstāties un palūkoties uz tramvajiem. Skrien, dzenas cits aiz cita.

Vitālijs stāvēja uz stūra. Viņš ir pacietīgs. Viņam gribas redzēt pazīstamo matu kušķīti. Kaut arī kušķīša īpašniece pasmietos šodien par viņu. Lai kaut vai visi šodien par viņu smejas. Gadījuma ceļabiedrs. Tieši tā. Tieši tā. Precīzāk nemaz nevar izteikties. Lai smejas visi, kam nav slinkums. Arī rudmate lai smejas. Nātres ziediņš.

Vitālijs ieraudzīja viņu no tālienes. Tramvajs tuvojās. Ātrums nesamazinājās. Bet kāpēc tam būtu jāsamazina ātrums, ja šeit ir brīvs un taisns ceļš?

Tramvajs piebrauca Vitālijam blakus un pēkšņi spēji nobremzēja. Vagonā sašūpojās pasažieri. Priekšējās durvis atvērās.

— Kāp iekšā, — Liza sacīja.

Vitālijs iekāpa. Durvis aizcirtās.

Tramvajs rāvās uz priekšu. Pasažieri atkal sašūpojās. Arī Vitālijs sašūpojās.

— Pagaidi tikai, rudmate... — kāds no pasažieriem bija sašutis.

— Ar ko jūs neesat apmierināts? — Vitālijs stingri noprasīja. — Es esmu kontrolieris. Pilsoņi, uzrādiet biļetes!

Vitālijs bija skolas formā, tāpēc viņu varēja noturēt par īstu kontrolieri.

— Bet kāpēc tikai viens kontrolieris? — jautāja modra vecīte ar lielu saini.

— Otrs būs atpakaļceļā, — Jefimočkins atbildēja, bet pats domāja, kas gan notiks ar viņu pašu atpakaļceļā. — Vai jūs, vecmāmiņ, par bagāžu esat samaksājusi? — Vitālijs norādīja uz saini.

— Ir samaksāts. Tu taču turi rokās divas biļetes.

— Taisnība. Divas biļetes.

Vitālijs bija spiests pārbaudīt biļetes visiem pasažie-

riem. Pēc tam viņš atgriezās un apstājās aiz Lizas kabīnes.

— Tu vari ienākt kabīnē,— Liza sacīja.

Viņš iegaja.

— Tevi nepaņēma uz elektrolokomotīves, — Liza sacīja.

— Kā tu to zini?

— Es biju jūsu skolā.

— Skolā? — Jefimočkins brīnījās.

— Protams. Tu taču mani aicināji. Esi jau aizmirsis?

— Nē. Neesmu aizmirsis. Kāpēc tu nāci uz skolu?

— Meklēju tevi.

Vitālijs paskatījās uz viņu uzmanīgi un nopietni.

Saule aizdedzināja viņas matus, iesvieda tajos uguni. Tā tam bija jābūt. Raksturs.

Durvīs galvu pabāza vecenīte ar saini.

— Es izkāpju, mīlīt, — viņa paziņoja,

Vitālijs pamāja.

Viņi ilgi brauca un klusēja. Liza tikai mikrofonā paziņoja pieturvietas. Durvis atvērās un aizvērās. Pasažieri mainījās. Sabiedriskais transports.

Viņi tuvojās gala pieturai. Tramvajs bija tukšs.

Vagonā viņi bija tikai divi vien. Liza tramvaju vadīja viegli un droši.

— Kāpēc tu slēpies no manis visas šīs dienas?

— Tu redzēji?

— Redzēju. Es visu redzu, kad braucu.

Gala pietura. Tramvajs apstājās.

— Varbūt es kādreiz būšu tava sieva, — Liza klusu sacīja.

Jefimočkins pārsteigts skatījās uz viņu. Viņš neticēja savam ausīm. Liza pagriezās pret viņu.

— Tu negribi?

Viņš vēl arvien klusēja.

— Atzīmē laiku, — Liza pasniedza viņam savu vadītāja maršruta lapu.

Vitālijs nolēca no pakāpiena, pieskrēja pie automātiskā pulksteņa, ielika maršruta lapu un nospieda pedāli. Pēc tam izvilka lapu, pavicināja to gaisā un iesaucās:

— šo dienu un šo stundu es atcerēšos visu mūžu!

No rīta, kad Fedja Baļins pamodās, mājās neviena nebija. Virtuvē uz galda piena pudelē, kas aizvietoja vāzi, stāvēja puķu pušķis. Zem piena pudeles Fedja atrada zīmīti. Māte apsveica viņu ar skolas beigšanu un rakstīja, ka pēc darba gaida viņu fabrikā. Māte strādāja mākslīgās šķiedras fabrikā. Mātei acīmredzot gribējās, lai Fedja aizietu pie viņas, tad viņa visiem varētu pastāstīt, ka viņas dēls ir mašīnista palīgs. Fedju apsveiks. Tas viņam nepatīk. Tomēr viņš ies. Lai viss notiek tā, kā māte vēlas. Lai tikai viņa nemetas ceļos, lai izbeidzas viņas lūgšanas.

Jurijs Matvejevičs bija teicis, ka Fedja var iesniegt dokumentus transporta inženieru institūtā. Viņš ir teicamnieks, un tādēļ viņam ir tiesības mācīties tālāk, ja viņš to grib,

«Es iešu,» Fedja atbildēja. «Bet ne tagad.»

Fedjam ir vajadzīga nauda. Viņš domāja: Viktoram Daņilovičam bija vajadzīga nauda, un man arī tā ir vajadzīga. Un viņiem abiem tā nav vajadzīga sev. Fedjam jāpalīdz mātei — viņa ir slima. Skudatinam bija jānodrošina Irina. Viktoram Daņilovičam ir ģimene, un Fedjam ir ģimene. Bet dažādas ģimenes un dažādi līdzekļi naudas iegūšanai. Fedja to nopelnīs, nevis sadabūs. Kaut kādas nepatīkamas domas par naudu Lučkovska garā. Vai, pareizāk sakot, — agrākā I učkovska garā. Tas, liekas, ir vārds īstajā vietā. Vēlākais Lučkovskis ir labāks. Visi vēlākie puiši ir labāki. Katrā ziņā vismaz viņu grupā noteikti.

Fedja sēdēja virtuvē, nolicis rokas sev priekšā uz galda. Viņš domāja par to, ka drīz aizies no mājas pavisam. Vai viņam bija māja? Viņam ir māte. Viņš aizies kopā ar mati.

Durvīs pagriezās atslēga. Tās atvērās, un ienāca tēvs.

Fedja piecēlās no galda. Izslējās taisni. Tēvs nebija iereibis.

— Tātad viss galā, — sacīja tēvs.

Fedja nesaprata, ko tēvs grib teikt.

— Izaudzis no bērna autiņiem, — tēvs teica.

Fedja klusēja.

— Tādā reizē derētu iedzert. Kā tu domā? Man veikalā iedeva uz kredīta. — Un tēvs izņēma no kabatas degvīna pudeli.

Tēvs piegāja virtuvē pie izlietnes, atkorķēja pudeli un, brīdi vilcinājies, pašķieba to. Degvīns sāka tecēt izlietnē. Viņš stāvēja un klusēdams skatījās.

— Šoreiz lai būtu tā, — tēvs teica.

Liktenis iegrozījās tā, ka Lučkovskis bija norīkots darbā Šķirotavas depo. Toreiz stundā viņa atbildes tiešām bija klausījušies mašīnisti un bija nosprieduši, ka Lučkovskis pilnīgi derētu kādam no viņiem par palīgu, Ak tu mīļā stundiņa, domāja Lučkovskis, kad pirmoreiz atnāca uz darbu. Mašīnista palīgs Lučkovskis. Ir zināms iemesls apjukumam. Lučkovskis ir pabeidzis profesionāli tehnisko skolu. Tas ir galā. Pavāji, trūcīgi — bet pabeidzis. Nav nepieciešams precizēt. Dokumentus viņam pasniedza pats direktors personiski.

Tiesa, viņš gan pateica, ka Lučkovskim uz viņa maģistrāles vēl nedeg zaļās signālugunis. Bet tagad tas atkarīgs no Lučkovska paša — vai viņam dzīvē bQs atvērta maģistrāle. «Tā jau tu to saņemsi,» toreiz nodomāja Lučkovskis. «Uz šķīvīša ar zilu maliņu.»

Te nu tas ir — šķīvītis ar maliņu.

— Tu strādāsi kopā ar mani, — sacīja mašīnists, pie kura Lučkovskis ieradās no depo kadru daļas.

Cienījams vecs mašīnists ar kara ordeņu lentēm pie formas svārkiem. Kad viņš vadīja mašīnu, likās, viņš uzgulst tai ar masīvajām krūtīm un pleciem. Katrā viņa kustībā bija kaut kāds īpašs paaugstināts prasīgums pret mašīnu, viņš it kā pavēlēja tai bez ierunām paklausīt. Tādu pašu bezierunu paklausības nepieciešamību izjuta arī Lučkovskis. Lučkovskis domāja, ka tāds mašīnists droši vien būtu bijis Tosja Vandiševs.

Tieši Tosjam būtu vajadzējis strādāt Šķirotavas depo. Bet darbu šeit uzsāk Lučkovskis. Viņš ieņem Tosjas vietu. Tā ir viņa — Tosjas vieta, viņa depo — labākais no labākajiem mūsu zemē. Vai tiešām atkal stiept gumiju? Ja ne, tad jāsāk vergot. Agrāk Lučkovskis visu mēdza atlikt, domāja, ka vēlāk nodarbosies ar nopietnu izvēli. Bet tagad vairs nebija laika spriedelēšanai. Neatlika. Profesionāli tehniskā skola pabeigta, un tagad vai nu ir jāstrādā, vai nav jāstrādā. Uz spailēm maksimālais spriegums — 1500 voltu.

Tātad — ko darīt? Norauties no āķa? Laisties projām no šejienes?

Nezin kādēļ Lučkovskis atcerējās, kā viņi bija žāvējuši, glābuši grāmatas un kā viņam bija pagadījusies grāmata par kaut kādu nejēgu, kas mūžīgi šaubījās, un tā šis nejēga savu šaubu dēļ gandrīz pazudināja savu dzīvi. Lučkovskis žāvēja šo grāmatu lappusi pēc lappuses un pamazām izlasīja to visu. Izradās, pat atcerējās to.

Lučkovskis nolēma — līdz viņš izdarīs galīgo izvēli, ir jāstrādā, nevis jāstiepj gumija, bet pa īstam jāstrādā. Varbūt strādāt ir pat interesantāk nekā gumiju stiept vai spriedelēt? Strādāt — un viss. Tad nebūs nekādu šaubu. Citādi būs pārslodze organismam. Pat kājas kļuvušas stīvas, neizjūt mūziku. Varbūt vajag sapurināties? Uzjautrināties?

Dienas gāja. Lučkovskis visu laiku domāja un strādāja. Zem viņa nepārtraukti griezās elektrolokomotīves riteņi, un tas viņu nenomāca, bet palīdzēja domāt, izlemt. Arī nauda nāca. Ar vārdiem rakstīta summa. Viņš to bija nopelnījis. Varbūt tieši tāda arī ir normāla dzīve? Un tur nav nekā nomācoša. Nekā apnicīga. Nav slimnīcas režīma. Riteņi visu laiku kustas, un tu pats arī kusties. Nauda pati nāk pie tevis. Dzīvot var. Izrādās, ka arī par nejēgu negribas būt. Pārējie puikas strādā, pieņemas cienīgā tuklumā un uzpūtībā. Varbūt skolas direktors nejokoja, izlaiduma vakarā sacīdams, ka nebrīnīšoties, ja kāds no puišiem kādreiz kļūšot par satiksmes ceļu ministru. Par Lučkov-ski Jurijs Matvejevičs toreiz nebija domājis, bet par Fedju Baļinu gan varbūt. Vai par Misļivecu. Misļivecs gandrīz vairāk tam derētu. Fedju Baļinu nav iespējams atraut no tehnikas, bet Misļivecu nevar atraut no runām un cīņas par visādām tiesībām un vispārējo progresu. Par tādu vispārēju progresu Misļivecs runāja arī izlaiduma vakarā.

Senāk Lučkovskim nebija ne domās nācis, ka būs patīkami atcerēties skolu un puišus. Bet nav pagājis ne mēnesis, un viņš jau atceras. Laikam jau pieņemas prātā? Nebija jau nu tā prāta pārpārēm, taču kaut kas tomēr bija.

14. nodaļa. REAKTĪVA LOKOMOTĪVE

Igors piecēlās ceturksni uz septiņiem, lai astoņos varētu būt institūtā. Māte gāja projām ap deviņiem — viņa tagad strādāja bērnudārzā par aukli, taču no rītiem cēlās reizē ar Igoru. Igors ātri paēda, paķēra mācību grāmatas, ar kurām viņš vēlāk no laboratorijas gāja uz vakarskolu, un drāzās uz metro. Viņam bija vajadzīga vairāk nekā stunda, lai nokļūtu savā ZPI.

ZPI viņš pagaidām palīdzēja Anastasijai Fjodorov-nai, kura vadīja tehnisko dokumentu sagatavošanu paredzamajiem ātrgaitas lokomotīves izmēģinājumiem.

Anastasijai Fjodorovnai bija milzīga pelēka mape ar papīriem. Izrādījās, ka galvenais pašreiz nav tiešais darbs ātrgaitas lokomotīves sagatavošanā, bet gan kontaktu nodibināšana ar organizācijām, kuras bija «kaut kādā ziņā saistītas» (Borisa Andrejeviča Cebota-reva vārdi, kad viņš bija spējīgs par visām šīm organizācijām runāt mierīgi) ar paredzamajiem ātrgaitas lokomotīves izmēģinājumiem.

Visi dzelzceļi ir padoti Ceļu satiksmes ministrijai. Ātrgaitas lokomotīves izmēģinājumiem bija nepieciešams noteiktas kvalitātes, garuma un profila cejš. To pat Igors tūlīt saprata. Jau no Tosjas viņš bija dzirdējis, ka mūsu zemē pats labākais dzelzceļš ir starp Maskavu un Ļeņingradu: vienlaidmetāla sliedes uz betona gulšņiem. Attīsti ātrumu, izmēģini. Igoram ir nepieciešams ātrums, bet Boriss Andrejevičs apsēdinājis viņu pie papīriem. Igors palīdz Anastasijai Fjodorovnai — aizskrien uz mašīnrakstīšanas biroju pārrakstīt ar mašīnu, nodod parakstam direktora pieņemamajā istabā, atnes parakstītu atpakaļ. Ieliek aploksnē un aizlīmē, ja tas vajadzīgs. Pēc tam aiznes uz ekspedīciju nosūtīšanai. Piereģistrē izejošo rakstu numuru. Vai arī aizved un iedod rokā tādam pašam lietvedim, kāds ir Igors pats.

Pastāvīgas darbavietas Igoram istabā nebija. Viņš sēdēja Anastasijas Fjodorovnas galda galā, vienmēr gatavs skriet ar kārtējo papīru. Lasīja papīrus.

«Ceļu satiksmes ministrija. Mehānikas institūta delegācija nesen apmeklēja Anglijā profesora Leitveita laboratoriju, kur pēta sevišķi liela ātruma transporta līdzekļu radīšanas iespēju kustībai uz gaisa spilvena, izmantojot līniju elektrodzinējus. Mēs šajā jautājumā atpaliekam, kaut arī līniju elektrodzinēju izmantošanas ideju mūsu speciālisti deva jau divdesmitajos gados. Mehānikas institūta vadītājs PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis K. J. Osokins.»

«PSRS ZA korespondētājloceklim K. J. Osokinam. Ceļu satiksmes ministrija piekrīt Jūsu viedoklim jautājumā par zinātnisku pētījumu attīstību sevišķi liela ātruma transporta jomā, taču šādu izmēģinājumu organizācijas un plānošanas jautājumi ietilpst PSRS MP Valsts zinātnes un tehnikas komitejas un PSRS Zinātņu akadēmijas kompetencē.»

«Ātrgaitas transporta ZPI direktoram.

Ceļu satiksmes ministrijas zinātniski tehniskā padome ziņo, ka uz līnijas Maskava—Ļeņingrada pašreiz nav iespējams izmēģināt ātrgaitas lokomotīvi ar reaktīvo vilci.»

Uz šī papīra ir ZPI direktora rezolūcija: «Biedri Ce-botarev, lūdzu apspriest un dot priekšlikumus.»

Cebotarevs raksta Ceļu satiksmes ministrijai: «Lūdzam iedalīt ceja iecirkni uz līnijas Rutula—Pavšinovo.» Ceļu satiksmes ministrijas atbilde: «Lietderīgāk uz līnijas Belorečenska—Maikopa.» Boriss Andrejevičs atbild: «Ceļa iecirknis nav noderīgs taisnā ceļa nelielo distanču dēļ. Lūdzam pārskatīt lēmumu un dot rīkojumu par izmēģinājumu organizēšanu uz Oktobra dzelzceļa septembrī un oktobrī (pēc vasaras kravu pārvadāšanas). Par kustības drošību atbildam.»

Iejaucas Mehānikas centrālais institūts un Smagās, enerģētiskās un transporta mašīnbūves ministrija. («Mēs atbalstām Čebotareva laboratoriju.») Un tomēr arvien strīdi un atkal strīdi.

Igors pateica Borisam Andrejevičam, ka viņš vairs nevar nodarboties ar papīriem.

— Tātad nevari, ko? — Cebotarevs saniknots sacīja. — Tas, puikiņ, ir pats svarīgākais darba iecirknis! Tad nemaisies velti pa kājām.

— Es gribu redzēt ātrgaitas lokomotīvi.

— Vispirms jāpanāk, lai to izvestu no rūpnīcas. Mums šeit nav.tautas saimniecības sasniegumu izstāde. Šeit cilvēki strādā.

— Vai tad es nestrādāju? — Igors atcirta.

— Tu ņaudi.

Igors ņaudot! Tas nekad viņa dzīvē nav bijis un nebūs. To neviens nesagaidīs. Igors bija gatavs nekavējoties nogāzt Čebotarevu no pjedestāla, kaut arī pats bija viņu tur pacēlis.

Igoram jau bija doma — uzzināt, ko īsti dara Ustinova drošības garantijas laboratorija. Varbūt tur uzreiz tiks pie īsta darba? «Nemaisies pa kājām ...» Kaut arī viņš no kājām krīt šīs muļķīgās skraidīšanas dēļ.

Igors pat Aļai nav stāstījis, ar ko nodarbojas. Ātrums — tā ir mana stihija. Piekabināsim ratus pie zvaigznes! ... Maskava—Ļeņingrada divu stundu

laikā! ... Tas viss, izrādās, ir tikai uz papīra. Tāpēc arī Cebotarevs gandrīz vai prātu zaudē. Uz visiem laboratorijā kliedz, visus apvaino. Nu varbūt ne gluži uz visiem. Uz Igoru kliedz. Nezin kāds priekšnieka kungs.

Bet nākamajā dienā Cebotarevs apsēdās pie Igora, pašķirstīja viņa papīrus.

— Tā ka tu kārtīgi mācītos! — Boriss Andrejevičs sacīja. — Un mēģini iedziļināties!

— Esmu iedziļinājies.

— Kur?

— Jūsu ministrijās, jūsu Ceļu satiksmes ministrijās.

— Arī Ceļu satiksmes ministriju var saprast. Viņi baidās. Maskava—Ļeņingrada ir noslogota līnija. Bet mēs taču drāzīsimies kā traki. Būs arī dzinēju troksnis. Vismaz pagaidām.

— Skaidrs, — Igors pamāja. Viņš tomēr mīlēja Ce-botarevu.

— Un tu domāji: sēdies un brauc? — Cebotarevs jautāja.

Igors paraustīja plecus.

— Es vienai meitenei kaut ko apsolīju.

Boriss Andrejevičs uzmanīgi paskatījās uz Igoru.

— Vai tu viņai nesolīji ātrgaitas lokomotīvi?

— Nesolīju, — Igors atbildēja. — Tāpat... ratus ...

Igors izlasīja arī ļoti daudzas tehniskās instrukcijas.

Centās tās saprast. Patstāvīgi, jo viņš ir lepns. Sliktākajā gadījumā iemācīties, atcerēties no galvas. Taču lokomotīvi viņš nebija redzējis. Lokomotīve stāv rūpnīcā, gatava jauniem izmēģinājumiem. Visi apsveic, ka

tā ir radusies, bet pagaidām neviens neatļauj palaist to uz labām sliedēm, lai lokomotīve spētu izmēģināt savu maksimālo ātrumu.

— Nu, uz kurieni vēl doties? — Cebotarevs sadrū-vējies jautāja, gurdi bungodams ar pirkstiem pa galdu. — Ko uzsākt?

Viņa priekšā atradās atvērta mape marengo krāsā. Zārks, ne mape. Pašā virsū dokuments, kuru pavisam nesen Cebotarevs nosūtīja uz Ceļu satiksmes ministriju — «Ātrgaitas lokomotīves-5 kustības stabilitāte» — un kurā bija apstiprināts, ka ātrgaitas lokomotīves kustība būs stabila, braucot ar ātrumu 100 m/sek. (360 km/st.), un to nosaka četrdesmitās pakāpes diferenciālie nolīdzinājumi.

Cebotarevs gausi bungoja ar pirkstiem un nolieca galvu. Nevis nolieca, bet nokāra to uz krūtīm. Tuvojās darbadienas beigas.

Bija salasījušies visi — dažs izsmēķēt pēdējo cigareti, cits pārmīt šodien pēdējos vārdus. Pelnutrauks jau sen bija pilns ar cigarešu galiem un karameļu papīrī-šiem. Borisam Andrejevičam žaketes kabatā vienmēr bija sauja karameļu. Tas viņam bija cigarešu paciņas vietā.

— Trolejbusā mazs puišelis saka mātei, — Broņislava centās visus sasmīdināt, — «Ja tu man nepirksi saldējumu, es tevi atkal saukšu par vecmāmiņu.»

Visi pasmaidīja. Cebotarevs ar galvas kustību lika saprast, ka ņēmis vērā šo joku.

Istabā klusums. Broņislava mēģina pēdējo reizi.

— Bārā uzdzīvo piedzēries rūķītis un sauc bārmenim: «Es tavu riebīgo bāru driskās sadauzīšu!» No viņa kabatas palien laukā pele — arī piedzērusies.

— Kas palien laukā? — Boriss Andrejevičs pēkšņi jautāja.

— Pele.

— Un ko pele?

— Sāka kliegt, ka apēdīšot bārmeņa kaķi.

— M-jā. Patiesība ir kaut kur tuvu pelei, — Cebotarevs noteica, vēl arvien sabozies.

Igors ar vienu roku sviež gaisā, ar otru ķer kastīti ar saspraudēm: redzes asuma mobilizācija. Izmēģinātājam nepieciešama asa redze.

Nočirkstēja sarunu ierīces zummers. Institūta direk-lora sekretāre palūdza saņemt ātrgaitas lokomotīvei adresētu korespondenci.

— Kurš tagad no mums atsakās? — melanholiski jautaja Boriss Andrejevičs, izņēmis no kabatas šīsdienas pēdējo konfekti.

— Kazahija, — sekretāre atbildēja.

— Bet jūs, Skaistā Helēna?

— Es? Nē, Boris Andrejevič.

— Jūs esat ļoti saprātīga saviem astoņpadsmit gadiem.

— Es mīlu ātrumu tāpat kā viens no jūsu līdzstrādniekiem.

Visi laboratorijā, protams, paskatījās uz Igoru. Igors partrauca mētāt kastīti, tādēļ ka juta: tagad būs vajadzīgs nevis redzes, bet gan mēles asums.

— Viens mūsu līdzstrādnieks arī ieradīsies pēc depe-šas no Kazahijas, — sacīja Cebotarevs, saldais ietinamais papīrītis viņa pirkstos bija salipis kopā mazā bumbiņā, un Boriss Andrejevičs to veiksmīgi iemeta pelnutraukā.

— Okeānu nomainīja mierīga osta, — sacīja Ga-lanšins («īstenības eksistence»). Nevarēja saprast, kur okeāns nomainījis mierīgu ostu — Kazahijā vai laboratorijā.

Tad Besedins nenoturējās un ari ierunājās. Viņš bija tik resns, ka žaketi uz vēdera tikko varēja aizpogāt, un pogas tikko turējās diegos. Broņislava pat bija uzrakstījusi šo pogu sasprindzinājuma formulu.

— Radoša personība vienmēr rada neērtības. — Un Besedins, to sakot, aplūkoja pats sevi.

Tagad visi sāka smieties. Par spīti ziņojumam no Ka-zahijas.

Igors pasvieda kastīti gaisā, uzķēra to ar galvu un tā — ar kastīti uz galvas — izgāja no istabas. Nesen-viņi bija izsūtījuši izmēģinājumu programmu ceļu priekšniekiem ar lūgumu padomāt, kā viņi varētu pālī- j dzēt. Priekšnieki tātad nekā nevarēja — pienāca atbil-i des ar atteikumiem.

Igoram bija jānoiet direktora pieņemamajā istabā — jāsaņem depeša no Skaistās Helēnas un jāieliek ma-rengo krāsas mapē, pie kuras sēdēja Čebotarevs.

Jā, Igors ir tipisks kantora darbinieks, nevis izmēģinātājs. Kas to būtu varējis domāt? Dzīves likstas. Nē, tā ir ļaunā likteņa ironija!

Igors gāja pa gaiteni un nesa uz galvas saspraudes. Viņš gatavojās tikties ar Helēnu. Kaut kas viņu attiecībās ar katru reizi vairāk saasinājās un tuvināja Igoru Helēnai.

Saspraužu kastīte uz galvas — aušība, sava veida aizsargāšanās pret Helēnu.

Pieņemamajā istabā Helēnas nebija. Uz galda stāvēja atvērta pūdernīca un attaisīta lūpu krāsa, kas atgādināja mazu artilērijas šāviņu.

Kāds pienāca no muguras un noņēma viņam no galvas saspraudes. Igors izbijās, viņš iedomājās, ka tas ir direktors, bet izrādījās, ka tā bija Helēna. Viņa stāvēja

pavisam tuvu. Igors sajuta viņas elpu, viņas lakotas frizūras smaržu, kas nezin kādēļ atgādināja «Teātra» konfektes.

— Kur ir depeša no Kazahijas? — Igors ar nolūku jautāja parupji.

— Nav nekādas depešas.

— Nu ko tu! — Igors sarauca pieri, tāpēc ka Helēna pievirzījās viņam vēl tuvāk. — Vai tev ir konjunkti-vīts? — Igors ar to domāja viņas violeti nokrāsotos plakstiņus.

Helēna neatbildēja. Šķita, ka Igors ir uzvarējis.

Bet pēkšņi Helēna sāka grabināt kastīti kā kastaņetes un dejodama nāca Igoram tuvāk. Viņš palūkojās atpakaļ uz durvīm, kuras veda direktora kabinetā.

— Vasilija Polikarpoviča nav, — Helēna nodziedāja, grabinot saspraudītes. — Es .esmu šeit viena. Vai izbijies, kņaz Igor?

Kad viņš bija nolēmis ne soli vairs neatkāpties no Helēnas, kas nāca viņam arvien tuvāk, atskanēja zvans, ar savu spalgumu tas pārrāva kārtējo aso sasprindzinājumu starp Igoru un Helēnu. Zvans pavēstīja darbadienas beigas.

... Kaut kas Igora uzvedībā sāka mulsināt Gaļinu Stepanovnu. Dēlam jaunas rūpes, ap viņu citi cilvēki. Gaļma Stepanovna zina, ka jaunās rūpēs un jaunos cilvēkos ir ļoti svarīgi nepazaudēt un neaizmirst vecus draugus. īpaši jau Aļu. Igoram prātā reaktīvā lokomotīve. Mājā visas saraunas ir par SLOK iebraukšanu tunelī un izbraukšanu_ no tuneļa. Kāda būs pretībrau-cošo vilcienu savstarpējā iedarbība? Vai gāzes aste turēs vilcienu sliedēs? Tie visi ir Čebotareva vārdi. Igors tos tikai atkārto. Čebotareva ietekme. Tā, protams, nav ļauna ietekme. Bet diemžēl tā nav vienīgā, tas ir redzams. Igoram radusies tieksme uzcirsties, senāk tā viņam nebija raksturīga. Izaudzējis nelielu vaigubārdu, katru rītu apskata sevi. Vienreiz pajautāja:

— Vai ar vaigubārdu es izskatos vecāks?

— Kam tev tas vajadzīgs?

— Visi tagad audzē vaigubārdu.

— Kāpēc?

— Tāpat vien.

Bet Gaļina Stepanovna juta, ka nav tāpat vien. Citādi nebūs — tur iejaukta meitene. Laikam vecāka par viņu. Kad Igors ir kopā ar Aļu, viņš ir pavisam citāds. Nekādas vaigubārdas un ārzemju uzlīmējumu uz krekla. Kur viņš ņēmis tās uzlipināmās zīmes?

Bet varbūt zēns vienkārši kļūst liels? Vaigubārda, uzlīmes. Ko lai dara! Senāk viņš valkāja pie jostas lielu pašdarinātu sprādzi un metāla aproci. Katram vecumam sava mode.

Gaļinai Stepanovnai bija tāda sajūta, ka Igors, kaut arī ir ļoti aizņemts, vēl vienmēr svaidās, meklē sevi. Viņš ir kaut kur krustcelēs, un krustcelēs katra taciņa var viegli novest no ceļa.

... Maskavas dzelzceļu mezgla mācību un uzskates līdzekļu fabrika atrodas depo ēkā blakus klubam.

Pirmajā cehā dega dienasgaismas spuldzes. Patīkami smaržoja pēc kolofonija, pēc karsta lodāmura. No lodāmuriem, kad tos tīrīja ar boraku, vijās augšup zilgani dūmi kā no cigaretēm. Puiši no profesionāli tehniskās skolas montēja shēmas — caurbraucamās stacijas, izmaiņas punktus, apdzīšanas punktus, nožogojumus.

Igors ieraudzīja Vitāliju Jefimočkinu. no Tosjas grupas. Vitālijs nopriecājās un piesteidzās klāt.

— Ko tu te meklē?

— Te jābūt ātrgaitas lokomotīves modelim, — Igors sacīja. — Es gribu apskatīt. Un ko tu te dari?

— Es esmu šeit brigadieris.

— Kā tad elektrolokomotīves?

— Veselība ... Kādu laiku būs jālodē.

Igors saprata, ka jautājums par elektrolokomotīvēm nebija vietā.

— Es nezināju.

— Ko tul Tikpat reiz būšu uz elektrolokomotīves. Es nesmēķēju. Vingrošana, režīms. Pans sportists. Nu bet tu — vai esi iekārtojies?

— Esmu SLOK izmēģinātāju grupā.

— Garu izlaidīsi.

— Neizlaidīšu garu.

— SLOK, — atkārtoja Jefimočkins. — Kas tas tāds ir? Modelis šeit stāv. Mēs to taisījām otrajā kursā.

— Atnācu apskatīt. Vai Tosja zināja par SLOK?

— Mēs fabrikā izpildījām aviācijas konstruktoru biroja pasūtījumu, lai varētu pārbaudīt aerodinamiku. Vēl ieskaiti par to dabūjām.

Vitālijs aizveda Igoru uz blakus cehu. Igors gāja un domāja — kāpēc Tosja viņam nekad nebija stāstījis par SLOK? Bet ko viņš vispār varēja Igoram pastāstīt par sevi, par savu darbu? Neko. Igoru taču tas neinteresēja. Kas tur ko brīnīties? Igors tikai tagad sapņo par SLOK, tagad viņam liekas svarīgi būt saistītam ar dzelzceļu.

Cehā bija milzīgs poligons. Jefimočkins nospieda slēdžus. Poligonā uzliesmoja gaismas signāli, noklikšķēja automātiskās pārmijas, un sakustējās sastāvi: kravas un pasažieru. Tie brauca pa līnijām dažādos

virzienos. Vilcienu ceļā bija stacijas, tilti, likumu sektori, izmaiņas punkti. Sastāvi brauca, ievērodami instrukcijas. Ap poligonu bija sapulcējušies profesionāli  tehniskās skolas pirmā kursa puiši. Fabrika bija skolas I ražošanas bāze. Poligons visiem patika.

Jefimočkins piespieda pogu uz pults, un no zemas  telpas, kura bija uzbūvēta vienā no poligona stacijām, izbrauca plūdlīniju formas lokomotīve, kas zināmā mērā atgādināja Piemaskavas elektrisko vilcienu, tikai uz jumta bija uzstādīti reaktīvie dzinēji, bet priekšā — PSRS ģerbonis. Tas bija ātrgaitas lokomotīves modelis. SLOK lēnām sāka braukt pa sliedēm. Rotaļu ātrgaitas lokomotīvei ir labi, bet īstajai nav kur braukt. Nav kur attīstīt lielu ātrumu, lai parādītu, ko tā spēj. Toties rotaļu lokomotīvei nebija ātruma vai, pareizāk sakot, ' bija tāds pats ātrums kā pārējiem elektrolokomotīvju modeļiem, tāpēc ka tā strādāja tāpat kā pārējās ar 27 voltu elektrisko līdzstrāvas motoriņu caur taisngriezi.

Vakar Igors un Aļa runāja pa telefonu. Aļa diktēja Igoram fizikas uzdevumus eksāmeniem. Arī Igoram ir eksāmeni, turklāt svešā, nepazīstamā skolā. Aļa domāja, kā viņš tos noliks. Viņa piedāvājās palīdzēt, bet Igors teica, ka nevajagot. Viņam palīdzot Broņislava, vecākais inženieris Galanšins. Viņi neļaujot Igoram slinkumu lāpīt, tūlīt brūkot virsū. Jautājot: «Kā tev ar aritmētiku? Parādi burtnīcas!» Tagad Igors ir sapratis, ka jāprot aprēķināt savus spēkus. Un nevajag būt švaukstam. īpaši jau vārdos.

Ari satiekoties ar Aļu, nevajag lielīties: izmēģinātājs, ātrums ... Nu kāpēc gan viņš nemaz nav līdzīgs Tos-jam! Viņam pietrūkst sirsnības un vienkāršības. Aļai gan liekas, ka Igors nevēlas ar viņu satikties. Nesen viņš bija aizdrāzies pie Aļas vēlu vakarā, apvainojies kliedzis, ka Aļa viņu aizmirsusi. Būtu kaut atnākusi uz institūtu apskatīties, kā viņš iekārtojies, kur strādā. Igors iepazīstinātu viņu ar Cebotarevu. Cebotarevs Igoram liekas pats nozīmīgākais cilvēks viņa mūžā.

— Katalizators, — sacīja Igors. — Es vienmēr pie viņa strādāšu.

— Par reaktīvo lokomotīvju izmēģinātāju?

— Jā.

Aļa paskatījās uz Igoru. Kaut kas atkal no kādreizējā pašpārliecinātā Igora. Atkal viņš dzirdēja tikai pats sevi, bet par Aļu un viņas domām Igoram nav nekādas daļas. Aļai likās, ka viņi var sastrīdēties.

— Tev normāli jāmācās, — Aļa sacīja.

— Un ko tad es daru?

— Kaut kā pa īstam nemācies un nestrādā.

— Gribi teikt — savādi?

— Jā.

Sastrīdēsies, tūlīt sastrīdēsies.

— Es neesmu ne uz ko citu ieprogrammēts, — Igors jau sacīja ar skaidri manāmu izaicinājumu, — Es negatavojos dzīvei, es dzīvoju! Es nevibrēju.

Aļa domāja: «Varbūt Igoram taisnība? Viņš dzīvo, bet Aļa vēl tikai gatavojas dzīvot! Vibrēt!»

Anastasija Fjodorovna atkal aizgāja pensijā. Pie viņas galda iekārtojās Igors. Tagad viņam bija pastāvīga vieta. Bija darba telefons un pat sarunu ierīce ar Skaisto Helēnu. Tikai sarunām ar viņu vairs nebija laika. Igoram vajadzēja tagad sīki pārzināt ne tikai SLOK dokumentāciju, bet arī apgādes daļas materiālus un inventāru. Viņam bija pieprasījumi oscilogrāfu fotopapīram, radiolampām, spailēm, galvanometricm, hlorvinilīna caurulītēm, kabeļu masai, celuloīdam, indikatoriem, kā arī vienkāršiem urbjiem, metāla zāģī-šiem, adatvīlēm, tehniskajām pincetēm, rupjvīlēm. Desmitiem un desmitiem nosaukumu pēc rokasgrāmatām un nomenklatūras. Tagad viņš vairs nav tikai kantora darbinieks vien, tagad viņš ir arī saimniecisks darbinieks.

— Pierodi pie zirnekļa tīkla, — ironizēja Ccbotarevs.

Igoram sakrājās kaudzēm pieprasījumu no teli niķiem, mehāniķiem, atslēdzniekiem. Viņam iedeva īstu lielu seifu. Tas stāvēja gaitenī. Nepa laika kumode. Atslēga ar četriem zobiem pusmārciņas smagumā.

— Aritmētika, tavi mērogi paplašinās, — sacīja inženieris Besedins, labsirdīgi stumdams Igoru ar savu milzīgo vēderu. — Un, ja tu vēl pielauzīsi ministriju, tu būsi zelta vērts.

— Kustos un attīstos, — Igors atbildēja. — Kāpinu savu intelektu.

Iečirkstējās sarunu ierīce.

— Jā? — Igors atsaucās.

— Dienvidrietumu maģistrāles nodaļa ir gatava pieņemt lokomotīvi, — sacīja Helēna.

Igors metās pie Čebotareva.

— SLOK tiks izmēģināts!

— Kur?

— Uz Dienvidrietumu maģistrāles. Vienā dzelzceļa nodaļā.

— Ir pienākusi telegramma? Tūlīt nes to šurp.

Igors aizskrēja uz pieņemamo istabu un atnesa telegrammu. Cebotarevs izlasīja: Dienvidrietumu maģistrāles otrā nodaļa ar mieru iedalīt līniju ātrgaitas lokomotīvei. Esot atraduši piemērotu iecirkni. Nostiprināšot pārmijas izmaiņas punktos un vienā stacijā. Ja esot vajadzīgs.

— Ja ir kaut kas vērtīgs, — sacīja Čebotarevs, — tad tā ir cilvēku ieinteresētība. Atklājies, ka Ce|u satiksmes ministrijā ir romantiķi... Rīt pat braukšu uz turieni. Mēs kalēji, un sirdis mums vēl jaunas!

— Ņemiet mani līdzi, — lūdza Igors.

— Tu esi mana labā roka, un tu paliksi šeit, — čebotarevs pajokoja. Bet, pamanījis, kā pārvēršas Igora seja, piebilda: — Pagaidām.

Boriss Andrejevičs aizbrauca.

Igors Čebotareva uzdevumā piezvanīja uz Ceļu satiksmes ministriju — uz negabarīta pārvadājumu nodaļu. Boriss Andrejevičs jau laikus gribēja dabūt atļauju nogādāt lokomotīvi izmēģinājuma vietā. Tā pati nevar braukt, pat ar nelielu ātrumu ne — tā jāvelk dīzeļlokomotīvei vai elektrolokomotīvei. SLOK skaitās krava, kas pārsniedz gabarītus, — reaktīvie dzinēji paceļas diezgan augstu virs jumta.

Igors piezvanīja uz negabarītu pārvadājumu nodaļu. Un tad notika kaut kas tāds, ko Igors nebija paredzējis, — klausuli paņēma Aļas tēvs. Igors nevarēja kļūdīties, tāpēc viņš nolika klausuli.

Ko tagad darīt, Igors domāja. Nosaukt savu uzvārdu vai nenosaukt? Varbūt ierasties personiski? Sem-jons Arkadjevičs kaut kur pilsētas centrā īrē istabu. Dzīvo viens pats. Un tātad strādā negabarīta pārvadājumu nodaļā. Tātad ministrijā. Sasniedzis, ko vēlējās.

Igors atkal uzgrieza numuru.

— Šeit runā Igors Vandiševs. Man uzdots jums piezvanīt sakarā ar ...

— Es lūdzu jūs, — Semjons Arkadjevičs viņu klusu pārtrauca. — Man ir jāpaskaidro viņai un jums, ka es neesmu atteicies no jel kādas, kā lai jums to pasaka, morālas atbildības... — viņš brīdi klusēja, — kas attiecas uz jūsu brāļa bojāeju. Būdams drošības tehnikas inženieris,..

— Es zinu. Ja vēlaties, es to paskaidrošu Aļai, —-Igors ierosināja pats sev par izbrīnu.

— Jūs? Pats?

— Neticat?

— Igor.„. —• laikam pirmoreiz Aļas tēvs nosauca viņu vārdā. Parasti viņš Igoru neuzrunāja nekā. — Izdariet to ne tikai manis dēļ.,, arī manas ģimenes dēļ.

— Labi.

Un viņš nolika klausuli. Saruna bija iznākusi tik savāda.

Igors parunaja ar Aļu. Viņa pareizi jānovērtē.

Aļa pēkšņi jautāja:

— Viņš tevi lūdza?

— Es pats.

Aļa palūkojās viņā ilgi un uzmanīgi.

— Tu ar viņu esi saticies?

— Runpju pa telefonu.

— Tu pats ierosināji parunāt?

— Es pats, Aļa.

— Vai tu tāpat kā agrāk nicini viņu? Vai tā ir, Igor?

— Tev tas nepatīk?

— Es nezinu.

— Vai tu mīli viņu?

— Es nezinu. Bet es domāju par viņu.

— Arī viņš domā par tevi.

Vairāk tajā dienā viņi par šo jautājumu nerunāja.

Otrajā dienā pēc čebotareva aizbraukšanas Besedins

sacīja:

— Vajadzētu aizlaisties pie dabas krūts, atelpot no lokomotīves steigas, palūkoties uz augu un dzīvnieku pasauli.

Broņislava viņu atbalstīja:

— Varētu parīt, sestdien. Paklau, atbrauciet pie manis ciemos, uz Teplijstanu. Kā no mājas laukā —* tūlīt

augu valsts ...

— Broņislava, vai tu esi jauno dzīvokli iesvētījusi? — iesaucās Galanšins.

— No pilsētas centra pārcelties uz nomali un tad vēl šādu notikumu atzīmēt?

— Atzīmēt vajag katru notikumu, pat bez notikumiem, — Galanšins piezīmēja.

— Tur nevar būt nekādu šaubu, — delnas berzēdams, sacīja Besedins. — Sestdien airējamies pāri Bengālijas līcim un Ohotskas jūrai uz Teplijstanu. Vispirms mēs ar Galanšinu aizjozīsim uz veikalu, paķersim gabalu ēsmas.

— «Dabas dāvanās», — iemeta starpā Igors.

— Tas nav izslēgts, — Besedins draudīgi pašūpoja savu lielo vēderu un pat uzsita pa to ar rokām. — Bet tu, manu cālēn, gatavojies eksāmeniem, turklāt neizejot no mājām. Tādas tās lietiņas, vecīt.

Likās, ka visi ir aizmirsuši SLOK, čebotarevu un, protams, arī Igoru. Igoram šķita, ka viņš tiešām laboratorijā maisās pa kājām. Ar viņu joko, bet no jokiem cilvēki reizēm nogurst. Joki apnīk. Igors apvainojās par Besedina vārdiem, lai viņš sēž mājās. Cilvēki grib atpūsties, bet viņiem uzplijas bērns. Ja jau viņiem pašreiz SLOK nav vajadzīga, tad Igoram jau nu nepavisam.

— Lai velns jūs parauj! — Igors iekliedzās un izskrēja no istabas.

Cebotarevs atgriezās pirmdien. Nekavējoties viņš sasauca kopā līdzstrādniekus. Izmēģinājumi varēja sākties dzelzceļu priekšnieka personiskajā vadībā. Dzelzceļu priekšnieks piekrita. To stāstot, Cebotarevs pateica:

— Sis fakts jau pats par sevi vien ir lielisks.

Tagad vajadzēja stāties spēkā norunai ar ncgaba-

rītu pārvadājumu nodaļas priekšnieku, lai SLOK varētu nogādāt izmēģinājumu vietā. Un tad — vai nu būs uzvara, un uzvarētājus nesoda, vai...

— Lūk, kā, zinātnieki. Tā ir liriska preambula. Praktiski — pacentīsimies aizvest lokomotīvi nemanāmi. Izmēģinājuma līnijā ir divi līkumoti, bet ir arī viens taisns ceļa gabals. Līniju nostiprinās. Mums grib palīdzēt ceļu dienesta darbinieki.

— Bet kā mēs to izdarīsim, lai neviens nezinātu? — jautāja Broņislava.

-— Pazudīsim rīta miglā.

— Mokasīnos, — Cebotarevs svinīgi sacīja.

— Zvēru! — Galanšins pacēla pirkstu.

— Zvēram! — mazos pirkstiņus pacēla Cebotarevs un Besedins.

— Zvēram! — mazos pirkstiņus pacēla visi pārējie.

Arī Igors pacēla. Viņš bija aizmirsis visus savus

aizvainojumus.

— Bet Skaistā Helēna? Un direktors?

— To uzņemos es pats, — sacīja Boriss Andrejevičs.

— Plāksteri, — Besedins ierosināja stingrā balsī, bez smaida. — Katram pāri mutei. Ar auklu pie baterijas.

— Tas būtu lietderīgi, — sacīja Cebotarevs.

Igors nodomāja, ka tas patiešām ir lietderīgi. īpaši attiecībā pret Skaisto Helēnu.

— Pēdas aizbērsim ar tabaku.

— Apliesim ar aviācijas petroleju, — sacīja Galam šins.

— Vilciena nolaupīšana! — ierēcās Besedins.

— Tas būs trakot aizraujoši! — iesaucās Cebotarevs un iemeta mutē konfekti.

Pēc tam Boriss Andrejevičs atkal runāja par izmēģinājuma norisi. Tagad viņā klausījās bez jokošanās. Bija vēl vienīgi jāsaistās ar aviācijas tehnikas konstruktoru biroju, lai izmēģinājumiem iedalītu mehāniķi, un pašiem jānosaka izbraukuma brigādes sastāvs.

Igors stāv pie SLOK. Manevrējošā lokomotīve to tikko izveda no rūpnīcas ceha. Virs priekšējiem stikliem ir pilons ar turboreaktīviem dzinējiem. Lokomotīve ir nosegta ar plūdlīnijas apsegumu gandrīz līdz pašām sliedēm. Riteņi nav redzami. Prožektori un gabarīta ugunis atrodas dziļi korpusā, un virs tiem izspiedušies asi plastmasas konusi, kas atgādina mazu raķešu galviņas.

Kad šodien no rīta Igors gāja projām no mājām, virtuvē pie galda sēdēja māte. Viņa zināja, uz kurieni un kāpēc Igors aizbrauc. Sākumā Igors negribēja stāstīt — ja jau noslēpums, tad noslēpums. Taču Boriss Andrejevičs lika viņam visu pastāstīt mātei.

Igors atvadījās arī no Aļas. «Raksti man vēstules sīkiem burtiem.» Viņi gandrīz mēnesi neredzēsies — tāds ir izmēģinājuma braucienu grafiks, kuru sastādījis Cebotarevs. Braucieni notiks ik pēc divām dienām — trešajā, un tādu dienu būs pavisam deviņas. Igors, patiesību sakot, nebija pilnīgi pārliecināts, vai Boriss

Andrejevičs viņu ņems sev līdz. Varbūt atkal būs jāpaliek pie kancelejas galda un pie telefoniem. Tas butu bēdīgs skats, ko tur lai saka. A|ai viņš visu godīgi izstāstīja.

— Es priecājos, ka tu tagad esi tāds.

— Kāds?

— Neteikšu.

— Bet man taču jāzina, kāds es esmu!

— Parasts.

Igors gandrīz vai apvainojās — viņš esot parasts!... Ir nu gan apzīmējums. Bet, starp citu, AJai taisnība. Un tas ir labi. Tas ir godīgi no viņas puses. Arī no Igora puses viss bija godīgi, nekādas bravūras, nekādu ārēju efektu. Viss ir vienkārši.

Bet, kad Igors ieraudzīja īsto SLOK, tās formās slēpto trauksmaino spēku, vēl neiepazīto, līdz galam neuzminēto, viņu atkal pārņēma tieksme pēc kaut kā ārkārtēja.

Pie SLOK lēnām piebrauca elektrolokomotīve, kura aizvedīs to uz izmēģinājumu vietu.

Atbrauca Cebotarevs ar grupu — vecākais inženieris Galanšins, inženieris Besedins, mehāniķis Lovčevs. Attaisīja SLOK durvis, un visi iekāpa lokomotīvē. Iekāpa arī Igors. Visapkārt viņam no apgādes daļas sarakstiem pazīstamas lietas — pašrakstītāji, indikatori, galvanometri, oscilogrāfi, nelineāro kļūdu mērītāji, dizeļģeneratora iekārta, kas rada rūpniecisko maiņstrāvu. Otrajā salonā atslēdznieku skrūvgaldi, krēsli, skapji mēraparātu un elektrisko iekārtu novietošanai. Pie paša priekšējā stikla — mašīnista vadības pults un aviācijas mehāniķa vadības pults — mehāniķis tur pašreiz kaut ko izmēģināja, pārbaudīja, regulēja. Pavisam jauns puisis. Igors apskauda viņu un izgāja no lokomotīves kabīnes.

Bet kas vadīs SLOK? Igors gaidīja, bet mašīnists vēl arvien nebija ieradies. Tad pēkšņi rūpnīcas teritorijā parādījās Fedja Baļins. Viņš lēnām pienāca pie SLOK, Igors zināja, ka Fedja veiksmīgi vada Hovrino lielas kravas sastāvus. Zināja, ka Fedja jau aizstāj mašīnistu. Viņš nesen bija pie viņiem mājās un stāstīja mātei. Bet kāpēc Fedja tagad ieradies šeit? Kāda iemesla dēļ?

Fedja pienāca pie Igora, pasmaidīja, paspieda roku*— solīdi, nesteidzīgi. Vēlreiz pasmaidīja un devās pie SLOK, kurā vēl joprojām nenorima kņada. Iekāpa lokomotīvē un piegāja pie vadītāja pults. Caur priekšējo stiklu varēja redzēt, ka viņš kaut ko runā ar mehāniķi, pieskardamies vadības kloķiem.

Igors skatījās uz Fedju. Vai viņš apskauda to? Protams. Ļoti apskauda.

Kāds pieskārās Igoram pie pleca. Tas bija Jefimoč-kins.

— Atnācu pavadīt, — viņš sacīja ne bez skumjām.

— Skaties, Baļins, — Igors sacīja.

— Es zinu.

— Apskaud?

— Ko? Fedju? Ko tu!

Jefimočkins pastāstīja Igoram, ka Cebotarevam uzreiz nav ļāvuši uzaicināt Baļinu, sacījuši, ka viņš neesot izvēlējies pietiekami pieredzējušu mašīnistu. Ce-botarevs atbildējis: «Kam ir pieredze reaktīvo lokomotīvju vadīšanā? Toties esmu uzaicinājis jaunu mašīnistu, kam ir pats mūsdienīgākais zināšanu līmenis. Diploms ar izcilību. Nodarbojas ar transporta teoriju. Vai tas jums kaut ko izsaka?» Tad visi, protams, piekrituši Cebotarevam. Kā gan citādi, Igors nosprieda, Fedjas Baļina ārējais izskats vien jau ir ko vērts. Fedja ir nopietns cilvēks, un Čebotarevam patīk tādi nesteidzīgi un mierīgi darbinieki. Igoram reizēm pat likās, ka Cebotarevs gaida, lai arī Igors kļūst līdzīgs Fedjam un Tosjam. Boriss Andrejevičs ne vienreiz vien bija teicis Igoram, kādu viņš iedomājoties Tosju. Un viņš nebija kļūdījies. Varbūt par šādu svētīgu ikdienišķību cilvēkus tik ļoti ciena? Igoram jau toreiz likās, ka Boriss Andrejevičs, to sakot, Igoru aizvaino, pazemo. Tagad Igors nešaubījās par to. Noteikti pazemo. Igors var stāvēt pie SLOK. Visi viņam laipni uzsmaida, taču katrs dara savu darbu. Bet Igoram šeit sava darba nav.

— Es tevi traucēju. — Jefimočkins draudzīgi uzsita Igoram uz pleca un aizgāja. Pareizāk sakot, devās pie nopietna izskata rudmatainas meitenes, kura viņu turpat netālu gaidīja.

Igors palika viens. Neviens viņu šai vientulībā netraucēja. Neviens par viņu neinteresējās. Neviens pats! Igors izjuta arvien lielāku un lielāku skaudību pret Fedju Balinu, tā kļuva arvien niknāka un ļaunāka. Igors jau pašā sākumā bija iedomājies sevi šajā vietā. Viņš ir izmēģinātājs, ātrums ir pakļauts vispirms viņam un tikai pēc tam visiem pārējiem, kuri sēž lokomotīvē. Ko tad viņš īsti labi zina un prot? Un tā tas tiešām ir. Tikai bezjēdzīgi sapņi. Kaut kas līdzīgs Sarkanajam Zirgam... Āksts tu esi, kņaz Igor! Cebotarevs tevi mīl un tāpēc tā izturas pret tevi. Viņš tev deva laiku kaut vai tagad pastāvēt šeit un padomāt. Tas varbūt bija bargi, toties vīrišķīgi. Un tagad bija laiks Igoram izlemt savu likteni!

Igors saprata. Saprata līdz galam visu. Tieši šajā brīdī, kad katram lokomotīvē ir sava noteikta vieta. Igoram šādas_ darbavietas nav. Bet būt par pasažieri viņš nevēlas. Se tev piga!

15. nodaļa PIRMĀ MĀCĪBU DIENA

Tātad desmit biezas rūtiņu burtnīcas teorētiskajām nodarbībām, desmit plānas rūtiņu burtnīcas pirmajiem laboratorijas darbiem, krāsainos zīmuļus «Varavīksne», piecdesmit centimetrus garu lineālu, planšeti ar rasējamo papīru. Veikalā «Dzelzceļnieks» jānopērk formas tērps. Tas maksā četrdesmit rubļu. Nauda jāaizņemas no tuviniekiem un pēc tam jāatdod no divām pirmajām stipendijām. Vēl jānopērk kaut kāda koka stāds, tāds, kas pašam labāk patīk, un jāierodas ar šo stādu sestdienas talkā sakarā ar mācību gada sākumu.

Igors nezināja, kā būs ar stādu, kādu koku viņš gribētu. Aļa sacīja — kastaņu. Igors brīnījās: kur tad viņa Maskavā esot redzējusi kastaņas!

— Esmu redzējusi, — Aļa neatlaidās. — Tu maz pazīsti Maskavu.

— Es? Kā savus piecus pirkstus!

— Nekliedz.

Tikai tad Igors saprata, ka tiešām kliedz.

— Brauksim, es parādīšu.

— Labi. Uz kurieni?

— Uz Arbatu.

— Ak Arbats, mans Arbats!... — Igors nodziedāja.

Aļa nesen bija atgriezusies no Piemaskavas tūristu

bāzes, kur bija pavadījusi daļu vasaras brīvdienu. Aļa bija iedegusi, kļuvusi spēcīgāka un pēkšņi izskatījās pieaugusi. Varbūt tas tikai likās tādēļ, ka viņai bija cits matu sakārtojums — tie karājās līdz pleciem, tā ka nebija vairs redzams tievais kakls un zēniski augstais pakausis.

Ar metro viņi aizbrauca līdz Arbata laukumam. Vagonā viņi gaūdrīz nemaz nesarunājās. Viss bija it kā izlemts: Igors uzņemts profesionāli tehniskajā skolā. Jauns dzīves posms. Bet Igoru mocīja apziņa, ka nav turējis doto vārdu — vienā gadā vakarskolā pabeigt divas klases. Šie mēģinājumi bija neveiksmīgi, nenopietni un zināmā mērā pat aizvainojoši. Vainīgs pie tā bija tikai Igors pats. Noturējās tikai kādus divus nožēlojamus mēnešus, turklāt vienīgi vakarskolā, bet izmēģinājumiem pat tuvumā nebija ticis. Kalpoja par ierēdni. Akakijs Akakjevičs. Bet bija zvērējis ar tādu nopietnību, ka to nekad nespēs aizmirst. Tas Igoru mocīja, nedeva mieru. Varbūt pirmoreiz dzīvē kaut kas mocīja viņu tik sāpīgi un tik nopietni.

No SLOK izmēģinājuma vietas Boriss Andrejevičs atsūtīja vēstuli. Pēc vēstules Igors gāja pie Skaistās Helēnas. Viņa nesmējās un nejokojās, ka Igors palicis /vlaskavā, bet laboratorija aizbraukusi uz izmēģinājumiem.

Kā vienmēr, viņa sēdēja pie sava rakstāmgalda. Centīgi asināja zīmuļus, grieza mašīniņas rokturi. Liekas, šī nodarbošanās viņai patika. Viņa atdeva Igoram vēstuli un atkal ķērās pie asināšanas.

Igors sacīja:

— Good bye!

Helēna nopietni atbildēja:

— Uz redzēšanos!

Viņai prāts nenesās uz jokiem.

Kad Igors gāja laukā no kabineta,.viņš durvīs saskrējās ar sievieti, kura bija apbrīnojami līdzīga Helēnai, tikai vecāka. Igoru pārsteidza Helēnas saruna ar šo sievieti.

— Tu drīz vien strādāsi šeit, manā vietā, — sacīja Helēna.

— Direktors ņems mani?

— Šķiet, ka ņems. Tevi vienmēr visi ņem.

— Tāpat kā tevi, māsiņ,

— Vai gribi dzirdēt taisnību?

— Gribu, mīļā,

— Es tevi nicinu!

— Tu pilnīgi nevajadzīgi lako matus, 1— sieviete sacīja pavisam mierīgi. <— Un nevajag lietot nevietā krāsas, īpaši ap acīm.

— Būtu labāk braukusi pie vīra. Viņš taču tevis dēj ir tur.

Irina! Viņš atcerējās... Skudatina sieva. Igors bija redzējis viņu dzelzceļa milicijā. Nu, ne jau sieva, tā pati..,

Irinu izsauca uz miliciju, lai noskaidrotu Skudatina personību, tāpēc ka viņa dokumenti bija palikuši elektrolokomotīvē. Un tā bija Helēnas māsa?! Pie velna viņas abas! Sezonas paraugi. Taču sirds dziļumos Igors saprata, ka varbūt nav īsti taisnīgs pret Helēnu. Bet tā viņam pašreiz bija vieglāk.

Čebotareva vēstuli viņš izlasīja turpat gaitenī.

Boriss Andrejevičs rakstīja Igoram, ja viņš esot galīgi izlēmis veltīt sevi ātrgaitas lokomotīvei, tad viņam tas pakāpeniski jāsasniedzot. Tā viņš arī bija rakstījis — «pakāpeniski». Tāpēc ka «jānoturas, lai nenoietu no sliedēm». Šajā gadījumā vienmēr ir svarīgs varbūtības koeficients. Agrāk Igoram šis koeficients bija draudīgs. Tagad tas ir jūtami samazinājies. Bet tam jākļūst minimālam. Vārds «minimālam» bija pasvītrots ar treknu svītru. Pielikta izsaukuma zīme. «SLOK izmēģinājumi,» rakstīja Boriss Andrejevičs, «notiek saskaņā ar programmu, tiek pārbaudītas bremžu un trokšņu raksturlīknes, gāzes strūklas lauka temperatūra, gai-tas un dinamiskās īpašības.»

Beigās acīmredzot Besedina roka bija pierakstījusi: «Krītot un ceļoties tu audz, balamute!»

Kārtējo reizi notiek superlokomotīves izmēģinājumi. Tā izskatās kā cietusi karā: virsbūve ne vienreiz vien metināta un krāsota, pilons ar turbīnām deformējies. Gāja visādi, bija plīsušas sliedes, un lokomotīve tika apstādināta ar petardēm. Petardes atgādina apavu krēma kārbiņas, tās piestiprina sliežu galviņas profila virspusē, lai nenoslīd zemē. Kad lokomotīvē dzird petardes sprāgstam, tiek iedarbināta ārkārtējā bremzēšana. SLOK tomēr pārbrauca pāri sliedes plīsuma atstarpei, bet jau pēc inerces, ar mazu ātrumu. Lokomotīve palika vesela, arī izmēģinātāji — dzīvi.

Dzelzceļa strādnieki ripināja pa sliedēm nelielus rokas ratiņus, viņi nezināja, ka notiek superlokomotīves izmēģinājumi. Ārkārtēja bremzēšana: džinkst metāls, šķind stikli. Strādnieki paguva atlēkt sānis, bet viņu ratiņi sadauzīja eksperimentālo iekārtu, kas bija ierīkota zem lokomotīves.

Pēc divām dienām braucienā aizdegās viena no turbīnām: kurināmā izplūde. Vai ugunsdzēšanas iekārta darbosies vai ne? Vai tā ir droša vai nav? Ja nav droša, tad būs sprādziens, mašīnas un cilvēku bojāeja! Mašīna drlāzās pa sliedēm ar milzīgu uguns lāpu. Deg aviācijas petroleja! Vēlāk dispečeru telpā Boriss Andrejevičs sacīja iecirkņa priekšniekam:

— Žēl, būs aizkavēšanās — jāmaina turbīna.

Bet vakar dzelzceļa pieturā pēkšņi slēdza ceļu. SLOK tuvojās pieturai, ātrums ap trīssimt. Ātrums! Bet gaismas signāls sarkans. Tagad vairs nav cerību izglābties. Ja jau sarkana gaisma, tad kaut kas atrodas ceļā...

— Novākt visu no ceļa! — čebotarevs kliedz radiotelefonā.

Bet vai pagūs... Protams, nebūtu paspējuši, bet izrādījās, ka nekas vēl nebija izvests uz ceļa. Par laimi superlokomotīvei un izmēģinātājiem. Par laimi...

Braucieni bija grūti, tāpēc ātrgaitas lokomotīve ir mainījusi formu, metināta, pārkrāsota.

Šodien ir izšķirošais brauciens: jāpārbauda ātrums, kas pārsniegs trīssimt kilometrus. Tam viņi gatavojās visu ziemu. Virs mašīnista pults zem plastmasas plāksnītes iestiprināta informācija no Starptautiskās dzelzceļu kongresu asociācijas ikmēneša biļetena:

Francija — 331 km/st. Vilce — elektrolokomotīve.

Japāna — 210 km/st. Līnija Tokio—Osaka.

VFR — 200 km/st. Starp Minheni un Augsburgu 61 km garumā.

ASV — 192 km/st. Elektrovilciens «Metrolainers» starp Ņujorku un Vašingtonu.

Vadītāja sēdeklī, kā vienmēr, Fedja Baļins. Viņam blakus aviācijas mehāniķis. Salona darba nodalījumos pie kontroles un reģistrētāj aparatūras novietojušies Ce-botarevs, Galanšins, Besedins un mehāniķis Lovčevs.

Agrs rīts. Sliedes valgani spīd, liekas, tās uzstieptas uz tumša auduma, kas nostiprināts ar šķembām. Uz gulšņiem spīd peļķītes, tajās atmirdz rīta saule.

Dīzeļlokomotīve, kura nogādāja SLOK sākuma punktā, pabrauca atpakaļ, nozibsnīja prožektoru, novēlēja laimīgu ceļu desmitajā, izšķirošajā braucienā un apklusa. Vienīgajā taisnajā ceļa iecirknī bez pagriezieniem ātrgaitas lokomotīvei palīdzēja manevrēt dīzeļlokomotīve.

Ieslēdzās sakari ar iecirkņa dispečeru.

— Nu, apkalpe? Ka jūtaties? — dispečers jautāja ikdienišķā, mierīgā balsī.

— Burvīgi,,. *— Boriss Andrejevičs, kā vienmēr, atbildēja dispečeram. — Atļaujat startēt?

— Starts ir atļauts.

Aviācijas mehāniķis ieslēdz dzinējus. Tie ir iesildīti, gatavi darboties. Griežas turbīnas. Trokšņu klusinātāji apslāpē dzinēju rēkoņu. Zināmā mērā tas ari izdodas.

Fedjas Baļina priekšā atrodas ātruma mērītājs ar liela izmēra skalu. Šodien tā acīmredzot ir pati galvenā iekārta.

Būs starts, un acumirklī pieaugs ātrums. Aizmugurē būs gāzes aste, kura palīdzēs ātrgaitas lokomotīvei noturēties sliedēs, vai, kā tas atzīmēts Borisa Andrejeviča atskaitē, «strūkla mazina sāniskās svārstības, kas ir raksturīgas sastāvam, kurš kustas». Arī sliežu sasprie-gums būs minimāls: superlokomotīvei nav nekādu mehānisko pārnesumu, tāpēc ka riteņi ir virziena ieturēšanas elements, nevis vilcējspēks.

— Ieņemt vietas! — atskan Cebotareva komanda pa iekšējo radio.

Visi ir savos sēdekļos.

Tiek iedarbināti reaktīvie dzinēji. Aviācijas mehāniķis novēro savas sekcijas mēraparātus. Viņa seja izskatās nesatricināmi mierīga, bet sasprindzinājumu rāda drudžainais sārtums un pirkstu kustības, pieska^ roties slēdžiem.

Kopā ar rīta rasas lāsēm pa jumtu slīd karsta strūkla. Dīzeļlokomotīve aizmugurē sakustas, pazūd karstā gaisa plūsmā un zaudē savu apveidu. Tas ir redzams panorāmas skata sānu reflektoros.

Fedja sēž krēslā. Savilcis uz augšu formas svārku piedurknes, aizsprādzējis drošības jostu, uzlicis aizsargbrilles.

— Zinātnieki, uzmanību! — saka Boriss Andrejevičs. — Tūlīt sāksim čāpot.

Fedja skatās uz gaismas signālu. Pie lokomotīves priekšējā stikla karājas klusas, mierīgas lāses. Tās lēnam slīd pa stiklu, lokomotīvei viegli tricinoties, bet pēc brīža tās tiks notrauktas nost.

Kastaņas Maskavas centrā! Liepas, papeles, taču ne kastaņas Jaunajā Arbatā. Pie Ļeņina bibliotēkas ari liepas un papeles. Vai tad Igors neatceras?

Igors ir zaudējis: tās bija īstas kastaņas — gan pie Ļeņina bibliotēkas, gan Arbata laukumā.

— Tauta klusē, — Igors sacīja.

— Tu vai nu kliedz, vai arī klusē visu ceļu. Tu mani nemīli, — Ala pēkšņi sacīja savādi mierīgā balsī. It kā viņa zinātu kaut ko vairāk, nekā zina Igors pats.

Tas bija tik negaidīti, ka Igors samulsa. Varēja domāt, ka viņš Alu patiešām nemīl. Bet tā nav patiesība. Nav patiesība! Kā tad tā ... Kāda tad ir patiesība? ...

— Kā tu vari tā domāt? — Igors sacīja pēc ilga klusuma brīža.

— Varu.

Atkal iestājās klusums.

Viņi stāvēja Arbata laukumā, bija atgriezušies uz šejieni no Ļeņina bibliotēkas.

— Es negribu stādīt kastaņas! — Igors iekliedzās.

— Iesim projām no šejienes!

Viņi gāja. Aļai kājās bija kurpes ar vaļējiem papēžiem. Viņa tajās nevarēja ātri paiet, tāpēc gāja lēnām — basainītes klaudzēja soļu taktī. Soļi it kā aiz« veda Igoru un Aļu projām no pagātnes. Ar katru soli šīs pagājības bija arvien mazāk un mazāk, vēl par vienu soli mazāk, vēl...

Igors un Aļa nogāja pa Veco Arbatu līdz Smoļenskas laukumam. Senāk vecajā Arbatā bija daudz ļaužu, bija trokšņaini — mazas omulīgas kafejnīcas, veikaliņi, maiznīcas, šašliku pārdotavas, fotoateljē, frizētavas. Tagad cilvēki dodas uz Kaļiņina prospektu, uz lielajiem veikaliem, uz kafejnīcām «Valdajs» un «Pečora» ar moderniem jaunatnes orķestriem, uz alus bāru «Žiguļi», uz lielo frizētavu «Burve» un divstāvu fotoateljē, kas ir no stikla. Vecais Arbats apklusis, noskumis. Bet ar tā vārdu saistīta pilsētas vēsture — dzejnieki par to sacer dzejoļus, komponisti — dziesmas, rakstnieki — grāmatas un lugas. Arbats ir daļa no daudzu maskaviešu likteņa. «Izvēle» — tā ir Vahtangova teātra afiša.

Klusējot viņi pienāca pie maza puķu veikaliņa. Igors iegāja veikalā. Bļodā līst ūdens. Tajā guļ applūkātas, savam liktenim padevīgas asteres un garas gladiolas, vēl neizplaukušas. Pārdevēja peldināja bļodā asteres. Igoram viņa nepievērsa uzmanību.

Aiz vitrīnas uz ielas stāvēja Aļa. Citāda, vairāk pieaugusi, atdalīta ar stiklu — sveša.

Igors jautāja pārdevējai:

— Vai jūs kokus pārdodat?

Pārdevēja, pilnīga auguma sieviete ar lielu nogurušu seju, paskatījās uz viņu.

— Man ir vajadzīgs koks, — Igors sacīja.

— Bet man Melnā jūra, — pārdevēja sacīja un aizgrieza krānu.

Igors pamanīja, ka Aļas nav. Viņš neko neatbildēja pārdevējai un izskrēja no veikala.

Aļa stāvēja pie antikvariāta vitrīnas. Vitrīnā bija novietota statuete — porcelāna kariete. Karietes durtiņas atvērtas, no tās kāpj meitene garā kleitā, bet jauns cilvēks senlaicīgos garos svārkos un parūkā palīdz viņai ... «Karamzina vai vēl agrāku laiku idille,» Igors nodomāja. Aļa ar ļoti nopietnu izskatu aplūkoja statueti.

Igors lēnām saņēma Aļu pie rokas, gluži kā tas — kaftanā un parūkā. Aļa savu roku neatrāva.

Viņi devās tālāk — uz Smoļenskas laukumu. Senāk viņiem vienmēr bija labi, divatā staigājot pa pilsētu. Pat tad, ja klusēja (nevis sasprindzināti kā šodien, bet vienkārši klusēja), tāpēc ka jebkurā brīdī varēja parunāties, par ko gribējās runāt, kas abus satrauca un, galvenais, piederēja abiem. Tagad katram no viņiem bija savas domas. Tas bija radies negaidīti, negaidītos apstākļos.

Smoļenskas laukumā pilsētas izziņu birojā Igors uzzināja, ka nopirkt var vienīgi augļu kokus. Viņš uzaicināja Aļu doties uz tuvāko staciju — uz Kijevas staciju, sēsties elektriskajā vilcienā un aizbraukt uz tuvāko mežu. Aļa neiebilda.

Viņi izkāpa stacijā Mičurinietis.

Mežs no abām pusēm cieši piekļāvās dzelzceļam.

Ja iesi pa kreisi — zirgu pazaudēsi. Ja iesi pa labi — pats aiziesi bojā ... — Aļa sacīja.

— Pa labi, — Igors nolēma.

Un viņi devās uz labo pusi.

Mežs viņiem atdeva pagājušo, to, ko viņi tikko gandrīz bija pazaudējuši, ar katru soli tas atgriezās vairāk un vairāk.

Mežā bija tveicīgi kā jau vasarā. Aļa ar katūna kleitas jostu saņēma uz augšu savus garos matus un sasēja jocīgā pušķī. Novilka basainītes un nesa tās rokā. Igors novilka kreklu, saritināja un apsēja to virs biksēm. Viņam mugurā bija sporta krekls.

— Būs vajadzīga lāpsta, — Aļa sacīja.

— Iztiksim. Man ir nazis.

— Ar nazi būs ilgi jaurbina zeme.

— Urbināsim ilgi.

Igoram patika tagad būt kopā ar Aļu. Viss starp viņiem bija pilnīgi atjaunojies, it kā nekas nebūtu bijis sagrauts. Viss tāpat kā senāk, skolas laikos. Vienkārši un skaidri. Kļuva viegli, patīkami, jautri.

— Varbūt izvēlēsimies tev kādu priedi?

Aļa apsēdās meža klajumā blakus mazai sudrabotai priedītei. Viņa nolika zemē basainītes un sāka glaudīt kociņu, kas atgādināja pinkainu sudrabotu kažokādu. Aļa atkal bija kļuvusi par mazu meitenīti. Aizkustinoši tievs kakls un zēnisks pakausis, virs kura, saturēdama matus, jocīgi izslējās katūna lentīte.

— Vai tev ir kabatlakats?

Igors pasniedza viņai kabatlakatu. Aļa centās tajā rūpīgi noslaucīt ar sveķiem notriepto delnu. Igors stāvēja pretim un skatījās. Pēc tam viņš pavisam skaidri atcerējās, kā uz viņa pleca gulēja šī no sveķiem mazliet lipīgā Aļas roka, kad viņi abi stāvēja meža klajumā pie priedes un skūpstījās zem karstās saules, skūpstījās tik ilgi, kamēr kāds viņiem griezīgi uzsvilpa. Aļa paķēra basainītes un aizskrēja. Igors metās viņai pakaļ. Viņš zināja, kad viņš panāks Aļu, viņi atkal skūpstīsies un acis Aļai būs sudrabotas priedes krāsā.

Mežā viņš Aļu pazaudēja un atrada tikai pēc tam, kad izdzirdēja troksni — Aļa vairākas reizes skaļi pa-plaukšķināja basainītes.

— Atrod mani čaumalās, ja ne — tevi atradīšu! — viņa jautri uzsauca un atkal pazuda.

Igors atrada viņu un tagad vēl ciešāk piekļāva sev klāt, lai atkal nepazaudētu. Acis Aļai bija sudrabotas. Viņa tās lēnām aizvēra, un, kad atvēra, tās bija tumši zilas kā tālās kosmosa debesis.

Pagalma ierinda bija nostādītā visa profesionāli tehniskā skola. Pirmais septembris. Bija atbraucis Maskavas kara apgabala pūtēju orķestris parādes formās. Maskavas kara apgabals ir skolas šefi. Jau daudzus gadus. Uz pakāpieniem pie ieejas augstā statīvā novietots mikrofons.

Igor's ir grupā EL-16. Grupa EL-16 noorganizēta par jaunu, ar pirmo kursu. Grupas meistars ir vecais Pāvels Nazarovičs Savušins, viņa palīgs — meistars Jefimočkins. Puiši ir apvienojuši viņus un nosaukuši par Šāvušu Jefimoviču. Vecais neiebilda. Jefimočkins arī ne.

Uz pakāpieniem pie ieejas stāv direktors, direktora vietnieks un pasniedzēji.

Jurijs Matvejevičs pieiet pie mikrofona. Atskan komanda «mierā!». To dod militārās apmācības vadītājs, majors.

Skola apklust. Igors redz, kā sastingst Savušins un Jefimočkins — vecais un jaunais. Kaut kādā ziņā viņi ir līdzīgi viens otram. Savušs Jefimovičs — šī iesauka viņiem ļoti piestāv.

Jurijs Matvejevičs palūkojās uz miera stājā sastingušajiem puišiem.

— Profesionāli tehniskajai skolai, kurā jūs esat iestājušies, ir savi slaveni absolventi, par tiem sīki pastāstīts mūsu skolas muzejā. Pirmais skolas izlaidums bija tūkstoš deviņi simti divdesmit ceturtajā gadā. Kāds būs jūsu izlaidums — to jūs izrēķiniet paši.

Jurijs Matvejevičs stāstīja par vidējās izglītības apvienošanu ar speciālo (par «Jurija laikmetu» Jurijs Matvejevičs, protams, klusēja. Gan jau uzzinās paši).

— Šis gads mums būs ievērojams ar to, — nobeigumā sacīja Jurijs Matvejevičs, — ka pie mums pirmoreiz skolas vēsturē ir ieradušās desmitās klases meitenes, kuras mācīsies par starptautisko līniju pavadonēm. Es apsveicu grupu SP-1. Tur viņas stāv, mūsu jaukās

Maskavas meitenes. Katrai no viņām mēs pašūsim savu formas tērpu, lai viņas būtu ne tikai skaistas meitenes, bet gan pašas skaistākās visā pilsētā! Apsveiksim mūsu meitenes.

Visi sāka aplaudēt. Direktors laikam bija aizmirsis, ka skola stāvēja miera stājā.

Igoram šķita, ka viņš ieraudzījis Skaisto Helēnu. Kāda velna pēc viņa šurp atnākusi! Igors ieskatījās ciešāk. Tiešām viņa! Stāv ierindā. Tātad iestājusies SP-1 grupā. Aizgājusi no darba un iestājusies te. Kāpēc viņš brīnās, ka Helēna ir šeit! Viņai ir vidējā izglītība. Kad viņi pēdējo reizi satikās, Helēna bija teikusi: «Uz redzēšanos.» Te nu viņi viens otru redz.

Militārās apmācības vadītājs nokomandēja:

— Grupas uz skolu — marš!

Spēlēja orķestris. Sākās pirmā mācību diena.

Komjaunatnes komitejas sekretārs Volodja Novikovs pusdienas pārtraukumā sapulcināja pie sevis jaunor-ganizēto grupu komsorgus. Igors bija ieradies no grupas EL-16. No grupas SP-1 atnāca Helēna. Viņa izskatījās citāda. Ā-ā, frizūra: Helēna bija mainījusi matu sakārtojumu, arī uzvedās citādi. Tagad viņa klusēja. Viņas vietā tātad institūtā strādā māsa.

— Guten Tag, — Helēna sacīja Igoram.

— Sveika.

Viņš bija nolēmis saglabāt neatkarību. Sāka pētīt skolas komjaunatnes organizācijas struktūras shēmu.

— Saruna būs īsa, — sacīja Volodja Novikovs. Pārliekamais kalendārs uz viņa galda bija pierakstīts

pilns: sekretāra uzdevumi visai dienai.

— Jūs esat pagaidu komsorgi, jūs komiteja iecēlusi līdz pirmajām vēlēšanām. Paziņojiet savās grupās, lai stājas mūsu rajona komjaunatnes komitejas uzskaitē. Lai šī jautājuma kārtošanu nevelk garumā. Otrkārt, grupās jāievēl proforgi, fizorgi un atbildīgie par sekmēm. Apskatieties, meklējiet kandidatūras. Tālāk — tiem, kuri nav nolikuši GDA normas vispār vai kādā atsevišķā disciplīnā, tas nekavējoties jāizdara. Mūsu skolā ir fizkultūras instruktors. Un vēl, gandrīz piemirsu, — ir nepieciešami pārstāvji bibliotēkas padomei un «Komjaunatnes prožektoram». Tie ir jūsu pirmie uzdevumi. Lūdzu, komsorgi, uzsāciet darbu!

— Vai drīkstu jautāt? — Helēna sacīja.

— Jā, protams.

— Vai meitenes skolā var staigāt garajās biksēs?

— Uz šo jautājumu jums atbildēs jūsu meistars.

— Bet kā jūs domājat?

— Es domāju, ka drīkst. Kaut arī direktors sacīja, ka skolā ir tik daudz bikšu, ka gribētos mūsu meitenes redzēt svārkos. Šinīs dienās jūs iesiet uz ateljē šūt formas tērpu.

— Es visu to pateikšu meitenēm, — Helēna pamāja. — Man ir vēl viens jautājums: kur kārtot GDA normas peldēšanā?

— Baseinā, «Darba rezervju» rajona nodaļā.

— Bez normām var peldēt baseinā?

— Jā. Protams.

— Vēl viens jautājums.

— Jā.

— Viena meitene lūdz, lai viņu noklausās un uzņem ansamblī «Ekspresis».

— Nākamajā nedēļā noklausīsimies.

— Viņa dzied.

— Ļoti labi. Mums vēl nav bijusi sava soliste.

— Jums vajadzēja aizņemties?

— Konditoru profesionāli tehniskajā skolā.

Izskatījās, ka Helēna bija devusies savdabīgā uzbrukumā Volodjam Novikovam. To viņa prata darīt. Igors zināja. Bet Volodja mierīgi atvairīja Helēnas uzbrukumus.

— Es arī pats mācos. Tāpēc, ja ir kaut kas steidzīgs, pabāziet zem manām durvīm, piemēram, savu grupu komjauniešu sarakstus, kuri jums jāuzraksta.

— Vai personiskas zīmītes arī varēs pabāzt zem jūsu durvīm? — Helēna jautāja ar jautru smaidu.

Helēna neapšaubāmi bija ķērusies pie vecajiem niķiem.

Kāds nenoturējās:

— Nu re, pieņēmām viņas paši sev par nelaimi.

Kad Igors un Skaistā Helēna izgāja no istabas, viņi

gandrīz nemaz neskatījās viens uz otru. Katrs aizgāja uz savu grupu pildīt jaunos pienākumus.

Jefimočkins ieraudzīja Igoru un pasauca viņu.

— Biji uz instruktāžu pie Novikova?

— Jā.

— Es ar tevi rēķinos, komisār.

— Bet kur tagad Drobizs? — Igors jautāja. Viņam gribējās zināt, kāds liktenis iepriekšējās grupas EL-16 komisāram.

— Armijā. Arī Smeļovs ir kopā ar viņu. Vai tu Sme-ļovu atceries? Redz, tā! Arī Misļivecs laikam aizies dienēt.

Jefimočkins nekādi nevar uzveikt savu slimību. Ne sports, ne režīms pagaidām nepalīdz.

Uz skolu bija atnācis Vaņa Karpuhins. Pirmajā septembrī. Stāvēja malā un skatījās uz svinīgo līniju, Tad pateica, ka bez skolas nevarot, esot garlaicīgi. Skola Vaņam pagaidām acīmredzot ir mīļāka nekā elektrolokomotīve. Liktenis izlēmis, ka Jefimočkins ir meistars, bet Karpuhins — mašīnista palīgs. Nevis otrādi.

— Tu taču esi mūsu komandieris, — Igors sacīja Jefimočkinam. — Tu esi mūsu meistars. Varbūt pats jaunākais visā Maskavā.

~~ Savušs Jefimovičs. — Jefimočkins pasmaidīja ne bez rūgtuma.

*— Un kas par to? Tas aiz mīlestības.

— Savušs Jefimovičs nekad vairs nevadīs elektrolokomotīvi. Ne vecs, ne jauns būdams. Bet tu, komisār, vadīsi. Man ir citas rūpes. — Jefimočkins atvēra burtnīcu un izlasīja: — «Mācību un audzināšanas darba plāns septembra mēnesim,» — un sāka uzskaitīt punktus.

Igors klausījās, un viņam likās, ka Jefimočkina plānā drīz pietrūks alfabēta burtu.

— D — drošības tehnikas aktu noformēšana mācību darbnīcās katram audzēknim. E — grupas sanitāro posteņu organizēšana. F — sienas avīze. G — gatavošanās skolas mākslinieciskās pašdarbības koncertam. H — savākt naudu ēdnīcas taloniem, pa divpadsmit rubļiem. — Sājā vietā Jefimočkins pārtrauca: — Saprati?

— Sapratu.

— Palīdzi man.

— Protams, — Igors sacīja.

— Tā, redz, mans labais draugs.

Igors nezināja, ko sacīt. Jefimočkins sapņoja par elektrolokomotīvi. Igors — par SLOK. Cilvēkam ir sapnis, bet nav iespējas to piepildīt. Igoram bija viss — gan sapnis, gan iespējas. Taisns, atvērts ceļš. Ir konstante — pastāvīgs lielums. Tāpat kā elektrotehnikā. Ņina Mihailovna šodien vadīja nodarbību elektrotehnikā, atgādināja konstanti, spēka vienības — ņūtonus. Bet Igors? Arī viņš tagad ir spēks. Spēks — viena Vandiševa lielumā.

Sākās parastie sarežģījumi ar stundu sarakstu. Atkal ar zīmuli rokā savā laboratorijā sēž Jevgeņijs Konstan-tinovičs. Kur lai ņem papildu stundas fizikai, augstākas matemātikas elementiem? Ko darīt ar krievu valodu? Ir tiesību stundas, Babilonijas valdnieka tiesas likumu krājums, krievu likumu krājums, tiesības buržuāziskajā sabiedrībā, tiesības sociālistiskajā sabiedrībā. Un atkal viss kā taustoties, eksperimentāli. Metodikas nekādas. Un kā rīkoties ar krievu valodu? Sarakstā ielikt neizdodas, kaut arī Marina Osipovna cīnījās par to. Vajadzēs Olgai Filipovnai dot apmēram divdesmit konsultāciju stundu, bet tikai otrajā pusgadā. To izdomāja Jevgeņijs Konstantinovičs. Nav citas izejas. Tā saucamā rakstītprašana dažiem puišiem ne tikai klibo, tā dzen izmisumā. Un SP-1 grupa? Tā pirmoreiz noorganizēta, tātad šeit viss tiek darīts pirmoreiz. Tagad Marinai Osipovnai jāizpēta pasažieru vagonu konstrukcijas, aizrobežu un mūsu zemes muitas dokumenti, valūtas operācijas, starptautiskās pases. Liekas, «Ju-rija laikmets» aug augumā. Gan plašumā, gan dziļumā.

Paši specpriekšmetu pasniedzēji jau paguvuši aizmirst vidusskolu mācību programmu. Ja arī nav aizmirsuši, tad viņu zināšanas ir novecojušas. Nav saiknes starp vispārizglītojošiem mācību priekšmetiem un specpriekšmetiem, kad matemātika un fizika kļuvusi pilnīgi nepieciešama, piemēram, remonta jautājumiem. Nošķirtība, nevis saliedētība. Glābiņš rodams vienīgi kopīgiem spēkiem — pasniedzējiem jāmācās citam no cita. Nekādas norobežošanās. Tā pakāpeniski varbūt radīsies ideālā vienotā programma, kura bija iecerēta jau pašā sākumā.

Jurijs Matvejevičs sacīja, ka drīz būšot ESM, lai sastādītu programmas, lai atrastu visracionālāko mācību laika izmantošanu. Palīdzību bija apsolījuši jaunieši no skaitļošanas centra.

Savus pakalpojumus piedāvāja arī studenti — sociologi. Atnāca uz profesionāli tehnisko skolu bārdaini, lielās kvadrātveida brillēs. Paziņoja — mūsu zinātne nodarbojas ar socioloģijas jautājumiem. Mēs varam nodarboties ar jūsu problēmu: vidējās izglītības apvienošana ar tehnisko — tā ir sociāla parādība. Ir svarīgi nosacīt faktoru proporciju un pamatot to zinātniski, nevis iet «instinktīvisma» pavadā.

Puiši ātri orientējās «eksperimentālajā naturālismā» — viņiem radās vēlēšanās audzēt bārdas. Вl t tad pasniedzēji un meistari cēlās kājās, kā mēdz sacīt, vienotā frontē, un bārdas, tāpat kā savā laikā garie mati, tika iznīcinātas. Igors pazaudēja pat savu vaigubārdu. Sāka ar komisāru un komandieri. Komisāram jārāda iedvesmojošs piemērs, un viņš rādīja to. Bārdas Igoram nebija, bet vaigubārda bija. Tika noskūta.

Labi, lai velns rāvis to vaigubārdu! Igoram bija radušās nopietnākas problēmas. Kā lai viņš tiek galā ar Aļu, Helēnu un pats ar sevi?

Viss bija sarežģījies. Un sarežģījas ar katru dienu arvien vairāk, kļuva arvien neizprotamāks un kategoriski mokošs.

Volodja Novikovs aizsūtīja nākamos komsorgus uz «komsorgu skolu», kuru bija noorganizējusi rajona komjaunatnes komiteja. Pēc kārtējām nodarbībām, kad Igors un Helēna kopā gāja mājās (Igora mājas pa ceļam bija pirmās, bet Helēnai vēl vajadzēja braukt ar metro), Igors nolēma visu pateikt Helēnai. Varbūt tas atbrīvos viņu no morālās nastas un radīs skaidrību viņu attiecībās.

— Vai tu redzēji mana brāļa fotogrāfiju skolas muzejā?

— Redzēju, — Helēna atbildēja* — Gribi runāt par Irinu?

— Kāpēc tu šeit iestājies?

— Es neesmu Irina, esmu Helēna.

— Vienalga. Tu esi māsa.

— Un tu brālis?

— Jā.

— Bet es, redz, neesmu māsa savai māsai!

— Kopš kura laika?

— Kopš tā laika, kad aizgāja bojā tavs brālis. Tu atnāci pie mums uz institūtu. Par tavu brāli, protams, zināja. Kā viņš aizgāja bojā, kādos apstākļos. Tikai es to visu zināju labāk par citiem. Varbūt labāk par tevi! ... — Helēna bija uztraukta. Viņai trīcēja lūpas, drebēja balss. Igors nekad nebija viņu tādu redzējis.

— Kāpēc tu klusē? Vai tu par to domāji, kad sāki runāt? Nu! Ver vaļā muti! — Helēna iesaucās.

Igors klusēja. Helēna šajā brīdī bija ļoti līdzīga viņam pašam — tikpat neapvaldīta.

— Tu klusē! Bet es visu laiku izaicinu tevi uz sarunu. Nu apsūdzi mani! Es jau sen gaidu to! Es zinu par tavu Aļu! Visu zinu. Nesen redzēju viņu. Raibā vistiņa ... Rācenītis ...

Igors pieskrēja pie Helēnas.

— Ja tu būtu puisis — tu nožēlotu savus vārdus ... — Igors pacēla dūri pie viņas tagad pilnīgi nekustīgās un nobālušās sejas.

— Bet tu neesi puisis, — Helēna atbildēja klusu un izaicinoši. — Tu ...

Nav zināms, kas būtu noticis, bet Igors ieraudzīja bibliotekāri Veroniku Gribanovu. Igors un Helēna stāvēja netālu no Igora mājas, un likās, ka Veronika gāja uz šo māju. Ieraudzījusi Igoru, viņa šaubīdamās apstājās, tad pagriezās un aizgāja atpakaļ. Veronika gāja ātri, lai viņai neuzsauktu un lai kāds neapstādinātu viņu.

Igors ir viesis šajā istabā. Beidzot viņš ir atnācis paskatīties uz to... SLOK nelaiž viņu vaļā. Bet varbūt tā atkal ir tā pati nolādētā ākstība, no kuras Igors bija nolēmis atbrīvoties. Bija taču tā nolēmis. Bet atbrīvojies nav. Iesīkstējusies. Igoram tātad raksturs ir ar defektu. Nav viņam nekādas pakāpenības, tūlīt visu vajag globāli.

Kas gan notiek ar īsto SLOK? Ir jau otrais izmēģinājumu mēnesis. Pilnīgs klusums. Nekādu ziņojumu, ne vēstuļu. Igors zvanīja Broņislavai uz laboratoriju. Broņislava bija piedalījusies izmēģinājumos pirmo nosacīto laiku — trīs nedēļas. Pēc tam aizbraukusi projām. Tagad viņa neko nezinot, jo Cebotarevs klusējot. Tikai nesen pieprasījis, lai aizsūta riteņpārus. Broņislava saka — tas nozīmējot, ka SLOK-5 bremzēšanas gaitā «ieminusi plankumu» ritcņaploces daļas virsmā, riteņi zaudējuši savu ideālo formu, tāpēc tie jāmainot. SLOK, protams, nav tvaika lokomotīve. Tas tomēr ir ātrums, nevis kaut kāda pastaiga, tvaikam šņācot.

Igors izgāja no tehniskās jaunrades istabas. Līdz labākiem laikiem. Acīmredzot viņš ir nelabojams. Un tas viss pēc tam, kad Era Vasiļjevna bija runājusi par skolu ka par daļiņu no Maskavas, kurai cieši jāiesakņojas sirdī. To viņa bija teikusi jau pirmajā stundā. Ar Eru Vasiļjevnu Igoram veidojās labas attiecības. Tās radās uzreiz, varbūt jau pirmajā stundā, tagad šīs attiecības ar katru dienu kļūst vēl labākas vai, pareizāk sakot, nostiprinās. Ar Marinu Osipovnu Igoram nezin kādēļ bija grūtāk. Varbūt Marina Osipovna bija domājusi, ka Igors būs tāds pats vai vismaz zināmā mērā līdzīgs Tosjam. Tosju viņa bija mīlējusi, lepojusies ar viņu, Tosja bija viņas skolnieks, viņas audzēknis. To pašu mērauklu viņa centās piemērot arī Igoram. Tās pašas prasības. Bet ar Igoru tas pašreiz ne sevišķi labi izdevās. Un viņš sāka baidīties no Marinas Osipovnas. No viņas pastāvīgi jautājošā skatiena. Vēl sarežģītāk Igoram bija ar Ņinu Mihailovnu. Ņina Miti ilovna nojauta Skaistās Helēnas ietekmi uz Igoru. Varbūt Igoram tikai liekas, ka viņa nojauš?

Aļa klusē. Viņā notiek pārmaiņas. To Igors jūt. Bet arī viņš klusē. Var izrādīties, ka viņa vaina. It kā skanētu atkal tie paši so|i, kuri viņus abus nevis apvienoja, bet aizveda pa dažādiem ceļiem un padarīja svešus vienu otram.

Ja ar kādu Igoram skolā bija viegli, tad tā bija Era Vasiļjevna.

Viņa Igoru pieņēma tādu, kāds viņš šajā brīdī bija. Viņai Igors bija tāds pats kā visi. Ērai Vasiļjevnai viņš bija viens starp daudziem. Ne labāks, ne sliktāks par citiem. Un tieši ar viņu Igors reiz sāka runāt par Skudatinu.

— Man viņa tagad zināmā mērā ir žēl, — Igors sacīja Ērai Vasiļjevnai.

— Viņš ir pelnījis bargu sodu.

— Viņš Tosju mīlēja. Es to zinu. Kā lai nosaka sodu?

— Tu domā pats sevi? Savu attieksmi pret viņu?

— Jā, Era Vasiļjevna.

— Laiks parādīs, cik daudz drīkst piedot.

— Vai viņš ir kolonijā, Era Vasiļjevna?

— Jā.

— Vai jūs sarakstāties ar viņu?

— Es un Volodja Novikovs.

Pēc Eras Vasi|jevnas atklātās atbildes Igoram radās kaut kāda jauna attieksme pret viņu — pieauguša cilvēka uzticēšanās.

16. nodaļa SALMIŅI

Viktoram ir blakus konvojs, tagad tie vairs nav miliči, bet gan kareivji. Tagad viņš dzīvo vispārējā režīma labošanas darbu kolonijā.

Celšanās, pārskaitīšana, izlaišana uz darbu — akmeņu izkraušana no vagoniem celtniecībai, atgriešanās no darba, pārskaitīšana, pusdienas — koka galds, kas laika gaitā nomelnējis, skārda bļodu un karošu šķindoņa, izlaišana darbā vakara cēlienā, atgriešanās no darba, pārskaitīšana, krāni ar aukstu ūdeni, zem kuriem var nomazgāt pa dienu sakrājušos akmens putekļus, un pēc tam vientulība pustumšajā barakā — negribējās iet ne uz klubu, ne uz bibliotēku, kur deg galda lampas un gaiša griestu lampa.

Atmiņa ir it kā augstspriegums.

Reiz jau ar viņu kaut kas līdzīgs bija noticis. Ne gluži tā ka pašreiz, bet viņš bija skaudri izjutis vainas apziņu, nodarījuma apziņu. Tas notika armijā, virs-sardzē. Viņu aizturēja patvaļīgas prombūtnes laikā, un viņš nokļuva virssardzē. Viņš atceras, kā noņēma siksnu un atdeva sardzes priekšniekam. Izņēma visu no kabatām un atdeva. Pēc tam sargkareivis pie durvīm. Sargkareivis bija tavs draugs, nodaļas biedrs, taču nav atļauts ar viņu sarunāties, nav atļauts uzsmēķēt, jo tu esi nosodīts, bet viņš pilda dienestu, uzrauga tevi. Viņam uz krūtīm automats, bet tev vaļēja formas blūze.

Tas bija kādreiz... Bet tu sen vairs neesi jauns kareivis, tu esi noziedznieks, vīrietis, kuram jāatbild par saviem darbiem likuma un savas sirdsapziņas priekšā. Tev bija iemīļots darbs, bija draugi. Tev bija audzēkņi, kuriem tu biji nepieciešams — tava autoritāte, tava dzīves pieredze. Nav tev ne autoritātes, ne dzīves pieredzes, kas būtu noderīga citiem. Tev pat atņemtas tiesības uzrunāt cilvēkus ar vārdu «biedrs». Pie tā Viktors nekādi nevarēja pierast, viņš pārteicās, viņu pārlaboja, atgādināja, ka vārds «biedrs» ir viņam atņemts. Kad viņš šo vārdu pirmoreiz pazaudēja? Tajā diena, kad turēja rokās skolas izziņu un viltoja parakstu. Izziņu veidlapas tiešām atradās ražošanas apmācības žurnālā. Viktors tās bija nejauši uzgājis un nodomājis, ka tās var viņam kādreiz noderēt. Zīmogus uz veidlapām gan viņš nebija pielicis. Zīmogs jau bija uzspiests. Savās atmiņās viņš pieķērās šim apstāklim ar kaut kādu dīvainu stūrgalvību. Kāda tam nozīme, kas pielika zīmogu. Varbūt mācību daļas sekretāre Vaļa, kura mēdza uzspiest zīmogu iepriekš, lai katru reizi nevajadzētu traucēt direktoru, lai nebūtu jāiet viņa kabinetā pēc seifa atslēgām. Kāda tam nozīme, ja jau viss pārējais bija noticis. Tas viss nevis attālinās ar katru dienu, bet par jaunu atainojas atmiņā visos sīkumos. Viņš ir pazudinājis puisi, un viņam nevar būt nekāda glābiņa, ne arī cerību uz nākotni.

Viktors ir pazudinājis pats sevi, savu godu un sirdsapziņu un pazudinājis Tosju, viņa tikko uzsākto patstāvīgo dzīvi. Viktors pat nebija pamanījis, kā nobrauca lejā pa slīpu plakni. Kas bija runājis par slīpo plakni? Kāds tiesā. Depo priekšnieks? Jurijs Matveje-vičs? Slīpā plakne — tā ir cilvēka godīguma, sirdsapziņas, izturības pārbaude, tā ir cilvēka ētikas un morales pārbaude. Jā, Jurijs Matvejevičs bija teicis, ka dzīve sastāv no dažāda līmeņa plaknēm. Bet kāpēc Viktors toreiz vietējās komitejas sanāksmē neko nebija sapratis? Bija iedomājies, ka atradis ugunsputnu. Pat skaista spalva nebija palikusi. Apdedzināja viņu šis ugunsputns un pazuda. Sanāksmē viņš bija kliedzis: «Jums nav tiesību runāt par manu personisko dzīvi!» Tā nu gan ir laba personiska dzīve! Uz kā viņš to bija būvējis? Uz kā gribēja uzbūvēt? Viņš? Irina?

Viktors stāv mājās gaitenī Irinas priekšā. Viņš gatavojas iet uz otru darbavietu, kur strādā par dežurējošo elektriķi.

— Tu jau ilgāku laiku tā dīvaini klusē, — Irina saka. — Vai tu pārdomā dzīvi?

— Kāpēc tad tā ... — Viktors iebilst. — Bet es nevaru uzreiz visu sagādāt. — Viņš nenoturas un pasaka to. Patiesību sakot, šīs frāzes dēļ viņš bija dīvaini klusējis pēdējās dienas.

— Nožēlojami vārdi, — Irina atbild.

Vārdi bija nožēlojami, tas taisnība.

— Ja es strādātu par taksometra šoferi ... — Viktors atkal cenšas iebilst.

— Bet elektrolokomotīve?

— Tas nav taksometrs.

— Protams, ja tu strādā skolā. Ja tu noņemies ar tiem pienapuikām skolā, tad arī pret tevi pašu izturēsies kā pret pienapuiku. Tu šaubies par to?

— Tas ir mans pamatdarbs, — Viktors sacīja nenoteikti. No skolas viņš negribēja iet projām, pat uz pastāvīgu mašīnista darbu depo ne.

— Nepsiho!

Vārds bija tikpat nepatīkams kā «pienapuika» vai uzraksts Stāsim Novožilovam uz nozīmītes «Smaidiet!».

Bet kas tad bija patīkami? Un kas palicis pāri? Ko darīt, lai arī Viktoram pašam gribot negribot nebūtu jāsmaida?

Nauda! Monēta! Naudu viņam nesen uz koloniju bija atsūtījusi Era Vasiļjevna. Viņš palūdza kolonijas administrāciju nosūtīt to atpakaļ. Viņš naudu pašreiz negrib redzēt. Viņam bail no tās.

Viņam rokās plakanknaibles, viņš pievelk elektrības skaitītājam vadu grīsti. Viņš steidzas. Rokas ir saspringtas. Riebīgas rokas! Vadu grīstes gali skrāpē pirkstus. Viņš saspiež galus ar plakanknaiblēm, velk pie skaitītāja. Vai tiešām viņš visu mūžu sajutīs savās rokās šīs plakanknaibles! Un cik tādu Viktoram nav bijis! Darbnīcā nodarbību laikā puiši tās gatavoja paši. Apguva atslēdznieka amatu. Viktors bija mācījis viņus. Bija staigājis starp atslēdznieku skrūvgaldiem, vērojis, ka puiši iespiež kalumus skrūvspīlēs, kā tur rokās vīles, cirtņus, kā lieto mērstureņus. Atslēdznieka darbs sākuma visgrūtāk padevās Vaņam Karpuhinam. Bet vēlāk viņš kļuva par lielisku ciļnotāj 11. Un pat aizrāva ar ciļņošanu Smeļovu, kad Smeļovs pēc ieslodzījuma atgriezās grupā. Dažiem Viktora puišiem bija «līdz» un «pēc», bet viņi toreiz vēl nebija dzīvē nostabilizējušies, nebija vēl atraduši sevi, tagad arī Viktoram — cilvēkam, kas bija atbildīgs par šiem puišiem, cilvēkam, kas sen jau bija nostabilizējies, kuram uzticējās, kuram bija autoritāte... tagad ari viņam... «līdz», bet kas būs «pēc»?

Pie Viktora lāviņas stāv burka. Viņš to bija atradis pie virtuves durvīm. Burkā ielikti desmit salmu stiebriņi. Viktors nezina, kāpēc tā šeit stāv. Tā atkal ir viņa nelielā un vājā cerība. Cilvēkam ir nepieciešama cerība. Kaut vai tik vāja kā šie salmiņi. Tie no pagātnes bija atnākuši viņa tagadnē, kaut arī paņēmis viņš bija tos šeit. Vārdi un frāzes no pagātnes — tālās un tuvās, tie skan pastāvīgi: darbā, miegā, ēdot, sarunājoties ar cietuma audzinātāju, pastaigā, bet īpaši no darba brīvajās svētdienās. Tad Viktors pats sev ir gan siena, gan restes, gan sargs, gan karceris.

«Tas ir jums sacīts, Skudatin! Jūs dzirdat, Skuda-tin? ...» Viņš nedzird. Nē, viņš dzird, bet pavisam citus vārdus: «Vitja, ko tu esi izdarījis?...» Tos bija teicis Leonīds Pavlovičs, pavisam klusu pateicis.

Pēc tam skolas durvju klaudziens. Tās aizvērās aiz Viktora uz visiem laikiem. Pēdējo skolā viņš sastapa Aņikejevu, tvaika lokomotīvju grupas meistaru, kas dežurēja skolā. Viņi pamāja viens otram.

«Vitjas Skudatina vairs nav.» To sacīja Jurijs Mat-vejevičs. Jā, ar šiem direktora vārdiem Skudatins aizgāja no skolas. Jurijam Matvejevičam bija taisnība. Taisnība! Tagad ir jānorēķinās. Ir jānorēķinās par Irinas teiktajiem jautrajiem vārdiem: «Tu un es, un abi mēs.,.» Kāpēc viņai tas bija vajadzīgs? Un viņam? Viņam pašam?! Viņš taču pats tiecās pēc tā, lūdzās, neatlaidās. Solīja ...

Reizēm naktī barakā Viktors pa miegam skaļi kliedz: «Aizvediet mani uz Maskavu!» Atmostas, guļ tumsā un cenšas atcerēties, kur viņš pašreiz atrodas, kas ar viņu noticis, — dēļu griesti, dēļu sienas, dēļu grīda. Viņš pieceļas un iet uzsmēķēt. Nomierināties. Bet vai tad ir iespējams nomierināties?

Tagad tev nav tikai vaļēja formas blūze, tagad tev ir norauti uzpleči.

Netālu no izejas stāv no baļķiem celta trīsstāvu māja,

sava veida viesnīca. Tur uz dažām dienām apmetas ieslodzīto tuvinieki, sievas. Sājā vienkāršajā, no baļķiem celtajā mājā daudzi ieslodzītie divas trīs dienas bauda ģimenes siltumu, to mīlestību un uzticību, kuru cilvēki sajūt arī nelaimē, cenzdamies saglabāt ģimeni un ticēdami ģimenes nākotnei. Tā bija cerību un pastāvības māja, tur ieslodzītie ēda viņiem atvesto mājas ēdienu, apskatīja savu bērnu fotogrāfijas, kuri jau bija paaugušies, un atkal vainoja sevi visās ģimenei sagādātajās ciešanās. Tie, kuri saņēma satikšanās atļauju, savu prieku nespēja slēpt. Šie cilvēki centās sevi, cik iespējams, uzpost, atgriezt visu iespējamo no savas pagātnes — gaitu, skatienu, smaidu, enerģiskas un brīvas kustības; cilvēki centīgi skuvās, tīrīja apģērbu, centīgi mazgāja kreklus. It kā cenzdamies notīrīt sevi ne vien no ārpuses, bet ari no iekšpuses. Gāja uz satikšanos mazliet satraukti — gāja taču pie cilvēku tiesībām, pie pilnasinīgas dzīves.

Ieslodzītie bieži atceras savas kāzas, bērnu dzimšanu, visu, kas saistīts ar ģimeni. Viktors atcerējās svešas kāzas. Irina? Vai viņa patiešām ir Viktoram pilnīgi sveša?

Viktors sīki atcerējās un izvērtēja katru vārdu no viņu sarunām. Varbūt viņš kaut ko nebija sapratis, palaidis garām kaut ko sev svarīgu, kas varētu dot cerības? ... Viņš domāja un labi saprata, ka neko nav palaidis garām, ka nebija nekā tāda, kas varētu modināt cerības, nebija un nevarēja jau arī būt. Viktors visu laiku klusē, runā tikai par lietu. Viņš savu vainu necenšas atspēkot un mīkstināt, bet tieši otrādi — viņš to padara vēl smagāku. Varbūt vienīgi šī dīvainā viesnīca viņu satrauc, kaut arī viņam par to nav nekādas daļas. Pilnīgi nekādas. Tomēr, garām ejot, Viktors skatās uz šo māju, kurā satiekas tuvi cilvēki, kur viņi sarunājas par vissvarīgāko viņiem pašiem, kur viņi uztraucas viens par otru, Šī māja ir pati reālākā cerība uz nākotni.

Vakarā šai mājā ir apgaismoti logi. Pa logiem var redzēt vienkāršus mājīgus abažūrus, kuri dod pavisam mājīgu apgaismojumu. Maigu. Katru vakaru, atgriežoties no darba, Viktors raugās uz svešajiem logiem, uz svešo mājīgo apgaismojumu tajos. Vēl viņam likās, ka viņš redz Makavas lielās ugunis, to atspīdumu debesīs. Viņš ieklausījās, un viņam likās, ka kolonijā var dzirdēt elektrolokomotīves riteņu brīvo klaudzoņu, kas plūst šurp no celtniecības platformām. Uz platformas, izkraujot akmeņus, Viktors nejutās mašīnists, kaut arī lokomotīve stāvēja blakus. Bet vakarā, būdams viens un raudzīdamies mājīgajos logos, un ieklausīdamies tālajā brīvajā riteņu klaudzoņā pa sliedēm, viņš pavisam skaidri sajuta lokomotīvi, mašīnu; mašīnista krēslu zem sevis, spraigās sliežu un pārmiju kustības, apdzīšanas punktus un gaismas signālu ugunis, saules rietus un rītausmas ceļā, kad mašīnas ēna kustas blakus pa uzbērumu — maiga rītausmā un asa saulrietā.

Skudatins bija pēdējo reizi raudājis, zēns būdams, kad nomira māte. Viņam bija četrpadsmit gadu. Viņš palika bārenis. Tēvs jau sen bija miris — pēc smaga ievainojuma frontē. Tēvu Viktors gandrīz nemaz neatcerējās. Bet māti viņš ļoti mīlēja. Viņa bija piecus gadus jaunāka par tēvu, klusa, maiga, ar biklu seju un acīm, kurās mājoja pastāvīgs nemiers, kas pieauga līdz ar viņas slimību; viņa baiļojas par dēlu, kā viņš dzīvos, ja arī viņa agri nomirs. Kas notiktu ar māti tagad, ja viņa būtu piedzīvojusi šo dienu un šo stundu! Un ir vēl viena sieviete, cita māte, kuras priekšā Viktors arī visu mūžu būs vainīgs, — tā ir Gaļina Stepanovna Vandiševa,

Ir jau sen pāri pusnaktij, bet Viktors, nenoņemdams no sejas cieši sakļautās delnas, sēž uz lāviņas malas naksnīgajā barakā.

17. nodaļa AĻAS TURčINOVAS DIENASGRĀMATA

Sveika, Aļa!

Kā man gribas visu paspēt, turklāt nesteigties. Man ātrums nepatīk. Nekur, nekad, nekāds. Es jau nemaz neprotu steigties, tāpēc visu daru iepriekš, kā mamma mēdz sacīt — laikus. Vai tu, Ala, vēl arvien visu dari laikus?... Es ilgi gaidu seansa sākumu kinoteātrī, stundu sākumu, tāpēc ka vienmēr ierodos par agru, pusdienas pārtraukuma beigas veļas mazgātavā vai ķīmiskajā tīrītavā, jo vienmēr man gadās atnākt tieši pusdienas pārtraukumā, tāpat mammu no darba gaidu. Es gaidīju Igoru, biju paslēpusies, lai viņš mani neredzētu. Es vienmēr atnāku par agru. Ari pašreiz pirms laika esmu atnākusi uz virtuvi, jo tējkanna vēl pat nedomā vārīties. Igors dusmojās, bet es neko sevī nevarēju mainīt: man patīk gaidīt. Ai, es rakstu par Igoru un sevi pagātnē. Tā es pirmoreiz rakstu par mums abiem. Mēs neesam sastrīdējušies, un viņš mani nav nosaucis par pankūku. Tieši otrādi, mēs... uzrakstīšu pavisam skaidriem vārdiem ... mums ... nav ... starp mums ... atkal nav, man ar viņu ... Atcerējos māmiņas teikto vārdu — mēs abi attīstāmies! Bet tagad tas notiek neatkarīgi vienam no otra. Māmiņa jautāja: «.Vai jūs esat sastrīdējušies?» — «Ko tu, mamm,» es sacīju, «mēs nemaz nestrīdamies.» Un tā ir pilnīga patiesība.

Mēs kaut kā... Ja paņem binokli, apgriež to otrādi un skatās: cilvēki ir tālu, un viss ir tālu... Bet ko es tagad gaidu? Tas ir domāts vārda plašākajā nozīmē. Tas ir par dzīvi, par personiskajiem notikumiem, kas mani apņem. A(a, es dižojos ar vārdiem, vai tu jūti? Es neesmu patiesa, vai tu jūti? Pļāpa es esmu. Pavisam nepieaugusi meita.

Šodien ir tāda diena starp vasaru un rudeni. Es mīlu rudeni! Koki raugās cilvēkos dzeltenām acīm. Vai man šorīt acis bija dzeltenas? Vai tas ir skaisti? Vai dzeltenas acis ir skaistas?

Kad man ir brīvs laiks, es kaut ko gaidu, mani tas nemaz negarlaiko, man tas ir pat patīkami. Igors ir trauksmains, es esmu klusa. Igors metas dzīvē, bet es noskatos, man patīk iet lēniem soļiem. Es gribu redzēt, kas man ir zem kājām. Un atkal par mani un par Igoru. Bet kā gan citādi var būt vēstulē tev, Aļa! Es gribu pastāstīt par savu personisko dzīvi. Tā jau ir ari tava personiskā dzīve. Bet kāda tad tā man ir? Vai tu vari man to pateikt? Vari palīdzēt? Aļa, palīdzi manl

Mums ar Igoru ir pavisam atšķirīga attieksme pret dzīvi. Katru tagad gaida kaut kas savs. Mēs esam pilnīgs pretstats viens otram, raksturi mums pavisam pretēji, tā tas ir. Ari agrāk bija, bet ne gluži tā. Mēs, izrādās, pat izslēdzam viens otru. Kādi vārdi, Aļa, vai ne? Arī māte un tēvs bija uzsākuši atšķirīgi uztvert dzīvi, tātad tas mēdz notikt gan, kad cilvēki ir jauni, kā es un Igors, gan arī tad, kad cilvēki vairs nav jauni, kā, piemēram, māte. Mana māte vairs nav jauna, bet vai tas nav savādi nebūt jaunai? Kad tu lasīsi manu dienasgrāmatu, Aļa, tu to jau zināsi.

Es mīlu rudeni! Arī pavasari mīlu. Pavasarī kokiem ir zaļas acis. Vai vēlāk, kad es vairs nebūšu jauna, es varēšu ieraudzīt, ka kokiem ir zaļas acis?

Kurš no mums ir otru nodevis — es Igoru vai Igors mani? Es neesmu nodevusi. Kad mēs skūpstījāmies, viss bija patiesi un isti. Varbūt tikai man tā likās? Vai ari Igoram tas bija isti? Es gribu Igoru saprast, bet nesaprotu, kad viņš ir ists, kad nav. Nevar visu mūžu būt Molekulārā Nekārtība. Nedrīkst lutināt sevi uz citu cilvēku rēķina. Es nerunāju par sevi. Igor, es esmu tavs draugs. Liekas, es vēstuli jau rakstu tev un nevis sev. Būtu labi, ja tu pašreiz stāvētu aiz mana pleca un lasītu, ko es tev rakstu par tavu nākotni. Es nesaku, ka tu mani esi piemānījis. Tu nevienu nemāni, iu esi tāds. Tu no visiem gribi saņemt daudz, bet visu tikai sev vienam pašam. Zini, par ko es nesen domāju? Nebrīnies un nekliedz uz mani. Es pati esmu pārsteigta, bet esmu par to domājusi, un man tas jāuzraksta — tu kaut kādā ziņā esi līdzīgs manam tēvam. Ari tev nepatīk melnais darbs, tu uzskati, ka tas tevi pazemo. Tas nav apvainojums, to es... man pašai ir sāpīgi, ka esmu tā domājusi. Tu taču neko par to nezini un nevari man iebilst. Tas ir negodīgi.

Esmu apjukusi no visa tā, kas notiek, un nevaru sevi atrast. Sīcu kā tāds ods, nožēlojams radījums. Pēc kaut kā tiecos, apvainoju citus, — bet kas tad dzird mani manā dienasgrāmatā, manas apkaunojošās vaimanas un žēlabas? Dienasgrāmata ir ar diegiem sašūta no skolas burtnīcām, gan rūtiņu, gan līniju. Kad pierakstu kārtējo burtnīcu, piešuju nākamo. Paslēpju dienasgrāmatu savā plauktā aiz grāmatām. Nesen apgriezu to ar šķērēm, lai tā būtu mazāka un nerēgojas laukā no grāmatām. Burtnīcu malas iznāca nelīdzenas, bet tas nekas. Dažās vietās ir nogriezti burti vai puse vārda, citā vietā pat viss vārds. Man tā nav jālasa tagad, bet kādreiz vēlāk •— es laikam noteicu, ka pēc gadiem desmit, — tad jau izpētīšu, Varbūt nemaz nelasīšu, negribēšu.

Man nopietni jāpadomā, ar ko savā dzīvē nodarboties, kur es iešu mācīties vai strādāt. Aļa, tu zini, esmu to jau sev jautājusi, tūlīt pašķirstīšu dienasgrāmatu un sameklēšu tās lappuses... Tagad nevaru atrast, bet jautāju noteikti — nupat šajās dienās, šai pašā rūtiņu burtnīcā. Nevaru atrast. Nu labi, vēlāk atradīšu. Zinu taču, ka nekā prātīga neatbildēju. Tas tiešām ir pazemojoši, ja neko par sevi nezini. Visas mūsu meitenes kaut ko noteiktu grib, zina, kur ies mācīties. Dzīvē jāiet avangardā. Bet ja kāds nevar, neprot uzreiz atrast to avangardu? Varbūt tas tiekas? Nav jākaunas? Šodien neprotu, bet rit varbūt iemācīšos. Visi vāja rakstura cilvēki tā mierinājuši sevi visos laikmetos. Arī domas man ir tādas nemierīgas, lēkājošas. Vēlies, māju celšu tev, ja vēlies... Aizmirsu, kā dziesmā tālāk dzied, liekas, kaut kas par zvaigznēm... Vēlies, jaunu zvaigzni atklāšu tev, vēlies,,« Lūdzu, piekabini savus ratus šai zvaigznei!

Bērnībā man patika rotaļa «meitiņa un māmiņa». Vēl tagad man patīk rotaļlietu veikali. Aļa, tas, protams, ir dīvaini, bet leļļu kleitas man patīk labāk par īstajām. Es kautrējos mammai teikt, ka gribu nopirkt nagu laku un pūderi. Bet pašai ļoti gribas. Varbūt arī īstus tērpus gribas?

Kas īsti ir sievišķība? Vai tā ir dabas dota vai rodas no lakas un pūdera?

Kam es esmu vajadzīga? Siluets man nav moderns, tāds pasīvs, Kaut gan manī esot kaut kas aizkustinošs.

Pancireva tā sacīja. Es sēžu ar viņu vienā solā. Aizkustinājumam esot panākumi, bet tikai ne pie sava vecuma zēniem. Viņa tēmēja uz Igoru. Nesen es uzzitiāju, ka meitenes mani sauc par Rāceniti.

Es būšu vieglprātīga, tā tas būs. Vieglprātīgiem viss ir vienkārši, «Vai tu esi gļēvule?» Pancireva man vakar jautāja ekonomiskās ģeogrāfijas stundā. Jūs paši esat gļēvuļit Viņa redz, ka man viņas jautājums ir nepatīkams un es klusēju, bet viņa runā tālāk: «Tu esi kā sasaldēta.» Kā jūs to zināt? Ko jūs vispār zināt? Jūs paši esat sasaluši rāceņi! Es vēl kādam tā iepatikšos, ka jūs no skaudības sajēgu zaudēsiet!

«Sajēgu zaudēt» — tas atkal ir Igora teiciens.

Es būšu slavena aktrise. Traģiska. Tā es būšu. Uz ielas visi vai kaklus izmežģīs, lai tikai varētu uz mani paskatīties, kā es eju, arī siluets man būs pēdējais modes kliedziens. Kāpēc es visu to rakstu! Jāiemācās moderni staigāt, tā nevērīgi. Zēl, ka man kājas nav pietiekami garas. Nekas, es tomēr iemācīšos. Nopirkšu sev mākslīgās skropstas, lielas, kuplas kā kāpurus. Ar skatienu iznīcināšu katru, ko vien gribēšu.

Mana māmiņa nevar dzīvot bez tēva. Viņa nespēj bez viņa, es to redzu. Viņa nevar atrast sevi. Es arī nevaru sevi atrast. Māte neprot būt viena. Es arī ilgi nevaru. Varu tikai kādu brītiņu. Varu sastrīdēties. Mātniņ, nu kā tad mēs abas tā?! Es tātad esmu tevi atsitusies, nevis tēvā. Kāpēc tu man neesi slavena fiziķe, kāpēc neej avangardā? Mūsu tēvs būtu gatavs ar raketi pie tevis at joņot. Tu saki, ka es esot netaisna pret tēvu, ka es viņu nepazīstot. Tu par to runā arvien biežāk un biežāk. Viss ir skaidrs, māmiņ. Viss, viss ir skaidrs. Es gribu, lai tu, māmiņ, būtu graujoša, satriecoša, apbrīnojama! Es iešu un nopirkšu tev skropstas. Pieci rubji maksā kastīte. Man ir pieci rubji. Es redzēju, kā viena meitene nopirka skropstas un turpat veikalā tās pielīmēja. Viņa pārvērtās turpat, neizkustēdamās no vie-tas. Mēs'tev, māmiņ, sataisīsim pirmklasīgu frizūru. Varbūt labāk nopirksim tev parūku? Vai parūkas tagad ir jau izgājušas no modes? «Sproga no mīļotās meitenes parūkas!»

Aja, par ko tu kjūsi? Varbūt tu kļūsi par avangarda fiziķi — mammas vietā? Kāpēc mamma kjuva par fizikas skolotāju? Tas, ka viņa ir skolotāja, tas ir saprotami, tas viņai piestāv, bet kāpēc fizikas skolotāja? Nevis bioloģijas vai literatūras. Ļoti savādi. Laikam jau tēva ietekmē. Esmu sapratusi — māte tiecās tikt viņam līdzi! Tāpēc arī tagad nespēj bez viņa! Bet kāpēc viņa tādā gadījumā pārgāja uz profesionāli tehnisko skolu? Kāpēc? Mana māmiņa iet avangardā. Gribēja un varēja. Vai ar tēvu māmiņa sastrīdējusies uz visiem laikiem?

Varbūt nevajag tik sīki aprakstīt visu vēstulēs, dienasgrāmatās? Esmu no tā nogurusi. Būs arī muļķību mazāk. Aiziešu uz pastu, paņemšu telegrammu veidlapas un aizpildīšu tās: «Aļai Turcinovai. Zibens. IGORS MIL CITU MEITENI. PUNKTS.»

Alevtina Semjonovna! Vai jums patīk Aļa, viņas uzvedība, viņas spriedumi? Jūs vēlāk man godīgi pateiksiet, kad tiksimies. Vai tiešām Alevtina Semjonovna būšu es!

Nesaprotu, ko man darīt tālāk, kā dzīvot. Es negribu mainīties, negribu novecot!

18. nodaļa CĪRUĻI

Baltkrievijas stacijā Aļa nopirka biļeti. Apskatījās sarakstu uz Cīruļiem — elektriskais vilciens pienāk pēc astoņām minūtēm. Viņa izgāja uz platformas. Uz platformas pilsētas smaržu jau nomainīja dabas smarža, bet varbūt viņai tikai tā likās. Laikam jau likās. Aļa gribēja izbraukt laukā no pilsētas — kaut vai divdesmit trīsdesmit kilometru. Un tad pagadījās tik interesanta afiša, kur bija norādīts maršruts — Cīruļi, bet tālāk ar autobusu.

Elektriskajā vilcienā nebija karsti, pa atvērtajiem logiem patīkami pūta vējš. Aļa atpūtās.

Cīruļos autobuss bija jāgaida ilgāk nekā elektriskais vilciens. Ceļš no stacijas veda mežā. Aļa iedomājās, nez uz kuru pusi ceļš mežā nogriezīsies — pa kreisi vai pa labi? Kāpēc atcerēties, kas bijis? Kā viņi stāv, cieši piespiedušies viens otram.. * Pie pašām kājām viņiem viļņojas zāle, dreb katra smildziņa ...

Bija un pagāja. Igoram tas pagājis. Citādi nevar būt — kāpēc viņam radusies cita meitene? Kāpēc Igors atļauj viņai būt savā tuvumā? Viņa pat atnākusi Igoram līdzi uz profesionāli tehnisko skolu. Cīnās par viņa draudzību. Varbūt necīnās vairs, bet ir to jau ieguvusi? Nu, kādreiz varbūt Igoram nāksies atkal cīnīties par Alas draudzību, ja Igors viņu atcerēsies. Pasaule ir tava, tavu roku darinājums — tas ir tavs liktenis. AJai tagad pašai jāizlemj savs tālākais liktenis. Ko tu teiksi, dargais Pitagor?

Autobuss bija vecs un putekļains. Durvis čīkstēdamas atvērās, ielaižot pasažierus. Visi ātri izvietojās. Par to laikam bija jāpateicas konduktorei. Daudzus viņa pazina, tie ar viņu sasveicinājās. Viņa sacīja, ka šodien vedot viesus uz zirgaudzētavu. A|a saprata, ka nebūs jājautā, kur izkāpt. Gandrīz visi izkāps zirgaudzētavā.

Brauca caur mežu. Ce]š taisns. Šķērsoja lielu šoseju un pagriezās pa kreisi. Aļai ienāca prātā: pa kreisi — zirgu pazaudēsi. Bet viņa taču brauc uz zirgaudzētavu! Smieklīgi.

Autobusā tika runāts par izsoli, cilvēki apskatīja iespiestās programmiņas, bukletus: dažiem Aļa redzēja ielūgumus ar sudrabota pakava novilkumu uz apvāko-juma. Bet kā tad Aļa? Izlasīja afišu un brauc. Varbūt neielaidīs? Pavizināsies ar autobusu turp un atpakaļ, tas nekas.

Izsoles ēka bija līdzīga sporta pilij vai segtam peldbaseinam. Pie ieejas stāvēja dežurants ar zilu saiti ap piedurkni.

— No kuras organizācijas jūs esat? — viņš jautāja.

— Es .,, pati.

Dežurants brīdi padomāja, paskatījās uz Aļu un sacīja:

— Kāpiet viesu tribīnē augšējā rindā.

«Kaut kas manī ir tāds, kas liek cilvēkiem mani žē« lot,» Aļa nodomāja. «Vai tas vienmēr bijis vai tikai tagad radies?»

Aļa ieraudzīja lielu manēžu, kas bija nokaisīta smalkām skaidiņām sarkanā krāsā, uz kurām bija redzamas grābekļu atstātās taisnās svītras. Manēžas vidū stāvēja neliela katedra ar mikrofonu. Cauri stikla sienai saule spīdēja virs meža. AJa atrada augšā brīvu vietu. Viņi redzēja, ka pirmajā tribīnes rindā pie barjeras apmetušies ārzemnieki, kas bija atbraukuši uz izsoli. Viņu priekšā uz gara, šaura galda atradās dēlīši ar numuriem, stāvēja pelnutrauki un pudeles ar minerālūdeni.

Pa radiotranslāciju noskanēja:

— Cienījamie viesi, cienījamie pircēji, dāmas un kungi! Pēc dažām minūtēm sāksies starptautiskā zirgu izsole. Pirms sākuma pēc tradīcijas tiks izvests Orlova rikšotājs, sugas čempions, slavenais Kvadrāts, kuram, vēl dzīvam esot, ir uzcelts piemineklis mūsu zirgaudzētavas teritorijā.

Pāri tribīnēm pāršalca viegla sačukstēšanās. Klātesošie zināja, kas ir Kvadrāts. Ari A]a jutās satraukta. Viņa bija kopā ar visiem, jutās vienota ar visiem. Un tieši to viņa pašreiz gribēja — nebūt viena.

Manēžā izveda melnu rikšotāju, pārsegtu ar aveņkrāsas zirgu segu. Arī iemaukti bija aveņkrāsā. Rikšotāju turēja divi žokeji zilos kamzoļos, baltās bridža biksēs un lakādas zābakos. Kvadrāts izlieca kaklu, nolieca galvu, vingri sapurinādams garās krēpes un garo asti. Kvadrātu veda pa manēžu. Acis viņam bija melnas un spožas.

Kvadrātu pieveda pie tribīņu pirmās rindas. Ārzemnieki piecēlās, pliķēja pa Kvadrāta stingro kaklu, ar kaut ko cienāja. Arī viņi šo zirgu jau sen pazina.

Aļa nevarēja nolaist acu no Kvadrāta. Arī Aļas pašas acis pašreiz bija pavisam melnas. Viņa to sajuta. Tas bija pasakains zirgs!

Pēc tam kad žokeji bija Kvadrātu aizveduši un tribīnes mazliet nomierinājās, katedrā uzkāpa jauns cilvēks parastā pelēkā uzvalkā. Viņš nesa papīru paku un koka āmuru. Alai blakus kāds noteica: «Utrupnieks,» — bet viņu pārlaboja: «Izsoles vadītājs.»

Pie ieejas manēžā stāvēja zirgs. Aiz iemauktiem viņu turēja kombinezonā tērpusies meitene. Viņa glaudīja un mierināja zirgu. Aļa bija pārliecināta, ka meitene nav daudz vecāka par viņu pašu, varbūt kādu gadiņu.

Izsoles vadītājs nolika papīrus uz katedras un paziņojam

Dāmas un kungi, cienījamie pircēji, sākam izsoli.

«Te nav nekādi svētki,» Aļa nodomāja, «tūlīt sāks pārdot zirgus.»

— Tiek piedāvāts ērzelēns Mameluks, Antuāna un Kvadrāta meitas dēls, tūkstoš septiņi simti dolāru. Vai ir pircēji?

Pa radiotranslāciju tas viss tika pārtulkots angļu valodā.

Un tie paši žokeji, kuri izveda Kvadrātu, paņēma zirgu no meitenes un sāka vadāt pa manēžu. Mameluks gāja nemierīgi, centās žokejiem izrauties.

— Kungi, paskatieties, kāds kalsns, tīras sugas zirgs, — sacīja izsoles vadītājs. — Un tikai tūkstoš septiņi simti dolāru. Piektais numurs — viens, piektais numurs — divi..,

Aļa redzēja, ka viens no pircējiem tur dēlīti ar piekto numuru.

— Kungi, — izsoles vadītājs neapklusa, — zirgs aizies uz Somiju. Tūkstoš astoņi simti — dod numurs trīs. Tūkstoš astoņi simti — viens, tūkstoš astoņi simti — divi... Šis zirgs var atnest pusmiljonu peļņas, kungi. Mameluka dzīslās rit paša Kvadrāta asinis! Un kas gan ir vēl simt dolāru? Kaut kādi desmit cigarešu bloki. Kungi, zirgs aizies uz Itāliju!

Arī radiotranslācija angļu valodā neapklusa.

.Aļa paraudzījās uz meiteni, kura bija palikusi manēžas malā. Protams, šī meitene ir kopusi un audzējusi Mameluku. Meitene turēja rokās lupatu, ar kuru viņa vēl pēdējā brīdī bija pārvilkusi pār Mameluka muguru, noglaudusi spalvu. Aļa pat no tālienes uzminēja, ka meitenes acis pilnas asaru.

Aļa piecēlās no savas vietas un sāka spraukties uz leju. Izsoles vadītāja balss joprojām piepildīja zāli — summa par zirgu pieauga. Pacēlās dēlīši ar numuriem. A]a pat nesaprata, kur viņai radās tāda drosme: viņa piegāja pie meitenes, kura tagad vilnas lupatu turēja pie pašām acīm. Meitene ar visiem spēkiem centās novaldīt asaras. Aļa nebija kļūdījusies — viņas abas bija gandrīz vienā vecumā. Gribējās meitenei pateikt kaut ko mierinošu, bet Aļa nezināja, kā to izdarīt.

Atskanēja izsoles vadītāja balss:

— Divi tūkstoši četri sirnti dolāru. Pārdots Zviedrijai. — Viņa vārdi skanēja triumfējoši — acīmredzot par Mameluku dabūtā summa nebija maza.

Žokeji pieveda Mameluku pie meitenes un tūlīt saņēma no cita zirgkopja nākamo zirgu, kuru vajadzēja izvest pārdošanai.

Meitene, kurai blakus Aļa stāvēja, saķēra aiz iemauktiem savu Mameluku un piespieda galvu tam pie kakla. Lupata nokrita zemē. Aļa to pacēla.

— Paldies, — meitene sacīja, iebāza lupatu kombinezona kabatā un lēnām aizveda Mameluku pa koridoru uz zirgu stalli.

Aļa gāja blakus. Tā viņi visi kopā — meitene zirg-kope, Mameluks un Aļa — gāja pa garu tīrām zāģu skaidām nokaisītu koridoru uz zirgu stalli. Aiz tīklveida starpsienām stāvēja zirgi. Pustumsā spīdēja zirgu nomazgātie ķermeņi.

Meitene bija mazliet nomierinājusies. Viņa sacīja Aļai:

— Četrus gadus es nācu šurp līdz ar gaismu. Viņš mani vienmēr gaidīja. Mameluk, — meitene atkal paberzēja vaigu zirgam pie kakla, — tu mani gaidīji. Es nesu tev zāli, pašu mīkstāko no līča pļavām. Baroju tevi pēc shēmas. Braucu uz elevatoru pēc svaigām auzām. Viņš ēda auzas, bet es lasīju no auzām laukā saulespuķu sēklas un ēdu kopā ar viņu.

Mameluks klusu iekrācās. Viņš visu saprata, ko meitene viņam sacīja. Liekas, viņš pat saprata, ka viņu tikko bija pārdevuši un vedīs no šejienes projām.

— Es viņu skrāpēju, mazgāju. Devu viņam klijas un burkānus, kad viņš bija saslimis. Pusgadu viņš slimoja. Es atradināju viņu plakšķināt ar lūpām, šķindināt ķēdes galu.

Cik labi, ka A|a bija aizgājusi no izsoles! Viņa bija gribējusi iekļūt šeit, zirgu stallī pie dzīviem zirgiem, ko nekad nebija redzējusi, nevis tur, kur skan izsoles vadītāja balss un paceļas dēlīši ar pircēju numuriem.

— Kas jūs esat? — meitene jautāja, ievezdama Mameluku steliņģī.

— ...Tāpat atbraucu, — Aļa nenoteikti sacīja. — Mācos, protams, skolā.

— Tev patīk zirgi? — meitene jautāja, piesiedama Mameluku.

— Jā.

— Pastiep roku! Nebaidies!

Aļa pirmoreiz mūžā pieskārās zirga mīkstajai spalvai un dzīvajam ķermenim.

— Atnāc rīt, vai gribi? — meitene jautāja. Viņa ar lupatu norīvēja zirga kājas, pie kurām bija pielipušas manēžas sarkanās skaidiņas.

— Gribu.

— Posīsim Mameluku ceļam. Tagad ej uz izsoli un paskaties.

— Man negribas.

— Rīt nāc tieši uz šejieni. Prasi pēc Katjas Firsovas.

— Paldies. Es atnākšu.

— Atvadies, Mameluk, — Katja sacīja.

Mameluka samtainās nāsis bija uz Aļas delnas.

Dzīvā, siltā elpa plūda uz pirkstiem. Laī to sajustu, vajadzēja tikai izstiept roku. ' 1

«Es tūlīt sākšu kaukt,» Aļa domāja. «Atgriezīšos mājās un izsvītrošu dienasgrāmatā visu, ko es tur esmu sarakstījusi.»

19. nodaļa PĀREJAS TILTS

Informācijas un reportāžas no notikumu vietas ar virsrakstiem: «Jauns lokomotīves tips», «Vissavienības ātruma rekords — 250 kilometru stundā!», «Kilometrs četrpadsmit sekundēs!» parādījās daudzos laikrakstos uzreiz.

Laikrakstu izgriezumi bija sakopoti un izlikti skolā pie stenda «Kas jāizlasa».

...Pulkstenis 10 un 12 minūtes. Dīzeļlokomotīve ir atkabināta. Pirmā reaktīvā vilciena vadītāji skatās uz gaismas signāliem. Uz pults viņu priekšā atrodas paši sarežģītākie dzelzceļa un aviācijas aparāti. Pulkstenis 10 un 27 minūtes — ieslēgti reaktīvie dzinēji, bet sešas minūtes vēlāk — Vissavienības ātruma rekords uz dzelzceļa! Vilciens atlido galapunktā. Mašīnists Baļins samazina gāzi. Aviācijas mehāniķis Lovčevs ieslēdz bremžu sistēmu.

Jaunās lokomotīves konstruktori četrus gadus ir gaidījuši šo brīdi.

Drošība. Stabilitāte. Ap šiem zinātniskajiem apzīmējumiem izcēlās pašas dedzīgākās diskusijas. Izmēģinājumu termiņi gribēja ievilkties uz ilgu laiku. Tagad visas šaubas ir izkliedētas. Kārtējie izmēģinājumi noritējuši sekmīgi.

Ātrgaitas transporta ZPI direktors sacīja, ka radusies principiāla iespēja konstruēt triju četru vagonu ātrgaitas vilcienu, kura ātrums būs lielāks par trīssimt kilometriem stundā. Bet tādi izmēģinājumi vēl ir priekšā.

«Tie būs mani izmēģinājumi,» Igors tūlīt iedomājās. «Noteikti! Mani!»

Igors lasīja izgriezumus un pavisam skaidri varēja iedomāties, cik atturīgs bija Cebotarevs «savā dienā». Tikai droši vien nepārtraukti ēda konfektes. Galanšins teica asprātības, bet varbūt gluži pretēji — klusēja, jo nebija tam laika, ja katrās četrpadsmit sekundēs kilometrs. Igors mēģināja noskaitīt četrpadsmit sekundes. Tas, protams, ir ātrums. Arī ziņojumi laikrakstos ir pareizi, caurcaurēm cildinoši. Besedins kādā no tehniskās atslodzes brīžiem iepina sarunā rododendrus vai baobabus. Bet varbūt kaut ko jaunu — ne vairs no botānikas, bet no zooloģijas. Un Fedja Ba|ins — pirmais reaktīvā vilciena mašīnists. Mierīgs, kluss un kautrīgs. Vieta un cilvēks atrod viens otru, tā iznāk. Vēl jāpiebilst — vai nu agri, vai vēlu. Jāpiebilst Igora dēļ.

Starpbrīdī pie Igora pienāca Helēna jaunajā formas tērpā. Jurijs Matvejevičs nebija piemānījis meitenes no SP-1, teikdams, ka meitenes būs ne tikai skaistas, bet būs visskaistākās pilsētā. Zilas krāsas forma ar zelta pogām, svārki un pagarināta pieguļoša žakete ar smalkām zeltītām uzšuvēm uz apkakles, balta blūzīte ar lielām aprocēm un perlamutra podziņām. Mācību grāmatas un burtnīcas meitenes nēsāja lakādas portfeļos. Portfeļus bija darinājuši puiši no lietišķās mākslas profesionāli tehniskās skolas. Jurijs Matvejevičs domāja, ka meitenēm pavadonēm uz starptautiskajām līnijām ir jābūt ārpus konkurences.

Igors mēģināja pirmais Helēnu izjokot. Joks iznāca augstprātīgs:

— Iedodiet, lūdzu, pirtsslotu!

Helēna mierīgi atbildēja:

— Šodien pirtsslotu nebūs.

— Bet kas būs šodien?

— Boriss Andrejevičs zvanīja no Koušas.

— Kāpēc? — Igors vēl arvien runāja augstprātīgā tonī.

— Apsveica tevi un mani ar rekordu. Mums arī ir zināms sakars ar SLOK. — Un, nedevusi Igoram iespēju kaut ko pateikt, ātri piemetināja: — Tevi meklē. — Helēna ar galvas mājienu norādīja uz gaiteņa galu, kur stāvēja Volodja Novikovs ar kādu tumšmatainu meiteni.

Volodja, Igoru ieraudzījis, pamāja viņam ar roku, lai neaiziet. Abi ar meiteni viņi pienāca klāt.

— Maskavas Valsts universitātes studente Nadja Uzļftova. Žurnālistikas fakultāte. — Volodja Novikovs norādīja uz meiteni. — Atnākusi pie mums ciemos.

Meitene pamāja un uzsmaidīja nezin kādēļ Helēnai.

— Viņa gatavos aprakstu, — Volodja turpināja, nepievērsdams uzmanību meitenes apmulsumam. — Viņai par aprakstu būs ieskaite.

Helēna sniedza meitenei roku un sacīja:

— Ļena Kamburova. Es jūs jau esmu mūsu skolā redzējusi. Jūs interesējāties par Igoru Vandiševu.

— Parunājiet ar viņu, — sacīja Volodja. — Vēlu sekmes.

— Paldies, liels paldies! — Nadja Uzļikova sarosījās.

1— Igors ir Anatolija Vandiševa brālis, — Helēna iepazīstināja. — Vai jūs tāpēc viņu meklējāt?

— Vispār — jā. Kaut arī — nē. Patiesību sakot, ne tikai tāpēc. Man sacīja, ka Igors pazīst, ir redzējis reaktīvo lokomotīvi. Atvainojiet, Igor, — studente bija pavisam samulsusi. — Es ļoti priecājos ar jums iepazīties. Redzat... Man piedāvā piedalīties braucienā ar elektrolokomotīvi. Es nezinu, vai es to varēšu.

— Kāpēc tad jūs nevarēsiet? — Igors brīnījās.

— Aizejiet vispirms uz uzskaites līdzekļu fabriku, —» Helēna ierosināja.

— Es zinu. Tur ir lokomotīves modelis. Bet es vēlētos, Igor, lai jūs par to pastāstāt. Ko jūs par to zināt? Modeļa izgatavošanā piedalījās jūsu brālis?

— Piedalījās.

— Vai tas bija viens no piecpadsmit modeļiem, kurus izpūta caur aerodinamisko cauruli?

Helēna sacīja, ka viņai jāiet. Varbūt tā bija, bet varbūt viņa baidījās, ka saruna skars Tosjas bojāeju.

Atkal pienāca Volodja Novikovs.

— Ar depo es sarunāju. Nadja, jūs iesēdinās elektrolokomotīvē, kad tā piebrauks pie pasažieru sastāva. Jūs minūtes piecpadsmit brauksiet ar elektrolokomotīvi. Pietiks?

— Paldies. Pietiks.

— Jūs redzēsiet sagatavošanos reisam. Piezīmju un bojājumu «Tehnisko grāmatu». Tajā tiek ierakstīti arī elektroenerģijas skaitītāja skaitļi. Palūdziet mašīnistu, lai parāda lokomotīves vadītāja tiesības, trīs brīdinājuma talonus par pārkāpumiem — zaļu, dzeltenu un sarkanu.

— Vai sarkanais ir pēdējais?

— Jā. Protams. Un ārsta zīmogu uz ceļazīmes.

— Kāpēc tas vajadzīgs?

— Mašīnistam ir jābūt tikpat labai veselībai kā lidotājiem.

— To es nezināju.

— Igor, Marina Osipovna tevi atbrīvo uz vienu stundu. Pavadi Nadju uz depo.

Igors pamāja.

Viņi izgāja no skolas. Nadja uzdeva jautājumus — galvenokārt par SLOK. Igors īsi atbildēja. Jā. Sākumā bija SLOK-1. Pēc tam paaugstināja modeļa izturību,

stabilitāti. Tagad ir SLOK-5. Kas ar to izdarīts? Izmērīti liekšanās un paātrinājumu rādītāji. Virsbūves vibrācija un ratiņu triecienu biežums.

Igors runāja un priecājās, ka visu atceras, varētu pat formulas un korelācijas uzrakstīt. Viņš jau sāka atbildēt uz Nadjas jautājumiem sīki un ar patiku.

— Ja reaktīvo lokomotīvi novietotu uz vienas sliedes ar gaisa eļļošanu, lai aerodinamiskais spēks pamazinātu vilciena svaru, zināt, kādu ātrumu varētu sasniegt? Seši simti stundā!

Nadja ar sajūsmu skatījās viņā.

— Bet arī divi simti piecdesmit... Arī tas ir nopietns fakts! Mūsu apstākļos, uz parastām sliedēm.

Igors atveda Nadju uz brigāžu telpu. Un tad viņš ieraudzīja Aļu. Viņa stāvēja pie depo sienas. Ar muguru piespiedusies, vienu kāju saliekusi celī un atbalstījusi pret sienu. Igors atvainojās studentei, parādīja, kur ir ieeja, pateica, ka jājautā pēc dežuranta, bet pats steidzās pie Aļas.

— Ko tu šeit kverni?

— Gribu un kvernu.

— Par SLOK lasīji?

— Lasīju.

— Un tomēr — kāpēc tu neesi skolā?

— Un tu pats kāpēc neesi?

— Mani palūdza... Vajadzēja pavadīt uz brigāžu telpu. Žurnālisti. Rakstīs par profesionāli tehnisko skolu. SLOK izspiedis divsimt piecdesmit, vai vari iedomāties?

— Nevaru iedomāties.

— Es arī ne. Ir nu gan izvizinājušies! Tā arī galu var dabūt. Čebotarevs zvanīja no izmēģinājumu vietas. Apsveic mani.

— Priecājies,

— Es priecājos. Bet tu?

— Ko tad es? Skatos uz visu to, — Aļa sacīja, norādīdama uz depo, uz vagonu šķirošanas parku, uz tālumā stāvošajām elektrolokomotīvēm un motorvilcē-jiem.

— Nu un?

— Neko.

— Pasaki līdz galam.

— Pateikt līdz galam? Ko?

Vai A|a zina kaut ko par Skaisto Helēnu vai nezina? Laikam jau zina.

Iestājās ilgs, neveikls klusuma brīdis.

Igoram likās, ka viņš Aļu pazaudē, ka viņš ir jau to pazaudējis. Viņš gribēja ielūkoties Aļai acīs, pavisam tuvu, kā toreiz mežā. Viņa nodūra galvu, tā ka viņš neredzēja Aļas acis. Kādā krāsā tās ir pašreiz?

— Ko tu, Aļka! — Igors izbijās. — Kas ir ar tevi? — Viņš ar spēku satvēra viņu pie pleciem. —• Aļka! — Viņš purināja viņu aiz pleciem.

— Man sāp, — Aļa sacīja. — Lūdzu, laid vaļā!

Igors gāja atpakaļ uz skolu. Viņš kāpa pāri sliedēm

un pārmijām, neskatīdamies zem kājām. Elektrolokomotīvē garām aizbrauca studente. Pamāja Igoram no kabīnes ar roku.

Skolā pie fizikas kabineta durvīm bija ierindā nostājusies grupa EL-16. Komandieris atvēra durvis, lai ziņotu Ņinai Mihailovnai, ka mašīnistu palīgu grupa nostādīta ierindā un nodarbībām sagatavojusies.

No klases iznāca pavisam sveša skolotāja, pieņēma komandiera ziņojumu. Viņa sacīja:

*— Ar šodienu sākot, es jums mācīšu fiziku.

— Bet Ņina Mihailovna? — Igors nenoturējās.

— Ņina Mihailovna aizgāja no skolas ģimenes apstākļu dēļ.

Igors pretēji jebkuram priekšstatam par disciplīnu izskrēja no ierindas un metās lejā pa kāpnēm, ārā uz ielas. Viņš skrēja uz Aļas māju. Drāzās tāpat kā kādreiz. Viņš visu bija sapratis! Visu! Tūlīt viņš ieraudzīs furgonu mēbe|u pārvadāšanai.

Viņš to tiešām ieraudzīja. Ieraudzīja Aļu un Ņinu Mihailovnu. Viņas kāpa furgonā pa aizmugures durtiņām.

Igors pieskrēja pie furgona.

A|a viņam mierīgi uzsmaidīja.

— Es braucu projām. Mēs ar māmiņu braucam pie tēva.

— Aļa! A|ka! Kāpēc?

Viņa vārgi pamāja viņam ar roku.

— Aļka, piedod man!

Durtiņas aizvērās, furgons lēnām un smagi sāka kustēties.

Igors gāja starp depo sliežu ceļiem. Viņš pats nezināja, ko īsti grib. Igors bija ļoti satraukts, nicināja pats sevi un visu, kas bija ar viņu saistīts. Viņš pazaudē draugus, pazaudē pats sevi, pazaudē jebkādu noteiktību. Pats sev visu sarežģī un sarežģī citiem. Kaut kas viņa dzīvē bija galīgi sabojāts. Vai tiešām viņš ir tāds bezrakstura cilvēks, ka nekad nespēs pieņemt galīgu lēmumu savā personiskajā dzīvē? Ne jau tikai personiskajā dzīvē — par to, kuru viņš īsti mīl — Aļu vai Helēnu, bet arī pašā galvenajā sev pašam — vai viņš galu galā grib to pašu, pēc kā centās Tosja? Tosjam bija skaidrs un noteikts mērķis, viņš centās to sasniegt, stingri gāja uz to. Tosja gribēja vadīt vilcienu. Arī Igors ir uz lokomotīves taciņas. Vai pats to izvēlējās? Ne jau pats. Viņš tikai centās sevi pārliecināt, ka pats izvēlējies, ka domā turklāt nodarboties ar SLOIC Viņš taču nebūs mašīnists, bet būs izmēģinātājs. Ātrums. Superātrums. Viss meli! Lēta būšana! Nekas viņam neiznāks. Un nekā viņam nav bijis. Tikai vārdi. Atkal nekādu horizontu. Rocies dziļāk, met tālāk. Cik ilgi tā var? Skolnieciskums! Pie īsta darba nelaiž un ilgi vēl nelaidīs. Meistari — darbaudzinātāji. Tātad sēdi un nečivini. Acu apmānīšana! Arī ar Aļu — acu apmānīšana!

Rindā uz sliedēm stāvēja elektrolokomotīves un dīzeļlokomotīves. Igors gāja tām garām un naidīgi spārdīja riteņus ar kāju. Spērieni bija sāpīgi kājai, un tas Igoru galīgi izveda no pacietības. Viņš sāka spert pa riteņiem no visa spēka, kamēr tie sāka skanēt. Šai brīdī viņš ienīda sevi. Pie katra sitiena Igors skaļi izkliedza:

— SLOK! CES! TES! Viss blēņas un nieki! Nedzīvas kastītes! Tukšas! Idiotiskas!

... Otro dienu Igors sēž mājās. Uz profesionāli tehnisko skolu neiet. «Kas tagad ar viņu notiks?» Gaļina Stepanovna nobēdājusies domāja. «Viss jau bija nokārtojies, un pēkšņi kā nopļauts... Vai tiešām aizvainojuši viņu? Pārdzīvo strīdu ar Aļu? Pat ne strīdu, jo strīda jau nebija, vienkārši aizbrauca. Vai varbūt atkal izjaucis pats sevi un nevar salikt kopā, jo neprot?»

Nāca puiši no grupas — negribēja viņus satikt, sacīja, ka slims. Bet Igors taču nav slims. Ak kungs, cik maz viņš līdzīgs Tosjam! Paklūp gludā vietā.

Otrās dienas vakarā dzīvoklī ieradās Vitālijs Jefimoč-kins. Sasveicinājās, palūkojās uz Igoru, kas apģērbies vāļājās gultā blakusistabā, atvainojās Gaļinai Stepa-novnai, ka būs spiests aizvērt durvis, jo gribot parunāt ar Igoru divatā.

— Ja. Protams, — sacīja Gaļina Stepanovna nn klusām piemetināja, lai dzirdinu vienīgi Vitālijs: — Paldies.

Vitālijs pamāja, iegāja pie Igora un aizvēra aiz sevis durvis.

Igors un Vitālijs raugās viens otrā. Igors jautāja pirmais:

— Ko tu gribi?

— Es pildu dienesta pienākumus. Piecelies!

— Kāpēc?

— Piecelies! Es esmu tavs meistars.

— Nevajag jau no ādas līst laukā.

Bet piecelties Igors tomēr piecēlās.

Vitālijs skatījās uz viņu.

— Un tu esot Vandiševs?

— Igors Vandiševs, Igors! Saproti?

— Aizver muti, lai nav caurvējš.

Igors apklusa. Pēc tam ironiski jautāja:

— Un to saka meistars? — Viņš bija nolēmis cīnīties par sevi.

— To saka Vitālijs Jefirnočkins. Un vēl viņš pateiks, ka tu esi draņķis!

Igors aizsvilās:

— Runā, tikai nesāc muldēt!

Vitālijs mierīgi skatījās uz Igoru. Jā, tas bija Vitālijs, tas pats, no kura bērnībā visa šķērsiela baidījās. Kas savos četrpadsmit gados par dzīvi zināja daudz vairāk nekā jebkuras parastas vidusskolas audzēknis. Divas reizes viņš bija bēdzis projām no mājas, piespiedu kārtā tika vests uz miliciju, viņš ostīja ēteri un uzdzēra virsū alu. Bet uzvarēja pats sevi. Vitālijs tagad sargā draugus un ir nesaudzīgs pret tādiem, kāds bija viņš pats. Viņš zina, kas dzīvē ir ko vērts. Un ta-gad viņa priekšā stāvēja šis āmurgalva un runāja nožēlojamus vārdus.

Igors juta, ka viņš pats laikam sāk runāt aplamības, — Vitālijs ir Vitālijs, viņš ir gandrīz tas pats, kas Tosja. Tomēr Igors pajautāja:

— Pēc tavām domām, man ir jāatdarina?

Vitālijs pēc iespējas mierīgi — lai tas izdotos, viņš dziļi ievilka elpu un izgludināja uz savas žaketes neesošas krokas — un skaidri, pa zilbēm, it kā baidīdamies, ka nepateiks visu pietiekami precīzi un saprotami, sacīja:

— Lasies prom no profesionāli tehniskās skolas!

Istabā valdīja klusums.

— Tu zini, kas tu esi? — pēc iespējas mierīgi jautāja Vitālijs.

— Nu nekautrējies, izsakies!

— Riebīgs nīkulis! Un to saku tev nevis es, bet viss mūsu kantoris, Tosjas kantoris.

Vairāk neviens — ne Vitālijs, ne Igors — neko neteica. Vitālijs aizgāja, sirsnīgi atvadīdamies no Galinas Stepanovnas. Gaļina Stepanovna nebija dzirdējusi Vitālija teiktos vārdus, bet varēja iedomāties, ka vārdi bija bargi. Varbūt paņemt žagarus, kā reiz bērnībā, nopērt Igoru, lai viņš nopietni padomā ne tikai par savām rūpēm, bet arī par māti, par viņas rūpēm un bēdām. Lai padomā par savu turpmāko dzīvi un par atbildību šai dzīvē, kaut vai mātes priekšā.

Vakarā atnāca cilvēks, kuru Igors nemaz negaidīja, — Vaņa Karpuhins. Izskatījās, ka Vaņa būtu Igora kursa biedrs. Augumā Igors pat bija lielāks par Vaņu. Vaņa vēl arvien nebija pietiekami liels izaudzis. Neauga.

Mēteli nenovilcis, Vaņa sacīja Igoram:

— Iesim pastaigāties!

Igors piecēlās. Viņš vairs ilgāk nespēja paciest mātes klusēšanu un savu vientulību — trulu un bezcerīgu vientulību.

Igors saģērbās, un viņi abi ar Vaņu izgāja laukā. Uz ielas bija auksti.

— Varbūt lev tās ir pretīgas?

— Kas?

— Elektrolokomotīves.

— Nezinu. Laikam jau ne.

Igors un Vaņa gāja, protams, dzelzceļa virzienā — turp veda iela. Varēja dzirdēt, kā depo kustējās un veidojās vilcienu sastāvi. Igors un Vaņa iznāca pie koka pārejas tilta pār dzelzceļu, uzkāpa augšā uz tilta. To visu viņi darīja nerunādami, vienkārši dodamies pastaigā.

Lejā uz sliežu ceļiem stāvēja platformas ar kokmateriāliem, cisternas, Pulmana saldētā jiekārtu vagoni. Luksoforos dega iebraukšanas un izbraukšanas gaismas signāli, pārmiju taisnstūrveida laternas. Zemu virs sniega dega mēnesbalto gaismas signālu ugunis, kas atļāva izdarīt manevrus. Vilcienu sastāvi kustējās no vietām.

— Tu neesi dzirdējis, vai mani nav jau atskaitījuši no skolas? — Igors jautāja.

— Aizej rīt no rīta un uzzini.

Bija pavisam satumsis, un uz sliedēm depo tuvumā iedegās papildu prožektori.

Gar sliedēm gāja meitene. Igors un Vaņa vienlaicīgi pamanīja viņu. Arī meitene pamanīja puišus uz tilta. Viņa apstājās. Vaņa kautri pamāja viņai. Tā bija Ļihanova mazmeita Nataša.

Vaņa palika stāvam kopā ar Igoru, bet apakšā stāvēja Nataša. Viņai turpat blakus dega maigais mēness gaismas luksofors.

— Viiia tevi sauc, — Igors sacīja Vaņam Karpuhinam.

Vaņa kautrīgi paraustīja plecus. Viņš nevarēja pašreiz atstāt Igoru, tā vismaz viņš pats domāja.

— Ej pie viņas, — Igors sacīja, pagrieza Vaņu aiz pleciem un pabīdīja uz kāpņu pusi.

Vaņa turējās pretī, bet Igors stūma viņu un skaļi sauca, lai Nataša dzirdētu:

— Viņš nāk! Jau nāk!

.

SATURS

1. nodala

Aļas Turčinovas dienasgrāmata

2. noda|a

Grupa EL-16 9

3. nodala

Fedja Bajins 23

4. nodala

«Jurija laikmets> 34

5. nodala

Preču stacija 54

6. nodaja

Lēnā skriešana 59

7. nodala

Raksts vai ērglis 78

8. nodaja

Tosja Vandiševs 91

9. nodala

Alas Turčinovas dienasgrāmata 112

10. nodala

Igors Vandiševs 115

11. nodala

Tiesa 135

12. nodaļa Diplomi 147

13. nodala

Dzīves dažādās puses 152 14 nodaļa

Reaktīvā lokomotīve 1G0

15. nodaļa

Pirmā mācību diena 181

16. nodaļa Salmiņi 201

17. nodaļa

Aļas Turčinovas dienasgrāmata 208

18. nodaļa Cīruļi 214

19. nodaļa Pārejas tilts 220

Михаил Коршунов ГРУППА ЭЛ-16 Повесть

Издательство «Лиесма» Рига 1981 На латышском языке С русского перевела С. Вейдем а не Художник И. Либиете Рецензент В. Кашевскис

И Б № 3226 Mihails Koršunovs GRUPA EL-16

Redaktore G. Llvensone Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniska redaktore M. Romanovska Korektore B. Puķe

Nodota salikšanai 08.05.81. Parakstīta iespiešanai 03.08.81. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 10.32 uzsk. iespiedi.; 10,58 uzsk. kr. n.; 10,53 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Pasūt. № 942-D. Cena 30 кар. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 233/31002/J-2704. Iespiesta

Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Koršunovs Mihails Grupa EL-16

1. nodaļa

2. nodaļa. GRUPA EL-16

3. nodaļa FEDJA BAĻINS

4. nodaļa «JURIJA LAIKMETS»

5. nodaļa PREČU STACIJA

6. nodaļa LĒNA SKRIEŠANA

7. nodaļa RAKSTS VAI ĒRGLIS?

8. nodaļa TOSJA VANDIšEVS

9. nodaļа AĻAS TURčINOVAS DIENASGRĀMATA

10. nodaļa IGORS VANDIšEVS

11. nodaļa TIESA

12. nodaļa DIPLOMI

13. nodaļa. DZĪVES DAŽĀDĀS PUSES

14. nodaļa. REAKTĪVA LOKOMOTĪVE

15. nodaļa PIRMĀ MĀCĪBU DIENA

16. nodaļa SALMIŅI

17. nodaļa AĻAS TURčINOVAS DIENASGRĀMATA

18. nodaļa CĪRUĻI

19. nodaļa PĀREJAS TILTS

SATURS