Aleksejevs Mihails

Ieviņa rūgtā

Mihails Aleksejevs

Ieviņa rūgtā

Romāns

PIRMĀ GRAMATA

Ieviņa mana, kuplā, zaļā ieviņa,

Kālabad, ieviņa, nezaļo vairs?

Vai tevi kapāja asa lietus šalts,

Vai gar saknēm skalojās avotūdens salts?

No krievu lautas dziesmas

1

Pie dzelzceļa kases bija liela drūzma.

Studenti — lielāko tiesu no pirmā kursa — steidzās nokļūt mājās. Šķiet, tieši viņiem, kuri kopš dzimšanas nebija šķīrušies no saviem stepē izkaisītajiem ciemiem, sādžām un viensētām, vajadzētu palikt pilsētā un pavērot Pirmā Maija svinības, vai vēl labāk — pašiem soļot jautru demonstrantu rindās un ar pilnu krūti dziedāt dziesmu, ko viņi pavisam nesen bija iemācījušies un tūdaļ iemīļojuši, — dziesmu par dzimto zemi, kur tik daudz mežu, lauku un upju, kur cilvēks var brīvi elpot un kuru visi mīl kā līgavu un sargā kā mīļu māti. Taču nē! Uz mājām un tikai uz mājām! Varētu vēl kaut cik saprast Grišu Ugrjumovu: Zavidovā viņu gaida tēvs, māte, māsas, brāļuks, un visi viņu vai dievina. Bet kur gan jāsteidzas Serjogam, Grišas draudziņam? Mājās viņam neviena nav: māte un tēvs nomira trīsdesmit trešajā gadā, vecākie brāļi un māsas izklīduši katrs uz savu pusi, un, kur viņi tagad, Serjoga nezināja. Tik vien viņam radu kā krustmāte Avdotja, taču arī viņa pašlaik ir nevis Zavidovā, bet tālā, lielā pilsētā — aizbraukusi uz visu vasaru ciemos pie dēla Avdeja. Pavisam nesen viņa bija atsūtījusi krustdēlam uzvalku — svārkus un bikses no viena auduma — tumši zilu, skujiņu rakstā. Dabūjusi gan noskrieties šā pirkuma dēļ! Vēlāk no Avdeja stāstiem Sergejs uzzināja, ka krustmāte Avdotja, uzvalku meklēdama, bija izstaigājusi un ar tramvaju izbraukājusi vai visu pilsētu, ar savām stingrajām un neuzticības pilnajām acīm nopētījusi vai visas letes, kamēr atrada to, ko gribēja. Tomēr ne jau tā uzreiz, ne jau pēkšņi viņa bija bāzusi roku azotē, lai izvilktu noslēpto tīstoklīti ar naudu, bet tikai pēc tam, kad pārdevējs gandrīz vai ar zvērestu bija apliecinājis, ka lētāki apģērba gabali par šiem nav atrodami ne tikai viņu pilsētā, bet visā plašajā pasaulē.

Uzvilcis krustmātes dāvanu mugurā, Serjoga, sev par lieliem brīnumiem, atklāja, ka ir ģērbies labāk par visiem. Tikai viena bēda: krustmāte Avdotja bija nokavējusi, iekams Serjoga saņēma sūtījumu, pār viņu negaidot un necerot bija nākusi mīlestība. Jau kuro nedēļu viņš staigāja kā saldā tvanā noreibis. Pārvarēdams iedzimto kautrību, viņš katru mīļu brīdi centās uztvert savas iecerētās skatienu, lai izlasītu tajā tādas pašas jūtas, taču neko citu kā vien atklātu un šajā atklātībā nežēlīgu izsmieklu nesaskatīja, jo iemīlēt puisi ar diviem izteiksmīgiem ielāpiem uz biksēm, protams, nav iespējams. Ja šie ielāpi būtu mazāki un atrastos citā, nevis tik nepiemērotā vietā, varbūt viss vēl izvērstos pavisam citādi.

Serjoga varonīgi pūlējās, lai viņa vecās laucinieciskās bikses izskatītos pēc iespējas pilsētnieciskākas: vakarā pirms gulētiešanas viņš tās rūpīgi izlīdzināja un, cerēdams, ka līdz rītam iegulēsies kārotās vīles, palika zem kopmītnes matrača, kas bija ciets un smags kā kapakmens; kreklu nēsāja virs biksēm un bez jostas, lai aizsegtu nīstos ielāpus, taču, līdzko viņš pieliecās vai no mugurpuses uzpūta vējš — tā no apakšas uz augšu —, tie tik un tā nekaunīgi līda acīs. Drīz vien šiem diviem ielāpiem nāca klāt vēl divi — uz ceļgaliem. Un Serjoga tika galīgi iznīcināts. Kura meitene gan spēs tādu iemīlēt? Nu gatavais putnu biedēklis! No visiem ienaidniekiem, ko viņam vēlāk gadījās sastapt savā dzīvē, visniknākie bija šie ielāpi, jo tie nolaupīja pašu dārgāko, kas vien var būt cilvēkam, — pirmo mīlestību.

Kamēr krustmāte Avdotja staigāja pa veikaliem, izvēlēdamās uzvalku, kamēr gatavoja paciņu un gudroja, par kādu summu to novērtēt, lai nebūtu jāmaksā pārāk dārgi par sūtīšanu, bet, ja manta ceļā pazūd, lai nevajadzētu arī ciest zaudējumus; kamēr beidzot šis sūtījums lēnā gaitā nonāca pie adresāta, laiks nestāvēja uz vietas un darīja savu. Serjogam tas nekādā ziņā nebija labvēlīgs. Ļena — tā sauca meiteni — iemīlēja Semjonu Miščenko, apcirpto lempi ar lielo galvu, kuram skaistas varbūt bija vienīgi acis, tādas tumšas, ar garām skropstām, gluži kā meitenei, un vēl sniegbaltais, izšūtais linu audekla krekls. Bet bikses ari viņam bija vecas, apbružātas, tiesa, bez ielāpiem. Un Ļena ar Semjonu bija laimīgi. Kad Serjoga to uzzināja, viņam apriebās visa pasaule. Un gribējās begt prom — nevis kur deguns rāda, bet uz dzimto Zavidovu kopā ar Grišu Ugrjumovu, ar viņu, kazi, būs vieglāk.

Draugi zināja, ka dzelzceja kasi atvērs no rīta, taču aizskrēja uz staciju jau vakarā. Cerēja, ka būs pirmie.

Pieredzes trūkuma dēļ viņi laikus neiedomājās, ka ari citi jaunieši varēja nodomāt taisni tāpat un ierasties pie kases lodziņa daudz agrāk nekā Serjoga un Griša. Šā iemesla dēļ viņi nu stāvēja garas jo garas rindas galā. Apstulbuši no tik negaidīta un nepatīkama atklājuma, draugi kādu laiku mulsi klusēja un tikai reizumis saskatījās, bet atģidušies centās novērtēt apstākļus, kādos bija nokļuvuši. Vispirms noskaidroja, cik cilvēku stāv rindā pirms viņiem (skaits nemaz nelikās tik briesmīgs), tad uzzināja, cik vietu katrā vagonā un cik pavisam vilciena sastāvā vagonu. Aprēķini viņus nomierināja, viņi vairs neuztraucās, tikai modri sargāja savu vietu rindā. Dežurēja uz maiņām: uz sola mazliet paguļ viens, tad otrs. Tā viņi sagaidīja ritu.

Kasi atvēra ar pusstundas novēlošanos. Griša un Serjoga pat nenojauta, ka dažam labam tā atdarījās pirms vairākām stundām, zinājuši viņi to, nebūtu velti stāvējuši. Arī vakarējiem aprēķiniem nebija nekādas jēgas — viņi savā grāmatvedībā nebija ņēmuši vērā to, ka ikviens, kas stāvēja rindā pirms viņiem, varēja paņemt ne tikai vienu, bet veselas četras biļetes. I

Nelabas nojausmas Serjogu un Grišu pārņēma tikai tad, kad viņi ieraudzīja, ka vēl arvien stāv uz vietas, ka nav tuvojušies mērķim ne par sprīdi, lai gan tai pašā laikā cits pakaļ citam viņiem garām uz izeju skrēja laimīgie biļešu īpašnieki, sarkani kā novārīti vēži. Galu galā notika tas, kam arī bija jānotiek. Kādam studentam pašā deguna galā, pie kura karājās sviedru lāsīte, kases lodziņš ar dusmīgu blīkšķi aizcirtās. Puisis uz brīdi apstulba, tad sāka dauzīt durtiņas un kliegt:

—    Kāda nejēdzība!

Durtiņas atkal pavērās, taču tikai tādēļ un tieši tik ilgi, lai pa tām pagūtu izlidot atbildes vārdi:

—     Ko bļausties! Vai redzējies, vēl činkstēs! Teicu jau, ka visas biļetes pārdotas! — Un šie vārdi kā bēru zvani

noskanēja visu gaidītāju ausīs. — Laidieties lapās, kamēr neesmu izsaukusi Fedoseju Mihaliču!

Aiz lodziņa sēdošā tanle zināja, ar ko nobiedēt jauniešus. Milicis Fedosejs Mihailovičs ar savu nešpetnību bija labi pazīstams visiem pilsētniekiem un studentiem it īpaši. Viņš vajāja tos pilsētas Kultūras namā, kinoteātrī, parkā, ēdnīcā, dzelzceļa stacijas bufetē, tirgū, vagonos — itin visur, kur tie zināmos nolūkos kāroja iekļūt, kad kabatā nebija ne graša.

—           Ejam, zēni! — cietušais uzsvērti lepni noteica.

—     Tikai Fedoseja vien mums vēl trūka!

Studentu straume kā lava izplūda uz ielas. Serjoga un Griša palika zālē. Nu viņi bija vieni paši un stāvēja pie lodziņa, stīvi blenzdami tajā: ja nu pēkšņi tas paveras un kasiere piepeši paziņo, ka nejauši palikušas pāri divas biļetes — te būs, ņemiet — un tādā kārtā viņu neatlaidība tiek atalgota?

Brīnums tomēr nenolika. Lodziņš neatvērās, un nekas neliecināja, ka tuvākajā laikā (tas varētu notikt. Līdz vilciena atiešanai atlika piecas minūtes. To paziņoja sarūsējušais reproduktors savā aizsmakušajā, arī it kā sarūsējušā balsī.

Serjoga un Griša, iepriekš nesarunājuši, metās uz peronu. Viņiem nebija nekādu cerību, tomēr viņi skrēja. Gar vagoniem cienīgs un nesatricināmi stingrs soļoja Fedosejs Mihailovičs. Par šī cilvēka pagātni viņiem nebija ne mazāko šaubu: skaidrs, vecā režīma laikā Fedosejs Mihailovičs kalpojis par apakšiecirkņa uzraugu un droši vien šajā pašā pilsētā. Cerēt uz to, ka viņš kaut uz brīdi zaudēs modrību un tādējādi Jaus zēniem paslīdēt garām un iesprukt vagonā, nebija vērts. Kaut kas tāds varēja notikt ar jebkuru citu, tikai ne ar Fedoseju Mihailoviču.

Lokomotīve pa to laiku jau bija sākusi šņākt, svilpt un dūkt tikpat aizsmakušā balsī kā virs perona pakārtais reproduktors un, reizes divas parāvusi vagonus uz priekšu, sāka lēnām tos vilkt prom no stacijas. Gar Serjogas un Grišas acīm slīdēja garām pazīstamu un nepazīstamu studentu smaidošie ģīmji.

—    Ejam kājām, — Griša klusi un piesardzīgi ieminējās.

—    Ejam! — Serjoga aši piekrita, priecādamies, ka arī pats tikko bija domājis to pašu, — tas nozīmē, ka lēmums, ko viņi pieņēmuši, nav nemaz tik neprātīgs.

No pilsētas līdz Zavidovai ir apmēram septiņdesmit verstis, ja iet taisni. Bet viņi izvēlējās ceļu pa dzelzceļa stigu, pa gulšņiem — tā, viņi sprieda, nenomaldīsimies, aizkļūsim līdz Kailajiem kalniem, tad nogriezīsimies no stigas pa kreisi, uzkāpsim kalnā, bet no turienes pa tīrumiem caur Ļipņagiem, Dubovoju, Berjozovu — taisni uz Zavidovu. Nākamajā rītā, skat, būsim mājās.

Un viņi devās ceļā, pakļaudamies tam spēkam, kuram nav līdzīga visā pasaulē, tam pašam, kas pāri tāltālām zemēm, augstiem kalniem un bezgalīgām jūrām uz dzimto pusi dzen neskaitāmus putnu barus, bet no nebeidzamiem klejojumiem — nelabojamus klaidoņus un pazudušos dēlus.

Serjoga un Griša, kuri nekad vēl nebija šķīrušies no Zavidovas ne uz vienu dienu, pat nenojauta par šā spēka esamību. Un arī tagad viņi nedomāja par to, tikai ātrāk gribēja nokļūt mājās, paēst (Serjoga ies pie Ugrjumoviem, tur droši vien iedos ēst), kādu stundiņu atpūsties un tad — uz mežu, kur tagad, gluži kā zilas zvaigznītes, staro vizbulītes, kur teju, teju uzvīsies gaisā balto un smaržīgo ievziedu strūklas, kur biezā krūmainā melnē žagatu ligzdas, bet pašas žagatas tuvīnajās sētās uzmana, vai negadīsies kāda nevietā nodēta vistas ola, lai turpat uz vietas to izdzertu; uz mežu, uz mežu, kur drīzumā sāks pogot lakstīgalas… Bet pie upes sēž tēvocis Artjoms, saukts Aprīlis; tagad viņš noteikti ir krastmalā, sargā no Tiškas un Piškas savus tīklus; viņš brīdi paklausās, kā kurkst vardes, un daudznozīmīgi nosaka: «Kvārkst, < kaut nelabais tās rāvis, derdzas pat klausīties, bet šīs taču dzied. Nevis tāpat vien — bet dzied par mīlestību!

Eče, kas par lietu!» — un viņš neko vairs nebilst, uzskatīdams, ka tas ir lieki. Serjoga un Griša klusiņām apsēdīsies blakus Aprīlim un arī klausīsies. Lieliski!

No meža viņi dosies uz tīrumiem, jo no saviem sešpadsmit gadiem pusi pavadījuši stepē, kur viņi nereti bija palikuši pa nakti, klausījušies paipalu pulpināšanā, pieskatījuši zirgus, skaitījuši lielās un spožās zvaigznes un, biedēdami tumsu, dziedājuši dziesmu «Kā ugunskurs liesmojiet». Tīrumos viņiem bija arī nopietnāki pienākumi.

Trīsdesmit trešajā gadā Zavidovā noorganizēja pionieru vienību un nosauca to par vieglo kavalēriju ražas sargāšanai. Serjoga un Griša, kuri vienībā skaitījās tādi kā

komandieri un komisāri, ari tagad nezināja, kāpēc tāds nosaukums — kavalērija, ja kolhozā bija palikuši kādi divi vai trīs kleperi, bet viņu vienībā nebija neviena paša zirga. Bērni taču to vien darīja kā augu dienu tupēja savos novērošanas torņos un sekoja, lai «kulaku frizieri» nesacērpj maisos briestošās rudzu vai kviešu vārpas. Reiz Griša un Serjoga ieraudzīja šādā nodarbībā Jekaterinu Stupkinu, lielu un tādu pavisam apaļu, melonei līdzīgu un mazliet bakurētainu sievu, par kuru nabadzīgāks ciemā nebija neviens. Troksni viņi necēla, uzņēmās grēku — atlaida Stupkinu. Nu kas viņa par «frizieri», turklāt kulacieni, ja mājā nav ko likt uz zoba ne pašai, ne bērneļiem, no kuriem pusi viņa pērnvasar jau bija paguvusi apglabāt. Tiesa gan, ne jau viņu vienīgo bija piemeklējusi tāda nelaime. Ciemā dzirdēja valodas, ka Stjoška Lugovaja itin kā apzināti esot nomērdējusi badā savus dēlus dvīnīšus — tajā pašā trīsdesmti trešajā gadā, kas aiznesa tik pulka cilvēku dzīvību un kas nebija izpelnījies pat ne tik daudz, lai to kaut vai pieminētu kādā no jaunāko laiku vēstures mācību grāmatām.

Neatcerējās to briesmīgo gadu arī Serjoga un Griša, soļodami pa gulšņiem kā pa trepēm, kas plakaniski nomestas zemē. Iešana bija pagalam neērta. Ja spēra kāju uz katra gulšņa, vajadzēja iet sīkiem solīšiem, ja vienu izlaida — solis bija pārāk plats, bikses stirkšķēja vien, un viņi drīz nogura. Tā viņi gāja klupdami krizdami, tomēr, kā pašiem šķita, virzījās uz priekšu diezgan ātri. Un, lūk, viņi apstājās, lai atpūstos. Atskatījās atpakaļ, bet pilsētiņa — pavisam tuvu, turpat blakus kalna pakājē. Viņi bija soļojuši vairāk nekā stundu, taču nogājuši, domājams, tikai kādu versti — ceļš taču iet līču loču.

Par trīsdesmit trešo gadu viņi iedomājās otrā dienā, kad tuvojās Zavidovai un kad tik tikko spēja pavilkt līdz asinīm noberztās kājas, bet galva reiba no slāpēm un izsalkuma. Pie daudzām mājām arī tagad bija manāmas gliemežvāku kaudzītes, kas saulē reizēm ievizējās perlamutra mirdzumā, — pirms pieciem gadiem tos zvejoja upē un meža ezeros, tā ļaudis centās paglābties no bada nāves. Daudzas mājas stāvēja aiznaglotiem logiem, daudzas nojauktas. Kādreizējo pagalmu vietā sakuplojusi čigāniete — tā Zavidovā sauc kādas īpašas sugas balandas sarkanīgām lapām. Ik reizes tā parādās tur, kur valda pamestība, jo ir tās pastāvīga un uzticīga līdzgaitniece.

Kalnā stāvēdami, puiši redzēja, ka no dīka, kas atradās ciema vidū, kā tievs strautiņš aiztek govju un aitu bars. Vicinādams paštaisītu pātagu, tam pakaļ steidzas zēns, viņa baltie mati vītin vijās ap galvu un izstaroja gaismu līdzīgi nimbam. Tomēr šo pusaugu ganiņu diez vai varēja pieskaitīt svēto pulkam. Sava mūža astoņos gados viņš bija paspējis apgūt veselu lēveni pašu rupjāko lamuvārdu un tagad bagātīgi apveltīja ar tiem savu nepaklausīgo, raibo lopu bariņu. Lai mērs būtu pilns un itin kā atcerējies ko tādu, kas nekādi nav atliekams uz vēlāku laiku, viņš lietišķi un nopietni, tieši garām ejošo meiteņu acu priekšā ņēmās kārtot mazās darīšanas. Ganāmpulks to pašu brīdi sāka kustēties gausāk, it kā gaidīdams savu pavēlnieku. Vairākas govis apstājās pavisam. Kazas, šie dieva ieviestie un viņa paša nolādētie radījumi, šķita to vien gaidījušas — uzreiz metās sāņus, kaut gan nebija nekāda cita acīm redzama iemesla kā vien ieradums paklausīt savai muļķīgajai kazas dabai un līst tur, kur nevajag. Kazu smalkajai dzirdei tomēr nepagāja secen skanīgā un dusmīgā gana balss, ko pastiprināja daudzsološi pātagas plīkšķi. Bārdainais kazu barvedis uzreiz apstājās, pacēla galvu, nobolīja savas sātana acis uz ganiņu, kas patlaban beidza kārtot mazās darīšanas, tad teciņiem vien metās atpakaļ pie ganāmpulka, un viss pārējais kazu dzimums steidzās tam pakaļ.

—     Pavļik, kāpēc tu lieto tādus lamuvārdus? — Griša izbrīnījies prasīja, kad pienāca tuvāk un pazina ganiņa savu jaunāko brāļuku. — Vai tu gribi, lai tev ausis aptaustu, ko? Kas tev lika iet ganos? Pats laikam uzplijies, vai ne?

Tā kā tika uzdoti tik daudzi jautājumi un vajadzēja vēl izlemt, uz kuru no tiem atbildēt pirmām kārtām, Pavļiks kādu laiciņu klusēja; satikšanās ar vecāko brāli viņam nāca galīgi negaidīta. Ja viņš nebūtu lauku puika un ja viņa rokās neatrastos tik liela vara kā patlaban, Pavļiks droši vien būtu visu pametis un kritis brālim ap kaklu. Taču viņš bija dzimis Zavidovā, turklāt Ugr jumovu ģimenē, kur nekāda maigošanās nebija cieņā, kur augstāk tiek vērtēti paraupji un drūmi raksturi, ko līdz zināmam laikam apvalda kāda iekšēja dzelžaini stipra un elastīga atspere. — Ko tu tā sabozies? — Griša pajautāja, apkampdams brāli ap šaurajiem un asajiem pleciem. — Vai mājās visi veseli?

—    Tur kāzas, — Pavļiks negribīgi paziņoja un nikni iekliedzās: — Uz kurieni tu, nešķīstā, velns tevi rāvis! Atpakaļ, ļumvēdere! Zarnas izritināšu!

Griša nepaguva apveltīt brāli ar pelnīto pļauku, kad tas jau bija panācis uz priekšu aizgājušo ganāmpulku.

—    Kas tās par kāzām? Ko viņš melš? — Griša skaļi prātoja, bet seja viņam jau metās sarkana, iekvēlodamas visiem zavidoviešiem, tai skaitā ari Serjogam, labi pazīstamajā Ugrjumovu niknumā. — Cik tagad pulkstenis, nezini? — viņš nez kālab pajautāja Serjogam.

Pulksteņa viņiem, protams, nebija. Taču spriežot pēc ganāmpulka, kas devās uz stepi, viņi saprata, ka ir pusdienlaiks. Tas nozīmē, ka viņu gājiens ildzis vairāk nekā diennakti. Pirmais maijs tikpat kā cauri. Lai pagūtu nokļūt uz nodarbībām, rit jādodas atpakaļceļā. Bet kājas vienās asiņainās skrambās — viņi taču gāja basām kājām, taupīja zābakus, tāpēc gadījās uzmīt gan asam akmenim, gan kāšveida naglai, gan sliedei; galvā tāda kā dunoņa, ausīs zvana, lūpas apkaltušas un sasprēgājušas.

Tomēr ciemā nekas neliecināja, ka būtu svētki. Ja nu ' vienīgi tas, ka vecais, izbalējušais, vēja sapluinītais sarkanais karogs nomainīts ar jaunu. Un tas arī viss.

—    Iesim, Serjoga, pie mums.

Serjoga tieši par to nupat bija domājis: pasauks vai nepasauks? Pasauca. Paldies, Griša, tu tomēr esi īsts draugs! Citādi kur lai Serjoga būtu gājis? Krustmāte Avdotja neatgriezīsies Zavidovā laikam līdz pat rudenim. Māja, kurā viņi dzīvoja, aizslēgta. Un tur jau tukšums, putekļi, ož pēc pamestības. Nekas cits tur nav dzirdams kā vien izsalkušu peļu pīkstoņa.

2

Pavļiks nebija samelsis — Ugrjumovu mājā patiešām kaut kas notika. Pie visiem sešiem logiem drūzmējās sievas, spiezdamās cita citai virsū, lai ieņemtu ērtākas pozīcijas un varētu labāk apskatīt visu, kas notika iekšā. Augstākās vietas visapkārt pagalmam — zedeņu žogs, kūts un šķūņa jumts, nojume, kā arī no pagraba izvilkto pie mājas sienas pieslieto trepju kāpšļi aplipuši bērniem, mazākie bērneļi bija labi iekārtojušies mātēm rokās un uz kakla, it īpaši tām, kas pieplakušas pie pašiem logiem.

Zem sievu kājām šņirkstēja stikla lauskas, iereibušie ar elkoņiem un dūrēm bija izspieduši rūtis.

Grišam nez kāpēc uzreiz negribējās iet iekšā, viņi ar Serjogu izspraucās pie loga un ieskatījās istabā. Tā ari ir — kāzas. Feņa — balti tērpta — sēdēja priekšistabā goda kaktā un viņai blakus pa kreisi — nepazīstams puisis garu kaklu un garām rokām, sarkanarmieša blūzi mugurā. Viņa garā roka bija pastiepta virs lielā galda, kas bija sabīdīts no diviem mazākiem, — puisis teica runu un žestikulēja. Pa logu plūda nemitīgs troksnis un sadzirdēt, ko puisis saka, nebija iespējams. Gan tas, ka viņš nesēdēja klusi, kā līgavainim klājas, un ka nu viņš mājās būs tāds kā otrs saimnieks, gan tas, ka visi šā vai tā bija aizņemti ar viņu, nevis ar Grišu, bet atkalredzei taču (turklāt tik negaidītai!) vajadzēja būt patīkamam pārsteigumam visiem radiem, gan tas, ka Feņa — ne tikai vecākā māsa, bet arī labs draugs — bez brāja padoma bija izgājusi pie šī Grišam pavisam svešā lamzaka gaišām acīm un garām rokām, gan tas, ka māte un tēvs sasarkuši un sasvīduši sēž tādi jautri un, spriežot pēc plati ieplestajām mutēm, vēl arī dzied, kamēr Griša izsalcis un asiņainām kājām stāv aiz loga, — tas viss vienā mirkli piepildīja viņa sirdi ar galēju nepaliku pret visu, kas šeit notika, un pret visiem, kuri te ņēma kādu dalību, — paši to nezinādami, viņi bija nolaupījuši Grišam un viņa biedram to, kā dēļ viņi bija nogājuši basām kājām gandrīz simt verstu.

Pirmais viņus ieraudzīja gans, melnīgsnējs vīrelis ar klibu kāju un sakropļotu roku, visi, gan lieli, gan mazi, sauca viņu vienīgi par Tihanu, tikai retais piemetināja tēva vārdu — Zotičs. Viņš nāca laukā no priekšnama, turēdams saujā līdz malām pielietu slīpētu glāzi. Saules apsvilinātā, stepes vēju ārdētā, krustām šķērsām dziļu grumbu izvagotā mazā seja starot staroja līksmē. Tobrīd nevarēja saprast, kas tam bija par iemeslu: krietnais mēriņš viņa rokā vai arī tas, ka viņš pirmais ieraudzīja studentus. «Dieviņ tētiņ! Ko es redzu?» Viņš vienā rāvienā iztukšoja glāzi un, noslaucījis muti sarpinkas krekla stērbelē, steidzās atpakaļ istabā, taču viņu apstādināja nebūt ne laipnais Grišas uzsauciens:

—    Tēvoci Tihan!

—    Kas ir, mīļumiņ? Kas ir, manu zelta gabaliņ?

—     Kas es tev par mīļumiņu? Vai nav kauna puišeli mocīt? Aizsūtīji ar ganāmpulku, bet pats . ..

—     Ko tad — pats? Nu, iedzeru mazliet, nu… Veltīgi, gluži veltīgi tu man uzbrūc, Grigorij! Pavlušku neviens nedzina. Tas viņam sagādā prieku.

—    Arī tev, kā redzams, tas sagādā prieku?

—     Arī man. Kas tur ko jautāt? — Tihans vaļsirdīgi atzinās, taču pēc tam tomēr saņēma ļaunā, sadusmojās. — Kāpēc tu mani apvaino, Grigorij? Ko? Vai tad es ko sliktu . . . Eh! — viņš atmeta ar roku, ar to, kas bija vesela, pārsvieda pār plecu pātagu un aizkliboja uz tīruma pusi.

Kāds tomēr bija pavēstījis Ugrjumoviem par studentu ierašanos. Pie kāzu galda visi sarosījās. Nodevis pudeli citam dalītājam, no savas vietas piecēlās tēvs, tad māte, bet Feņa nez kāpēc sākumā nobālēja, tad nosarka, viņas acis — lielās zilās Feņas acis — kļuva valgas un sāka šaudīties, pauzdamas apjukumu un vainas apziņu. Serjoga to visu redzēja un bija pārsteigts, gribēja jau pastāstīt Grišam, taču to jau cieši skāva Leontijs Sidorovičs, no kura acīm bagātīgi lija laimīgas dzēruma asaras.

—      Kāpēc neatsūtīj i telegrammu … Būtu aizbraukuši pretim, — viņš murmināja un viņa balsī skanēja tas pats apjukums un vainas apziņa, ko Serjoga tikko bija redzējis līgavas acīs. — Un arī Serjoža tev līdzi! Iesim nu istabā — taisni pie galda!

—    Es neiešu, tēt.

—    Ko vēl ne?

—     Esam noguruši. Atnācām ar savām divām. Kādu stundiņu sienaugšā atpūtīsimies.

Tēvs visu saprata.

—    Tātad neesi priecīgs par māsas laimi? Nu vai zini, Grigorij, tā nu nevajag!

Droši vien Leontijs Sidorovičs būtu vēl ko teicis, visticamāk uzkliedzis dēlam, bet piesteidzās māte — atskanēja izsaucieni, elsas, un viņa piespiedās ar mitro vaigu pie Grigorija sejas. Tēvs nogāja malā un skaļi nošņaucās. Sabozies, sasarkušu kaklu viņš devās atpakaļ istabā — tur bija ciemiņi, un tiem, lai notika kas notikdams, jālīksmo.

Sastapusi tēva dusmīgo skatienu (Leontijs Sidorovičs nebija paguvis pieņemt attiecīgajam brīdim nepieciešamo laipno un vēlīgo sejas izteiksmi), Feņa saprata, kas bija noticis pagalmā, un gribēja pati steigties un turieni. Taču līgavainis, viesiem nemanot, valdonīgi apturēja Feņu. Viņa izbrīnījusies paskatījās uz to, pietvīka, bet pēc tam it kā

■ ipdzisa un viņas pleci noslīga. Tas, ka viņa uzreiz nekurnēdama bija pakļāvusies, patika līgavainim, un viņš kļuva vēl cienīgāks: krūtis it kā pašas no sevis izriezās, cieši izspīlēdamas sarkanarmieša blūzi. Vairākas vara pogas, nolserztas, ka vai acis žilbst, atsprāga vaļā, bet viena nofrūka un skanēdama iekrita tukšajā Feņas glāzē, tā ka līgava satrūkās kā no negaidīta šāviena. Nevis viena, bet nez kāpēc vesels pusducis pie blūzes piesprausto Vorošilov.i strēlnieku nozīmīšu skanēdamas atsitās cita pret citu, tad aprima, ar baltajiem emaljas aplīšiem, kur gluži kā šaušanas mērķa plātnē vienādos attālumos savilktas aploces, dīvaini vērdamās ļaudīs. Pie galda atkal valdīja troksnis un rosīgums, jo katram deguna priekšā no jauna parādījās kārtējais mēriņš. Visi atkal dzēra uz Feņas un Filipa Ivanoviča laimi, līgavaini nez kāpēc godāja vārdā un tēva vārdā, kaut gan puisim bija tikai nedaudz vairāk par divdesmit. Kā redzams, formas blūze, komandiera platā siksna ar portupeju, ko viņš, aiziedams no dienesta, pa draugam bija aizņēmies no rotas mantziņa, un dzeltenā revolvera maksts (protams, tukša), piestiprināta tā, lai visiem būtu redzama, piešķīra puisim solīdumu; bet var<->būt arī tas, ka Zavidovā viņš ieradās nevis kā vienkāršs -^pilsonis, bet uzreiz kā ciema padomes priekšsēdētājs. , Visi, kas sēdēja pie galda, atskaitot Filipa Ivanoviča «Cjmāti, bija zavidovieši. Starp tiem radi no Ugrjumovu, tas ir, līgavas puses; 1ie bija apsēdināti līgavas un līgavaiņa tuvumā. Turklāt, ievērojot paražas, tika rūpīgi apsvērta radniecības pakāpe un nozīme, kāda šiem radiem bija ģimenes liktenī. Tika uzaicināti ne tikai radu radi, bet arī tuvi vai dažādu apsvērumu dēļ vajadzīgi cilvēki. Pie galda sēdēja arī tādi, bez kuriem neiztiek nevienās kāzās, nevienas kaut cik vērā ņemamās dzīrēs, — tie bija harmoniku spēlētājs un divi trīs dziedātāji. Ieradās, protams, arī tādi, kurus neviens nekad neaicināja. Šos krietnos brašuļus gan šeit ari neuzskatīja par vēlamiem viesiem, taču visi zināja: tie tik un tā atnāks arī bez aicināšanas.

Tieši tādi bija Jepifans un Timofejs, ar iesauku Piška un Tiška, divi drauģeļi vidējos gados, par kuriem mēdza teikt, ka ne uguns, ne ūdens tos nevar šķirt. Ne izskatā, ne arī rakstura ziņā viņi it nemaz nebija līdzīgi viens otram. Jepifans bija diezgan gara auguma, manīgs un trakoti viltīgs, ar savu delverīgo tērgāšanu viņš spēja samulsināt kuru katru un vēl tā, ka tas nezināja, ko atbildēt par neatjautu viņš uzskatīja vienīgi to, kas radīja viņam pašam šādas vai tādas neērtības, bet par tikumiskajiem pamatiem viņa izpratne bija gaužām miglaina, ari draudzībā nebija tik uzticams, lai uz viņu varētu droši paļauties. Timofejs, kas visvairāk dabūja ciest no Jepifana nesaudzīgā izsmiekla, bija kā sietiņ piesiets pie Piškas ar kādām neredzamām saitēm. Viņš bija maza auguma, vājš un lielu degunu, turklāt ārkārtīgi kaunīgs: bez Piškas palīdzības, bez viņa enerģiskās līdzdalības Timofejs droši vien tā arī nebūtu uzdrošinājies tuvoties nevienai no Zavidovas jaunajām sievām. Reiz dzērumā Tiška pavisam nopietni bija lūdzis savam drauģelim:

—     Paklau, Piška, paraugi pierunāt Maņku Prohorovu, un es tad ar viņu, nu …

Par to nobrīnījās pat Piška.

—     Ir nu gan blēdis! Vai redzējies? Atradis muļķi! Ja jau es pierunāšu Maņku, tad jau pats ari. ,.

—    Nē-e, — tikpat nopietni Tiška iebildis. — Tu jau esi meistars tikai uz pierunāšanu, bet uz ko citu …

Kā Tiškam beidzās šī saruna, nav zināms. Tagad gan viņš, gan viņa drauģelis jau sen ir precējies, un Tiškas pārsteidzošo priekšlikumu viņi atcerējās reti — tikai tāpat vien, lai pasmietos, lai uzjautrinātu Zavidovas vīrišķus.

Piška un Tiška ieradās kāzās ar nelielu nokavēšanos. Kā jau tādi, kam labāk tik iemest uz citu rēķina, viņi bija lieliski psihologi. Būtu viņi atnākuši, teiksim, kopā ar visiem — tā vien skaties, netiktu tālāk par slieksni, jo saimniekam galva tobrīd vēl skaidra, tātad viņš labi atceras, kas ir lūgts un kas nav. Piška un Tiška no pieredzes zināja, ka jānāk kādu stundiņu vēlāk, kad viesi jau paguvuši izmest vairākas glāzītes, kad visiem sirdis jau labestības pielijušas, kad dzīrošana rit pilnā sparā: kūsāt kūsā, mutuļot mutuļo, virpuļot virpuļo īstā trakumā, kad pavisam un galīgi aizmirstas ne tikai tas, kādā sakarā dzīres sākušās, bet arī tas, kurš te rads, kurš draugs, kurš apkārtložņa. Tieši tad nekādiem spēkiem neapturamā jautrības straume arī ieraus jaunatnācēju kā skaidiņu atvarā un sagriezīs virpuli kopā ar citiem.

Piška un Tiška neaizmirsa ari to, ka, nākot uz dzīrēm, nedrīkst pārāk ilgi kavēties: lai dievs nedod, vēl aizsteigsies priekšā citi, kas tikpat labi apguvuši tādus pašus paņēmienus. Piškam un Tiškam par lielām raizēm tādu

te 7.avidovā bija saviesies ne mazums. Taču mūsu drauģeji šoreiz bija apsteiguši visus savus sāncenšus un atstājuši mīņājamies kaut kur priekšnamā un gaidām, kad Leontijs Sidorovičs atcerēsies ari viņus, bet paši sēdēja — ja arī ne pie goda galda, tad tomēr pie galda un ar tādām pašām tiesībām kā lūgtie viesi. Lai gan daba abus nebija ..pveltījusi pat ar niecīgām spējām dziedāšanā, šo trūkumu viņi aizstāja ar vislielāko centību — «Brašo Hazbulatu» .iiiroja tā, ka rūtis drebēja, bet aiz loga dežurējošās sievas izbīlī sāka mest krustus, dedzīgi čukstēdamas: «Lai dievs žēlīgs! Kas viņiem lēcies? Vai viņus tur, sasodītos, galē nost, vai?»

Iztālēm no savas goda vietas aizsmakušā basa balstiņā Piškam un Tiškam piebalsoja mežsargs Arhips Kolimaga, jau sen pats noticējis un citiem licis noticēt, ka visās zavidoviešu ģimenes svinībās viņam, Kolimagam, noteikti jābūt klāt. Tam par iemeslu nebija nekādi īpaši nopelni, bet gan malka un siens, bez kā neviena sēta neizvilktu no rudens līdz pavasarim. Meža saimnieks taču bija viņš, Arhips Arhipičs. Nevarētu teikt, ka uz visiem, kas viņu aicināja un cienāja, mežsargs vēlāk būtu skatījies caur pirkstiem. Ja tā tas notiktu, tad Zavidovas savrupienē nebūtu palicis neviens kociņš, ne zāles stiebriņš — viena paša gada laikā Kolimaga paguva paciemoties katrā mājā un izbaudīt viesmīlīgo saimnieku labvēlību. Tomēr mežu viņš sargāja un glabāja stingri. Gadījās tā, — kāds no zavidoviešiem, tikko kā pacienājis un aizvadījis savu labdari, skrēja uz kolhoza stalli, jūdza zirģeli un devās uz mežu, domādams, ka nu tam ne no kā nav jābaidās. Un iekrita. Meža cirtēju pieķēra pats Kolimaga, kas bija labi iepazinis savu ciema Jaužu izdarības. Galīgi nereizē viņš iznāca no meža biezokņa un ar savām mazajām, asajām ačelēm labu laiku kā durstīt durstīja likuma pārkāpēju. Cirvis tam izvēlās no rokām, kas vienā mirklī bija zaudējušas spēku, lūpas kustējās, mēģinādamas kaut ko pateikt, taču mēle bija stīva, redzot mežsarga pārmetošo un sašutuma pilno skatienu. Nozieguma vietā pieķertais steidzīgi bāza roku kabatā, izvilka tabakas maku, drebošiem pirkstiem noplēsa avīzes gabaliņu, uzsmēķēja un piedāvāja arī Kolimagam nobaudīt pašaudzēto tabaciņu, taču mežsargs stāvēja kā stabs: viņš gaidīja. Un tikai tad, kad redzēja, ka pieķertais svīst aukstus sviedrus, jūtas pazemots un nomākts, viņš sāka savu pamācošo runu.

—     Ko tad tu tā, Kuzma Mitrie, domājies esam nopircis Arhipu Kolimagu? — īpaši svinīgos un patētiskos brīžos, izpildot dienesta pienākumus, mežsargs par sevi runāja trešajā personā. — Pasniedzi mēriņu un nodomāji: sak, gatavs ir, Arhips Arhipičs nu manās rokās. Tā, vai? Nekā nebija, brālīt. Mēriņš paliek mēriņš, bet mežs ir valsts manta. Un es, muļķis, domāju, ka tu mani tāpat vien, pa draugam cienā. Bet tu . . . Tad nu tā, Kuzma Mitrie, lai tā būtu pēdējā reize. Citādi lietu nodošu prokuroram. Skaidrs? Nu, bet cirvīti tev — drošs paliek drošs — atņemšu …

Par savu viltību Kolimaga reiz tikko nesamaksāja ar dzīvību. Vairāki kaimiņu ciema — Kologrivovkas puiši, kuru mājās mežsargs tāpat mēdza iekāpt, sarunāja un reiz ziemas naktī uzglūnēja viņam uz ceļa pie upes. Uzmeta galvā maisu un aizvilka uz aizlaikus izcirsto āliņģi. Un būtu noslīcinājuši, un neviens neko neatklātu, taču, kā redzams, Arhips bija dzimis veiksminieks: kāds brauca pa ceļu un iztraucēja puišus, un viņi tā arī nepaguva īstenot savu briesmīgo nodomu. Starp citu, viņi varbūt cerēja, ka, pārmācīts kaut vai tādā veidā, Kolimaga kļūs pielaidīgāks, miermīlīgāks, beidzot apjēgs, ka uz dažu labu izdarību labāk skatīties caur pirkstiem. Taču rezultāts bija taisni pretējs. Kolimaga kļuva vēl niknāks un tagad patiešām atgādināja Turgeņeva Biijuku, vienīgi ar to būtisko atšķirību, ka viņš sargāja nevis kunga, bet valsts mežu kā tautas īpašumu un ikdienas dzīvē bija gluži sabiedrisks cilvēks. No aicinājuma ciemos neatteicās, jo nevienu negribēja apvainot, — par to, ka viņa atteikums jebkurā gadījumā tiek pielīdzināts dziļam apvainojumam, Kolimaga bija nešaubīgi pārliecināts. Un tāpēc «kraukšķītis» uz cita rēķina lija viņa tilpīgajā mutē viegli un brīvi, bez sirdsapziņas pārmetumiem. Ļaudis grib, lai viņš iet ciemos, un viņš iet — kas te ko kautrēties?

Nebija aicināts Artjoms Grigorjevs, saukts Aprīlis (starp citu, viņuZavidovā sauca ari par Septembri un Augustu — kā nu kuram ienāca prātā). Šis pats Aprīlis netika aicināts viņa sievas neciešami ķildīgā rakstura dēļ. Atradusi svešā mājā pie jautra viesību galda savu viru, kas visādi bija viņai padevīgs un vispār reti mēdza ieskatīties glāzītē, viņa katrā ziņā sacēla brēku un sabojāja itin visiem svētku prieku. Zinādams, ka viņš nav nekāds gaidītais ciemiņš, Aprīlis gāja uz to māju, kur notika dzīrošana, ne jau tukšām rokām, bet ar lielu zirgu dzirdāmo spaini, kurā ņudzēja tikko kā meža ezeros noķertās līdakas, karūsas, līņi, sapali. Viņš klusiņām iegāja virtuvē, sazvērnieciski piemiedza saimniecei ar aci un atdeva spaini, iečukstēdams ausī: «Pacienā, kūm, ciemiņus ar svaigām zivtiņām, bet es iešu prom.» — «Uz kurieni tad jūs, Artjom Platonič?» saimniece iebilst un, Artjomam mazliet pretojoties, velk to uz goda istabu. «Pie galda, pie galda, kūm, neapvaino nu mūs!» Kūms, jau laikus apsvēris katru savu gājienu, vēl kādu brītiņu tielējas, pāris reižu noteikdams: «Nav va|as, kūm, man darba līdz kaklam,» un tad, kā negribēdams, kā pakļaudamies saimniecei tikai aiz cieņas pret to un ar visu savu izskatu rādīdams, ka ienācis tikai uz brītiņu, pieklājīgi apsēžas uz viņam piebīdītā ķebļa pašas maliņas. Brītiņš, protams, izstiepjas stundu, divas stundas, visas šīs un nākamās dienas garumā. Kas attiecas uz «darbiem», kuru viņam patiešām līdz kaklam, tad tie ir ilgi gaidījuši — pagaidīs vēl mazliet, nekur neaizbēgs. Iecelts par brigadieri kolhoza apūdeņojamos sakņu dārzos un vairāk noņemdamies ar zivju zveju, Aprīlis bija tik Joti nolaidis šo saimniecības nozari, ka tagad pats nezināja, no kura gala ķerties tai klāt. Kādas desmit sievas un jauniķes, kas ar lielām pūlēm sameklētas pa visu ciemu, bezcerīgi raudzījās uz balandu, ušņu un dievkrēsliņu džungļiem, kas bija tik vareni sazēluši apūdeņotajā audzelīgajā melnzemē, ka pat Aprīlis ar savām garajām kājām, iebridis tajās, pazuda līdz kaklam. Bet, tur, pašā apakšā, zem nezāju biežņas lēnām gāja bojā bālie, galīgi nomāktie un izstīdzējušie gurķu un tomātu stādiņi. Sievietes un meičas nopūtušās un novaidējušās tomēr ķērās pie darba, rāva nezāles laukā, krāva tās kaut kur maliņā miklās, kūpošās, asi un sīvi smaržojošās kaudzēs, bet reiz pārskaitušās— sācēja bija Feņa Ugrjumova — apkrāva ar asajām usnēm un dievkrēsliņiem aizmigušo Aprīli, un, ja tā pati Feņa nebūtu par viņu, nabadziņu, apžēlojusies, brigadieris būtu nosmacis un izlaidis garu kā tie nelaimīgie gurķi.

Šodien, izdzirdis par kāzām Ugrjumovu mājā, Aprīlis steigšus pameta savu brigadiera posteni sakņu dārzos, aši pārlūkoja tīklus, ko bija iemetis upē, no kuras sūknēja ūdeni laistīšanai, un gandrīz skriešus metās uz Zavidovu. Nu viņš sēdēja blakus Piškam un Tiškam un diriģēja, kad viņi dziedāja, plātīdams lielās, kaulainās rokas. Pats viņš nedziedāja. Aprīlis saudzēja Ugrjumovu viesu ausis, nevis tā kā abi drauģeļi. Par savu balsi viņš reiz vīriem bija stāstījis: «Dziedāt man dikti patīk, puiši, un arī balss man makten varena, tikai allažiņ dragāju šķērsām. Kad jau man uznāk dziedamais, kad nāvīgi sagribas izlocīt balsi, aizeju kaut kur tālāk tīrumā vai arīdzan mežā, kur veselu versti visapkārt nav nevienas dzīvas dvēseles, un rauju vaļā! Izdziedos pēc sirds patikas un dodos uz mājām, pēc tam man nez kāpēc miegs mācas virsū, guļu trīs diennaktis no vietas kā nosists. Re, kas es par dziedātāju!»

Tikai par īsu brīdi Aprīli bija apsteidzis vecais pastnieks Maksims Pakļoņikovs. Lai nepalaistu garām ieganstu ierasties Ugrjumovu mājā tieši pirmajā kāzu dienā, viņš trīs dienas bija noturējis un tikai tagad atnesa vēstuli, ko Griša izsūtīja pagājušās nedēļas sākumā. Pasniedzis to, viņš vienā mierā apsēdās pie galda. Maksimu neaicināja ciemos tāpēc, ka nevis viņa sieva, bet viņš pats bija liels strīdoņa. Taču pagaidām līdz skandālam Maksims vēl nebija nobriedis. Leontijs Sidorovičs slepus šķielēja uz viņa pusi, baidīdamies palaist garām to brīdi, kad tumšajā un noslēpumainajā Maksima dvēselē pamodīsies zvērs…

Feņa tomēr atkratījās no vīra aizbildnības un izskrēja pagalmā. Kā liels balts putns viņa lidot uzlidoja šķūņaugšā — kājas aizsedza kuplā kāzu kleita, tāpēc nevarēja redzēt, kā viņa kāpj pa trepju šķērskokiem, — un sāka purināt brāli. Serjoga, tiklīdz bija pamodies, tūlīt atvēra acis, taču Griša neapmierināts krekstēja, rūca un izlikās, ka nekādi nevar atjēgties. Bet viņa jau gandrīz raudāja, lūdzoši atkārtodama:

—    Grišeņka, kāpēc tu tā? Nu iesim taču, Griša! Nesarūgtini mani! Ko ļaudis teiks? īstais brālis neiet istabā. Tāds kauns, Griša!

—     Neiešu, lieciet mani mierā! Ej pie sava garaudža! — Griša nikni atcirta un vēl dziļāk ierakās sausajā pērngada sienā.

Šķūņaugšā uzkāpa arī Filips Ivanovičs, izslējās visā savā lieliskajā augumā un laikam gan tagad bija labi redzams no jebkuras puses ar visu portupeju un revolvera maksti pie platās siksnas. Feņas drebošie pleci — viņa bija nometusies ceļos blakus brālim, bet vēl jo vairāk Grišas spurainais melnmatainais pakausis un pietvīkušās ausis liecināja, ka Feņas vecākajam brālim līgavainis nav tīkams, un, atcerējies, ka ari jaunākais brāļuks

Pavļiks nez kur nozudis, Filips Ivanovičs saprata, ka nav tīkams arī tam sprikstenim. Nometies ceļos blakus Feņai, viņš, juzdamies vainīgs, kā piedošanu lūgdams, dobjā balsī ierunājās:

—    Ko lai dara, Levontič, tā nu ir iznācis. Celies augšā, svaini, iepazīsimies! Mēs taču tagad vairs neesam svešinieki .. .

Vai nu tā bija viņa lūdzošā, vainas pilnā balss, kas iedarbojās, vai arī tas, ka māsas roka vēl arvien maigi bužināja brāļa cietos matus, taču Griša pēkšņi sapurinājās, piecēlās sēdus, pagriezās un uzreiz paskatījās uz māsu un uz tās izredzēto ar visu saprotošām un jau pavisam labsirdīgām acīm.

—    Iepazīsimies, — viņš teica un pieskārās drauga plecam. — Tas ir Serjoga, students, mans biedrs. Viņš arī ir no Zavidovas.

Griša pasmaidīja, un ar to bija vairāk nekā pietiekami, lai visi pēkšņi justos pavisam laimīgi: gan Feņa, jo brāļa smaids nozīmēja reizē piekrišanu un svētību viņas precībām; gan Filips Ivanovičs, jo viņš līdz šim tur pie galda gan turējās cienīgi un neatkarīgi, tomēr ar lielu satraukumu bija gaidījis tikšanos ar Grišu; gan Griša, jo zināja, ka beidzot taču novēlis akmeni ir no māsas un mātes, ir tēva un šā garā, ar skrapstošām siksnām apjoztā, pēc visa spriežot, lādzīgā stulbiķa sirds, kuram viņš, Griša, kļuvis par svaini; gan, protams, Serjoga — viņš bija divkārt laimīgs: tālab, ka viņa biedrs kļuvis jautrāks, un arī tālab, ka tūlīt viņi apsēdīsies pie galda un beidzot varēs pieēst pilnus savus jau sen kaucošos studentu vēderus.

—    Iešu jums ceļu nolīdzināt! — Filips Ivanovičs jautri, pavisam bērnišķīgi paziņoja un nokāpa lejā.

Feņa laimīgām, mirdzošām acīm aplūkoja vispirms brāli, tad Serjogu. Nobrīnījās par viņa jauno uzvalku. Negaidīdams viņas jautājumu, Serjoga paziņoja:

—    Krustmāte Avdotja atsūtīja.

—    Krustmāte Avdotja? — Feņa negaidot dedzīgi iesaucās un nez kāpēc pietvīka. — Vai viņa tev raksta?

—     Retumis raksta.

—    Vai tad viņa taisās atbraukt?

—    Taisās. Uz rudens pusi.

—    Viena pati?

—    Liekas, viena pati.

Feņa mazliet samulsa, tad atkal atdzīvojās un sāka smaidīt, kā starot iestarodamās no kāda laba iekšēja gaišuma, un, saķērusi aiz rokām, vilka puišus uz trepēm.

Viņi trokšņaini cits pakaļ citam nokāpa lejā, bet Piška un Tiška tikpat trokšņaini un jautri vilka no mājas uz vārtiņu pusi Maksimu, kas stīvējās pretī. Aiz vārtiņiem Maksims izrāvās, gribēja tā kā doties atpakaļ, bet sagrīļojās un nevarigi paklupa četrrāpus; kādu brīdi viņš pastāvēja šajā smieklīgajā un neērtajā pozā, tad smagi atkrita uz vēdera, un to pašu brīdi atskanēja krākšana, ko pavadīja šaušalīga, virpuļaina svelpoņa.

Laikam gan tas bija pirmais gadījums, kad Maksims Pakļoņikovs izstājās no spēles, nepaguvis nodarīt nevienam nekādu ļaunumu.

Feņa smējās, ar savām siltajām, labsirdīgajām acīm paijāja brāli un viņa biedru, un, tikai tad, kad palūkojās uz Serjogas uzvalku, viņa nez kāpēc uz īsu brīdi it kā satumsa, redzokļi savilkās mazāki, slēpdami skumjas, kas pavisam negaidot pavīdēja lajos.

3

Kāzas kā jau kāzas. Viss, likās, norit, kā vajag. Katru reizi, kad atskanēja piedzērušo rēkoņa — «rū-ūgts», sarkdama un mulsi smaidīdama, līgava pagriezās uz līgavaiņa pusi un viņi skūpstījās. Darīja to vienkārši, visiem redzot, un nevienam tas nelikās nekas slikts. Serjoga nez kāpēc atcerējās Ļenu un iztēlojās, kā viņa skūpstīs savu lielgalvi Seņku, kā viņai piezīdīsies daudzas bezkaunīgas piedzērušo acis, — to visu iedomājies, Serjoga nosarka tā, ka acīs sariesās asaras. Taču neviens to nemanīja — visi bija aizrāvušies ar kāzu izrādi, jo bija sācies jau tās otrais cēliens. Noteiktā stundā līgavaiņa brālis deva zīmi un viesi skaļi pavēstīja, ko kurš dāvinās, jo līgava un līgavainis uzsāk jaunu dzīvi un viņiem nepieciešama palīdzība. Cits uzmet naudu uz cepešpannas, kas paņemta paplātes vietā, — cits auduma gabalu, cits apsola, ka došot jēri, cits — sivēnu, cits — pārīti cāļu vai ko citu.

Piška, pats labprātīgi uzņēmies dāvanu savācēja uzdevumus, ar savām nekaunīgajām acīm piemiegdams te pa. labi, te pa kreisi, tikai uzkūda:

—   Neskopojies, preču māt, tak jau nabagāka nekļūsi!,.; Bet tu, kūma, ko tā sēdi, domās nogrimusi? Raisi lik vaļā savu tīstoklīti! … Un kālab tu, meža laupītāj, tā pieklusi? Bet nu, Arhip Kolimažovič, bāz tik roku kabatā! Tev jau laikam māla podā zelts aprakts. Atceros, cik bieži tu uz nepa bodi skraidīji trīsdesmito gadu sākumā. Dod tik šurp, dod! Trīsdesmit trešajā tu badu necieti kā mēs, grēcīgie. Tā ka taisi tik vaļā zuleni! Tas vis nav tik viegli kā aplasīt mūsu cirvjus un zāģus! Uz to tu mums esi varen nadzīgs, bet nu sēdi samulsis kā jauna meiča …

Kolimaga raugās uz Pišku ar briesmīgu ienaidu, tomēr roku kabatā iebāž un uzmet uz cepešpannas sagumzītu naudas gabalu. Viņa sejā, kas pauž cēlu niknumu, skaidri lasāms: «Še aizrijies, nešķīstais bļauri, bet raugi tik man trāpīties uz meža takas!»

Piška pa to laiku jau purina otru un trešu, līdz nonāk pie sava drauģeļa Tiškas un ķeras tam klāt. Tiška vienā mirklī nosvīst slapjš un cenšas paslēpt savu šauro zvērēna ģīmīti aiz kaimiņa muguras, izmisīgi mādams un čukstēdams Piškam:

—    Vai tu prātā jucis? Zini taču, ka man nav ne graša pie dvēseles!

Piška viņam pagūst pa kluso piebilst:

—    Tu kauču apsoli, aunapiere, bet tad jau redzēs!

Izeja atrasta, Tiškas seja noskaidrojas: solīts makā nekrīt, vai maz ko un kam viņš sasolījis! Iekarsis viņš izmet pārsteidzošu solījumu:

—    Pērno teli tev dāvinu, Feņa, un tev, Filip Ivanovič, mūsu dārgais priekšsēdētāj, tikai nodokļus no manis plēs tā mazāk, citādi vairs netieku nekādā galā!

Viesi sarosījās un sāka klaigāt visi reizē. Tiškas izteikuma pirmā daļa, kaut arī viņus pārsteidza, taču ne uz ilgu laiku, jo visi apjēdza: mēle viņam lunkana, vai maz ko tā var sagvelzt, uz solījumiem Tiška nasks, tas sen zināms. Taču viņa īsās runas otrā daļa neapšaubāmi patika visiem, gan ar savu drosmīgumu, gan tāpēc, ka trāpīja īstajā vietā — tas-zavidoviešiem bija pats sāpīgākais jautājums. Tāpēc arī izraisīja tādu atsaucību. Kā balvu Tiška no saimnieka dabūja glāzi paštecinātā ārpus kārtas. Izmetis to, viņš arī pats sāka justies kā varonis un kļuva pārmērīgi skaļš: gari un plaši runāja un tā plātījās ar rokām, ka tie, kas sēdēja blakus, pieliecās, lai Tiškas kaulainā dūre netrāpītu pa degunu. Feņa paraudzījās uz līgavaini: vai viņš nav apvainojies? Nē, nav apvainojies, — smaida pa visu seju, uzmundrinoši māj ar galvu iekaisušajam Tiškam: sak, plāj tik va]ā, plāj, ko tur daudz!

—   Bet tu, mīļais, labāk būtu apklusis, vai! — Piška ieteica draugam un ar savu ķepu aizklāja viņam muti.

Parāvis galvu sāņus, Tiška atbrīvojās un tūdaļ metās biedram virsū.

—    Tu, Jepifan, neaizbāzīsi man muti ar savu draņķīgo plaukstu, vai saproti? Labāk mums pasaki — ko pats esi uzlicis uz paplātes, ko? Nu? Apklusi? Tur jau ir tā lieta! — Tagad arī pats Tiška bija cieši jo cieši pārliecināts, ka viņa dāvinājums jau noticis un viņš ar pilnām tiesībām var pieprasīt, lai to pašu izdara arī cits. — Velc laukā savu trīsnieku, kas tev paslēpts aiz oderes.

Piškam cits nekas neatlika kā pačamdīties aiz oderes un izvilkt no turienes vecu, galīgi nosmulētu trīsrubļu gabalu. Būtu Tiška zinājis, ka par šādu izlēcienu dabūs pa kaklu, viņš droši vien pievaldītu savu nadzīgumu. Tiklīdz viņi izgāja pa vārtiņiem, vakara pusē šķīrušies no viesmīlīgās Ugrjumovu mājas, Tiška tika apveltīts ar pamatīgu belzienu un turklāt vēl ar stingru brīdinājumu:

—    Ja tu vēlreiz ko tādu izstrādāsi, muldoņa, es tev parādīšu, kur pīlei kājas dīgst. Skaidrs?

—    Skaidrs, — Tiška vainīgi nomurkšķēja.

—     «Skaidrs»! — Piška mēdījās. — Varbūt tev skaidrs arī tas, par kādu naudu mēs rīt salāpīsim paģiras? Trīsnieciņš aizlīgoja pie garā priekšsēža. Ak tu, žāva tāds! Kā redzams par maz esmu tevi slānījis! Tagadīt pats iesi manai Duņahai lūgties kortelītim. Varbūt arī tev viņa paglaudīs skaustu ar poda dakšām. Tās viņai, nešķīstenei, allažiņ pie rokas …

Kāzas tostarp ritēja savu gaitu. Viesi jau bija acīm redzami noguruši — tiem pietrūka spēka ne tikai dziedāt, bet pat saukt «rūgts!». Skaidrā bija palikuši tikai māte, Feņa, nu un, protams, Griša ar Serjogu, kuri tā ari nebija uzdrīkstējušies izdzert kaut vai pa vienai glāzītei. Griša nenovērsa acis no māsas, viņš neticēja māsas laimei, redzēja, ka arī viņa pati netic, un tāpēc gan smiekli, gan smaids, gan īslaicīgie runātīguma uzplūdi, gan galvas mājieni, atbildot uz vīra čukstiem, — tas viss, itin viss bija nedabisks, viņa gluži vienkārši tēloja, tēloja nemākulīgi, un Griša redzēja, cik mokoša viņai šī spēle, un viņam bija bezgala žēl māsas. Un kur lai būtu radusies laime?

Pavisam nesen Feņa neko pat nebija dzirdējusi par tādu Filipu Ivanoviču, nebija viņu redzējusi, neko par viņu nezināja, bet nu viņš sēž blakus un skaitās viņas vīrs. Feņa apprecējās ar viņu — Griša to labi zināja — tikai tāpēc, ka māte nebija likusi mierā — ēdusi vienā ošanā, atkārtodama savu veco dziesmu: «Paliksi meitās, nevienam nebūsi vajadzīga! Un te tāds precinieks! . ..» Bet Feņai tikai nesen palika septiņpadsmit gadu (viņai pēc likuma vēl nebija tiesību reģistrēties), viņas draudzenes komjaunietes vēl ne domāt nedomāja par precēšanos, tām pat sanāca smiekli, kad uzzināja, ka Feņa precas. Feņka — un precas? Tas bija vairāk nekā dīvaini!

Griša vērigi paskatījās uz māti, uz tēvu un saprata: arī viņi jūtas neveikli. Mātes sirds Agrafenai Ivanovnai pačukstēja, taču, kā redzams, par vēlu, ka viņi pasteigušies ar kāzām, ka pie visa vainīga viņa pati, māte. Reizēm viņas skatiens sastapās ar meitas skatienu, un katru reizi Agrafena Ivanovna meitas acīs izlasīja vienu un to pašu jautājumu: «Nu, vai tagad tu esi apmierināta, māt?» Agrafena Ivanovna steigšus novērsās, juzdama, ka vispirms sirdī, tad deniņos sāk dunēt karstas asinis. Leontijs Sidorovičs bija gandrīz neizdibināms — pēc viņa sejas lūja grūti saprast, kas slēpjas sirdī. Viņš lēja dzeramo un, kā likās, bija galīgi iegrimis šajā darbā. Un tāpēc, ka šo būtībā priecīgo darbu viņš darīja pārāk rūpīgi, Griša nodomāja: droši vien ne jau bez ilgstošas cīņas ar māti tēvs bija devis savu piekrišanu Feņas precībām, un tagad viņš gribētu tikai vienu — lai kāzas būtu kā kāzas, lai ļaudis par tām nerunātu neko sliktu, lai ciemiņi izklīstu apmierināti.

—    Iesim, Serjoga, uz mežu, — Griša pačukstēja.

Viņi klusiņām piecēlās no galda un izgāja ārā. Neviens to nepamanīja. Neviens, tikai Feņa, un viņa atkal kļuva nemierīga, ar satrauktām acīm paskatījās uz māti, uz tēvu, taču neko neteica.

Pirms došanās uz mežu Serjoga un Griša iegriezās skolā, kuru bija beiguši pagājušajā gadā. Neviena tur, kā jau viņiem gribējās, nebija. Viņi iegāja zālē klusi kā baznīcā, rokas pašas norāva cepuri no galvas. Veselus septiņus gadus viņi pa starpbrīžiem bija skrējuši uz šejieni, spēlējuši «kaudzi mest», dzinušies pakaļ spiedzošām meitenēm.

Tagad zāle likās dīvaini maza, tāda likās arī visa skola — gan klases, gan skolotāju istaba. Serjoga un Griša pirmo reizi tajā ielūkojās bez bijības. Viss bija kļuvis šaurāks, viss sarāvies. Tādu droši vien, atgriezies pēc kāda laika, pieaudzis putns atrod savu ligzdu, kurā ieraudzījis dienas gaismu. Skumji… Griša atcerējās māsu. Viņš nosarka un saviebās, iedomādamies, ka pienāks nakts un Feņa vedīs savu garaudzi aiz greznā aizkara, vedīs nekaunēdamās un nemulsdama. Dīvaini. Dīvaini un droši vien riebīgi. Tomēr agri vai vēlu kaut kam tādam ir jānotiek. Kāpēc viņš tā sapūties?

Paša soļi dobji atbalsojās sirdī. Taču kāda cita soji iedunējās pavisam apdullinoši. Viņi apstulbuši atskatījās. Pa gaiteni uz zāli gāja garš, kalsns vecis.

—    Tēvoci Ko]a! — puiši priecīgi iesaucās.

—    A, tie esat jūs, akadēmiķi! — Tēvocis Koja saņēma viņus aiz ausīm un, sabīdījis kopā galvas, viegliņām tās sasita kopā. — Uz svētkiem esat atbraukuši? Mazliet nokavējāt. Ko, Grigorij, pie jums, kā dzird, esot kāzas?

—    Kāzas.

—    Bet ko tu … tā? — tēvocis Koja pajautāja, pēc Grišas balss nopratis, ka viņam, kā redzams, šīs kāzas nav pa prātam. — Tātad neesi apmierināts? Vai zini ko … Uzklausi mani, vecu vīru: tādās lietās labāk nebāzt degunu. Meiča nobriedusi, viņai vīrs vajadzīgs. Tas arī viss!

Griša un Serjoga skatījās uz tēvoci Koju un brīnījās: galīgi skaidrā — un runā ar viņiem saprotamā valodā. Varbūt kjuvis rāmāks, kādreizējais jūrnieks beidzot saņēmies, pārstājis dzert.

Bezgalīgajos klejojumos pa aizjūras zemēm tēvocis Koja bija tik daudz pieredzējis, ka klausīties viņa stāstos —• ja vien viņš, protams, palika skaidrā — bija tīrais baudījums. Pēdējos gados tādi brīži gadījās aizvien retāk un retāk; varbūt iemesls tam bija trīsmēnešu ieslodzījums Saratovas cietumā, kur tēvocis Koļa bija nokļuvis savas nevaldāmās fantāzijas dēļ. Kā jau tāds, kam patīk sev piedēvēt neparastus veikumus, viņš reiz bija palaidis baumas, ka esot izgudrojis «naudas taisāmo» mašīnu. Lai šis jaunums vistaisnākā ceļā nonāktu pie ciema ļaudīm, viņš nodemonstrēja mašīnas darbību savai sievai. Jau laikus samainījis rajona krājkasē desmit rubļus pavisam jaunos, vēl apgrozībā nebijušos pieckapeiku gabalos, uzrāpics uz krāsns un nobrīdinājis sievu: «Oriška, pienāc nu l»ii' krāsns, savīkšies, tev būs jāsalasa nauda!» To sacīdams, viņš sācis grabināties ap kaut kādiem dzelžiem, tad <ilskanējusi čirkstoņa un klaudzoņa, un pārsteigtās Orišk.is acu priekšā kuldā sākušas birt pieckapeikas. Pēc stundas viss ciems zinājis par tēvoča Kojas izgudrojumu. I et vēl pēc stundas viņa mājā ieradies milicis. «Naudas laisāmo» mašīnu viņš, protams, neatradis, taču tēvoci Koļu drošības labad arestējis un aizvedis uz rajonu. No turienes viņu pārsūtījuši uz Saratovu uz iepriekšējā ieslodzījuma vietu, kur tēvocis Koja arī aizvadījis minētos trīs mēnešus. Atgriezies mājās, sācis pār mēru dzert. Turklāt viņā bija pamodusies nepārvarama pravietošanas tieksme. Piedzēries viņš allaž gribēja būt Jaudīs. It īpaši tēvocim Koļam patika patērgāt ar jaunatni, pamācīt to dzīves gudrībā. Reizēm atnācis uz skolu — uz turieni viņš aizstaigāja visai bieži—.stādījās priekšā kā lektors, kas atsūtīts uz Zavidovu no pašas Maskavas, un sāka melst tādas blēņas, ka klasē visi locījās aiz smiekliem, bet apjukusī skolotāja sarkdama un bālēdama nezināja, ko iesākt, kā aizvadīt «lektoru». «Roma,» viņš mēdza teikt, sabužinājis jau tā saslējušās, iesirmās malu šķipsnas, «Roma, bērniņi, tie ir divi krusti. Pirmais krusts ir…» Kāpēc Roma ir divi krusti, skolēni no tēvoča Koļas «lekcijas» tā arī nesaprata, jo viņam, tiesa gan, nekad to neizdevās nolasīt līdz galam. Atjēgusies skolotāja skrēja pēc direktora. Direktors, milzīga auguma bezgala labsirdīgs cilvēks, kam piemita neikdienišķs spēks, saņēma tēvoci Koju aiz padusēm un tādu pavisam padevīgu klusēdams pagrieza ar seju uz durvīm un kā nogrēkojušos skolnieku aizveda uz savu kabinetu. Tur tad viņi arī izskaidrojās, — bet, kā tas notika, to skolēni nezināja. Kādu nedēļu tēvocis Koja skolā nebija redzams, taču pēc tam viņš ieradās atkal, un jautrās izdarības, skolēniem par milzīgiem priekiem un skolotājiem par lielu nepatiku, atkārtojās.

Jā, apbrīnojams cilvēks ir tēvocis Koļa! Bērni, «izņēmuši» Gorkiju, bija pilnīgi pārliecināti, ka rakstnieks ar Čelkašu domājis tēvoci Koļu, kuru bija saticis savu klejojumu laikā kādā Melnās jūras ostā, varbūt tajā pašā Odesā, kur tēvocis Koļa bijis ne vienu reizi vien. Starpība bija tikai tā, ka tēvocis Koļa nekad nezaga. Tiesa, viņš varēja padelverēties, kā tas reiz bija noticis jau pirmsrevolūcijas laikā kādā nelielā miestiņā Saratovas pusē.

Paslaistījies pa tirgus laukumu un pārliecinājies, ka tur neviena no pazīstamiem nav un tātad nav arī nekādu cerību salāpīt paģiras, tēvocis Koļa noteiktiem soļiem devies uz traktieri. Apsēdies pie galdiņa, ar acīm pamājis apkalpotājam, pasūtījis karbonādi un glāzi degvīna. Atri visu nosukājis un pasūtījis vēl. Dažos mirkļos ticis galā arī ar otru porciju, piecēlies un pavisam mierīgi, kā jau cilvēks, kas nupat paveicis cēlsirdīgu darbu, devies uz durvīm. Apkalpotājs kādu brīdi skatījies viņam pakaļ: kas tam cilvēkam lēcies? Varbūt aizmirsis, ka jāsamaksā, varbūt tūlīt pat atcerēsies, griezīsies atpakaļ, atvainosies un bāzīs roku kabatā pēc naudas maka? Viņš noteiks «gadās jau» — un tas arī būs viss. Taču tēvocis Koļa ir nedomājis griezties atpakaļ. To redzēdams, traktiera apkalpotājs skaļi uzsaucis: «Ei, kungs, bet kas jūsu vietā maksās?» Šie vārdi sasnieguši tēvoča Koļas ausis, kad viņš jau bijis uz lieveņa pēdējā pakāpiena. Tēvocis Koļa apstājies, izlikdamies dusmīgs un tēlodams neizpratni. «Kas par lietu? … Ak jā,» viņš nevērīgi noteicis. «Jāsamaksā taču… Vienu acumirkli! Mazliet pagaidiet. Es tūlīt!» Viņš atgriezies traktierī, apstājies pie durvju stenderes un niekodamies sācis griezt iedomāto telefona rokturi. Kādu laiciņu pagriezis un piesmakušā balsī sācis runāt: «Vai tā ir Londona?… Ļo-oti labi! Jaunkundz, dodiet, lūdzu, karaļa dzīvokli!… Labi, labi… Vai karalis? Jūsu majestāte, labdien! Jā, jā, tas esmu es, pilnīgi pareizi, tēvocis Koļa: tātad tomēr atcerējāties jūrnieku? Redzat, jūsu karaliskā augstība, tēvocis Koļa ir nodzēries. Esiet tik labs, izsūtiet červoncu . .. Nē, vairāk nevajag, vienu červoncu. Pazemīgi pateicos!» Tēvocis Koļa pagriezis neesošo rokturi vienreiz pa labi, otrreiz pa kreisi, tad piegājis pie apkalpotāja, kas bijis galīgi apstulbis no visa redzētā, un pieklājīgi noteicis: «Neuztraucieties, draudziņ, nomierinieties, drīz jūs saņemsiet savu naudu. Ar visu dzeramnaudu, protams. To jums saka tēvocis Koļa, slavenais jūrnieks!»

Apkalpotājam tomēr ar šo solījumu bijis par maz. Viņš izskrējis uz lieveņa un sācis saukt apakšiecirkņa uzraugu. Tēvocis Koļa tikmēr paguvis aizlavīties garām un tajā brīdī, kad kārtības sargs pieskrējis klāt, jau stāvējis laukuma vidū, milzīgā peļķē. Apakšiecirkņa uzraugam, protams, nav gribējies sabrist zābakus, un viņš nolēmis pagaidam uzsākt ar tēvoci mierīgas pārrunas. «Pa labam lūdzu, lien laukā, mīlīt!» viņš sācis. «Bet kāpēc?» tēvocis Koļa nesatraucamā mierā pajautājis. «Izlien laukā, tad <irī uzzināsi, kāpēc.» — «Bet ja es nelīdīšu?» tēvocis Koļa miermīlīgi apvaicājies. «Izvilksim ar varu!» — «Laipni lūdzu, esiet tik labs,» ne jau velti tēvocis Koļa bija klaiņojis pa pasauli, viņš taču bija apguvis pieklājīgu izturēšanos pret cilvēkiem un pret varas pārstāvjiem it īpaši. «Kā jūs sauc?» uzraugs pajautājis, vilkdams no kabatas laukā kādu grāmatiņu. «Tēvocis Koļa!» jūrnieks atsaucies. «Es jautāju — kāds uzvārds?» — «Uzvārdu esmu aizmirsis, nu galīgi neatminos, dieva vārds!» — «Jo tev pasaku, beidz izlikties par muļķi, pašam būs sliktāk!»— «Kur nu vēl sliktāk: stāvu līdz ceļiem netīrā ūdenī, bet jūs uz sausa krastiņa. Starp citu, pie ūdens esmu pieradis, desmit gadus, var teikt, pa jūrām esmu nobraucis …» — «Tātad nelīdīsi laukā?» — «Nebūt ne, priekšnieka kungs!» — «Nu, tu man skaties, rīt stāvēsi uz ceļiem manā priekšā, piedzērušo jūrnieciņ.» — «Nebūt ne, priekšnieka kungs, tēvocis Koļa neviena priekšā uz ceļiem nav stāvējis, pat lielkunga Jagodnova priekšā ne, ķad biju pie viņa, rīkļurāvēja, par kalpu. Uz kāda pamata lai mestos ceļos kārtības sarga priekšā, viņš taču vienmēr stāv vājo pusē?» Vai nu pēdējie tēvoča Koļas vārdi bija ietekmējuši uzraugu, vai ari tas, ka apkārt strauji sākuši pulcēties jautri dīkdieņi, kuri acīmredzot bijuši tēvoča Koļas pusē, vai arī galu galā viņā bija pamodusies humora izjūta, taču viņš sācis smieties, atmetis ar roku un gājis prom. Jau iztālēm uzsaucis apmulsušajam apkalpotājam: «Bet tu, mīļais, pats uzmani savu klientūru! Sacēli traci par niekiem, kādu piecdesmit kapeiku dēļ!» Vārdu sakot, šis notikums beidzies tēvocim Koļam labvēlīgi. Par nelaimi, ne jau visi cilvēki apveltīti ar humora izjūtu. Ja tēvocis Koļa to zinātu, viņš būtu veicis «izskaidrošanas darbu» un ieteicis savai mēlei vairāk atrasties aiz zobiem, un arī pats bieži vien rīkotos piesardzīgāk …

Varbūt tēvocis Koļa patiešām kļuvis prātīgāks? Lai tur vai kā, patlaban viņš bija nopietns. Tumšie, plānie mati sasukāti, pat nelīdzens celiņš pāršķirts no kreisajiem deniņiem līdz pakausim. Serjoga un Griša raudzījās viņā un juta, ka viņiem tēvocī Koļā kaut kā pietrūkst. Dīvaini gan: cilvēks skaidrā prātā, saprātīgs, runā sakarīgi, bet kaut kā pietrūkst. Kā gan? Vai tiešām viņa agrāko dzēruma dīvainību?

—    Tēvoci Koja, es atcerējos jūsu naudas taisāmo mašīnu. Kāpēc jūs to visu izdomājāt? — Serjoga pēkšņi pajautāja.

Tēvocis Koja ilgi klusēja. Tad paskatījās uz Serjogu un ar rāmu pārmetumu balsī pateica:

—    Muļķis tu esi, Serjoga, kaut arī students. Nenieka tu vēl dzīvē nesaproti. — Viņš atkal ilgi klusēja, par kaut ko domādams. — Kā tev šķiet, kāpēc ļaudīm vajadzīgas pasakas? Tu klusē? Bet vēl prasi par naudas taisāmo mašīnu … Ak tu, cālēn!

Un aizgāja no skolas, vairs nebildis ne vārda.

Serjoga un Griša pieklusuši vēl kādu brīdi stāvēja zāles vidū. Tad kā norunājuši arī viņi devās uz durvīm.

Pār upi viņi pārcēlās nelielā laivelē, kas bija izdobta no apses bluķa. Pa šauru, jau aizaugušu taciņu aizkļuva pie Jerikas, Balandas vecupes, kur agrāk labprāt bija nākuši pasēdēt. Iekārtojušies zem vilku kārkliem un neko nedomādami, viņi klusēdami skatījās ūdenī. Te ritēja sava dzīve. Un tika svinētas savas kāzas. No visām pusēm atgrūzdamās ar pleznainajām pakaļkājām, acis izvalbījušas cita pakaļ citai uz krastu peldēja lielās zaļās vardes. Trīsdesmit trešajā gadā izbadējušies cilvēki tās visas bija apēduši, taču tagad tās atkal bija savairojušās. Vardes vēl nebija savedušas kārtībā savu kori, taču daudzām vaigos jau bija redzami pūšļi — kāzu dūdas. Skaņas «kvārks, kvārks», ko izdeva ne īsti līgavaiņi, ne īsti līgavas, sākumā bija dzirdamas tikai vietumis, pamazām tām pievienojās citas, līdz viss kopā jau atgādināja rāšanos, kur par atbildi uz «kvārks» gan še, gan tur bija dzirdams: «Un kā-ā-da pati, kā-ā-da?» Un tad skaņas apvienojās, sajaucās un radās koris — briesmīgi nesaderīgs, cilvēka ausij netīkams, taču savdabīgs, savā ziņā vienīgais, tāds, kas varēja būt tikai vardēm un nekam citam. Atskanēja viegli ūdens šļaksti, kurkstēšana kļuva stiprāka, niknāka, negantāka. Ūdens sāka burbuļot un vārīties kā pēkšņas lietus gāzes laikā. Izcēlās neiedomājams jūklis.

—    Laikam ari auro «rūgts», riebekles! — Griša noteica un noskurinājās, jo visu viņa būtni bija pārņēmis riebums. — Iesim no šejienes prom, Serjoža!

Serjožam nebija saprotamas biedra izjūtas, viņam pašam patika šī varžu jezga. Viņš pierunāja draugu palikt, Griša uzvilka žokejcepuri pāri ausīm un pagriezās uz sāniem.

Drīz vien nogurums pieveica gan Grišu, gan Serjogu, kas ar muguru bija piespiedies draugam klāt. Viņi abi aizmiga. Pirms apgulšanās Serjoga savus svārkus bija pakāris vilku kārkla zarā. Un viņš pamodās tāpēc, ka šķita — kāds piezadzies un klusi noņēmis svārkus. Viņš atvēra izbaiļu pilnās acis un ieraudzīja Feņu. Viņa sēdēja, aptvērusi ar rokām ceļgalus, ar zodu atbalstījusies pret tiem. Serjogas tumšie svārciņi sedza viņas noslīgušos plecus, kas izskatījās dīvaini šauri.

—    Guli, guli. Drīz būs rīts, — viņa pačukstēja Serjogam. — Filips Ivanovičs nolūza, guļ kā nosists. Es klusītiņām izlavījos no mājas un gāju jūs meklēt. Guliet, bet es pasēdēšu jums blakus. — Feņa sakārtoja svārkus, aizpogāja vienu pogu un ar piedurknes galu domīgi pieskārās sejai.

Arī varžu kāzas, kā redzams, uz rīta pusi bija sākušas pierimt. Kurkstēšana kļuvusi vājāka, tai vairs nebija nesenās vētrainības. Kā šķiet, tādi svētki nevar ilgi turpināties. Tiem bija par garu pat šī īsā maija nakts.

4

Leontijam Sidorovičam un Agrafenai Ivanovnai bija septiņi bērni. Feņa — vecākā no tiem, pirmdzimtā, un viņai, kā jau tas laukos mēdz būt, vecāku maiguma tika vismazāk. Iespējams, ka sākumā lutināja arī viņu, taču Feņa neatceras, kad tas bijis. Viņa jau sešu gadu vecumā kļuva par mātes galveno palīgu. Atskaitot Grišu, pārē- <

jiem pieciem brāļiem un māsām viņa bija aukle, un gadu no gada atkarībā no tā, kādā secībā bērni nāca pasaulē, tos. citu pēc cita bija auklējušas Feņas rokas. Kad no caurejas, šarlaka vai kādas citas kaites bērni mira, Agrafena Ivanovna, mazliet paraudājusi, klusi sacīja, kā sevi mierinādama: «Dievs aizsauca.» Feņa ne tikai ņēmās ar mazuļiem, viņai bija vēl daudz visvisādu citu darbu. Septiņu gadu vecumā uz meitenītes stiprajiem pleciņiem nogūlās nēši ar diviem spaiņiem — ne jau rotaļu spainīšiem, bet īstiem, kuros, tiesa gan, ūdens bija tikai līdz pusei.

Citkārt viņa stiepj ūdeni no akas, bet sirsniņa tā vien dauzās steigā un bailēs, mugura līkst, vai pušu lūzdama.

Agrafena Ivanovna sasit rokas, baras: «Turpat vai pilni?!

Vai tu prātā esi jukusi, Feņuška!» Bet pati jūtas varen apmierināta, ka nevajadzēs iet pēc ūdens, ka beidzot viņai radies palīgs. Skaidri samanījusi prieku mātes balsī, Feņa skrien pie šūpuļa, izņem no tā bērnu, aizvāc slapjos autiņus, satin sarkano augumiņu sausos, tikko no krāsns noņemtos; atkal ieliek bērnu šūpulī un, atdarinādama māti, savā sīkajā balstiņā sāk dziedāt:

Migu, migu, miedzi ciet,

Sen jau laiks tev gulēt iet.

Bērns aizmieg, bet Feņa jau skrien pie lielās koka muldas, pār kuru mutuļo lēto veļas ziepju smirdīgie garaiņi. Uz grīdas slienas kreklu, bikšu un kleitu kaudze. Māte paguvusi to visu tikai pavirši pārmazgāt, bet Feņai jāpabeidz mazgāšana un jāizkar šīs lupatas pagalmā uz zedeņiem un auklām. Pēc tam — sakņu dārzi, kartupeļu, gurķu, biešu, tomātu ravēšana un laistīšana; viņa stiepj spaini pēc spaiņa pa stāvajiem pakāpieniem no upes, kamēr galīgā nespēkā pakrīt, un māte, to redzēdama, galu galā nosaka: «Ej, meitiņ, atpūties, mana dūšīgā strādniece! Es nu pati pabeigšu.»

Pēc tam nāca klāt skolas rūpes, Feņai īpaši patīkamas un prieka pilnas — vai veselu pusi dienas viņa tika vaļā no autiņiem, nēšiem un veļas, kas nekad nav izmazgājama. Māte tikai pūta un vaidēja, un dusmīgi saknieba lūpas; vai viņi pusdienoja, vai ieturēja vakariņas, viņa arvien uzsāka savu veco dziesmu. «Man vairs galīgi nav spēka, tēv,» Agrafena Ivanovna griezās pie vīra, taču Feņa zināja, ka šie vārdi domāti viņai, «taisni rokas nolaižas. Cik ilgi es tā viena un viena lai plēšos pa māju? Jūs taču esat vesela varza!» Bet, kad Feņa reiz taisījās braukt uz pionieru nometni, māte galīgi sadumpojās: «Nelaidīšu! Tas jau nu nenotiks! Vai tu re, ko sadomājusi, palaidniece! Tu tur slaistīsies pie ugunskura, bet viss sakņu dārzs vienās čigānietēs, tāpat usnes un dievkrēsliņi saauguši pāri galvai. Ko es viena iesākšu ar tām nezālēm!» — un viņa iebelza pa pakausi Grišam, kas nejauši bija gadījies tuvumā.

No pionieru nometnes vajadzēja atteikties. Sagaidījusi Raibaļu un iedzinusi to laidarā, Feņa vakaros klusiņām skrēja uz upi. Tur, aiz upes, tieši iepretī tai vietai, kur viņa saskumusi sēdēja, dega liels ugunskurs un pazīstami zēni un meitenes lēkāja ap to. Viņi smējās, tad sāka dziedāt. Dziedāja par gardu gardiem kartupeļiem un par vectētiņu Ļeņinu, kuram daudz, daudz mazbērnu, un neviens no tiem negrib nomirt citādi kā vien kaujās un nekur citui kā uz pasaules barikādēm, dziedāja ari par lokomotīvi, kurai pietura vienīgi komūnā, par karogu, kurš deg un kvēlo kā mūsu asinis, un par daudz ko citu, kas satrauca Feņas iztēli. Aiz dziļa sarūgtinājuma iešņukstēdamās, viņa skrēja uz mājām un uzlīda siena pantā, kur pa vasaru gulēja; taču viņa vēl ilgi nevarēja aizmigt. Ari laizdamās miegā, viņa aizvien vēl dzirdēja tālās balsis: «Simtiem kareivju jaunu no Budjonnija pulkiem rīta agrumā izlūkos jāja.» Viņai sapņos rādījās šie jaunie kareivji, un to vidū bija arī viņa, Feņa, un Avdejs Maksimovs, iesaukts par Balto savu gaišo cirtu dēļ, — viņš bija blakus un nez kāpēc visu laiku turēja Feņu aiz rokas, — un vēl tur bija Maša Solovjova, Feņas draudzene, un nez kādi citi zēni un meitenes, kurus viņa nepazina, bet it kā bija kaut kur redzējusi. Ap četriem rītā māte Feņu modināja — vajadzēja aizdzīt uz ganāmpulku tikko izslaukto Raibaļu. Ai, kā negribējās celties! Taču Feņa cēlās, pa ļodzīgajiem trepju šķērskokiem kāpa zemē un samiegojusies gāja govij pakaļ, kaut gan tā pati labi zināja, uz kurieni jāiet.

Pēc trešās klases skolu vajadzēja pamest, turklāt uz visiem laikiem. To panāca Agfafena Ivanovna, kurai patiešām bija grūti tikt galā ar lielo ģimeni.

— Lai Griša mācās. Viņam tas vairāk noderēs, — māte sacīja.

Feņa lūdzoši skatījās uz tēvu, viņa domāja, ka tēvs aizstāvēs, taču Leontijs Sidorovičs klusēja, tikai nokrekšķējās un skaļi izšņauca degunu — tā viņš darīja vienmēr, kad nebija ar kaut ko apmierināts, — un izgāja pagalmā. Viņam bija žēl meitas, taču arī mātei taisnība: viņa nevar viena tikt galā ar mājas darbiem. Turklāt ar tēva izstrādes dienām vien nepietiks, lai uzturētu tik lielu ģimeni: tātad ari Feņai jāsāk iet kolhoza darbā. Ielīdusi nojumē un klusībā paraudājusi, viņa otrā rītā ielika lakatā divas vārītas olas, gurķi un gabalu rupjmaizes, sasēja to visu sainītī un devās uz tīrumu, uz kuļamvietu, kur turpinājās iekavētā holhoza kviešu kulšana. Ar izbrīnu un prieku Feņa tur ieraudzīja Mašu Solovjovu, kura arī bija pametusi skolu, starp citu, kā liekas, bez īpašas nožēlas: Maša, visādi citādi nadzīga meitene, pret skolas zinībām bija bezcerīgi kurla, tās viņai nepadevās, un tas atklājās jau pirmajā klasē, kurā viņa aizķērās divus gadus. Uz ceturto klasi Mašu nepārcēla, bet palikt vēl vienu ziemu trešajā klasē viņa pati negribēja. Saņēmusi kāvienu no tēva, viņa jautra un bezrūpīga devās uz tīrumu palīdzēt pieaugušajiem pie kulšanas. Tur viņa ari satika Feņu, un abām kļuva priecīgāks prāts.

Trīsdesmit trešajā — bada gadā Ugrjumovu ģimenei bezFeņas būtu klājies plāni. Leontijs Sidorovičs bija nomocījies līdz pēdējam, un, kā tas nereti gadās ar vīriešiem, pirmais zaudēja dūšu. Viņš apsēdās uz lieveņa kāpnēm, saķēra rokās galvu un iegrima rūgtās domās: kur lai iet, kam lai prasa, ja visi tup bez maizes kumosa? Tieši tajā brīdī ieradās viņa vecākā meita Feņa ar slapju maisu pār pleciem. Viņa nometa maisu no sāpošās muguras zemē, piegāja pie tēva, ar plaukstām pacēla viņa galvu un ar savām zilajām acīm ielūkojās viņam sejā. Feņai bija dīvainas acis: vai tas bija mazs vai liels prieks, tās staroja zilas, zilas kā pavasara debesis; tiklīdz viņa satraucās, acis tapa tumšas un šķila gandrīz vai melnas; bet, kad Feņa dusmojās, viņas acis kļuva niknas, it kā nokaita līdz baltkvēlei. Tobrīd viņas acis bija taisni vai debesu zilumā. «Vai re … ēdamo atnesu, tēt!» viņa noteica un izbēra pie tēva kājām gliemežvākus. Kopš tas dienas Feņa gāja uz upi katru rītu. Viņa bija spēcīga, prata labi peldēt un nirt, tādēļ uzmeklēja gliemežvākus gandriz vai upes vidū, paša dzijumā, jo krasta tuvumā to vairs nebija — visus bija salasījuši citi ļaudis. Drīz vien šajā darbā viņai gāja līdzi ari Avdejs. Kopā ar viņu darbs veicās vēl labāk. Viņš nira ar galvu uz leju un ilgi ņēmās pa ūdeni, dibengals vien vidēja virs ūdens kā pīļtēviņam. Satvēris lielu gliemežvāku, viņš to svieda krastā, kur Feņa tūdaļ iemeta guvumu maisā. Kad Avdejs bija noguris, viņu nomainīja Feņa.

Reiz viņi nira kopā, un tur, zem ūdens, Avdejs nejauši ar roku pieskārās pie Feņas krūtīm, izbijies atrāvās nost, iznira un peldēja malā. Tad krastā izpeldēja ari Feņa un viņi abi kādu laiku sēdēja klusēdami, viens uz otru neskatīdamies. Pēc tam viņi atkal peldēja pēc gliemežvākiem, taču Avdejs tagad nira krietnu gabalu tālāk.

Rudenī krustmāte Avdotja aizveda Avdeju Balto uz lielu pilsētu — pie vecākās māsas. Viņš aizbrauca, neatvadījies no Feņas. Viņš gluži vienkārši nezināja, ka no kāda vispār jāatvadās. Aizbrauca — un cauri. Zavidovā

neviens pat nepamanīja, ka nav vairs Avdeja Baltā. Daudzi tajā laikā pameta savas dzimtās ligzdas.

Drīz pēc viņa aizbraukšanas Feņa pajautāja:

—    Māt, vai Avdejs mums rada?

—    Kā tad. Tu viņam esi krustmeita.

—    Tātad viņš ir mans tēvocis?

—    Nu jā.

—           Bet kā tad tā? Viņš tikai gadu vecāks par mani — un tēvocis?

—    Gadās arī tā, meit. Kāpēc tu tā jautā?

—    Tāpat vien …

Gadi skrēja. Sāka piemirsties arī briesmīgais trīsdesmit trešais. Trīsdesmit piektajā Feņa iestājās komjaunatnē. Un tagad bija pagadījies viņš, Feņas izredzētais, uzaudzis Aizvolgas stepēs: tiklīdz viņš pārnāca no armijas, viņu no apgabala atsūtīja uz šejieni. Tas notika tad, kad Agrafena Ivanovna arvien biežāk un biežāk biedēja meitu:

—           Tikmēr sēdēsi, dumā, kamēr aizlaidīsi garām visus preciniekus, paliksi vecās meitās, kam tad būsi vajadzīga! — Un, kā kaut ko nojauzdama, dusmīgi piemeti nāja: — Bet to maitas gabalu aizmirsti!

—     Par kuru tu runā, māt?

—           It kā tu nezinātu! Ja atbraifks — pāri slieksnim nelaidīšu! Tādi puiši apkārt luncinās, bet viņa …

—    Kādi puiši? Kur tu viņus esi redzējusi?

—           Bet Filips Ivanovičs? Vai tad neder? Paskat, cik cienīgs! Un izglītots, kazi, nav mums līdzinieks.

—     Un, ja nav mums līdzinieks, tad nevajag ar!

—     Kas vēl nebūs? Kur gan tu atradīsi tādu precinieku!

Kādu vakaru Filips Ivanovičs piesitās Feņai, kad viņa

gāja uz komjauniešu sapulci. Pēc tam meklēja katru miju brīdi, lai būtu viņai blakus. Viss beidzās ar kāzām.

«Kāzas .. .vīrs?!»

Feņa noskurināja plecus, kā nesen to bija darījis brālis Griša. Feņa saprata, ka uzkavēties te, pie Jerikas, viņai nevajadzētu, kuru katru brīdi Filips Ivanovičs var pamosties — ko viņš par Feņu nodomās? Jo tam, kas noticis, kā redzams, bija jānotiek — tāds liktenis. Bet, ja jau tā, viņa prātoja, mīlēšu, lološu, aptekāšu viņu, manu dārgo, manu izredzēto, manu vienīgo, lai visi puiši viņu apskauž,

lai arī Avdejs, kad atbrauks paciemoties, paskatās, cik laba sieva esmu!

ŠI doma uzmundrināja Feņu. Viņa steigšus piecēlās, ar Serjogas svārkiem apsedza aizmigušos puišus un skriešus devās uz mājām, klusībā domādama: «Ka tikai Filips Ivanovičs nebūtu pamodies! Ka tikai nebūtu pamodies, tad viss būs labi. Viss, viss būs labi!»

Serjoga un Griša pamodās no skaļa plunkšķa un diktām Aprīļa lamām, — atgriezies no kāzām, viņš bija nolēmis pārbaudīt tiklus, ko aizvakar bija izmetis Jerikā, kur netrūka ne līdaku, ne karūsu, ne līņu, ne raudu, kuras te bija aizķērušās pēc paliem. Aprīlis nebūtu steidzies pārlūkot tiklus, ja viņam gadītos kāds cits iegansts, lai atkal varētu iegriezties mājās, kur droši vien turpināsies kazu dzīres. Lai kā viņš mocījās, nekā kaut cik jēdzīga nevarēja izdomāt. Palīdzēt varētu vienīgi zivis, taču tās vajadzēja izņemt no tīkliem, ja zivis būs iedomājušās tur ielīst.

Zivis to nebija iedomājušās. Divos pārbaudītajos tiklos spurojās tikai viena raudiņa. Visas cerības saistījās ar trešo tiklu, taču tas ar apakšējo malu bija aizķēries aiz kādas siekstas. Tā nu Aprīļa plāni bezcerīgi bruka kopā. Vispirms viņš izlamājās, kā nākas, tas viņu iedvesmoja, un tad ķērās pie darba, ko diez vai varētu saukt par saprātīgu. Neveiksmīgais zvejnieks ir nedomāja apskatīties, mierīgi visu apsvērt un atmudžināt nelaimīgo tīklu, bet, izstiepis kaklu kā vanags un plēsīgi atņirdzis zobus, metās to plosīt, plēsa pa posmiem un nikni meta krastā. Tā nebija pirmā reize, kad Aprīlim pietrūka pacietības un kļuva žēl kādu desmit minūšu, lai izglābtu savus zvejas rīkus. Vēlāk viņam pietiks gan izturības, gan centības, lai cauru ziemu no rīta līdz vēlai naktij sēdētu un sietu jaunu tīklu: ir gan dīvaina daba dažam labam krievu cilvēkam!

Puiši zināja šo Aprīļa īpatnību, tāpēc ieteica:

—    Būtu labāk atpiņķējis tīklu, tēvoci Artjom. Kāpēc tas jāposta?

—    Ne jau tikls mani, bet es to esmu iztaisījis, — Aprīlis atbildēja, ar vēl lielāku niknumu turpinādams savu darbošanos.

—    Iesim uz mūsmājām, tēvoci Artjom! Tur droši vien kāzas turpinās, — Griša ierosināja.

—    Zināms, ka turpinās. Tikai, edz, mani no turienes var patriekt ratā. Var taču, kā tu domā? — Aprīlis vaicāja.

Izrāvis pēdējās tīkla paliekas no ūdens un aizmetis tās tēlu baltajos vītolos, Aprīlis sāka aši irties uz krastu. Piestājis malā un izkāpis no laivas, viņš sasveicinājās:

—    Nu sveicināti, špicbuki! Tad ejam, vai?

Viņi jau bija tikuši pāri upei, jau tuvojas mājai, kad vecais vīrs pēkšņi apstājās un paziņoja:

—    Neiešu, zēni! Jūs ejiet, bet es…

Griša ņēmās Aprīli pierunāt, un arī Serjoga palīdzēja viņam. Taču večuks kategoriski atteicās. Studenti neredzēja to, ko bija paguvis pamanīt viņu ceļa biedrs: aizsteigdamies viņiem priekšā, Ugrjumovu sētā ielavījās Piška un Tiška.

—     Jūs ejiet, bet es došos atpakaļ pie saviem tīkliem,— vecais vīrs noteica un ašu soli devās uz upi.

Serjoga un Griša saprata, kas viņiem šādā gadījumā darāms.

Drīz vien viņi jau atkal sēdēja pie Jerikas, cienāja Aprīli ar paštecināto, ko bija nočiepuši no kāzu galda, bet viņš tos — ar makšķernieku un mednieku stāstiem, kas laika ziņā attiecās uz sen pagājušiem gadiem, tas ir, uz tiem gadiem, kad vecais Aprīlis bija nevis vecs vīrs, bet pavisam jauns puisis, kad pasaulē gan meži bija biezāki un upes dziļākas, gan zāle kuplāka un arī cilvēki tādi, ka nevar ne salīdzināt ar tagadējo audzi — nu spēkavīri kas spēkavīri, un kad, skaidrs, arī dažādu brīnumu bija daudz vairāk nekā tagad. Serjogam un Grišam, protams, bija grūti tam noticēt, taču viss, ko Aprīlis stāstīja, bija tīra patiesība, ne jau velti pirms katra jauna stāsta viņš dedzīgi meta krustus un tikai tad sāka.

—     Ņemsim kaut vai līdaku, — vecais vīrs runāja, tīksmā labsajūtā piemiedzis acis, turklāt ar savu lielo, jau kopš bērnības baku rētām izraibināto degunu it kā ostīja smaržīgo maija gaisu. — Jā, līdaku. Jūs laikam domājat, ka tā ir radījums bez smadzenēm, ka tai nav prāta? Nekā nebija! Paklausieties tikai, ko es jums pastāstīšu par viņu — šo blēdi ar asajiem zobiem…

Virs meža pacēlās saule, uz kādu brīdi apžilbinādama gan stāstītāju, gan klausītājus, kuru sejās jau aizlaikus vīdēja smaids, tāds smaids, kāds parasti ir cilvēkiem, kas sagatavojušies klausīties mednieku stāslos: sak, zinām jau, zinām, ka tu pat vilku izmelosi no meža ārā, taču pūt vaļā, stāsti, klausīties tik un tā ir interesanti!

No Serjoga un Griša, ne arī kāds cits, kas būtu gadījies viņu vietā, nevarēja zināt kādu visai svarīgu apstākli: viņi nezināja to, ka ne mednieki, ne makšķernieki nekad nemelo. Ja ari viņiem gadās pavēstīt kaut ko tādu, kam grūti, pat neiespējami noticēt, tad vainīgs te raksturs, jo tas medniekam un makšķerniekam nav tāds kā parastiem cilvēkiem. Liela tāda, ka visniecīgākā veiksme mežā, stepē vai uz upes, veiksme, kas tomēr retumis atgadās gan medniekam, gan makšķerniekam, turpmāk viņa stāstos pieredz apbrīnojamas pārvērtības, kad kaut kur meža norā nošautais zaķēns drīzumā pārtop par vecu vilku, bet mazītiņa raudiņa vai jugliņš, kas noķerts upē, — par piecus kilogramus smagu salati, bet kāda cita nedzirdēls panākums katrā ziņā tiks piedēvēts pašam stāstītājam, un tas arī viss. Kā redzat, no meliem te nav ne smakas. Būtu Serjoga un Griša to zinājuši, viņi nesavilktu lūpas ironiskā smīnā, kad Aprīlis bija pati nopietnība. Viņš pat iebāza roku kabatā, lai izvilktu tabakas maku, tik ļoti viņu bija pārņēmušas atmiņas.

—    Reiz mēs abi ar Kolimagu — viņš tikai kādus piecus gadus jaunāks par mani —, reiz mēs abi devāmies uz Gulbju ezeru vēl tumsiņā, govis vēl nebija izdzītas ganos, tas tālab, lai atrastu pīles vēl uz ūdens, — saulei lecot, tās lido uz tīrumiem baroties. Apsēžamies pie kāda celmiņa, klusējam, gaidām, kad izklīdīs migla, jo tās dēļ nevar ne vella redzēt, migla balta kā piens. Dzirdam: kaut kas klusiņām pēkšķ un šļakstinās pa ūdeni. Piles. No rīta vēss, rasa, aiz nepacietības sākam drebināties, nez no kurienes vēl uzradās odi — augusta beigas, bet šie klāt. Odi mūs kož tavu košanu, taču ne izlamāties, ne uzbliezt ar plaukstu, lai tos, nolādētos, nosistu, nedrīkst: aizbiedēsim medījumu. Klusējam. Gaidām. Veselu stundu, kazi, nosēdējām, kamēt migla kaut cik paklīda. Ieraudzījām pīles. Tā lēnām tās izpeld no grīšļa uz pašu ūdens klajuma vidu. Priekšā pīļtēviņš, aiz viņa trīs pīļu mātītes, tad — plīkšķēs, lauči, nirējpīles un vēl šādas tādas sīkākas. Kaut kas ap duci. Mēs, saprotama lieta, mērķējām uz lielajām. Izšāvām reizē. Kad dūmi izklīda, redzam: divas pīles guļ uz ūdens ar vēderiem uz augšu, bet trešā kaut kā sāniski peld tām apkārt, ar vienu spārnu peras pa ūdeni un pēkšķ. Kolimaga nometa bikses un kreklu — aizpeldēja pakaļ. Pievāca nošautās, ķērās klāt ari aizšautajai. Velk un jūt, ka pile itin kā būtu aiz kaut kā aizķērusies. Atvilka tomēr

pie krasta un pasauca mani palīgā. Kas tie, saka, par brīnumiem? Sākām vilkt divatā un pie paša krasta ieraudzījām — līdaku. Tāda varen liela ar zobiem ieķērusies pilei kājās un velk uz savu pusi, tā teikt, gluži kā suns. Mums vajadzēja ar laidi zvelt tai pa pauri, bet mēs apjukām, no pārsteiguma zaudējām dūšu: bieži vis negadās tā. Un ko gan jūs domājat? Sī mūs pārspēja viltībā, izrāva pīli, ko mēs trijatā jau bijām paguvuši nobeigt. Izrava — un grīslī iekšā, ne miņas vairs no šās! Tā tik bija līdaka! Bet jūs sakāt…

Serjoga un Griša neko nesacīja. Viņi klausījās klusēdami un bija gatavi Aprīlim noticēt, jo cik reižu jau nebija dzirdējuši, ka līdakas nolaupa ne tikai meža, bet ari mājas pīles, un tās taču ir lielākas.

Nākamais bija stāsts par līdaku ilgo mūžu un par to, kādas vērtīgas mantas zvejnieki atrod tām vēderā. Lai galīgi izkliedētu šaubas, Aprīlis izvilka kabatas pulksteni un paziņoja zēniem, ka pirms gadiem trīsdesmit atradis to līdakas vēderā kopā ar garu sudraba važiņu. «Pagrozīju asīti uz vienu pusi, uz otru, un šis, tas ir, pulkstenis, saka iet, it kā nekas nebūtu noticis!» Uz beigām Serjoga un Griša noklausījās bēdīgu un drūmu stāstu par ilgu un nežēlīgu atriebību, ko viņš, Aprīlis, dabūjis pieredzēt no vilku bara par to, ka noķēris lamatās pašu barvedi. Piecus gadus no vietas ar saviem niknajiem uzbrukumiem tie apdraudējuši Aprīļa sētu, saplēzdami te aitu, te kazu, te teļu, te — kad nekas cits nebija gadījies pa ķērienam — suni. Un nav zināms, cik ilgi vēl būtu turpinājušies šie uzbrukumi, ja Aprīlis neattapis pāriet uz dzīvi cie- l ma otrā galā. Tā kā no jebkura stāsta — bēdīga vai jautra — saprātīgam cilvēkam jāizdara derīgi secinājumi, tad to bija izdarījis arī Aprīlis. Lai nu kā, bet kopš tā laika viņš esot galīgi atteicies no medību priekiem, apmainīdams tos pret citiem, mazāk bīstamiem — zvejas priekiem.

—    Kaut arī līdakai asi zobi, taču kāju tai nav: kūtī neielidīs un aitu neaizstieps, — Aprīlis vēl piebilda, redzēdams, ka zēni jau sākuši garlaikoties un skatās viņa pulkstenī nevis tādēļ, lai papriecātos par to, bet, lai uzzinātu, cik tas rāda. Negaidot viņš atzinās un, liekas, pavisam vaļsirdīgi: — Un žēl jau arī kļuva pīļu un zaķīšu. Aizšauju, pieeju šim, zaķītim, klāt, bet tas skatās uz mani tā

no sāniem ar lielu un melnu vēl dzīvu aci un nesaprot, kāpēc es viņam to esmu nodarījis. Reizēm krūtīs sirds vai stājās, trīcēt trīcēja — pats biju gatavs galu darīties tādas ļaunestības dēļ! Bet ar zivi citādi, asinis tai aukstas, varbūt lai nemaz tik gauži nesāp — zivs nekliedz, kad tai velk āķi no mutes laukā, reizēm velk ar visām iekšām… Nu labs ir, puikiņas, esmu jūs galīgi nokausējis. Paldies par cienastu, paglābāt manu veco muļķa galvu. Tad nu iešu! — pēdējos vārdus viņš pateica ar pūlēm, bija skaidri redzams, ka viņam negribas šķirties no zēniem. Taisnību sakot, ne jau iedzeršanas, bet kompānijas dēj viņš vakar bija ieradies kāzās. Un viņš negribīgi atkārtoja: — Tad nu iešu!

—    Uz kurieni tad tu iesi, tēvoci Artjom?

—           Uz kolhoza sakņu dārziem, Griša. Priekšsēdētājs uzgrūda kaklā šo ķēpu. Bet kāds no manis dārznieks? Pareizi saka tava māsa Feņa: deru tur tikai par putnu biedēkli. Taču jāiet ir. Kā nekā divas izstrādes dienas par katru reizi ieraksta…

Un, nepabeidzis sakāmo, viņš aizgāja — tāds garš, neveikls un, tāpat kā tēvocis Koja, Serjogam un Grišam neizprotams. Viņi vēl kādu laiku klusēdami turpat pasēdēja. Griša nevarēja tikt vajā no iztēlē radušās ainas: mirstošs zaķis un tā plaši ieplestā, muļķīgā un nevainīgā acs, kas veras mēmā neizpratnē.

Griša enerģiski pakratīja galvu un apņēmīgi piecēlās:

—    Ejam, Serļoga, trieksim šos ratā!

—    Kurus tad? — Serjoga nesaprata.

—    Pišku un Tišku.

—           Kāpēc tu viņus gribi patriekt? — Serjoga skatījās uz biedru galīgi izbrīnījies.

—    Celies, iesim, — Griša atbildes vietā noteica.

Taču, kad viņi ieradās, Ugrjumovu māja jau bija

tukša — kāzinieki bija pārcēlušies uz citu vietu.

Savākuši no galda neapēstās apaļmaizītes, vārītas olas, ceptu jēra gaļu un maizi, zēni devās uz staciju.

5

Drīz pēc kāzām pavisam negaidot pienāca pavēste: Filipu Ivanoviču izsauca uz rajona kara komisariātu. Kopā ar visiem arī viņš nobrīnījās par pavēsti, taču viņa izbrīns nebija īsts.

—  Pārreģistrēšana, tīrie sīkumi, — viņš sacīja, sastapis ievas satraukto skatienu.

Feņa redzēja, ka vīrs nesaka patiesību, viņš zina, kādā nolūkā tiek izsaukts, loti iespējams, ka bija gaidījis šo izsaukumu, un viņa briesmīgi apvainojās: kāpēc jāmānās?

—     Tevi atkal iesauc armijā? — Feņa pajautāja, skatīdamās tieši sejā un neļaudama viņa acīm izvairīties no sava ciešā skatiena, kas prasīja tikai patiesību.

—     Ko tu runā, Feņa, kāpēc lai mani iesauktu? Es taču pavisam nesen atgriezos no obligātā karadienesta.

—     Bet tu man sacīji, ka esi rezerves komandieris…

—     Nu un kas tad? Rezerves — saprati? Tādā gadījumā, ja sāktos karš. Bet kam es tagad miera laikā esmu vajadzīgs?

Feņa nenoticēja, un Filips Ivanovičs redzēja, ka sieva viņam netic, viņš gribēja, tomēr nespēja pateikt patiesību. Viņš, protams, zināja, ka viņu izsauc, pamatojoties uz viņa paša iesniegumu, ko viņš bija uzrakstījis četros eksemplāros un izsūtījis uzreiz uz četrām adresēm: uz apgabala komiteju, uz apgabala kara komisariātu, uz rajona komiteju un rajona kara komisariātu. Iesniegumā bija viens lūgums: sūtīt viņu, tankistu, rezerves komandieri un partijas biedru, uz Spāniju — cīnīties republikāņu pusē. Visu laiku atbildes nebija, un Filips Ivanovičs bija zaudējis cerības kādreiz to saņemt. Tāpēc viņš toreiz ar mierīgu sirdi bija gājis pie Feņas precībās. Bet nu viņš domāja, ka nevajadzēja to darīt: iznāk, ka viņš ir piemānījis meiteni… Filips Ivanovičs saprata: ne jau tādēļ viņu izsauc, lai paziņotu par atteikumu, to parasti izdara rakstiski.

Bija pilnīgi skaidrs, ka Filipa Ivanoviča dzīvē jānotiek kaut kam neparastam. To viņš īpaši skaidri saprata pēc zvana, kas atskanēja ciema padomē tūlīt pēc pavēstes saņemšanas. Zvanīja Fjodors Fjodorovičs Znobins, rajona komitejas pirmais sekretārs. Pasausā, parasti mazliet aizsmakusi balss tagad bija negaidīti skanīga un noslēpumaini svinīga. Rajona komitejas sekretārs lūdza Filipu Ivanoviču iegriezties pie viņa. «Valentīns Vlasovičs ir pie manis,» viņš piebilda. Valentīns Vlasovičs ir rajona kara komisārs. Tātad viss ir skaidrs. Tātad izlemts. Un tomēr Feņai viņš sacīja:

—     Uz vakara pusi būšu atpakaļ! Neuztraucies.

Viņš atgriezās pat agrāk, pēc kādām trīsarpus stundām, taču tikai tāpēc, lai steigšus sapostos ceļam. Feņas acis, kaut arī bēdu pilnas, bija sausas. Viņa klusēdama šo to kravāja čemodānā, tajā pašā, ar kuru viņš pārnāca no armijas un pēc tam ieradās Zavidovā un kurš tā arī palicis tikai viņa un nebija kļuvis par abu kopīgu īpašumu — 1ajā vēl nebija stāvējusi neviena Feņas manta. Sirds Feņai bija auksta, un viņa nesaprata, kāpēc tas tā. Un tikai tad, kad viņa lika iekšā formas blūzi, sirds notrīcēja. Šķiroties apkampdams Feņu, viņš it kā pa jokam, bet patiesībā sarūgtināts sacīja:

—    Būtu vismaz apraudājusies, Feņa… Ko? Ak tu, mana ieviņa rūgtā!

—    Redz, ko sagribējis! — Feņa iekaisa. — Neesi pelnījis, lai par tevi lietu asaras. Nu, brauc! — pēdējos vārdus viņa noteica dobji, ar ledainu dreboņu balsī.

—    Kāpēc tu tā, Feņa? Vai tad es …

—     Brauc, brauc! — viņa atkārtoja vēl niknāk, gandrīz vai stumdama viņu uz durvju pusi. Viņa pat neizgāja ārā, lai uz šķiršanos pamātu ar roku, nepiegāja pie loga, lai ar skatienu pavadītu ciema padomes ratus, kas aizveda viņas vīru dievs vien zina uz kādām zemēm. Mātei, kas bija ienākusi no pagalma un kaut ko nelāgu noņurdējusi par znotu, viņa neprātīgā niknumā pārmeta (viņas acis balti kvēloja):

—    Ak jau kļuva nederīgs? Atri gan tu, mīļo māt, pārstāji mīlēt savu znotiņu! Ak tu! Varbūt viņš aiziet nolikt savu galvu, bet jūs … — Feņa juta, ka pēc šiem vārdiem, kas negaidot bija pasprukuši, viņa vairs nespēs apvaldīt savu niknumu. — No tevis, nevis no manis Filips Ivanovičs aizbēga! Tu jau mums sāki pārmest katru maizes kumosu . . .

Feņa uz brīdi apklusa, šausminādamās par to, ko bija pateikusi: kas, kur, kad ir pārmetis viņai un Filipam Ivanovičam katru maizes kumosu? Ak dievs, ko viņa dara! Līdz nāvei pārbijusies, nelaimīga, galīgi neko nesaprazdama, nepelnīto un nežēlīgo vārdu apstulbināta māte stāvēja, un viņas izskats lika Feņai apklust.

—    Māt… zelta māmuliņ … dārgā … piedod! Nositiet mani! … Māt!

—    Ko tu, ko tu runā, atjēdzies!

Agrafena Ivanovna vieglītiņām atsvabinājās no meitas apkampieniem, pārkrustīja viņai pieri, tad svētbilžu pi Iekšā nometās ceļos un sāka skaitīt lūgšanas, skaļi pieplukdama visusvēto dievmāti, lai tā ved meitu pie prāta, norāda viņai pareizo ceļu un apveltī ar lielu pacietību. Pabeigusi lūgšanu, viņa piegāja pie meitas, kas jau gulēja s.tvā gultā, paslēpusi galvu zem augstajiem spilveniem, Kuri vēl nebija zaudējuši kāzu baltumu. Feņas pleci un mugura drebēja. Agrafena Ivanovna uzlika rokas viņai uz pleciem un gandrīz atrāva tās atpakaļ: meitas augums dega kā ugunīs.

Nez no kurienes uzradās Pavļiks, un māte aizsūtīja viņu pēc Feņas draudzenes — Mašas Solovjovas. Kad viņa atnāca, Agrafena Ivanovna ar skatienu palūdza pasēdēt pie Feņas, nomierināt to.

Viņas abas, Feņa un Maša, iznāca no goda istabas tikai pret vakaru.

—    Iesim, Maša, uz mūsu dārzu aiz upes. Pasēdēsim.

—    Padziedāsim dziesmas. Un kļūs vieglāk. Vai ne, Feņa?

—    Iesim, iesim.

Viņas patiešām daudz dziedāja tanī Feņai tik rūgtajā vakarā. Noskaņojumam visvairāk atbilda senās dziesmas gan par nabaga meitenes bēdu salauzto sirdi, gan par brašo, bezbēdīgo mednieku, kas klajumā uzglūn nevis medījumam, bet «meitenei daiļajai», gan par vītolu kuplo, gan Sērmūkšu, bāreni, kurai liktenis lēmis vienai liekties un locīties, jo tā nevar pieglauzties vientuļajam ozolam, kas aug ceļa viņā pusē. Dziesmu dziedinošais spēks bija tāds, ka drīz vien mūsu dziedātājas jau smējās un pat pārgāja uz častuškām.

Netālu no Ugrjumovu dārza aiz upes bija pļavas. Patlaban tur beidza pļaut kolhoza sienu. Pļāvēji cits pēc cita atgriezās ciemā. Daži nesa ar svaigo zāli cieši pieblīvētus maisus savām govīm. Izkaptis bija pārmestas pār plecu. No mitrajiem izkapšu asmeņiem bira nost pļavu puķu ziedlapiņas un sīki zāļu stiebriņi.

Vēlāk par visiem uz ciemu devās Piška un Tiška. Ne jau tāpēc, ka viņi ar lielāku centību būtu rāvušies kolhoza darbos. Gluži vienkārši Piška bija aizkavējies, lai «nogāztu» savām vajadzībām pļavas stūrīti, kas atradās pašā meža malā un ko Piška bija īpaši atstājis kopīgās pļaujas laikā. Nu, bet Tiška palicis kopā ar viņu tāpat vien aiz paraduma, jo sen jau bija kļuvis par kaut ko līdzīgu Piškas uzticamam kalpam. Netālā dziedāšana lika viņiem pagausināt soli un ieklausīties. Pēc skaņas noteikuši vietu, kur varētu atrasties meičas, draugi apņēmīgā solī devās pie tām. Drīz vien dziesma apklusa. Vīri pārsteidza Feņu un Mašu peldamies. Ieraudzījušas Pišku un Tišku, viņas sāka spiegt un aizpeldēja tālāk no krasta. Savācis viņu kleitas, Piška aicināja:

—    Bet nu, sieviņas, nāciet pie manis!

—    Kas vēl nebūs! Kas mēs tev par sieviņām?

—    Nu tu, Maša, varbūt vēl esi meiča, bet Feņka…

—           Vai dzirdi, kraupainais draņķi, prom no šenes! —• Feņa sāka kliegt. — Tūlītās atnāks tēta, viņš tev parādīs sieviņas, bezkauņa tāds! Liec kleitas zemē! Vai dzirdi!

Piška aiznesa kleitas uz iepriekšējo vietu, bet Tiškam noteica:

—           Būsi liecinieks, Tiša. Viņa apsaukāja mani par draņķi, turklāt vēl kraupainu. Tā ir goda aizskaršana. Viņa man par to atbildēs.

—           Atbildēšu, tikai vācies prom, dieva dēļ! — Feņai sanāca smiekli.

—           Aiziesim bez taviem norādījumiem. Būtu kaunējusies tētu palīgā saukt. Pati jau, kas zina, drīz būsi māmuļa.

—    Būšu arī vecmāmuļa. Bet kāda tev tur daļa?

—           Iesim, Jepifan, labāk tālāk no grēka, — klusiņām aicināja pabailīgais Tiška un pirmais devās uz ceļu. Piška, klusi lādēdamies, slāja viņam pakaļ. Nomierinājies un jau pats pasmiedamies par sevi, viņš sacīja:

—           Bet tu melsi, ka es esot meistars uz pierunāšanu. Vai redzēji tagad, kāds no manis meistars? Pie šās nebūs tik viegli pieluncināties. Kā spers, ne ceļu uz mājām nevarēs atrast.

—           Zināma lieta — Ugrjumovi, — Tiška līdzjūtīgi noteica un ieminējās: — Kas ir, Jepifan, padziedāsim ari mēs.

Bridi šaubījies, Piška bija ar mieru.

—    Padziedāsim ar.

Draugu spējas dziedāšanā, kā zināms, bija visai ierobežotas. Pasacīt, ka abiem nebija ne vēsts no muzikālās dzirdes, nozīmētu neko nepateikt. Katastrofāli niecīgs bija pašu dziesmu krājums. Patiesībā bez «Hazbulata» un «Pilnum pilna bija lādīte» viņi zināja vēl tikai pa vienai dziesmai, no kuras katrs atcerējās divus trīs vārdus, ne vairāk. Tik un tā Tiška uzsāka:

Ai, lode nodevīgā,

Kas manas krūtis ķēra!

Piška nezināja ne šīs Tiškas dziesmas meldiņu, ne vārdus, tāpēc sāka dziedāt pats savējo:

Un zem smalkā, sniegbaltā krekla Augstās krūtis tai viļņoja…

Turēdama matadatas zobos un noraustīdama pie vingrā, sl.ipjā auguma pielipušo kleitu, Feņa nikni sacīja:

—           Būtu Filips Ivanovičs mājās, droši vien ar līkumu iet u mums apkārt, nolādētie draņķi!

—          Tā jau tas ir, manu dārgo draudzenīt, — it kā gauži liedēdamās Feņai līdzi, Maša sacīja. — Tagadīt tikai turies, tevi mierā neliks. Tak jau lietāta…

—    Muļķe! — Feņa viņu pārtrauca.

—           Neļaunojies, es tak saku patiesību. Turies, Feņka! Vīriešiem patīk jaunas vientuļas sievas. Labāk jau nu nakti ērā nerādies.

—    Diezgan! Ko skandini vienu un to pašu!

Feņa pēkšņi atmaiga, apkampa draudzeni un nez kāpēc cieši noskūpstīja. Jūtu uzplūdumā viņa noteica:

—    Tu man esi palikusi vienīgā, Mašeņka!

Pretējā upes krastā iepretim dārzam nostājās Pavļiks un strauji atvēzējās ar gana pātagu, izvilinādams no tās apdullinoši skaļu, švirkstošu plīkšķi. Upes krasti un mežs it kā mēdīdamies daudzās balsīs atsaucās uz to ar tikpat skaļu un švirkstošu atbalsi. Pavļikam tas iepatikās, un viņš atvēzējās vēlreiz. Taču pātaga šoreiz nenoplīkšķēja, bet kā čūska apvijās ap ganiņa vājo augumiņu un ar pašu galu, kas bija savīts no zirga astriem, apsvilināja vaigu, atstādama uz tā slīpu, violeti sārtu šviku. Pavļiks pat nenoelsās, tikai no visa spēka, it kā pārskaities uz kādu, iekliedzās:

—    Feņa-a-a! Tēta sauc mājās!

—    Kāda vilka pēc? — Feņa pa puiku modei atsaucās.

—           Krustmāte Avdotja atbraukusi. Patlaban viņa pie mums. Un Avdejs arī! Nu, tu tikai ātrāk!

Pavļiks atkal noplīkšķināja pātagu un aizgāja. Bet Feņa nespēja pakustēties ne no vietas. Maša nobrīnījās:

—    Kas tev lēcies, Feņa! Tu vairs neesi cilvēka izskata!

—           Ko vēl neizdomāsi! Ejam! — Jau ciemā ienākdama, Feņa palūdza: — Atnāc arī tu pie mums, Maša.

—    Neērti. Jums ciemiņi.

—           Padomā tikai, ciemiņi! Radinieki. Vai nu nepazīsti Avdotju un Avdeju? Ejam, ejam!

Noskūpstījusi Feņu un apslapinājusi tās vaigus ar asarām, kuras tādos gadījumos viņai vienmēr apbira, Avdotja uzreiz bruka virsū ar tēlotiem pārmetumiem:

—    Esi gan tu labā, nav vārdam vietas! Izskrēji pie vīra, bet uz kāzām nepaaicināji. Laikam jau esi aizmirsusi, kā tev degunu slaucīju un ar stiklenītēm cienāju? Ai, ai, ai, Feņa! Kā tad tu tā, ko?

Feņa, strauji sarkdama, slepus vērās pār vecās ņurdules plecu uz smaidošo un arī mazliet samulsušo Avdeju, gaidīdama, kad Avdotja būs izrunājusies, izkratījusi sirdi, pateikusi visu, kas tādās reizēs jāsaka, lai pēc tam arī pati pasacītu kādu vārdu, kam nebija nekādas nozīmes. Viņa nobēra savu sakāmo steigšus, lai tikai drīzāk tiktu vaļā no nepieciešamības runāt.

—    Tā jau nu tu būtu atbraukusi uz manām kāzām! Liela tev vajadzība!

—    Būtu gan atbraukuši! Dēlam atvaļinājums, bet man tik un tā laiks atgriezties mājās.

Uz tēva aicinājumu sēsties pie galda Feņa atbildēja, ka viņai jāpārģērbjas, jānomet šīs lupatas (viņa tā arī pateica: «lupatas») un, to teikdama, īsu brīdi palūkojās uz smaidošo Avdeju, kas nebija skaidrībā, kādi vārdi būtu jāsaka šai jaunajai sievietei, kura vēl vakar bija tikai meitēns. Feņa aizvilka sev līdzi uz goda istabu arī Mašu Solovjovu, kura visu laiku .stāvēja kā uz adatām. 7'ur viņas palika ilgi, tikām, kamēr gaidošo viesu pacietība bija galā un Leontijs Sidorovičs, to manīdams, pasauca meitu. Feņa beidzot iznāca. Gan māte, gan tēvs un pat Pavļiks pēkšņi ieraudzīja, ka viņu Feņa nekad vēl nav bijusi tik skaista kā tajā brīdī. Pat līgavas kleita viņai nebija tik labi piestāvējusi kā šī vienkāršā baltā blūzīte un sarkanie svārki, pa kuriem it kā nevērīgi bija izkaisīti prāvi melni apļi, un šis viegli ap kaklu apsietais muslīna lakatiņš, arī sarkans. Tas viss kopā atdzīvināja Feņas seju, un savukārt to visu atdzīvināja viņas acis — lielas, tumši zilas, tālu stāvošas viena no otras, kurās kaut kas mirgoja un staroja, bet reizēm uzliesmoja saspringtas satraukuma uguntiņas.

—     Un vai tā nav Mašeņka Solovjova? — Avdejs pajautāja tikai tāpēc, lai apslēptu paša mulsumu un sajūsmu par Ugrjumovu vecākās meitas negaidīto skaistumu: viņš nosarka tā, ka visa galvas virsa kļuva sārta, pat gaišie, cirtainie mati to nespēja noslēpt.

—    Tā pati esmu! — Maša sacīja un droši apsēdās viņam pa labi, tik tikko valdīdama prieku, kas tā vien lauzās uz āru. Feņai tas nepatika, un, pūlēdamās jau aizmetnī nomākt augošo nepatiku pret draudzeni, viņa domās rāja sevi: «Bet vai tad tev nav vienalga? Esi taču precējusies! Lai Maša tur sēž, viņa pat kļuva piemīlīgāka, varbūt iepatiksies Avdejam.»

Avdejs tikmēr neuzplijīgi aprūpēja Mašu, izbrīnīdams viņu un visus Ugrjumovus ar šādu rīcību, kas bija sveša zavidoviešiem: viņš palūdza Agrafenai Ivanovnai vēl vienu šķīvi, nolika to iepretī Mašai un ar viņas dakšiņu sāka tajā kraut dažādu ēdamo.

—    Tu to pilsētā, vai, esi iemācījies? — Feņa pajautāja un pati nobrīnījās par vēsumu, kas skanēja viņas balsī un ko droši vien saklausīja visi, kuri sēdēja pie galda.

—    Pilsētā, — Avdejs sacīja un mierīgi paskatījās uz Feņu. — Bet vai tas ir slikti?

—    Mēs nezinām, vai tas slikti vai labi. Mēs darām pa mūsu — zavidoviešu modei: no kopīga šķīvja. Bet tu, kā redzams, esi kļuvis īsts pilsētnieks. Un arī runā savādāk nekā mēs, saki «a», kur mēs «o» …

—     Nu, vai zināt… Tādas runas jau nu tagad nav jāskandina, — tēvs pārtrauca Feņu. — Labāk iedzersim uz dārgo ciemiņu veselību!

Viņi iedzēra. Maša aizspieda muti ar lakatiņa stūri un sāka vicināt roku: «Fu!» Feņa nenovērsdama acis no Avdeja, izdzēra veselu glāzi un braši, gandrīz kā vīrietis noteica:

—    Re, kā jādzer par dārgajiem ciemiņiem!

—     Kas tad tas, meit? Bez prāta, vai, esi palikusi! — Agrafena Ivanovna uztraucās, bet uz vīru paskatījās ar pārmetumu: — Tu arī esi labais. Vai ta jaunam sievišķim var liet tik pulka? Vēl jau dumja.

—     Tēta, ielej vēl! — Feņa palūdza. — Šodien tak tāda diena: vienus pavadām, otrus sagaidām. Kāpēc lai nepiedzeras? Ielej, tēta!

Tomēr Agrafena Ivanovna neļāva — atņēma vīram aizsākto pudeli, aiznesa uz goda istabu un paslēpa savā lādē, bet Feņai un ari ciemiņiem parādīja atslēgu: sak, te jums būs sīvais! Visi pasmējās un cēlās no galda: ko tur sēdēs, ja nevar iedzert. Pie galda palika tikai saimniece un

Avdotja — viņas bija nolēmušas padzert tēju, lai kā nekā aizvadītu atlikušo dienas daļu. Feņa ieslīdēja savā kaktā aiz aizkara un neizģērbusies iekrita gultā.

Maša palūdza Avdeju pavadīt viņu uz mājām.

Atgriezies atpakaļ, viņš ienāca pie Feņas un papurināja viņu aiz pleciem.

—    Vai tiešām jau taisies gulēt?

—    Un kas tev par daļu?

—    Celies! Iesim uz mežu pastaigāt.

—           Pavei, cik tu esi nadzīgs! Uz mežu… Vajadzēja Mašu aicināt, droši vien būtu dikti priecīga. Bet mani lieciet mierā!

—    Ko tu dusmojies? — viņš tieši noprasīja.

—    Kas tev nāk prātā?

—    Vai tad es neredzu, vai?

—           Tad jau labi, ka redzi. Ko sienies klāt! Neesmu vairs nekāds meitēns, un par brūti arī neesmu tev taisījusies. Ej prom, Avdej! Vai dzirdi? Ej prom!

—    Vai tu viņu mīli, Feņa?

—    Un vai tev nav vienalga?

—    Ja nu būtu vienalga, nejautātu.

—           Mīlu, ja jau esmu ar viņu apprecējusies. Bet tu ej prom! Ļauj man pabūt vienai.

Avdejs aizgāja, taču tūlīt ieradās Aprīlis, iznirdams Feņas acu priekšā kā rēgs. Viņa izbijusies klusēdama skatījās uz viņu. Aprīlis nomierināja:

—           Nebīsties! Atnācu darīšanās. Rit jānovāc gurķi. Sasauc savas draudzenes un līdz ar gaismiņu lai būtu pāri upei pie teknēm. Tikai nenokavējiet. Es jau tā jūsu dēļ no priekšsēdētāja dabūju vēju. Tā ka taisies žiglāk, Feņa. Bet Mašu labāk neņem līdzi, no viņas tikai sliktums, pļāpā cauru dienu.

—    Labi, tēvoci Artjom, ej vien.

Rītā Feņa saposās uz darbu pirms gaismiņas. Viņai arī pašai gribējās aiziet kaut kur prom no ciema uz visu dienu, tāpēc sakņu dārzu brigadiera norīkojums nāca kā saukts. Kādas pusstundas laikā viņa apskrēja visas sētas, uzmodināja meitenes — starp citu arī Mašu Solovjovu — un, draudzenes negaidīdama, viena devās pāri upei. Viņa nolēma iet pa meža ceļu, pa kuru sen jau neviens nestaigāja un kurš bija dažnedažādām zālēm aizaudzis. Uz

IVņas kailajiem lieliem rupjām, aukstām lāsēm bira rasa. Svārku apakšmala drīz vien piemirka un lipa pie kājām, traucēdama iet. Taču Feņai patika šis saltums, kas atvēsināja jauno sakarsušo augumu. Elpot bija viegli, sirdi pārņēma plašuma un svaiguma izjūta. Daudzās vietās ceļu aizšķērsoja zemu nolīkuši lauku kļavu un vīksnu zari, bet pie izžuvušiem purviem — kārklu vicas. Feņa zemu pieliecās, panira zem zariem, taču vai nu ar galvu, vai mu> iiuru aizskāra no rasas smagās lapas, un no tām aiz blūzos apkakles bira ledainas lāses un strauji ritēja pa muguru starp lāpstiņām.

Vakar pirms aizmigšanas un šorīt celdamās viņa nedomāja par Filipu Ivanoviču, nedomāja arī tagad un atcerējās viņu nez kāpēc tikai tad, kad uz ozola saknes, kas, gluži kā pārakmeņojusies žņaudzējčūska, bija izstiepusies pār ceļu, paklupa un sāpīgi sadauzīja baso kāju. Kamēr viņa berzēja pirkstu, uzspļaudama tam gluži tāpat, kā bija darījusi bērnībā, kamēr fiziskās sāpes palēnām izzuda, sirdī uzradās cita sāpe. Kāpēc tā? Un Feņa atcerējās vīru un tūdaļ pat nodomāja, ka ir smagi, nelabojami nogrēkojusies pret viņu. Un, kā jau tas bieži mēdz būt līdzīgos gadījumos, Feņa instinktīvi ar steigu sāka meklēt arī vīra vainu, un tā, protams, izrādījās lielāka. Viņš taču bija Foņu piemānījis. Atnācis precībās, noslēpa, ka viņu var nosūtīt, kā viņš vēlāk pateica, ilgstošā komandējumā. Ko tas nozīmē — komandējumā? Viņa centās iztaujāt vīru, taču viņš izlīdzējās ar joku, noskūpstīja kā bērnu un atkal nosauca par ieviņu rūgto. Kas nu viņa par ieviņu? Kājas resnas un līkas, gūžas kā vācu šķirnes vezumniekam (kolhoza zirgu stallī viens tāds uzradies, priekšsēdētājs nez kur bija izrāvis tādu ķēmu). Neko teikt, laba ieviņa!

Feņa pēkšņi apstājās, apskatīja sevi, uzlika rokas uz gūžām tā, ka īkšķi un vidējie pirksti saskārās uz muguras un vēdera, tad ar plaukstu pārvilka pār krūtīm un apmierināta nodomāja: «Ko es tā nonicinu sevi? Kas es par vezumnieku? Jostas vietā esmu gluži kā lapsene, bet kājas nav ne līkas, ne resnas… Un tomēr negribu, ka viņš mani tā sauc: «Ieviņa.» Izdzirdēs meitenes — un iesauka gatava, zavidovieši uz tām naski… Nu, bet kādā ziņā tad es esmu vainīga? Ak jā, nepavadīju viņu, kā cilvēkam klājas. Vajadzēja iziet ārā, varbūt aizbraukt viņam līdzi uz rajonu… Bet es… Nē, ne jau tas…» Feņa juta: nē jau tā ir viņas galvenā vaina. Viņa apsēdās uz veca,

iepuvuša celmiņa, ar kailo pēdu nedaudz kaitēdama skudru pūznim, kas bija savilkts pie sapuvušās mizas, taču, domās iegrimusi, to nemanīja. Milzum daudz sīku rūsganu radījumu, sacēluši trauksmi, sāka ņirbēt pie viņas kājām, sāka skraidīt, šaudīties apkārt.

—    Vai redzējies — «uz mežu pastaigāt». — Viņa rūgti pasmaidīja. Un pēkšņi no šā rūgtā smīna kļuva viegli un labi. Viņa strauji piecēlās kājās, ieelpoja pilnu krūti un pat klusām iesmējās. Tālāk viņa nevis gāja, bet skrēja, rasā mirkdama, nevairīdamās, ienirdama tieši starp lapām, un seja viņai bija svinīgi starojoša, smaidoša.

Pie upes, ko sauca par Balandu, Feņa, ilgi negudrodama, nometa drēbes, sagumzīja nastiņā un, augstu pacēlusi vienā rokā, ar kājām un brīvo roku atgrūdusies, viegli uz muguras pārpeldēja uz pretējo krastu. Pārliecināta, ka viņa ir viena visā plašajā pasaulē, Feņa nesteidzās ģērbties. Vēlreiz — tikai mazliet nesaudzīgāk nekā mežā — aplūkoja sevi, rūpīgi noslaucīja slapjo, acumirklī ar zosādu pārklājušos augumu, palēkāja uz vietas, it kā lēktu pār auklu, un tikai tad pastiepa roku pēc kleitas. Zemes pika, kas gadījās viņai zem kājas, noripoja lejā, nočabēja vilku kārklos un skanīgi noplunkšķēja ūdenī. Aiz vilku kārkliem to pašu brīdi atskanēja dusmīgs uzsauciens:

—    Ko tu tur, aulaka, dari, visas zivis man aizbaidīji!

—    Ai! — Feņa satvēra uzreiz visas drēbes un aizsedza kailo augumu. — Tēvoci Artjom, un tev nav kauna… glūnēt?

—    Kas man ko kaunēties? Es jūs visādā paskatā savā mūžā esmu redzējis. Turklāt es uz tevi nemaz neskatījos. Liela vajadzība! Spēj tik pludiņus uzmanīt! Ģērbies, ko tur stāvi plika?

—    Tēvoci Artjom, mīļais, neskaties uz šo pusi. Es tūlīt.

—    Teicu taču: neskatos.

Aprīlis novicināja makšķeres kātu un īpaši cītīgi sāka rosīties pa vilku kārkliem, pagriezis Feņai muguru. Apģērbusies viņa piezagās vecajam vīram no mugurpuses, cieši apkampa garo, tievo kaklu, atgāza galvu atpakaļ tā, ka sirmā, retā bārdiņa izslējās pret debesīm, un skaļi nobučoja tieši uz lūpām.

—    Tpū… vai prātā esi jukusi, meič! Ej nost! Es tak smirdu pēc tabakas, turklāt no rīta saēdos sīpolus. Ej, tūlīt saskries skuķes. Es maķenīt pakvernēšu — kazi, zivju zupai jums asarīšus saķeršu.

Meičas sanāca, kad Feņa bija sastiepusi jau veselu kaudzi gurķu. No sešu septiņu gadu vecuma apguvusi labi zināmo strādīgo ļaužu atziņu, ka acis darba izbīstas, bet rokas padara, viņa nenobijās no kuplajām nezālēm, kurās vajadzēja uzmeklēt ražu, kas izrādījās negaidīti bagātīga, un iegrima pazīstamajā darba noskaņā, kas vienmēr lika kaist viņas jaunajiem, spēcīgajiem muskuļiem, tā ka tie lītin pielija ar nepacietības pilnu kņudēšanu. Noraudama ik gurķi, viņa katram pateica kādu laipnu vārdu, kā runādama ar bērnu: «Ak tu, mans zaļgalvīt, ak tu, mans grubuļainīt, nogaidījies laikam esi, vai ne?» — vai arī: «Ak, šīs čigānietes un balandas nolādētās, galīgi nomākušas tevi, manu saldo bumbulīt, manu mīļo pumpainīt!…» Feņa līkāja un katram kaut ko noteica, bet rokas veikli un manīgi čamdījās pa zāli, zem asajām gurķu lapām un saņemtajā kleitas malā meta gurķi pēc gurķa. Šī runāšana viņai bija vajadzīga arī tādēļ, lai augums nejustu nogurumu, bet domas novērstos no tā, kas pašlaik bija bīstams, kā arī tādēļ, lai laiks ritētu nemanāmi, lai pašai būtu priecīgāks prāts un viņa nejustos vientuļa.

Maša Solovjova, pabrokastojusi no sava aizsainīša, tūdaļ pat iekārtojās Feņai blakus un sāka nest gurķus uz viņas kaudzi. Feņa redzēja šo viltību (viena pati Solovjova nekādā gadījumā netiktu galā ar normu), taču klusēja: lai jau, ka tikai strādā! Laiku pa laikam Feņa neizturēja, iztaisnoja mazliet sāpošo muguru un pateica draudzenei ne tik daudz ar pārmetumu kā ar nožēlu:

—    Nu ko lai es ar tevi iesāku, Maša? Vai ta neredzi — tu mīdi dzīvās stīgas, kas pilnas ziedu? Tām taču vēl jānes augļi!

—    Padomā tikai! — Maša dusmojās. — Vai ta savējie? To te bez gala un malas!

—    Muļķīte! Bet kam tad, tavuprāt, tie pieder?

—     Kolhozam.

—    Draņķe tu esi, Maša, — Feņa nogurušā balsī klusi teica un gāja prom, lai būtu tālāk no draudzenes.

No upes puses nāca Aprīlis, bet ne jau viens. Ar viņu kopā bija Avdejs. Kāds nelabais viņu te attriecis! Ko viņš te meklē?

Feņa paskatījās uz meičām un pārliecinājās, ka neviena cita nebija pamanījusi nācējus, vienīgi viņa, nometās četrrāpus un aizlīda tālu prom. Uzmeklēja grāvi, pa kuru laistīšanas laikā tecēja ūdens, bet kurš tagad bija sauss, un apgūlās tajā. Balandas te bija vēl garākas, un pat tad, ja Feņa pieceltos un nostātos visā augumā, viņa nebūtu redzama. Pēc kāda laiciņa atskanēja balsis:

—    Feņa-a-a!

—    Feņkal

—    Kur tu esi pazudusi, Feņal Feņa neatsaucās.

6

No Filipa Ivanoviča pienāca vēstule, sen gaidīta un tomēr negaidīta kā pirmais pa nakti uzkritušais sniegs. Agri jo agri no rīta ar savu apšļakstīto «autiņu» to atveda pats partijas rajona komitejas sekretārs.

Sekretāra pasauso, piesmakušo balsi Feņa izdzirda sākumā kā pa sapņiem un tad pēkšņi visu saprata; nez kāpēc strauji un izbiedēti iepulcstējās sirds, viņa izlēca no gultas, uz pirkstgaliem piegāja pie durvīm un kiausījas.

Fjodors Fjodorovičs Znobins sarunājās ar tēvu. Tikai ne ar vārdu nepieminēja to, ko Feņai gribējās dzirdēt. Sekretārs izprašņāja par kolhoza dzīvi, par jauno — pēc skaita jau sesto priekšsēdētāju, kas arī nebija iedzīvojies, par lopbarības sagatavošanu, par kārtējo zēnu un meiteņu organizēšanu uz traktoristu kursiem; pajautāja arī par Grišu, tas, kā izrādījās, mācījās kopā ar Fjodora Fjodoroviča dēlu pedagoģiskajā tehnikumā, un tikai uz beigām Feņa izdzirda to, ko gaidīja ar izmisīgi pukstošu sirdi.

—    Vai jūsu vecākā mājās?

—    Mājās, kur lai citur viņa būtu, — Leontijs Sidorovičs teica. — Feņa!

Feņa skriešus aizsteidzās atpakaļ uz gultu un pārvilka segu pāri galvai. Viņa dzirdēja, ka nočīkst tēva pavērtās durvis.

—    Varbūt tu iznāksi pie mums? — no otras istabas atskanēja Fjodora Fjodoroviča balss. — Dikti ilgi jau nu guļat, skaistulīt. Un ļaudis vēl runā, ka tu esot triecienniece. Celies augšā, jāparunājas!

Sirds viņai sāka pukstēt vēl straujāk, kaut gan no sekretāra balss nevarēja noprast, ar kādu — ļaunu vai labu vēsti viņš ieradies Ugrjumovu mājā tik agrā rīta stundā. Un tāpēc, iznākusi no goda istabas un lūkodamās uz sekretāru satraukuma pilnām acīm, Feņa pēc viņa izskata pūlē-

\

jās uzminēt, ar kādu ziņu pie viņiem ieradies pats lielākais rajona priekšnieks. Fjodora Fjodoroviča seja bija neizdibināma kā rudens migla, no kuras viņš pirms desmit minūtēm bija izniris savā ar dubļiem notašķītajā automašīnā, kas arī patlaban nez kāpēc nemitējās dobji un dusmīgi rūkt kaut kur aiz loga.

—    Draudzenes droši vien jau sen darbā, bet tu…

—    Draudzenes vēl gul kā nosistas, Fjodor Fjodorovič!

Tikai jūs, kas zina, liela vajadzība uzcēlusi augšā mazā gaismiņā.

—    Vajadzība gan, tas tiesa. Patīkama vajadzība. Atvedu tev vēstuli, dailaviņ. No vīra. Nu, nu, tas jau gan nekur neder! Kāpēc jānobāl? Se, ņem!

Viņš nepaguva ne lāgā izvilkt roku no kabatas, kad Feņa izrāva aploksni un vienā mirklī pazuda aiz durvīm.

Drīz vien viņa atkal iznāca, jau ģērbusies vatenī, un, garām ejot, pateicās sekretāram, taču Fjodors Fjodorovičs viņu aizturēja:

—    Te nu bija! Kas tā par pateicību! Bet nu, mīlā, panāc tik atpakaļ un noskūpsti večuku, tad aizskrien uz pagrabu pēc gurķīšiem — esam ceļā nosaluši abi ar Andreju.

Feņa panāca atpakaļ, neveikli apkampa Fjodoru Fjodoroviču, noskūpstīja uz abiem vaigiem un, paņēmusi no trauku sola lielu bļodu, metās uz durvīm.

—    Andreju, manu šoferi, paaicini istabā. Būs aukstumā galīgi sastindzis! — viņai pakaļ nosauca sekretārs, bet Leontijam Sidorovičam pēkšņi pajautāja: — Tu laikam esi galīgi aizmirsis mani, tēv? Taču piecpadsmitajā gadā pie Peremišļas vienā rotā dienējām un arī septiņpadsmitajā 1 no ierakumiem labprātīgi atvadījāmies vienā dienā, pareizāk — vienā naktī. Esi aizmirsis, vai?

—    Nē, neesmu aizmirsis, Fjodor Fjodorovič.

—     Pulka biedri. Bet tu kaut reizīti būtu iegriezies pie manis, ir taču ko atcerēties. Arī Turkestānā dienējām vienā divīzijā. Tiesa, tur nesatikāmies, negadījās sastapties. Tomēr… Kaujas biedrus nedrīkst aizmirst, Leontij!

—    Dikti liels vīrs jūs tagad esat, Fjodor Fjodorovič, —

Leontijs Sidorovičs parupji noteica un, baidīdamies, ka ciemiņš varētu apvainoties, pasteidzās piebilst: — Jūs atvainojiet mani — zemnieks ir un paliek zemnieks. Citu vārdu, kas būtu patīkamāki, viņam nav. Kā jau zemniekam.

—    Dikti liels vīrs, saki? Tiesa — liels. Tikai negribētos, ka aiz šā lieluma maniem biedriem kāļa ķertos.

—    Es ne visai labi jūs saprotu, Fjodor Fjodorovič.

—    Nesaproti — ko lai dara. Tātad neskaidri izsakos. Bet vispārīgi man ir pie tevis darīšanas, Leontij. Vai tu rīt nepabrauktos man līdzi uz rajona komiteju? Šo dieniņu pie jums pa Zavidovu apkārt pastaigāšu, bet rīt līdz ar gaismiņu aizšausim, ko?

—    Karn es jums esmu ievajadzējies? — Leontijs Sidorovičs saausījās.

—    Tur uzzināsi.

—    Tātad noslēpums.

—    Ko lai dara, mēdz būt arī noslēpumi. Tikai mums abiem nav ko bīties. Tātad braucam?

—    Ja pavēlat…

—    Nevis pavēlu, bet lūdzu.

—    Zinu, kāda jūsu lūgšana, — Leontijs Sidorovičs pasmīnēja.

—     Nu, ja jau zini, tad viss kārtībā! — Fjodors Fjodorovičs arī pasmaidīja un, ieraudzījis durvīs Feņu ar pilnu b]odu skābētu tomātu un gurķu, no kuriem cēlās auksti, smaržīgi garaiņi, kļuva vēl rosīgāks: — Ak tu, gudriniece! Hā, bet tev pat arbūzs atradies, nu, esmu gar zemi, galīgi pieveikts! Andrej, ko tu tur mīdies pie sliekšņa? Ģērbies nost, esam atbraukuši ciemos pie mana drauga, skaidrs?

Šoferis nometa vateni uz lādes un, tā kā visi — saimnieks, saimniece un viņu meita — laipni aicināja, apsēdās pie galda ar ierastu nepiespiestību un vienkāršību, kas raksturīga šoferiem, kuri ilgus gadus dzīvojuši klaidoņa dzīvi, vadādami rajona priekšniecību. Tāds šoferis nekad nezina, cik ilgi vēl būs jākuļas pa ciemiem, kur un kam ienāks prātā paēdināt viņus, tāpēc pirmo pagadījušos izdevību cenšas izmantot pēc iespējas pilnīgāk.

Pie galda atcerējās Feņas precības, kāzas. Fjodors Fjodorovičs atkal nogaudās, ka neticis uz tām aicināts; runāja par Filipu Ivanoviču, tomēr nepieskardamies galvenajam, tam, kur tad galu galā viņš tagad atrodas, kas tas viņam tāds par komandējumu, par kuru neviens neko nedrīkst zināt. Sarunā nonāca arī pie šofera Andreja Vasiļjeviča, kuram jau bija pāri trīsdesmit. Agrafena Ivanovna (Feņa tomēr bija paguvusi kaut kur nozust), mielodama ciemiņus, pajautāja Andrejam par viņa ģimeni un briesmīgi nobrīnījās, kad tas pateica, ka neesot precējies.

—     Ko tad tu tā, mīļais? Vai tad neviena līgava nav atradusies?

Līgavas netrūktu ari man, saimniecīt, bet, redziet, l<iika nav, lai apprecētos. Visu mūžu pirmos sekretārus vadāju!

Leontijs Sidorovičs atturīgi iesmējās. Bet sekretārs viss itin kā piepūtās, vaigi viņam pietvīka, un pēkšņi no tiem paspruka skaļš spurkšķis, kam sekoja ilgi, aizrautīgi smiekli, kas mijās ar kāsu.

—    Ak tu, maitas gabals! Visu vainu uzvēla man! — atvilkdams elpu, bet vēl arvien kratīdamies par ļaunu uznākušajos smieklos, Fjodors Fjodorovičs teica. — Nu, to es tev pieminēšu, lielceļa laupītājs gatavais! Tātad es tevi esmu kavējis apprecēties? Pagaidi tik! Rīt pat salaulāšu ar mūsu sekretāri. Nadjonka jau sen met acis uz tevi!

—    Tā jau nu met!

—    Vai nu nemet. It kā tu pats to nezinātu…

Atgriezās Feņa, un Andreju lika mierā. Viņa nostājās

pie krāsns blakus mātei un no turienes nedroši iejautājās:

—    Fjodor Fjodorovič, bet vai viņam nevarētu aizsūtīt paciņu?

—     Es domāju, Feņa, ka to nevajag darīt. Bet vēstuli gan raksti tūdaļ pat. Es pats aizsūtīšu — ātrāk aizies. Tikai tādu mīļāku sacerē, zvēri mīlēt līdz kapa malai un būt uzticīga sieva. Mūsiešiem tas patīk. Saprati? Nu, ej raksti! Vai papīrs ir? Labi. Ej raksti! Bet mums ar tavu tēvu laiks doties uz kolhoza valdi. Kas tagad vada ciema padomi, man piemirsies? — viņš pajautāja Leontijam Sidorovičam, kad Feņa pazuda aiz durvīm. — Špičs? Saņka?! — Fjodors Fjodorovičs nobrīnījās. — Vai tiešām viņš? Dieviņ tētiņ, kā laiks skrien! Cik ta sen pasniedzu viņam prēmiju par ražas sargāšanu! Ir nu gan! Kā pionieris un vēlāk komjaunietis viņš bija nadzīgs. Starp citu, viņš arī tagad ir komjaunatnē. Noteikti jāiegriežas pie šā zepera. Ko tu neteiksi: Saņka Špičs — padomju vara ciemā! — Fjodors Fjodorovičs vēl ilgi grozīja galvu, brīnīdamies par Saņkas straujo kāpienu uz augšu, bet nepaklausīgās acis tā vien šķielēja uz krāsns kuldu, kur uz augsta trijkāja cepās olu kultenis ar kartupeļiem — viņa iemīļotais ēdiens. Kārdinošo čurkstēšanu un sprakstēšanu aiz muguras dzirdēja arī šoferis, taču tas sēdēja mierīgi,

nebolīja acis uz to pusi, kaut ari pamest savu vietu netaisījās.

Feņa iznāca ar atbildes vēstuli tad, kad panna jau bija iztukšota, — Fjodors Fjodorovičs veikli izslaucīja to ar rudzu maizes gabaliņu, bet šoferis tencināja saimnieci par cienastu un taisījās iet ārā, kur Pavāks, iejuties jaunajos apstākļos, no visa spēka spieda automašīnas signāltauri.

Pabeidzis brokastot, rajona komitejas sekretārs piecēlās, arī pateicās saimniekiem, paņēma no Feņas rokām aploksni un aptaustīja.

—    Neder. Par plānu.

—    Es tak steidzos. Jums taču, kazi, nav laika gaidīt.

—           Pagaidīšu. Še, raksti klāt! Nakšņot tik un tā atbraukšu pie jums. Raksti. Nu ejam, Leontij. Būsi man par pavadoni.

—    Bet ciema padomes priekšsēdētājs?

—           Arī priekšsēdētājs. Iesiet abi. Pats taču par mani teici — dikti liels virs.

Un Fjodors Fjodorovičs izgāja pagalmā. Agrafena Ivanovna caur šķirbainajām priekšnama durvīm redzēja, ka viņš ielūkojās kūtī, tad aptaustīja zedeņu žogu — vai stingri stāv, ilgi apskatīja jauno kūti un tikai tad devās uz mašīnu. Apsēdinājis sev blakus Leontiju Sidoroviču, palūdza:

—    Iebrauksim pie Nikolaja Jermiloviča.

—    Pie tēvoča Koļas? — Leontijs Sidorovičs nobrīnījās.

—           Bērneļiem viņš ir tēvocis Koja, bet mums abiem Nikolajs Jermilovičs Krutojarovs, pagātnē — kara matrozis, pirmās partijas šūniņas sekretārs jūsu ciemā.

—    Jā, bet…

—           Nekādus «bet»! Nodarīja viņam pāri ne par šo, ne par to. Bet vecais vīrs ir nenovērtējams. Runā. ka arī dzeršanu atmetis. Vajadzētu iesaistīt kādā darbā … Pagaidām viņam izgādājām personālo pensiju. Aizbrauksim, paziņosim viņam, iepriecināsim veco jūrnieku. Atminies manus vārdus: vēl dadz laba ļaudis no viņa pieredzēs.

Izdzirdusi motora troksni, pagalmā izskrēja Orina, tēvoča Kojas sieva, uztraukusies palūkojās pa pavērtajiem vārtiņiem, ieraudzīja Znobinu un Ugrjumovu un nomierinājās. Pasauca: Nikolaj, rādās, pie tevis.

Tēvocis Kola iznāca no istabas un gāja pie mašīnas.

—    Vai tas esat jūs, Fjodor Fjodorovič? Bet es, grēcinieks, nodomāju: atkal jūsu gudrinieki atbraukuši meklēt naudas taisāmo mašīnu.

—   Viņi ir slikti meklētāji. Vajadzēja man pašam ķerties tev klāt. Aicini nu istabā.

7

Jauna, dīvaina, neizprotama dzīvība, reiz sakustējusies zem sirds, tagad atgādināja sevi arvien biežāk. Arī patlaban Feņa nodrebēja no neskaidra un tajā pašā laikā asa grūdiena un pirmoreiz uzsāka sarunu ar viņu, neredzamo, bet tik satraucoši tuvo: «Ko tu tā, mīļais? Mamma tātad tev nodarīja pāri? Sadošu gan es viņai par to!» Par «mammu» viņa sevi nosauca pirmoreiz un pasmaidīja — šis vārds bija pierasts un vienkāršs tik ilgi, kamēr neattiecās uz viņu pašu. Un nez kādā neizprotamā sakarībā Feņas domas pārsviedās nevis uz Filipu Ivanoviču, viņas gaidāmā bērna tēvu, bet uz Avdeju, kura jau sen vairs nebija Zavidovā un no kura viņa bija cītīgi vairījusies un pat nebija izgājusi no savas istabiņas, kad viņš gribēja atvadīties. Viņa tūdaļ pat uzstājīgi piespieda sevi domāt par vīru.

«Kur tu esi, mans labais? Kāpēc tik ilgi neatbildi uz manu vēstuli? Varbūtās tajā pateicu kaut ko sliktu, kaut ko aizvainojošu? Tad nu piedod man.» Lūpas bez skaņas kustējās, acis satraukti spīdēja, un pēkšņi Feņa ar šausmām atskārta, ka šie vārdi nesaistās ar to, ko viņa nupat bija domājusi. Bet domāja viņa joprojām par Avdeju, tikai par viņu, un redzēja patlaban viņu, bet Filipu Ivanoviču nekādi nevarēja atcerēties tādu, kāds viņš ir, un tas bija pats briesmīgākais: Avdejs stāvēja acu priekšā gluži kā dzīvs, ar vissīkākajiem vaibstiem sejā. Un, lai nedomātu par viņu, Feņa aši izvilka no spilvena apakšas vīra vēstuli un jau kuro reizi lasīja: «Feņa, ieviņa mana, cik karsti es Tevi mīlu, ja tikai Tu to zinātu! Līdz šim laikam nevaru sev piedot, ka nepateicu Tev to tā, kā vajadzēja, ne reizes neapmīļoju, kā gribējās, bet vienmēr pūtos kā muļķa tītars. No šejienes — no tālienes Tu man liecies vēl mīļāka, mana mīļotā, mana dārgā sieviņa!»

—    Māt! — Feņa klusi pasauca.

Ienāca māte.

—     Kas ir?

—    Apgulsties man blakus. Nez kādēļ drebuli krata …

Agrafena īvanovna nobrīnījās:

—    Ko tad tu tā, maziņa esi, vai?

—    Nu ej vien. Es tāpat… — Un, kad māte izgāja no istabas, atcerējās: — Vai avīzes neainesa, māt?

—    Kur nu! Viņš, kaut nešķīstais to rautu, nedējā tikai vienu reizi nes pastu, — Agrafena īvanovna atsaucās no otras istabas.

Tas, kuru «nešķīstajam» vajadzētu pievākt, — pastnieks Maksims Pakļoņikovs patiešām neapgrūtināja sevi un neiznēsāja katru dienu vēstules un avīzes: krāja tās visu nedēļu un tikai pēc tam nolika pie zavidoviešu vārtiņiem vai iesprauda priekšnama durvīs gluži kā nevīža māte savu bērnu. Agrāk Feņu tas ne visai sarūgtināja, taču tagad viņa pa īstam sadusmojās:

—    Nu kāpēc tādu tur! Visslinkāko vīrišķi iecēluši par pastnieku. Jebkura skuķe tiktu galā labāk par viņu. Dzīvojam kā vilki mežā, nezinām, kas noliek plašajā pasaulē.

Godīgi runājot, Feņu agrāk ne sevišķi interesēja, kas notiek pasaulē, taču toreiz, kad sākās karš Spānijā, un it īpaši pēc tam, kad Filips Ivanovičs bija devies savā noslēpumainajā komandējumā — bet Feņa tak nav nekāda muļķīte, nekāda maziņā, lai nesaprastu, kas tas par komandējumu, — viņa ar nepacietību sāka gaidīt pastu. Vēstuļu nebija, un viņa dedzīgi ķērās pie avīzēm. Tagad Feņa arī pati būtu gatava braukt uz Internacionālo brigādi cīnīties pret fašistiem. «Bet, kazi, patiešām uzrakstīt iesniegumu? Manu Filipu taču paņēma. Vai tad es neesmu cilvēks? Tur karo daudzas sievietes!» Cik tālu viņa būtu nonākusi savās domās, nav zināms, taču spēcīgais, uzstājīgais grūdiens atkārtojās, likdams atcerēties, kādā stāvoklī viņj bija, un Feņa klusi un rūgti pasmaidīja. «Atradusies karotāja! Nē, mījā, paliec vien mājās un labāk gatavo šūpuli!»

Pasēdējusi vēl brīdi tā, domās nogrimusi, Feņa pēkšņi žigli piecēlās un sāka steidzīgi ģērbties. Ilgi posās pie spoguļa, pat izrāva šur tur pa matiņam no uzacīm, un neredzēja, ka māte, stāvēdama pie krāsns otrā istabā, caur pavērtajām durvīm nemierīgi vēro viņu.

Tautas namā ļoti izbrīnījās par viņas ierašanos: draudzenes sen te nebija Feņu redzējušas.

—    Hā, Feņa atnākusi! — kādai no viņām paspruka.

Feņai tas likās apvainojoši: cik ātri viņu «norakstījuši»,

itin kā viņa šeit jau būtu lieka. Neskatīdamās uz drau-

oo

dzenēm, viņa stingrā soli devās tieši pie harmoniku spēlētāja, gadus piecpadsmit veca zēna, kurš vēl nebija paguvis iejusties harmoniku spēlmaņa godā, bet kuram ārkārtīgi patika šis gods, un uz Feņas lūgumu uzspēlēt krakovjaku viņš pavilka harmoniku plēšas ar mākslotu nevērību un savam vecumam nepiedienīgu kūtrumu un augstprātīgu laipnību. Feņa devās pie Piškas — tikpat noteikti un bravūrīgi.

—    Ejam dancot, Jepifan!

Jau sen precējies, Piška tomēr labprāt grozījās ap jaunajiem un ieradās uz visām viņu līksmēm.

Kādu laiku zāles vidū bija tikai Feņa un Piška, viņi skaji zobojās par sevi un puišiem, kas skatījās vien.

—           Bet tu uz kājām gan nekāp, lāci ķepaini! — Feņa pēkšņi sacīja.

—           Nekas tev nenotiksi — Piška atbildēja. — Atnāc biežāk — iemācīšos. Mana Dūņa, paldies dievam, nav greizsirdīga.

—           Es arī viņas vietā neko daudz vis nebūtu greizsirdīga. Paskaties tak uz sevi. Tu taču, Piška, visiem velniem esi līdzīgs.

—    Vai nu uzreiz visiem?

—    Visiem.

—    Bet kāpēc tad tu uzlūdzi mani?

—          Neiešu taču pienapuikas aicināt. Pats sacīji: esmu tagad sieva.

Durvīs parādījās Tiška, par kaut ko bezgala uztraucies.

—    Vai Tiška arī ir pienapuika? — Piška pajautāja.

—           Sliktāks par pienapuiku. Vai tad viņš ir vīrietis — itin visur klausa tevi. Atkal man uzkāpi uz kājas! Ej tu, Piška, labāk pie savas Dūņas, garlaicīgi ar tevi! — To pateikusi, Feņa pameta savu partneri zāles vidū.

Piška bez ceremonijām izgrūstījis dejotājus, iznāca malā un piegāja pie sava drauga.

—    Nu, ko tu tā plāti rokas?

—           Rīt mūs abus un arī visus mūsu vecuma vīrus izsauc uz kara komisariātu. Ko tas varētu nozīmēt? — vārdus aprīdams, Tiška steidzīgi runāja. — Mums taču pāri trīsdesmitiem.

—          Neko īpašu tas nenozīmē, — Piška nevērīgi atsaucās. — Apmainīs vecās karaklausības apliecības pret jaunām, paskatīsies mutē kā čigāns zirgam, vēl šur un tur, kārtības labad paklausīsies ar trubiņu, tad uzšaus pa pliku pakaļu — un šļūc, lielais karotāj, mājās. Tas arī viss.

—    Un ja nu pēkšņi nav viss? Spānijā, pats zini… Tagad vēl Vācija … Visu laiku runā…

—     Fašistiem rokas par īsām, lai mūs aizsniegtu.

—     Var jau būt, ka par īsām, toties rāvīgas.

—     Nokapāsim, ja līdīs klāt. Taču Vācija mums neuzbruks. Tu esi muļķis, Tiška, un viss tikai tālab, ka nepasūti avīzi.

—     Bet es vairs lasīt lāgā neprotu. Divas nepabeigtas klases — tā ir visa mana akadēmija. Un kas tad tur ir tais avīzēs? Vienīgi par triecienniekiem un stahanoviešiem zēvelē. Bet Kolimagas dēls Petjka tēvam un mātei raksta, ka viņus, robežsargus, atvaļinājumā nelaižot. Kā lai to saprot?

—   Kas par to, — Piška sacīja, kaut gan viņa balsī vairs nebi ja nesenās stingrības.

… Atlikušajās vakara stundās Feņa mājās paguva apdarīt daudzus jo daudzus darbus un izdomāt tikpat daudz domu. Un visu reizē — gan darbus darīja, gan domas domāja. Pirmām kārtām izņēma no mātes rokām aizmigušo jaunāko māsiņu Katjeņku un aiznesa uz savu gultu. Tur viņu ērti apguldīja, apsedza un nopūtās: drīz viņa liks gulēt sev blakām nevis Katjeņku, bet savu meitiņu. Feņa bija stingri pārliecināta, ka viņiem ar Filipu Ivanoviču noteikti piedzims meita un viņi to nosauks par Vaļu, Vaļušu, Valentīnu, kā to pionieri, par kuru uzrakstīts skaists dzejolis. Filips Ivanovičs uzreiz pēc kāzām atzinās, ka ļoti gribot, lai viņu pirmais bērns būtu meita.

Klausīdamās viņa vārdos, Feņa vēl neko nezināja par tēvu mūžseno viltību visā pasaulē — it īpaši par jaunu tēvu viltību: lai nesarūgtinātu sievu, ja tā gadījumā dzemdētu meitu, viņš, tēvs, sagatavojies šādam notikumam, jau laikus saka sievai, ka noteikti gaidot meitu. Nu, bet, ja piedzimst dēls, — par ko sapņo deviņdesmit deviņi tēvi no simta, — vai tad tas ir slikti? Dēls, mantinieks, tēva uzvārda glabātājs! Feņa nezināja šo mazo viltību un domāja par meitu. Pārliecinājusies, ka māsiņa cieši jo cieši aizmigusi viņa klusītiņām pacēla lielo zaļo, ar dzelzi apkalto lādes vāku un, izņēmusi no tās citu pēc citas visas savas un Filipa Ivanoviča mantas, no pašas apakšas izcēla nelielu papes kārbu, ko līdz pat šim vakaram bija baidījusies atvērt — nez kāpēc bija mazliet kauns. Tagad viņa

izņēma no kārbas zīdaiņa krekliņus, vairākus linu un siltos flaneļa autiņus, trīs biksītes un trīs pārus mazītiņu, smieklīgu zeķīšu — skatoties uz tām, negribējās ticēt, ka tās var uzvilkt cilvēka kājā. Visu šo pūriņu gaidāmajam bērnam rajona centrā Filips Ivanovičs bija sadabūjis divas dienas pirms aizbraukšanas savā slepenajā komandējumā. To atcerējusies, Feņa atkal sadrūma un nodomāja: cik slikti viņa toreiz bija rīkojusies, ka neizgāja vīru pavadīt, nepateica neviena laipna vārda uz šķiršanos.

Filipa Ivanoviča atmiņā nu paliks tikai viņas niknie, saltie vārdi un tādas pašas niknas, saltas acis. Mocīdamās pašpārmetumos, Feņa atkal noliecās pār lādi. Tūdaļ viņa izvilka aizsainīti, pavisam nelielu, bet smagu. Uzmanīgi atraisīja — šķindēdamas uz galda izbira Vorošilova strēlnieku nozīmītes un arī tādas, no kurām varēja secināt, ka to īpašnieks drošības labad sagatavojies ari sanitārai un ķīmiskai aizsardzībai. Feņa savāca šīs raibās, lādes dibenā atvēsušās nozīmītes saujā, piespieda pie krūtīm un, domās nogrimusi, ilgi tā stāvēja. Tad rāmi pasmaidīja un salika nozīmītes bērna zeķītē, bet pēc tam tādā pašā kārtībā visu salika atpakaļ lādē.

Viņa devās uz dibenistabu, izmazgāja grīdu, noberza trauku solu, izvilka no lielās koka gultas apakšas tēva un Pavļika netīro veļu, iemeta silē un sāka mazgāt. Atcerējās tautas namu, Pišku un bija priecīga, ka pārnākusi mājās, nu viņa zināja, ka nekad vairs neies uz turieni — ja nu vienīgi uz kino. Mēles cilvēkiem ļaunas, var arī negodā iegrūst. Bet viņai bezgala gribējās, lai Filipam Ivanovičam, kad viņš atgriezīsies, teiktu, cik viņam laba, <

uzticīga sieva, un vēl gribējās, lai viņu meita piedzimtu līdzīga Filipam Ivanovičam, tikai augumā gan lai nav līdzīga, viņš ir pārāk garš, meitenei tas nekam neder. Toreiz Feņa nezināja, ka pretēji viņas gaidām piedzims zēns un tēvam par godu viņa to nosauks par Filipu Filipoviču.

—   Gana tev ņemties, Feņa, — Agrafena Ivanovna teica, ar malkas klēpi ienākdama istabā. — Pati pabeigšu mazgāt. Pasaudzē sevi.

—   Ko tu runā, māt! — Feņa teica, sakārtoja matus, kas krita acīs, un ar savām sarkanajām, meitenei pārāk lielajām rokām vēl sparīgāk ņēmās berzt Pavļika bikses, nemanāmi pasmaidījusi par mātes vārdiem.

Agrafenai Ivanovnai piemita īpatnība, par kuru zināja gan Leontijs Sidorovičs, gan Feņa, gan Griša un pat Pav-

liks. Pie visiem mājas darbiem Agrafena Ivanovna pirmā ķērās klāt un, pati tos padarījusi, nevienu netraucēdama, palīgā nesaukdama, vēlāk ņēmās sūroties vai nu par visiem «liekēžiem» kopā, vai — un tas gadījās biežāk — par katru atsevišķi. Otrajā gadījumā viņa parasti sāka ar Leontiju Sidoroviču, kas esot tik dikti visus izlaidis, ka neviens nevīžojot palīdzēt mātei, bet viņai, nabadzītei, rokas metoties stīvas no darba, un ari pats viņš, kājas nokāris, augām dienām tikai sēžot uz krāsns un luļķējot savu smirdošo ļuļķi, kaut nešķistais to rāvis, istabā tāds gaiss, ka cirvi varot pakārt. Ar vīru tomēr vajadzēja būt uzmanīgākai, nedrīkstēja vis aiziet pārāk tālu, citādi varēja uzrauties un nopelnīt bargu ugrjumovisku uzkliedzienu, no kura sirds krūtīs vai stājās pukstēt. Agrafena Ivanovna labi zināja robežu un necentās to pārkāpt, ja nu, protams, nebija tā iekarsusi, ka aizmirsa itin visu pasaulē.

Tūlīt pēc tēva viņa ņēma priekšā savu vecāko meitu, turklāt uz ilgāku laiku, taču Feņa, aizguvusi no tēva viņa nesatricināmo aukstasinību, mierīgi teica mātei: «Dod šurp, māt, os visu izdarīšu. Es izmazgāšu.» — «Jūs gan izmazgāsiet!» vēl vairāk dusmojās māte. «Pēc jums tik un tā viss jāpārmazgā!» Taču tā jau bija tik liela nepatiesība, ka Agrafena Ivanovna pati pēkšņi apjukusi apklusa un, izlikdamās dusmīga, steidzīgi meklēja rokā kādu no jaunākajiem bērniem. Ja pagadījās Griša, viņam vienmēr gatavībā bija ierocis, kuru viņš tūdaļ pat un ar visai labiem panākumiem laida darbā: sāka skali smieties par māmuļas dīvainībām, un tai cits nekas neatlika kā paķert dvieli un uzšaut dēlam pa muguru. Toties tikt Pavjikam klāt izdevās gaužām reti: puišelis paguva izšmaukt ārā un atgriezās mājās tikai tad, kad māte jau bija nomierinājusies, kad viss viņā bija norimis, kad, ielikusi galvu Feņai klēpī, viņa «ieskājās», gulēdama uz platās lāvas kaut kur tuvāk pie gaismas, pie loga.

«Ieskāties» Agrafenai Ivanovnai sevišķi patika — koka ķemmes skrapsloņa matos, Feņas veiklo pirkstu kustēšanās iedarbojās iemidzinoši uz nogurušo Agrafenu Ivanovnu; sākumā abas klusiņām sarunājās, tad māte nemanot apklusa, iegrimdama vieglā, mierīgā snaudā, — un tā bija vienīgā atpūta, kurai viņa lāvās ar klusu un gaišu prieku. Lai nepamodinātu māti, Pavjiks uz pirkstgaliem pielavījās pie trauku sola, nogrieza gabalu rupjas maizes, uzbēra virsū biezu kārtu sāls un tāpat uz pirkstgaliem izgāja pagalmā. Agrafena Ivanovna pam^ias kaut kā pēkšņi, negaidot un katru reizi izbijusies pārmetoši sacīja pati sev: «Dieviņ tētiņ, kas ar mani noliek! Guļu tavu gulēšanu, muļķe tāda. Bet man tak telēns nedzirdīts! Un arī tu, Feņa, klusē, būtu iegrūdusi dunku sānos!» Pēc brītiņa māte jau runājās pagalmā: «Pagaidi, Blāzma, tūlīt atnesīšu tev siltu dziru, pacieties, gotiņ!» — un viņas balss bija tikpat mierīga un gaiša kā īsais, nevilšais miegs…

Feņa turpināja mazgāt, nelaizdama māti pie siles. Un arī viņa, kā redzams, bija to teikusi tāpat vien, ka tikai kas pateikts: māte taču pazina vecākās meitas iedabu, ne velti viņa mēdza teikt: «Nu tēvs kas tēvs — gan izskatā, gan raksturā,» — un, šķiet, lepojās ar to, ka Feņa bija iedzimusi tieši tāda. Pastāvējusi kādu brīdi meitai aiz muguras, Agrafena Ivanovna pagāja nost, atcēla krāsns aizliekamo un sāka mest mitras apses pagales tumšajā, plaši atvērtajā, siltajā krāsns mutē — lai līdz rītam apžūst, citādi tās nevar vien iedegties, čūkstēs līdz pusdie nai — bet rītdienai iejauta pilna abra mīklas, krāsns jāizkurina pēc iespējas karstāka, citādi maize tiks izniekota. Iemetusi pēdējo pagali, viņa pēkšņi atcerējās Grišu: «Uz jauno gadu, kazi, viņu palaidīs brīvdienās. Droši vien būs noplīsis un utīm apaudzis tajā savā kopmītnē. Dieviņ tētiņ, dieviņ tētiņ!» — un, iznākusi dibenistabas vidū, pagriezās ar seju pret svētbildēm un ņēmās ilgi kaut ko lūgt svētajai dievmātei.

Ne Feņa, kas bija noliekusies pār sili, ne māte, kura patlaban stāvēja svētbildes priekšā, ne Leontijs Sidorovičs, kas ar rajona komitejas rekomendāciju nesenajā kopsapulcē tika ievēlēts par kolhoza priekšsēdētāju un tagad mēdza nez kur pazust no rīta līdz vēlam vakaram, ne Pavļiks, kurš, uzrāpies uz krāsns, apdrāza savas ganu pātagas kātu, un ne jau nu Katjeņka, kas gulēja Feņas gultā — neviens no Ugrjumoviem neredzēja, ka jau veselu pusstundu pie viņu mājas noris dedzīgs strīds starp tēvoci Kolu un pastnieku Maksimu Pakjoņikovu, kuru bijušais matrozis bija panācis pie Ugrjumovu mājas sliekšņa.

—    Ko tu tik vēlu, Maksim? — tēvocis Koļa pajautāja, aizšķērsodams pastniekam ceļu uz priekšnamu.

—    Nesu Feņai vēstuli.

—    No kā? No Filipa Ivanoviča?

—    Tā kā nav vis no viņa.

—    Bet nu parādi!

—     Kāpēc tad jērāda?

—    Parādi, kad tev saka! Varbūt pienākusi atbilde.

Maksims negribīgi pasniedza vēstuli.

Tēvocis Koja, spēcīgāk ievilcis dūmu, ar kvēlojošo smēķi apgaismoja aploksni. Izlasīja sūtītāja adresi.

—    Vai zini, Maksim… tu tagad labāk nenes. Te viss labi jāapdomā.

—     Mans pienākums nodot, — pastnieks stingri, uzsvērti oficiāli noteica.

—     Kopš kura laika tu esi kļuvis tik akurāts? Ceri uz glāzīti? Skaties vien, ka tikai ar sieviešu asarām nepielīst pilna tava glāzīte. Iesim labāk pie Saņkas Spiča, apspriedīsim … Man nepatīk šī vēstule.

Tēvocis Koļa iebāza vēstuli kabatā, un abi vecie vīri devās uz ciema padomi.

Saņka Špičs sēdēja viens pats visā lielajā popa mājā, kur tagad mitinājās gan kolhoza valde, gan ciema padome, gan mazbērnu novietne, gan ambulance. Sēdēja pie septiņlīniju petrolejas lampas, kuras skārda abažūrs meta lielu apaju ēnu uz sen nebalsinātajiem griestiem. Ar ciema padomes darbiem Saņka bija ticis galā jau ap pusdienlaiku un ar mierīgu sirdsapziņu būtu varējis pamest savu kantori un iet vai nu uz mājām, vai arī uz tautas namu padejot, taču šāda dabiska rīcība nebija iespējama divu iemeslu dēl. Pirmām kārtām, bija nepieciešams, lai ļaudis zinātu, cik bezgala Saņka Špičs aizņemts ar svarīgām darīšanām, ka viņam diena par īsu, lai tiktu ar tām galā, ka jāķeras arī pie nakts stundām; otrām kārtām, mūsu iestāžu dzīvē pakāpeniski iesakņojās kārtība, kas vēlāk sajauca visus iepriekšējos priekšstatus par dienu un nakti, kad šīs diennakts dajas itin kā apmainījās vietām — partijas un padomju iestāžu darbinieki gulēja dienu, bet strādāja naktī. Apgabala centrā nenodzisa gaisma līdz tam brīdim, kamēr tā nebija nodzēsta vienā Kremļa kabinetā, no kura klusā, mīkstā gaitā izgāja cilvēks militāra parauga aizsargkrāsas mundieri; rajona centrā vientuli spīdēja logi rajona komitejas pirmā sekretāra un rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja kabinetā līdz tai gaidītajai stundai, kamēr pazīstams pirmā sekretāra palīgs no apgabala nebija paziņojis, ka sekretārs aizbraucis mājās. Tā šī ziņa nonāca arī līdz ciema padomēm, tātad pie Saņkas Špiča.

Taču līdz tam laikam viņam jāsēž pie sava galda zem milzīgās sept.iņlīniju lampas un jāšķielē uz telefonu, kurš karājas pie durvju stenderes un izskatās kā Saratovas harmonikas ar zvaniņiem.

Saņka tikko bija aizvadījis Pišku un Tišku, kuri pa ceļam no tautas nama bija iegriezušies pie viņa, un sāka pārlūkot papīrus, ko sekretārs viņam bija atstājis, kad istabā ieklupa par kaut ko norūpējušies tēvocis Koja un pastnieks Maksims.

—     Kas jums par darīšanām? — rūpīgi sekodams, lai balsī nepazustu tik grūti noturamais priekšnieciskais tonis, Saņka stingri noprasīja.

Tēvocis Koja pasmaidīja un, priekšsēdētājam par lielu nepatiku, noskaitīja Ņekrasova rindas:

—     «Tu bargs gan pārlieku, kā noraugos es,» — tad apžēlojās par Saņku un paslavēja: — Nekas, Saņka, ar mūsiešiem tā arī vajag — bargāk. Ja tu tagadiņ, teiksim, nebūtu patriecis Jepifanu un Timofeju — šie kāptu uz galvas. Tie jau tādi ļautiņi, es tev teikšu! Bet mums tu piedod. Mēs pie tevis darīšanās, esam atnākuši pēc padoma.

Saņka ilgi pret gaismu aplūkoja lielo aploksni, pagrozīja rokās gan šā, gan tā, izvilka no kabatas palielināmo stiklu un, pielicis to pie acs, vēlreiz pārlasīja rindiņas ar atpakaļadresi. Noteica «hm», pakasīja pakausi un tad kategoriski paziņoja:

—    Taisīt vaļā nedrīkst. Neievērot korespondences noslēpumus nevienam nav atļauts.

—    Muļķītis tu esi, Saņka! Kas te par noslēpumu? Vēstule taču no tautas komisariāta, oficiāla. Ja nu pēkšņi tur. . .

Pabeigt teikumu tēvocis Koļa neuzdrošinājās. Taču Saņka viņu saprata.

—    Tūlīt pazvanīšu uz rajonu. Uzzināšu.

Viņš piegāja pie telefona, plati iepleta kājas un sāka griezt rokturi. Dzeltenās kastes iekšienē kaut kas ierūcās, iešņācās, bet Saņka iepūta klausulē un pēc tam sāka tajā aurot kā kurlmēma cilvēka ausi: «Hallo, hallo!» Taču, kā redzams, tobrīd visi kabineti rajonā jau bija tukši.

—     Neviena nav, — Saņka apjucis noteica un paskatījās tēvocī Kojā, cerēdams uz palīdzību.

—     Labs ir, Saņka. Uzņemos visu atbildību uz sevi. Revolucionāram matrozim tā nav pirmā reize. Dod aploksni!

—    Ko tu esi sadomājis?

—    Dod tik šurp, dod! Nebaidies. Liecinieks ir — lūk, viņš, Maksims, kā nekā arī oficiāla persona.

—    Bet varbūt nevajag? Varbūt pagaidīsim līdz rītam, ko? — Saņka nenoteikti murmināja.

Taču aploksne jau bija tēvoča Kolas rokās.

Makbims sāka lūgties:

—    Atsvabini mani no šīs padarīšanas, Jermilič!

—    Atsvabināšu, atsvabināšu. Paej nost! — Tēvocis Koja tā nozibsnīja ar savām tumšajām acīm uz nabaga pastnieku, ks tas metās uz durvīm.

—    Varbūtās labāk tomēr pagaidīt līdz rītam?

Tēvocis Kola vairs neklausījās nevienā. Viņš apņēmīgi

atplēsa aploksni, izņēma pavisam nelielu papīru un lasīja to ilgi, ilgi. Tad pacēla smagās, apsarkušās acis un paskatījās uz apmulsušo Maksimu.

—    Nu re… tā jau es domāju … bet tu …

Feņa pabeidza mazgāt veļu. Kaut arī ļaudis runā, ka cilvēka sirds ir pareģe, ka tā laikus nojauš vai nu tuvojošos prieku, vai nelaimi, taču neko sliktu Feņas sirds nenojauta: pukstēja vienmērīgi, kā vienmēr. Rīt tā sāks pukstēt izbiedēti un bieži, rūgtās Ieviņas mute kamps gaisu, un acīs viss satumsīs. Toties patlaban viņa, laiku pa laikam sevī rāmi smaidīdama un ieklausīdamās uzstājīgajās un nepacietīgajās jaunās dzīvības kustībās, čukstēja: «Tā, tā viņai vajag, edz, cik tā mamma neuzmanīga, nodarīja maziņajai sāpes. Sadod man, sadod, meitiņ. Tā, tā viņai vajag!»

8

Pirmā nāves ziņa, ko saņēma Ugrjumovu mājā, bija pirmā arī visā Zavidovā. Ļaudis vēl nezināja, ka šī melnā viešņa ieradusies tāpēc, lai paziņotu viņiem: «Sagatavojieties, esmu pirmā, taču ne pēdējā, pēc manis atnāks citas, un viņu būs tik daudz, ka pat jūsu asaru nepietiks: izdzers visas līdz pēdējai.» Tomēr arī tagad zavidovieši satraukti pieklusa, kļuva uzmanīgi, raudzījās cits citā izbaiļu pilnām, jautājošām acīm. Karš, kas likās tik tāls, pēkšņi it kā pienāca pavisam klāt un kļuva jūtams un redzams.

Filipu Ivanoviču bija paguvuši iepazīt visi. Pavisam nesen viņš — tāds garām kājām un vaļsirdīgs — soļoja pa ciemu, iegriezās dažā labā sētā, ilgi izprašņāja katru par dzīvi, stāstīja par sevi, par savu neseno dienestu tanku daļā, bet par notikumiem Spānijā runāja tā, it kā viņš jau būtu bijis to tiešs dalībnieks. Un nu Filipa Ivanoviča vairs nav un nekad nebūs, un viņa vietā ciema padomē sēž Saņka Špičs.

Zavidovieši nāca un nāca uz Ugrjumovu sētu. Un visi gribēja savām acīm paskatīties uz to papīru, paturēt to, briesmīgo, savās rokās; Feņa nenoglabāja to lādē, bet atstāja uz galda itin kā vispārējai apskatei. Viņa pati jau kuro dienu nenāca laukā no goda istabas, arī pie sevis nelaida nevienu — ja nu vienīgi Mašu Solovjovu.

Atraitne!

Otrā dienā pēc vīra nāves ziņas saņemšanas, izdzirdusi šo vārdu, Feņa uzreiz tik pēkšņi nespēja aptvert, ka tas attiecas uz viņu. Ciemā bija palikušas atraitnes vēl no pirmā pasaules un pilsoņu kara, taču tās bija sievietes jau gados, kas dzīvoja vecās mājās un mūždien kaut ko lūdza ciema ļaudīm: te malka, te salmi tām bija jāatved, te jāpielāpa caurie jumti, te jāpalīdz uzart sakņu dārziņi kartupeļiem. Feņa pat nepieļāva domu, ka viņa varētu atrasties to nelaimīgo pulkā, un tāpēc gauži apvainojās, kad izdzirda māti sakām: «Nu redzi, tu tagad esi atraitne, meitiņ!» Apvainojusies viņa ilgi un caururbjoši skatījās uz māti. Dvesdama karstu elpu Agrafenai Ivanovnai sejā, viņa lūdza:

—     Māt, nekad vairs nesauc mani tā. Nekad!

Un viņas sejā, kas pēkšņi bija kļuvusi nekustīga, atkal pavīdēja pazīstamā Ugrjumoviem raksturīgā izteiksme.

…Vienīgi Feņa stāvēja klusēdama ciema padomes priekšā starp slepeni elsojošām vai atklāti raudošām sievietēm tajā četrdesmit pirmā gada jūnija svētdienā. Apkampusi ap pleciem Mašu Solovjovu, kas tikai pirms dažām dienām bija apprecējusies un tagad pavadīja savu Fjodoru karā, Feņa dobjā balsī parupji viņai teica:

—    Nu ko tu brēc, Marija? Tavs Fed'ka taču vēl dzīvs. Paskat kādu danci griež ar savām līkajām kājām! Itin kā būtu priecīgs, nabadziņš, ka ticis no tevis vaļā! — Un, redzēdama, ka draudzene sadusmojas, pavērsa sarunu uz citu pusi: — Nu pietiks, paraudāji — un gana!

Stāvēdams uz popa mājas lieveņa kā uz tribīnes un izmantodams tos īsos brīžus, kad sievu balsis mazliet pieklust, Saņka Špičs pilnā balsī gluži kā ložmetēja kārtām nobēra vairāku mobilizēto uzvārdus. Kad atskanēja Piškas un Tiškas vārdi, Piška neparasti veikli izgrūstīja pūli un nostājās līdzās priekšsēdētājam.

—    Pagaidi jel, pagaidi, Špič, — vai tu neesi ko sajaucis? Man taču bruka. Te ir izziņa …

—    Tava izziņa nav derīga, tēvoci Jepifan! Es zinu, kur tu to dabūji. Labāk būtu vācies prom ar savu papīru, nevis bāzis to citiem degunā.

Piška gribēja iebilst, bet nepaguva: kāda spēcīga roka saķēra viņu aiz biksēm un novilka no lieveņa. Lādēdamies Piška pazuda pūlī. Tēvocis Koja — viņš bija norāvis nost Pišku — nu pats uzkāpa uz lieveņa, izņēma priekšsēdētājam no rokām sarakstu un ilgi tajā meklēja savu vārdu. Neatradis to, sašutis nospļāvās:

—    Kas tas par karu bez vecā matroža?! Bet nu, Saņka, pieraksti mani kā brīvprātīgo. Piška lai paliek ar sievām un bērniem mājās. Tik un tā no viņa nekāds karavīrs …

Nez kā Piškas ausis bija saklausījušas šos apvainojošos vārdus, kaut arī tie tika pateikti pusbalsī. Viņš atkal bija uzkāpis uz lieveņa un dižodamies, visiem redzot, saplēsa sīkos gabaliņos nelaimīgo izziņu un palaida papīra driskās pa vējam. Un izskatījās tik smieklīgi, ka pat jaunizceptās karavīru sievas uz kādu brīdi pārstāja raudāt un vaimanāt. Pūlī atskanēja vārgā Tiškas balstiņa:

—     Saņka! Špič! Ieraksti mani vienā nodaļā ar Pišku, vai dzirdi?

—    Kara komisariātā norādīs, kur katram vieta, — ierunājās rajona kara komisariāta pārstāvis, kas līdz šim bija klusējis, bet Saņkam viņš ieteica: — Būtu ātrāk beidzis. Mītiņot nav nekādas vajadzības. Karš. — Tēvocim Koļam, kas vēl arvien stāvēja uz lieveņa, viņš sacīja pavisam nopietni: — Tava rinda, pilsoni, droši vien nepienāks. Gana esi karojis. Padzīvo tagad mājās. Tev arī šeit darbs atradīsies.

Tēvocis Koļa rūgti pasmīnēja:

—    Es jau zināju, ka jūs teiksiet tieši tā. Man gan šķiet, jaunekli, ka šā kara pietiks ari manai tiesai. — Un sadrūfriis, bargs nokāpa no lieveņa.

Vēlu vakarā, kad sievu vaimanas pieklusa, kolhoza valdē notika aktīva sēde, ko vadīja Leontijs Sidorovičs Ugrjumovs.

—    No mums pagaidām paņēma simt vīriešus, — viņa paziņoja. — Un redzu: ar to tas nebeigsies.

—    Kur nu! — Tēvocis Koja piecēlās. — Dzirdējāt pa radio: Hitlers virza pret mums simt septiņdesmit divīziju. Tā ka šis karš pievāks visus pa tīro.

—     Par to jau arī es runāju, — Leontijs Sidorovičs lēni pārlaida acis pār visiem sēdošajiem. — Ne jau velti esmu jūs sasaucis, vecus vīrus un sievietes. Droši vien tikai jūs vienīgie te paliksiet. Arī mana valdīšana vairs nebūs ilga. Tāpat ciema padomes priekšsēdētājs ja ne šodien, tad rīt aizies uz turieni… kur visi citi. Bet darbi nāk virsū ar joni: sākas siena laiks, nav aiz kalniem labības pļauja. Traktoristus un kombainierus, ja tā paskatāmies, šodien visus esam aizvadījuši.

—    Vajadzēs sēdināt pie stūres meičas un jaunās karavīru sievas, — noteica kāds pavecs kolhoznieks.

—     Par to jau ari gribu parunāt, vīri. Zvanīju uz rajona komiteju pirms kādas stundas. Fjodors Fjodorovičs iesaka nevilkt šo lietu garumā: jau rīt pat atlasīt pirmo partiju — un uz rajonu kursos. Piecpadsmit gadus vecus zēnus arī. Bet tas vēl nav viss. Fjodors Fjodorovičs brīdina, kuru katru dienu var ierasties komisija, paņems frontei labākos zirgus, uz turieni aizies arī jaunie traktori. Ar vilcējspēku būs pavisam slikti. Tāpēc es domāju, Nikolaj Jermilovič, vai mums nevajadzētu sākt apmācīt pusotrgadīgos bullēnus. Kādi divi desmiti mums to sanāks. Izrūnīt tos visus — bet pēc pusgada, lūdzu, būs jums vērši, būsiet laimīgi par tiem pašiem. Kā jūs domājat?

—    Tak jau tāpat kā tu, Leonlij, — Tēvocis Koļa teica, acīm redzami glaimots par to, ka, runājot par jaunajām rūpēm, kas necerot un negaidot uzbrukušas kolhozam, I eontijs Sidorovičs pēc padoma visbiežāk griežas tieši pie viņa, vecā matroža, ko visi reiz bija tikpat kā norakstījuši lūžņos.

—    Bet tev, Artjom Platonovič, — priekšsēdētājs turpināja, pagriezies uz Aprīļa pusi, — uz laiku būs jānodod sakņu dārzi, nu, kaut vai tavas Praskovjas ziņā un jāķeras klāt tiem bullēniem. Tu taču mazlietiņ ko sajēdz arī veterināra darbā.

—    Tas nu nav man piemērots darbs, — Aprīlis nopūtās.

—     Kas par to, ka nav piemērots! Tupēt ar tīkliem uz upes, protams, ir patīkamāk, tīrā bauda. Tikai, redz, karš neprasa, kur mums labi, kur slikti. Kur esam vajadzīgi — tur tagad, Artjom, mūsu vieta. Jau rīt pat ķeries pie bullēniem. Protams, labāk jau to nostrādāt ziemā, taču ko lai dara — vajag!

Bija jau pāri pusnaktij, un viņi, visu norunājuši, jau cēlās augšā, lai dotos mājās, kad ieradās Tiška. Kā zivs rīdams gaisu ar mazo muti, viņš tik tikko spēja pateikt:

—           Leontij … ko tas nozīmē, ko? Izbrāķēja galīgi, lai velns par stenderi! Simts slimības man atrada. Gan sirds neesot tur, kur tai jābūt, gan ar aknām kaut kas nav lāgā. Arīdzan bruku nevis Piškam, bet man sataustīja. Un plakano pēdu atrada. Un nez ko tur vēl…

—    Tad jau labi, kolhozā būsi zelta vērtē.

—    Kur nu. Nosmies galīgi.

—    Vai karaklausības apliecība pie tevis?

—           Atņēma. Atzina par nederīgu pēc visiem punktiem un noņēma no uzskaites.

—           Tas tikai pagaidām, Timofej. Pienāks laiks — atkal uzņems uzskaitē, — tēvocis Koja viņu autoritatīvi nomierināja.

Bet Artjoms Platonovičs ar prieku piemetināja:

—           Nesēro, Tiška. Rīt rūnīsim bullīšus. Tu taču esi galvenais miesnieks Zavidovā. Tagad par zirgu dakteri noderēsi.

—           Ko vēl neizdomāsi? — Tiška, dusmīgi nomirkšķinājis savas melnās actiņas, blenza uz priekšsēdētāju.

—           Artjoms pareizi runā, — tas sacīja un klusi piebilda parasto teicienu: — Tā vajag, Tiška.

Gans Tihans Zotičs pajautāja:

—    Varbūt man iet un nodalīt bullīšus, ko?

—    Paspēsi, — Aprīlis teica.

—           Pareizi, Tihan, —Leontijs Sidorovičs piekrita ganam,

—   no rīta ķerieties klāt.

Pieturēdams savu sakropļoto kreiso roku, Tihans steidzās uz durvīm. Ne viņš, ne pēc visiem punktiem izbrāķētais Tiška, ne Aprīlis, ne tēvocis Koļa toreiz, pirmā jās lielā kara dienās, droši vien nemaz nedomāja, ka tieši viņiem būs lemts kopā ar sievām un bērniem uzvelt sev plecos visu milzīgo aizmugures rūpju smagumu un nest to visus četrus bezgalīgi garos gadus.

No rīta seši pusotrgadīgi bullīši nīka atsevišķā sīklopu laidarā aiz fermas. Tie galīgi nesaprata, kāpēc tos nošķīruši no ganāmpulka, kas, dodamies uz ganībām, jau kāpa kalnā, raibā barā izklīzdams pa rasaino zāli. Uzlikuši mīkstos, samtaini vizošos kaklus uz žoga, lopiņi skaji un saskanīgi māva, pavadīdami aizejošo ganāmpulku ar skumjām un neizpratnes pilnām acim. Visiem kaklā karājās birkas, pavisam jaunas, ko Tihans, kā liekas, pa nakti bija izgatavojis. Naktī droši vien bija notikušas arī kristības, jo katrs bullītis nu bija ieguvis vārdu. Kā redzams, Tihans pusotra gada laikā bija paguvis labi iepazīt savu padoto raksturu, uzvedību un paražas, jo tiem piešķirtie vārdi bija īsti piemēroti. Skaistulis ar stāvo pieri un spīdīgām, sidrabainas nokrāsas sprogām starp īsajiem, slīpajiem ragiem bija nosaukts par Jautro. Ari tagad, kad bēdu brāļi žēli īdēja un, acis nemirkšķinādami, skatījās uz aizejošo ganāmpulku, tas pastaigājās pa laidaru un ar ragiem pārbaudīja gan vārtu stabu, gan žoga kārti, gan mēslu kaudzi, gan kāda pārāk noskumuša bēdu brāļa sānu, — vārdu sakot, Jautrais nezaudēja dūšu. Patlaban viņš centās izaicināt uz nelielu dueli klusu, tumši rūsganu bullīti, atspieda to nost no žoga, sabozās, atkāpās atpakaļ un tad atkal tuvojās, izgrūzdams dobju, niknu māvienu. Sarķis — tā Tihans bija viņu nosaucis — nepieņēma kauju, pagāja nost un paslēpās laidara tālākajā kaktā. It kā kaut ko nodomājis, Jautrais noteiktā solī devās pie tāda paša brūngana, tikai bezastaina bullīša, kuru gans — vai nu pelēcīgās, neizskatīgās spalvas dēļ, vai arī tāpēc, ka reiz kāds no zavidoviešiem, pārsteidzis to savā sakņu dārzā, bija norāvis tam asti līdz pašai saknei, un bullītis tagad bija savā ziņā līdzīgs invalīdam, — vārdu sakot, nav zināms, kāpēc, taču Tihans piešķīra viņam vārdu Zaldāts, vēlāk sievietes pievienoja iesauku «Bezastis», — tātad Jautrais nu tuvojās Zaldātam Bezastim. Un šis, pamanījis to ar apaļās, niknumā asiņu pieplūdušās acs kaktiņu, negrasījās gaidīt — devās ķildniekam pretī. Dobjā būkšķī sacirtušies ar platajām pierēm, izliekuši muguras, tie ar mainīgām sekmēm spiedās viens otram virsū. No sarkanajām nāsīm šāvās ārā uzbudinoši karstās dvašas mākulīši; bija brīži, kad spēki it kā līdzsvarojās, tad kaujinieki paklupa uz ceļiem, blēdījās, izlikdamies, ka atpūšas, bet paši modri vēroja, lai pretinieks neaizsteigtos priekšā, mirkli agrāk neuzlēktu kājās un nenogāztu zemē ar negaidītu belzienu pa sāniem. Galu galā Zaldātam Bezastim tas izdevās. Netverami īsā mirklī atsvabinājis savus ragus no Jautrā ragiem, Bezastis atlēca nost un ieskrējies belza tam ar ragiem pa vēderu, turklāt tik spēcīgi, ka Jautrais atkrita uz muguras un, neveiksmei nolemts, gaidīja savu likteni. Taču nerakstītais likums, ka guļošo nesit, kā liekas, tiek ņemts vērā ne tikai starp cilvēkiem. Lai nu kā, Zaldāts, pārliecinājies, ka pretinieks pieveikts, apostīja Jautro, pat pārvilka ar mēli pār tā sprogaino galvu un vienā mierā pagāja nost un apstājās savā agrākajā vietā starp Grišku un Vaņku, ar kuriem viņam bija sena draudzība: Griška un Vaņka pagaidām bija paši vājākie savu vienaudžu pulkā, un Zaldātam Bezastim patika aizbildnieciskā attieksme pret tiem. Šobrīd abi sagaidīja to īdēdami, it kā apsveikdami un vēlēdami laimes un ar savām asajām mēlēm ņēmās savest kārtībā cīniņa laikā mazliet papluinīto frizūru, pie reizes nolaizīdami no raga gala arī kušķīti Jautrā spalvas.

Galīgi nošķīries no citiem, laidarā stāvēja bullītis, ko varētu nokristīt par Neaizskaruli, — tas ne ar vienu neielaidās, un to nekad un neviens ganāmpulkā neaiztika. Taču jebkuru neaizskaruli parasti ne visai ieredz, toties šis bija visu mīlulis. Uz žilbinoši baltās spalvas ar dabai vien raksturīgo mākslinieciskumu bija izkaisīti melni un sarkani nenoteikta apveida plankumi, — un tie arī piešķīra šim bullītim greznu, svētdienīgu izskatu. Tikai uzskatot vien šo lāga brašuli, kuram katram no lūpām pats no sevis nevilšus bija gatavs pasprukt saulains, priecīgs vārds — «Ziediņš». Viņš bi ja liels tīrībnieks, šis Ziediņš. Ne ziemu, ne vasaru ne uz sāniem, ne pie astes nevarēja redzēt sakaltušas mēslu pikas, it kā Ziediņš arī pats zinātu, ka ir Ziediņš un tam neklājas staigāt netīram.

Ziediņš stāvēja saskumis. Varbūt viņš atcerējās sulīgo jūnija zālīti, kas parasti ir tik garšīga tieši no rīta, vai ari tādu pašu raibu pusotrgadlgu draudzeni, kuru viņš, Ziediņš, mēģināja lenkt, taču pagaidām saņēma stingru atteikumu— jaunais brūtgāns bija sācis uzmākties priekšlaicīgi; bet varbūt nelāgas priekšnojautas iemājoja viņa sirdī, kas to lai zina. Vīriešiem, kas ienāca laidarā, Ziediņš nepievērsa nekādu uzmanību, kaut gan pārējie vienaudži uzreiz kļuva nemierīgi, sāka skriet riņķī, ar sāniem spiezdamies pie žoga. Bullīšus uztrauca tas, ka starp vīriem nebija Tihana, pie kura tie jau sen bija pieraduši un kuru visumā mīlēja, kaut arī, teiksim, Jautrajam un Zaldātam mīlēt ganu itin kā nebūtu iemesla: viņi dabūja just Tihana pātagu biežāk, nekā paši gribētu. Pavļika Ugrjumova ierašanās mazJiet nomierināja lopiņus. To skrējiens kļuva gausāks, un pēc brīža, sāniemsmagi cilājoties, tie apstājās pavisam.

Pēc divām stundām bullīši klusi gulēja uz zeltainajiem salmiem, uz kuriem bija redzamas vēl nesarecējušu asiņu lāses, un to krēslainajās, piemiegtajās un asarojošās acīs nemanīja neko citu kā vien dzijas skumjas un rūgtu jautājumu, kuram nebija atbildes: kāpēc mums to nodarīja? Ne jūnija saule, kas stāvēja augstu debesīs, ne uz dzirdīšanu atdzīto draudzeņu skaļie māvieni, ne svaigās un sulīgās zāles vezumiņš, kas tikko bija atvests uz laidaru, ne Tihana laipnīgā murmināšana, viņš bija atnācis apraudzīt savus nelaimīgos audzēkņus, ne možā skanīgā ganiņa balss, ne silto, kūpošo kūtsmēslu sīvā dvaka — nekas neiepriecēja vērsēnus. Dzīve, kas vēl vakar bija pilna gavilējošas jēgas, vienā mirklī, liekas, bija nežēlīgi pagriezusi tiem muguru.

Pa to laiku Ugrjumovu mājā bija sanākušas Feņas draudzenes. Tās sasaukt kopā Feņai bija palūdzis tēvs, nospriedis, ka meitai būs vieglāk pierunāt meičas un jaunās sievietes, karavīru sievas, jau rīt doties uz rajonu, lai mēnesi mācītos traktoristu un kombainu vadītāju kursos (trīs kombainierus Leontijam Sidorovičam pagaidām bija izdevies paglābt no mobilizācijals). Aprēķins bija vienkāršs: līdz karstākajam ražas novākšanas laikam jāsagatavo jauna traktoristu un kombainu vadītāju grupa, kas kaut vai daļēji varētu aizvietot uz fronti aizgājušos puišus. Gaidīdama draudzenes, Feņa lauzīja galvu, kā uzrunāt viņas, lai sacīto visas labi saprastu un ierosinājumu pieņemtu. Taču Feņa nepaguva ne muti atplest, kad Maša Solovjova ierunājās:

—    Sievas, meičas, kā dzird, rajonā mums noorganizēti kursi. Lūgsim, lai uzņem. Bez vīra vienām pašām mājās būs skumīgi. Braucam, meičas! Ko tur daudz!

Feņa kā starot iestarojās:

—    Pareizi, Maņa. Es tak tieši tālab jūs saaicināju. Tēvs lika aprunāties. Nav cilvēku, ko sēdināt uz traktoriem. Un arī siena pļauja klāt.

No seniem laikiem Zavidovas meitenēm bija paradums vasaras svētdienas pavadīt pļavās. Pavasaros tās applūst, un tāpēc gan lietainās, gan sausās vasarās zāle saaug varena, pieaugušam cilvēkam līdz krūtīm. Jūnijā pļavas ir sevišķi jaukas: zied baltais, sarkanais un mēļais, kā arī smaržīgais bišu āboliņš, rudzusmilgas, zirgskābenes, amoliņš, bet pļavu vidū, no paliem palikušajos ezeriņos, — dzeltenās un baltās ūdensrozes — nekā labāka vainagu vīšanai nevar ne iedomāties. Viņsvētdien no paša rīta meitenes bija sataisījušās iet uz pļavām, lai paklejotu un padziedātu, nopītu pēc iespējas vairāk vainagu, palepotos ar tērpiem, paspēlētu paslēpes, lai tāpat vien pavāļātos pa zāli, ar izplestām rokām atkristu zemē un skatītos zilajās, bezgalīgajās debesīs, klausītos, kā krūtīs laimīgās priekšnojautās saldi pukst sirds, ka tā vai pamirst, it kā patiešām kustu aiz laimes, lai krietni izdziedātos un no tā visa kā apskurbušas pret vakaru atgrieztos mājās.

—    Meitēniņi, ejam uz pļavām. Kā tad mēs tā patiešām!

Un viņas trokšņaini izskrēja uz ielas un mākslotā jautrībā, kas likās tik neiederīga kara laikā un tāpēc neiepriecināja nevienu, kas noraudzījās viņām pakaļ pa logiem, gandrīz skriešus devās uz pļavām.

Feņai tomēr bija jāgriežas atpakaļ. Ciema galā pie pašām pļavām uz ceļa, kas veda no Tālīnās stigas, viņa ieraudzīja, ka Griša un Serjoga ātri tuvojas Zavidovai. Grišam rokā bija čemodāns, bet Serjogam uz muguras pār plecu pārmesta nastiņa. Feņai sirds krūtīs sažņaudzās. Un Griša, redzēdams, ka viņa, rokas pie krūtīm spiezdama, nobāl, iesaucās:

—    Feņa, kas tev kaiš? Vai ta nemaz nepriecājies?

—    Kāpēc jūs… tik agri?

Griša paskatījās uz Serjogu. Tad atkal uz māsu.

—    Tu, Feņa, tikai neko nesaki mātei, mēs esam brīvprātīgie. Uz vienu dienu izlūdzāmies mājās. Bet rīt… — Un iesmējies brālis neīstā, mākslotā balsī sāka dziedāt « .. .bet rī-ītu agri, gaismai svīstot, par mani visi asras lies …».

—    Beidz! — Feņa uzkliedza, un viņas acīs pavīdēja tčdas sāpes un mokas, ka Griša izbijās un apklusa. Tā klusēdami viņi arī aizgāja mājās.

Kas vēl todien un nakti notika Ugrjumovu sētā, neviens no zavidoviešiem nezināja. Toties rītā daudzi redzēja, ka jau uz ielas, ieķērusies dēla svārkos, Agrafena Ivanovna izspūrusi izmisīgi kliedza:

—    Nelaidīšu-u! Neatdošu!

Leontijs Sidorovičs ieveda viņu istabā. Trīs dienas un trīs naktis ļaudis dzirdēja viņas vaimanas — te pašā

w istabā, te sētspusē sakņu dārzos, te pagalmā. Bet pēc tam Agrafena Ivanovna apklusa, pirms saules rieta iznāca pie ciema aizžogojuma un ilgi skatījās uz ceļu, pa kuru karā bija devies viņas dēls. Sievas, viņu vērodamas, klusi un satraukti sarunājās:

—    Dieviņ tētiņ, vai tiešām Agrafena zaudējusi prātu?

—    Nav nekāds brīnums. Toreiz znots aizgāja bojā, bet nu arī Griša, dēls, bija jāaizvada karā.

—    Kazi, atgriezīsies?

—    Lai dieviņš dotu.

—     Ko ta jūs, sievas, par viņu bēdājaties? Viņai vīrs mājās un arī meita, pavei, kāda. Viņa nepazudīs. Bet kā man? Vienai ar trim puņķutapām?

—    Ne jau tu viena tagadiņ tāda, Darja.

9

Saltā tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrā gada janvāra rītā Feņa ar trīsgadīgo Filipu Filipoviču pārvācās uz rajona centru. Tur mašīnu un traktoru stacijā Zavidovas traktoristes noņēmās ar traktoru remontu, gatavoja tos sējas laikam. Feņa apmetās pie attālas mātes radinieces, kuru gandrīz visi zavidovieši sauca par krustmāmiņu Annu. Lai brauca kurš braukdams uz rajonū darīšanās, pirms došanās atpakaļ katrā ziņā iegriezās pie krustmāmiņas Annas, lai padzertos tējiņu. Vecā māja, kas dirnēja lielā ciemata malā, zavidoviešiem jau sen bija aizstājusi Kolhoznieku namu, turklāt te nevajadzēja maksāt: krustmāmiņa Anna no saviem īrniekiem neņēma ne kapeiku, ja nu kāds atmeta kādu spainīti kartupeļu — viņai ar to pašu bija gana. Trīs dēlus krustmāmiņa Anna bija aizvadījusi kara, par vienu saņēmusi nāves ziņu, izraudājusies atliku likām, bet tagad vairs neraud, tikai dziļi un saraustīti nopūšas, noskaita lūgšanu, kaut ko palūdz svētajai dievmātei un atkal ķeras pie darba, kura tagad kļuvis vairāk: vajadzēja izmazgāt Filipa biksītes un krekliņus, izžāvēt, izgludināt, uzvārīt pienu, pagatavot vienkāršu ēdienu. Naktīs, gulēdama uz karsti sakurinātas krāsns, krustmāmiņa Anna grozījās un pūta vien. Feņa reiz viņai ieminējās:

—    Ko tu allažiņ pūt vien, krustmāmiņ Anna? Būtu labāk paraudājusi, kļūtu vieglāk ap sirdi.

—    Nē, meitiņ, pagaidīšu. Man karā vēl divi ērgļi. Mātes asaras vēl jāpietaupa.

Pārsteigta gan par šiem vārdiem un to, cik mierīgā balsī tie tika pateikti, gan arī par to, ka šī vecā sieviete gatavojās Jaunākajam un itin kā jau laikus sadalīja savas dvēseles spēkus, lai to pietiktu visam kara laikam, — taču visvairāk par to, ka krustmāmiņas Annas sirds nebija pārakmeņojusies, kjuvusi cieta, kā tas nereti gadās, kad cilvēks noslēdzas sevī pēc pirmā briesmīgā likteņa trieciena, bet joprojām palika laba un atsaucīga pret svešām bēdām, — pārsteigta par to visu, Feņa nevarēja aizmigt līdz pašam rītam, kaut gan augums bija kā salauzts no smagā darba.

Remontēt traktorus patiesībā vajadzēja MTS pagalmā negantā aukstumā — nevar taču nosaukt par telpām garu nojumi ar jumtu, bet bez sienām. Zem klajām debesīm, tiesa, būtu bijis labāk: nesvilpotu un kā vilks negaudotu, neplosītos caurvējš. Lai izjauktajam traktoram ieliktu atpakaļ kādu detaju, ik pēc brīža bija jāvelk nost dūraiņi vai vilnas cimdi, un tad pirkstus rāva klāt pie metāla, kas no sala bija kļuvis sirms. Tagad jau sievietes bija iemanījušās: ja pirkstu pierauj vai nu pie gultņa, vai vārsta, vai kloķa, viņas uzpūš elpu, sasilda un tādā veidā atbrīvo pirkstu no ledainā slazda. Sākumā viņas izbijušās rāva roku nost, un uz dzelzs gabaliem palika dzīvas ādas gabali. Asa sāpe tā apsvilināja, ka traktoriste pietrūkās kājās un ilgi lēkāja pie izjauktās mašīnas, gluži kā bērns kratīdama cietušo roku vai arī izmisīgi pūzdama uz pirkstiem, lai sāpes pierimtu, apklustu. Noraudājušas kādu asaru, sievietes atkal ķērās pie darba, kaut ko grozīja vai nu ar uzgriežņa atslēgu, vai skrūvgriezi, vai platknaiblēm pa traktora iekšām (bet pieredzes tik, cik melns aiz naga …), tā vien skaties, sataisīs kaut ko aplam, atnāks brigadieris, izbrāķēs darbu, būs jāsāk viss no gala. Kas nekait viņam, brigadierim? Sēž siltā sardzes būdā kopā ar citiem tādiem pašiem vīriem, kurus armijā neņem, pēta kartē frontes līniju un runā un spriedelē par karu, ģenerālis nolādētais. Bet meičas lai te salst, mokās. Reizēm Feņa neizturēja, redzēdama, ka Maša Solovjova noņemas viena, skrēja pie viņas, piepalīdzēja, kā prata, bet, kad arī divatā netika galā, iebruka sardzes būdā un metās brigadierim virsū:

—    Vai tu, Tiška, vēl ilgi domā savus bimbujus te sildīt, ko? Re, kā nosēdies! Bet nu, marš pie meičām, nolādētā bruka!

Kopš kāda laika Feņa bija ievērojusi, ka rupjas vīriešu lamas nav nemaz tik slikts palīgs, vēršoties ne tikai pie viņu stūrgalvīgā bezastainā vērša, ar iesauku Zaldāts, bet arī pie vīriešiem. Reiz tāds stipri sasālīts vārds viņai paspruka pats no sevis, netīšām, kad viņa skubināja Zaldātu un tas nelikās ne zinis par viņas — sievišķa uzmudinājumu. Izlamājusies Feņa pati par sevi nošausminājās un, kvēli pietvīkusi, atskatījās uz Mašu Solovjovu, bet tā sāka tik traki smieties, nu taisni vai vēderu turēdama.

—    Ko tu neteiksi, Feņka! Paskat, paskat, bet Zaldāts tak sāka soļot ātrāk! Uzdod tam vēl, Feņa! Uzdod!

—    Rimsties nu, Maša. Tas man netīšām paspruka.

—    Nekas. Kā rādās, drīz pieradīsim. Mēs taču tagadīt pa pusei vīrišķi.

—     Nē. Tik un tā nav lāgā. Sievas mēs esam, turklāt vēl jauniņas. Var teikt meitenes. No manis tu vairs neko tādu nedzirdēsi…

Tiška, kas bija norīkots viņām par brigadieri, ne pa jokam sabijās, uzlēca kājās un vienā mirklī bija pie meičām un karavīru sievām.

—     Nu kā tad ir, meičiņas, vai neesat nosalušas? Bet nu, komjaunatnes biedrenītes, panāk šu, es jūs sasildīšu!

Tiška kā gailis sāniski vien, sāniski vien tuvojās traktoristēm, pabikstīdams te pa plecu, te pa muguru. Meičas tomēr nepieņēma šo kaitēšanos, sāka kliegt uz Tišku, apsaukāja dažādos ne visai glaimojošos vārdos, bet galu galā iegrūda kupenā, atpogāja vatētās bikses un sabēra tajās kā smiltis sauso, svilinoši auksto sniegu, tā ka brigadierim atkal bija jāskrien uz sardzes būdu sildīties. Toties meičas ilgi smējās un no pašu smiekliem mazliet sasila un vienprātīgi ķērās pie darba. Tiška atkal iznāca pie viņām un tagad bija nesatricināmi nopietns un pasvītroti bargs. Meičas pieņēma viņa spēli, piemērojās tai pārsteidzoši ātri. Cita pēc citas piesauca viņu klāt, lai dabūtu saprātīgu brigadiera padomu. No visām pusēm to vien dzirdēja:

—   Tiška, nez kālab gredzeni nepieguļ.

—    Bet man kardānvārpsta …

—     Tiška, dieva dēļ, uzmet aci! Skatos šajā shēmā, taču nenieka tajā nesaprotu. Palīdzi, nedusmojies uz mani!

—    Timofej Petrovič, būtu mūs atlaidis uz kādu dieniņu mājās, lai pirtī varētu nopērties, lupatas pamazgāt. Esam galīgi ar utīm apaugušas! Nevis meičas, bet īstas raganas, kaut neviena acs mūs neredzētu. Bet Feņai mazs bērns, būtu ļāvis elpu atvilkt!

Tiška uzpūtās. Savu mūžu viņam nebija gadījies būt ļaudīm par priekšnieku (pat paša sieva viņu neņēma par pilnu), tāpēc tagad, nejauši uzkāpis brigadiera tronī, viņš ar vislielāko patiku izmantoja savas tiesības.

Gan šī jaunā amata un tā pienākuma dēļ, gan tāpēc, ka trūka mūžīgā urdītāja Piškas un piemeklēja trūkums, kas ātri vien bija iemetinājies visās sētās un nepagāja garām arī viņa mājai, Tiška uz ilgu laiku atgriezās Zavidovas nedzērā ju pulkā. Mahorka viņam tagad bija vienīgais dzīves saldinātājs; smēķis krietna vīrieša pirksta resnumā nekad nepazuda no viņa mutes, šķiet, kā dienu, tā nakti tas rēgojās, pielipis pie apakšlūpas, vilkdams to lejup un atsegdams zilganās smaganas ar retajiem dzeltenīgajiem zobiem. Ar gruzdošu smēķi mutē viņš tuvojās arī traktoram, reizēm līda pat tur, kur sūcās degviela, un sievietes pārbijušās rāva ārā viņam no mutes kazaskāju, iemeta sniegā un steidzīgi samīdīja.

—     Tā taču ir petroleja, muļķes! Vai tad tā no smēķa var aizdegties! — tādās reizēs Tiška mēdza teikt un kādu no viņām sāka bargi bārt: — Kāpēc tad tu neizpūti cauruli? Vai ta neredzi, ka tā aizsērējusi?

—    Būtu labāk pats izpūtis! Lūpas tev resnas, varbūt paliks uz šī vara gabala!

—     Nobijies! Vai re, kāda vārīga!

—    Tāda nu esmu piedzimusi.

—    Mēle tev, Marusja, asa, būtu tu tikpat manīga uz darbu …

—    Kas tad ir? Domā, galā netikšu? Ej tu, brigadieri, pie visiem velniem, nevajag man tevis. Vai ari lasies pie Stjošas — nezvēra. Nez kālab tagad apklususi. Betpirmiņ, rādās, raudāja…

Feņa, kas līdz tam bija klusēdama klausījusies Mašas un brigadiera rāšanos, ātri piegāja klāt un nobālējusi dedzīgi izdvesa:

—    Vai zini ko, Maša, tu… aizmirsti to vārdu, vai dzirdi? Varbūt Stepanida bargāk par visiem sevi tiesā!

—    Tad ta nu… Kas tev lēcies? Es taču teicu bez dusmām! Visi savā starpā tā viņu saukā. Tak jau atceries, ko Piška stāstīja. Pats savām acīm redzējis, ka viņa savus bērneļus istabā ieslēgusi…

—    Atradusi liecinieku! Piškam mēle garāka nekā dažam labam bābietim. . .

Brigadieris nolēma iejaukties:

—    Bet nu pietiek, sievas! Darbs negaida. Rīt atbrauks komisija un itin kā Znobins arī.

Stepanida Lugovaja, tā, kura rūgtajā trīsdesmit trešajā gadā, kā ļaudis runā, nomērdējusi savus bērnus, sieviete jau gados, brīvprātīgi bija atnākusi mācīties par traktoristi, ar šo rīcību krietni vien apmulsinādama ciema ļaudis. Nu jau gandrīz desmit gadus viņa dzīvoja savā mājelē pavisam vientuļa, pati ne pie viena negāja, un arī pie viņas neviens neiegriezās, ciema ļaudis viņu redzēja gaužām reti, ja nu vienīgi tīrumā, kolhoza darbos, un ari tad iztālēm, jo Stepanida vienmēr lūdza, lai viņai ierāda gabalu kaut kur nomaļus, pat uz aku pēc ūdens gāja vēlu naktī, kad Zavidova iegrima miegā, un arī krāsni kurināja naktī, lai no rīta ar dūmiem nepievērstu svešas un — to viņa zināja — ļaunas acs uzmanību. No tālienes un ar tādu kā mulsumu bikli raudzīdamās uz viņas kluso būdu, Zavidovas sievietes — bet starp tām bija arī viņas bijušās draudzenes — lāgu lāgiem sprieda:

—    Dieviņ tētiņ, kā tāda vēl uzdrīkstas dzīvot pasaulē! Cita viņas vietā sen būtu galu padarījusies, bet šī vēlaizvienam dzīvo!

—    Tātad dievs viņai tādu sodu uzlicis, lai dzīvotu un mocītos. Tas, kazi, ir briesmīgāk par nāvi. Nāve viņai būtu kā atpestīšana … — runāja vecenes.

Un lūk — tāda Stepanida ņem un atnāk uz valdi gaišā dienas laikā, nostājas pie priekšsēdētāja galda, ieurbjas šajā galdā ar izbālējušām, miglainām acīm un steidzīgi, prasīgi un sausi nosaka:

—    Sūti arī mani uz traktoristiem, Leontij.

Un tagad viņa ņemas pa ledainajiem dzelžiem viena pati, nevienu nepasauc, ne pie viena nepienāk pēc padoma. Brigadieris, iežēlojies par viņu, reiz pajautāja, kāpēc viņa tā dara, un Stepanida atbildēja mierīgiem, kā sen iznēsātiem un sirdī nobriedušiem vārdiem:

—    Kālab krietniem cilvēkiem tāds sods? Viņiem taču bailes un riebums man tuvoties, un viņi nav vainīgi.

—    Kā tā var dzīvot, Stepanida?! — Tiškam paspruka.

—    Var, ja jau dzīvoju. Ej, ej, pie Mašas, Timofej Petrovič, gan jau es pati kaut kā …

Tiška pēc tam ilgi nevarēja tikt skaidrībā, kālab pēc visa, kas ar viņu bija noticis, Stepanida Lugovaja nepaslēpās no Jaužu acīm, uz visiem laikiem nepameta Zavidovu, nepārcēlās citur, tālāk, kur neviens viņu nepazīst un nevar uzzināt par viņas pagātni, kur viņa varētu strādāt ar visiem kopā un varbūt pat apprecētos (viņa taču izskatīga sieviete), tā vien skaties, sarastos bērni, izveidotos ģimene, un viņa dzīvotu kā visi cilvēki pasaulē. Domādams par to, Tiška atcerējās, ka, tāpat kā remonta darbos, Stepanida arī traktoristu kursos bija laikam gan pati centīgākā un sekmju ziņā vienīgi Feņai Ugrjumovai netika līdzi.

Lai kā sievietes bija steigušās ar traktoru remontu, līdz pavasara paliem viņas tomēr nepaguva visu paveikt. Pavasaris tajā gadā Saratovas pusē arī, kā redzams, bija skubīgs un apsteidza MTS darbiniekus. Februāra beigās jau skaidri varēja sajust tā pirmos elpas vilcienus. Dienas vidū no salmu jumtiem sāka pilēt palāses, uz satumsušā apledojuma izveidodamas sīkas lāmiņas, kurās zvirbuļi, sākumā padzērušies, jau pamēģināja izpeldēties. Izpletuši spārniņus, viņi kā puišeļi purinājās pa dzidro ūdentiņu, čivināja, dzīvi par kaut ko apspriezdamies savā putnu valodā; izpeldējušies un izrunājušies aizlidoja uz zirgu staļļiem un sparīgi rakņājās pa siltajiem, ilgi nesasalstošajiem mēsliem. Visos pagalmos sarosījās vistas; skali ķērkdamas un kladzinādamas, tās vērīgi izskatīja kūtis, šķūņus un bēniņus, uz priekšdienām ielāgodamas, kur drīzumā jāsadēj olas; pavasara priekšnojautās dzīvoja arī gaiļi: liesmaini rūsgani, sudraboti, mirdzoši melni, ar sala apsvilinātām, vēl nesadzijušām sekstēm, kareivīgi izslietiem piešiem pie garām, zvīņainām kājām, apzinādamies savu neierobežoto varu, tie valdonīgi staigāja pa saviem harēmiem, greizsirdīgi apsargādami tos no nekaunīgu kaimiņu pēkšņiem iebrukumiem. Laiku pa laikam — tak jau lai padižotos — gaili uzlaidās vai nu uz zedeņu žoga, vai kūts jumta un, sasituši spārnus, skaļām rīklēm pavēstīja pasaulei par savu eksistenci un vienlaikus arī izteica brīdinājumu kaimiņu gaiļiem, lai tie nelolo nekādas cerības uz panākumiem tādā gadījumā, ja sadomātu ierasties svešā pagalmā. Mājlopiem bija pavisam grūti piesietiem nostāvēt kūtīs un tumšos kaktos — govis un aitas raudzīja aizbēgt vai nu uz kolhoza lopu kūtim, vai arī uz kaimiņu siena kaudzīti, kas jau bija pāri pusei izbarota;

nu, bet kazas, tās jau vispār nekādi zedeņu žogi, nekādi vārti nevarēja aizturēt, — te uz viena, te uz otra jumta, pašā tā korē varēja redzēt, ka šis bārdainais, īslipainais radījums nekustīgi stāv, asi iezīmēdamies debesu fonā, kas šķita kā no jauna iezilināts; cilvēks varēja pieiet pie mājas, vairākas reizes apstaigāt tai apkārt, ar acīm nomērīt augstumu no zemes līdz jumtam, taču tā arī nerast atbildi uz šo nolāpīto mūžīgo jautājumu, kurš atkal un atkal nodarbināja lauku cilvēka prātu: «Kāds velns to uznesis tādā augstumā?» Domās nogrimis, cilvēks vēlreiz atmetīs galvu, sastaps no jumta sev pievērsto velnišķīgo, mazliet pievērto acu skatienu, katrā ziņā nošķendēsies un dosies uz mājām.

Kaut arī zvirbuji pērās pirmajās pejķītēs, kaut arī gaiļi dīžājās sparīgāk nekā agrāk, kaut arī kazas lēca augstāk par tām pieļauto normu, kaut ari rītos pie jumtiem karājās no salmiem mazliet sārtenas, grumbuļainas lāstekas, kaut arī strauji pukstošā sirdī ielauzās kaut kas neizskaidrojami satraucošs un tā reizēm saldi sažņaudzās, Zavidovā neviens tā īsti neticēja tik agram pavasarim. No iepriekšējo gadu pieredzes zavidovieši zināja, ka pat marta vidū, kur nu vēl februārī, reizēm sāk puteņot un virpuļot sniegs un ari sals vēl pa naktīm un no rīta var dzilināt tā, ka nepietiks ar dienas saulīti, lai izkausētu, sagrautu cieto ledus segu, — ne jau bez kaujas ziema atdod savas pozīcijas, tā vēl grib pacīnīties, grib izslaucīt visu pa tīro piedarbos un apcirkņos.

Tomēr šoreiz ļaudis kļūdījās. Varbūt tāpēc, ka lielais karš, kas bija k|uvis par saimnieku milzīgā planētas daļā un kas pats par sevi jau ir nedabiska parādība, spriežot ar veselu saprātu, kurš dabai piemīt visaugstākā pakāpē,— varbūt karš bija ieviesis savas normas, savu kārtību, rupji un neganti iejaukdamies dabas likumos… Lai arī kā tas bija, taču tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrā gada pavasaris atnāca negaidīti un necerēti ātri, un jau marta sākumā pa gravām, rozām un riteņu sliedēm uz ceļa sāka tecēt trauksmainas ūdens straumes — sākumā dzidras, tad aizvien duļķainākas un beidzot oranži dzeltenīgas. Lauvu rēkoņai līdzīgs troksnis skanēja pie aizsprostiem, caurtecēm, pie tiltu pāļiem — visur, kur ūdens sadūrās ar kādu šķērsli. Vienā naktī upēs izgāja ledus. Sīciņo un vasaras laikā miermīlīgo Balandu, kuras ceļu varēja izsekot tikai pēc atvariem, ko savienoja gandrīz nekustīgie, meldros un vilku kārklos nemanāmie strautiņi, nevarēja ne pazīt. īstiem lielgabalu grāvieniem tā paziņoja par sevi, kad no kalniem, mežiem un pļavām zem biezās ledus kārtas tās krastos saplūda kopā strauti un sakrājies ūdens strauji pacēla pusotra metra biezo ledus vāku, salauza to gabalos un nesa lejup pa straumi. Pat ja ziema tagad sakopotu visus savus atlikušos spēkus, tā tik un tā neko nevarētu padarīt: pavasaris, smeldamies varenību vasarā, kas tuvojas kaut kur no liela tāluma, bezbailīgi metās uz priekšu, un nu tas nebijās ne paša nelabā. Pavasara ūdeņi nevarēja satilpt upes gultnē; Balanda izrāvās no krastiem, izplūda daudzas verstis visapkārt, pārplūdināja tuvākās pļavas, mežus un pat apdzīvotas vietas. Negaidīti pārsteigtāZavidovasavā lejasdaļā — Poļivanovkā, Viensētās un auslrumu malā atjēdzās līdz logiem ūdenī. Ciems skanēt skanēja no cilvēku kliedzieniem, aitu blējieniem, govju māvieniem, šaušalīgas suņu kaukšanas, no kuras asinis vai stinga dzislās, un vistu kladzināšanas, — tās glābdamās lēca uz mājas, kūts, nojumes vai šķūņa jumta, pārplūdušajās ielās parādījās pirmās laivas ar mājas iedzīvi — tur lejgalieši veda savu mantību pie paziņām un radiem, kuriem mājas atradās augstākā vietā un neappiūda. Govis, aitas, cūkas un kazas aizkļuva līdz sausai vietai peldus un, tiklīdz spēra kāju uz cietas zemes, barā skrēja uz pirmo pagadījušos pagalmu un kāri metās virsū bezmaksas barībai; nobaudījuši saimnieka pātagu vai rungu, pameta šo sētu un tūdaļ pat viss bars uzbruka nākamajai — un tā tas gāja līdz tam laikam, kamēr lopi nepieēdās un neapgūlās uz saules sasildīta pakalniņa, pilnīgi ļaudamies svētlaimīgi laiskajai nodarbībai — gremokļa jeb kā Zavidovā saka — zelēkļa gremošanai.

Katru pavasari lejgalieši cieta zaudējumus savā saimniecībā un, apmetušies Poļivanovkā vai Viensētās, skaidri zināja, kas viņus gaida. Pavasarim sekojošā vasara simtkārt atlīdzināja visus zudumus — pārplūdušie sakņu un augļu dārzi nesa divkārt un pat trīskārt lielāku ražu salīdzinājumā ar to, ko novāca Zavidovas augšgalieši. Ja vēl ņēma vērā to, ka lejgaliešiem turpat blakus atradās pļavas un mežs, tad Poļivanovka un Viensētas savā būtībā vispilnīgāk atbilda paša ciema nosaukumam — Zavidova.

Poļivanovkas pamatus bija licis Artjoms Platonovičs Grigorjevs, iesaukts par Aprīli tieši tāpēc, ka taisni šajā mēnesī viņa mājai — tajā laikā vienīgajai — ik reizi saltie pavasara ūdeņi pacēlās līdz pussāniem un tā pieredzēja visas, katram cilvēkam labi zināmas sekas, kas no tā izrietēja. Pirmajos gados gan tieši acīs, gan aiz muguras viņu saukāja par prātā jukušu, taču pēc tam ielūkojās vērīgāk, salīdzināja, visu labi apsvēra un pieklusa: izrādījās, viņš vis nekāds muļķis nav, šis garkājis Aprīlis! Nemaz jau nerunājot par sakņu dārzu, ko klāja pusmetru bieza auglīgu dūņu kārta, par tuvējām ar roku aizsniedzamajām meža un pļavu ganībām, pavasaros taisni Aprīļa mājas logu priekšā pavērās vēl vienas ganības, kas bija ne mazāk ienesīgas, — plašie zvejas lauki. Kamēr sieva un bērni aizdabūja uz sausu vietu savu nabadzīgo iedzīvi, pats Aprīlis vienkocī braukāja gar logiem pa sētas pusi un aiz kūtīm un citu pēc cita izlika pa ziemu noaustos vai salāpītos tīklus, bet pa grāvjiem, kur ātra straume, — venterus un murdus; zvejnieks zināja, ka pašā palu karstumā pret vētraino straumi nāk nārstot līdakas, salates, savvaļas karpas un šķaunači, bet pa mierīgām vietām iet baroties brekši.

Šīgada neparasti agrais pavasaris nepārsteidza nesagatavotu laikam gan vienīgi Aprīli. Visu nakti, kamēr upē lūza, krakšķēja, dunēja un dārdēja ledus, viņš ar dēlu Jegoru nosēdēja pie zvejas rīkiem — pārbaudīja tīklus un venterus (vai uz bēniņiem tos nav sagrauzušas peles), saveda kārtībā murdus, aptaustīdams klūdziņu pēc klūdziņas, un aizlīmēja caurumus gumijas zābakiem; pirmajā, otrajā un trešajā dienā nebrauca ar laivu, bet visu laiku pa logu skatījās ūdenī, kaut ko tur vērodams un gaidīdams. Un tikai ceturtajā dienā, redzēdams, ka mierīgajā ūdensspogulī uz visām pusēm sāk stiepties burbuļu švīkas, kas norādīja brekšu un lielo vimbu zemūdens ceļus, vecais vīrs sarosījās. Tādās reizēs zavidovieši tikpat kā neredzēja viņu, bet, ja arī kāds Aprīli pamanītu, tad nepazītu. Kustībās, runā, kolhoza darbos un savās mājās saimniecībā lēnīgo vīru, kam vairāk par visu patika sakāmvārds — lēnāk brauksi, tālāk tiksi, tagad patiešām nevarēja ne pazīt. Viņš bija kā saspringta stiga, un viss viņa neveiklais augums negaidot ieguvis tādu trauksmainu vieglumu kā dzinējsunim, kas tuvumā saodis medījumu. Viņš vienā mirklī savāca zvejas rīkus un jau airējās no pagalma ārā uz sakņu dārzu, izmeta tur vienu tīklu, netālu no pirmā iemeta otru, trešu, bet venterus un murdus aizveda uz mežu pie Līkā ezera, kur bija daudz bedru, kas bija izveidojušās no veciem ceļiem, ko palu ūdeņi bija padziļinājuši un pārvērtuši par nelielām graviņām, — tur tagad trakoja līdakas.

Mežā šādās reizēs pavērās tāds skats, ko tikai retu reizi izdodas redzēt. Koki kā agri peldētāji, iebriduši līdz krūtīm ūdenī, drebinājās — vai nu tāpēc, ka nosaluši, vai arī no bailēm, ka var noslīkt pavisam, bet varbūt tos biedēja ledus gabali, kas bija pametuši Balandas krastus un tagad kā bez uzraudzības palicis ganāmpulks izklīduši pa visu mežu, aizķērušies aiz apšu, lauku kļavu, vīksnu, balto vītolu, karagaču un ozolu stumbriem. Katrs koks šādā reizē izturējās savādāk. Apse arī bez lapām kā drudzī drebināja tievo galotni un zarus un reizēm žēli ievaidējās; lauku kļava strauji un zemu noliecās, bet tad ar svelpoņu atslējās taisna un tūdaļ pat apklusa; vīksna, ja tā bija jauna, mazliet palocījās gan palabi, gan pa kreisi, pagriezdama ledus gabalam ceļu, un laiski pamāja ar smalkajiem un lokanajiem zariem, kā novēlēdama ceļotājam laimīgu ceļu; karagačs tikai neapmierināts švīkstināja savu grubuļaino, slikti izģērēto kažoku; pēc ozola vispār nevarēja noteikt, vai tam pieskaras vai nepieskaras šurpu turpu peldošie līši, kā šejienieši sauca ledus gabalus, — lepni, diženi rāmi un neatkarīgi ozoli stāvēja ūdens jūras vidū, kā zinādami, ka šī jūra te nebūs ilgi un, patiesību sakot, kurnēt nav vērts, jāpaciešas tikai un nedēļas divas jāpagaida — tas arī viss. Ūdens aizplūdīs, kur tam jāaizplūst, bet ozoli paliks savās vietās, tie nesteigsies arī ar salapošanu — lai to dara baltais vītols, apse, papele, bet kālab ozolam steigties, ja viņam priekšā vesela mūžība? Gar sausajiem apšu stumbriem pilnā sparā darbojās dzeņi — to steidzīgā kalšana bija dzirdama pa visu mežu, saplūzdama ar žagatas brēcieniem, — tā steidzās ar savas sarežģītās ligzdas vīšanu; dzeņa raibais, otrādi apgrieztais atspulgs bija redzams dziļi rāmajā un dzidrajā ūdenī, un šķita, ka koks ar divām galotnēm vienlaikus aug gan uz augšu, gan uz leju, bet ūdens virsma ir tā vieta, no kuras sākas šī augšana.

Ja Aprīlim būtu laiks un ja viņš kaut uz brīdi nebūtu aizņemts ar zivju zveju, tad droši vien atklātu, ka nav vis viens pats, bet ka zem viņa laivas ir otra tieši tāda pati un ka tajā atrodas tieši tāds pats Aprīlis, tikai tas stāv ar galvu uz leju otrādi peldošajā laivelē un nez kālab neslīkst. Taču vecajam vīram nebija laika domāt par pasakaino skaistumu. Viņš bija norūpējies par zemes lietām. Piekto un, kā šķiet, pašu lielāko līdaku viņš patlaban iemeta savā silē un, ar nosalušiem, nepaklausīgiem pirkstiem atšķetinādams samudžinātā tīkla acis, šķielēja uz lielo zivi, kas bija pavērusi zobaino muti un, kā liekas, sakopojusi pēdējos spēkus, lai palēktos augšup un lūkotu izrauties dzimtajā stihijā. Varbūt tas līdakai arī butu izdevies, taču Aprīlis bija ātrāks. Viņš laikus bija atminējis plēsoņas nodomus, uzkāpa tai virsū ar gumijas zābaku, bet, kad tika galā ar venteri, paveica vēl vienu briesmīgu darbu — pret laivas malu pārlauza līdakai kakla skriemeļus, nomurminādams savā retajā, sirmajā bārdelē: «Nu, vai kļuvi rāma? Sen tā vajadzēja…» Atpakaļceļā viņš pārbaudīja tīklus, bet ap pusdienlaiku aizgāja uz kolhoza valdi, uzgaidīja, kamēr priekšsēdētājs palika viens, un noslēpumaini paziņoja:

—    Kas man par lomu šodien, Leontij!

—    Liels, vai?

—    Kā lai tev pasaka … Krietns.

—    Un ko tu domā ar to darīt?

—    Ar ko? — Aprīlis nesaprata.

—    Ar lomu. Vedīsi uz tirgu vai tepat sāksi izpārdot?

—    Neapvaino vecu vīru, Leontij. Kazi, aizmirsis esi, kas tagad par laiku? Ar kādām acīm es pārdotu zivis mūsu karavīru sievām? Neesmu tak nekāds zvērs. Un atnācu pie tevis ar lūgumu: pievāc visu lomu un nogādā uz MTS meičām. Kā dzird, šās tur badojoties. Un nosalušas visas. Līdz Pancirevkai es zivis nogādāšu ar laivu, bet tur lai tavs Pavliks palūdz viņējo priekšsēdētājam zirgu un aizved uz rajonu.

—     Paldies, Artjom Platonič! Vai zini ko? Ķeries tām zivīm klāt pa īstam. Paņem savu Jegoru un manējo Pavilku palīgos un ķeriet uz veselību. Drīz būs klāt sējas laiks, jāsagādā taču sievām kāds nekāds aizdars. Gaļas nebūs, tā visa, cik ir, aizies uz fronti sarkanarmiešiem. Tā ka izpalīdzi, Artjom. Pierakstīsim izstrādes dienas.

—    Zivis ķeršu, bet liekas izstrādes dienas man nav vajadzīgas. Par sakņu dārziem ievelciet divas strīpiņas — man arīdzan pietiek. Tik un tā mēs par tām nenieka nesaņemsim, ko tur daudz… Lai nāk tavs Pavliks. Kā rādās, viņš tev saprātīgs puišelis.

—     Tā nekas. Zeperis ar galvu, — ar klusu tēva lepnumu Leontijs Sidorovičs apstiprināja.

—     Zināma lieta, Ugrjumovos atsities, — vēl vairāk paglaimoja Aprīlis.

Leontijs Sidorovičs iekšēji pasmaidīja, taču ārēji tas nebija manāms, un norūpējies sacīja:

—     Šodien Tiška man paziņoja: rit viņi remontu pabeigšot.. bet kā lai dabū traktorus šurp? Tilts pie Pancirevkas zem ūdens, bet palu ūdeņi noskries, pats zini, pēc nedēļām divām vai arī visām divarpus. Taču uz tīrumiem var braukt kaut vai rītu: sniega pat gravās palicis pavisam maz.

—     Bet varbūt pāri Gaikai un tad pāri pauguram, pa tīrumu?

—    Gaika ari nav noplakusi. Tilts tur vispār sagrauts.

—     Vai zini ko, priekšsēdētāj, braukdami ar zivīm, mēs abi ar Pavļiku pie Pancirevkas pataustīsim ar kārti, cik dziļi zem ūdens palicis tilts — varbūtās traktoram tikai līdz vēderam sniegsies, tad jau …

—    Nē. Tā ir bīstama padarīšana. Labāk nogaidīt.

—     Bet zeme pārkaltīs — atstāsim bez maizes gan karavīrus frontē, gan savus bērnus, — Aprīlis sacīja, drūmi raudzīdamies uz Leontiju Sidoroviču.

—    Ko lai dara? — tas noplātīja rokas.

—    Jāpadomā. Es taču saku — izmērīsim dziļumu, bet tad jau redzēs.

Uz Pancirevkas tiltu viņi atbrauca trijatā: Aprīlis, Leontijs Sidorovičs un Pavļiks, — un cits pakaļ citam pēc kārtas satriekti iesvilpās. Viņi neredzēja ne apakšējo, braucamo tilta dalu, ne arī margas, — kur tās atrodas, varēja nojaust tikai pēc sabangotā ūdens šalkoņas pa labi un pa kreisi un pēc četrām dziļām piltuvveida vērpatām, kuras kāri iesūca dažādas drazas un vienā mirkli tās aprija, tur, tuvāk pie labā un kreisā krasta. Upe jau bija paguvusi vareni pastrādāt, šajā un viņā malā krājās dzeltenu putu kamoli kā saskrieta rikšotāja paslēpenēs, bet nedaudz augstāk slējās slapju, melnu un smagu pameldru kaudzes, kas oda pēc dziļūdens valgmes, zivīm un vardēm. Pancirevkas bērneļi lēkāja pa tām kā pa gumiju un priecājās par dīvaino, negaidīto izjūtu. Aprīlis nevarēja nepamanīt pie atvara arī divus vīreļus, kas ar murdiem ķēra tā sērēs nārstojošās raudas. Viņa rokas nevilšus iedrebējās un krūtīs sakāpa tik neciešama greizsirdība kā zvejniekam, kuram nav nekādas iespējas uz karstām pēdām piebiedroties abiem lomu vilcējiem. Un Aprīlis pat bija priecīgs, ka pirmie metieni vīriem bija tukši, bet nākamos, lai neplosītu savu sirdi, viņš vairs nevēroja. Tikai liekuļodams steigu un raizes un vēl vairāk nododams sevi, noteica:

—         Nekas laikam neiznāks, Leontij. Traktorīši netiks pāri.

—    Un ko es teicu? — tas noburkšķēja.

Viņi pārīrās pāri uz Pancirevkas krastu, dabūja pajūgu un aizsūtīja Pavļiku uz rajonu — pacienāt traktoristes ar svaigām zivīm. Valdē šo to pārrunāja ar priekšsēdētāju un atgriezās atpakaļ Zavidovā.

Leontijs Sidorovičs nepaguva ne pusdienas paēst, kad viņu pasauca uz valdi pie telefona. Pazīstamā čerkstošā balss uzstājīgi prasīja:

—    Ko domājat darīt ar izremontētajiem traktoriem?

—           Pagaidīsim maķenīt, Fjodor Fjodorovič. Lai ūdens mazliet nokrītas.

—    Bet vai nenokavēsiet sēju?

—    Nedrīkst nokavēt.

Taču Leontija Sidoroviča balsī nebija pārliecības. Znobins to uztvēra un vēl čerkstošāk iekliedza klausulē:

—    Tomēr tava meita negrib gaidīt!

—          Mu[ķe viņa ir, tā mana meita, — Leontijs Sidorovičs dusmās noteica.

—           Bet runā, ka viņa tevī atsitusies, — piesmakusī balss zobgalīgi bilda.

—          Tātad arī es esmu mu]ķis. Turklāt vēl vecs muļķis. Zināma lieta, ābols nekrīt tālu …

—           Nu, vai zini, draugs, nedusmojies. Un arī tavs sakāmvārds man labi zināms — tikai tam ar visu to nav nekāda sakara. Pasaki labāk — ko lai darām? Vai pareizāk: ko tu domā darīt? Traktori pirms stundas izbrauca.

—          Kā izbrauca, uz kurieni? — Leontijs Sidorovičs izbijies iekliedzās.

—           Pie tevis, pie tevis, priekšsēdētāj. Un, lūdzu, bez panikas! Miera laikā tā ir slikta padomdevēja, bet kara laikā vēl sliktāka. Vai zini ko: saskrabini kādu desmitu veču un steidzies ar tiem uz Pancirevkas tiltu. Es arī pats aizlaistu pie jums, taču mani izsauc uz apgabalu. Baidos, ka tikai jūs visus pa tīro no manis neaizvac. Savām meičām pasaki, lai īpaši vis neriskē. Tagad katrs traktors ir zelta vērtē. Nu lai jums veicas! Naktī no Saratovas piezvanīšu. Paliec sveiks!

Pakāris klausuli, Leontijs Sidorovičs kādu laiku stāvēja, smagās domās nogrimis.

«Bet to taču viņa sadomājusi — Feņa. Nu pagaidi tikai, notēsīšu neģēli! Un Tiška arī, viņam vajadzēja būt sievām nevis par brigadieri, bet gan par kāju pameslu. Lupata!» Uzmaucis cepuri uz pieres, priekšsēdētājs ātri izgāja uz ielas. Pie lieveņa viņš mazliet pastāvēja, prātodams, pie kura pirmā lai griežas. Nu, protams, pie tēvoča Kolas, it īpaši tāpēc, ka viņš pats jau nāca uz kantori.

—    Kas noticis, priekšsēdētāj? — tēvocis Koļa, pienācis klāt, uzprasīja. — Tu izskaties tāds kā … Tāds kā degunu nokāris.

—    Meičas traktorus brauc šurp.

—    Ko, vai šīs prātā jukušas?

—     Labs ir, nevāries! Pasauc Aprīli, Tihanu un vēl kādu un aši — uz Pancirevkas tiltu. Aprīlis jūs visus nogādās. Es arī tūlīt došos uz turieni. Jau krēslo. Bet viņas pats nelabais trenc šurp! Ka tikai pagūtu līdz tumsai…

Četri riteņtraktori — viens «Universal» un trīs STZ — lēni kustējās pa izdangāto, izšķīdušo ceļu, pa kuru pludot pludoja traktoru un automašīnu saduļķotais ūdens. Pirmais brauca Feņas traktors, bet šo mazo kolonnu noslēdza Stepanidas Lugovajas mašīna. Blakus Stepanidai uz spārna bija piemeties Tiška. Maša Solovjova bija iekārtojusies aiz Feņas traktora un centīgi turējās tā sliedēs, kas to pašu mirkli pielija ar ūdeni. Kad uz ceļa gadījās lāmas, ūdens pielijušas bedres un mašīna līdz vēderam iegrima ūdenī, Maša dedzīgi lūdza savu traktoru: «Mans mīļais, dārgais! … Nepievil, neapstājies šīs nolādētās lāmas vidū — tad esmu pagalam, es neparko neiedarbināšu motoru, bet lūgt Feņu būs kauns… Mīļais, nu, nu, nu, uz priekšu, uz priekšu!» Maša neviļus paslējās no sēdekļa, pastiepās uz augšu, un viņas augums saspringa, kā gribēdams palīdzēt traktoram, itin kā mašīnai tā būtu vieglāk, turklāt viņa tik stipri spieda gāzes pedāli, ka traktors kā pats nelabais izlēca no bedres, izmezdams tajā melnus, smirdīgus, nesadegušas degvielas dūmu pušķus. Atskatījusies atpakaļ, viņa redzēja, ka Tiška draud ar dūri un kā mēmajā kino plati vārsta biezās lūpas — mašīnas tarkšķos viņa vārdi nebija dzirdami.

Pie Pancirevkas tilta traktori piebrauca, kad vēl bija g<i išs. Taču visu apkārtni jau sedza zilganais, pagaidām vel caurspīdīgais krēslas auts. Motoru rēkoņas iztraucētais milzīgais krauķu bars pacēlās no tuvīnajiem vecajiem vītoliem un šaudījās pa gaisu; atvara tīrajā, gandrīz mierīgajā ūdenī sāka šaudīties melnas ēnas. Sazin kur applūdušajā mežā atskanēja bises šāviens. No turienes augstu gaisā uzspurdza prīkšķu bars, kas no tālienes atgādināja mākoni, un pēc kāda brīža ar smalku svelpoņu, kā graizot debesu tumšo zilumu, pārtraucās pāri vīriem, kuri no Zavidovas nāca pretī traktoristēm. Tēvocis Koļa nenoturējās nedevis vērtējumu šim visumā niecīgajam atgadījumam.

—     Arhips Kolimaga, resnais maita, šauda. Ne jau prīkšķes viņam vajadzētu šaudīt. Tagad ir cits medījums. Uz turieni viņš būtu jāaizsūta.

—     Pienāks ari viņa kārta, — Leontijs Sidorovičs dobji noteica, atcerēdamies neseno sarunu ar rajona komitejas sekretāru. Ieraudzījis, ka viņa meita jau piebraukusi pie tilta un vienā rāvienā taisās mesties pāri trakojošajai straumei uz šo krastu, viņš aizsmakušā, briesmīgā balsī, kas visus izbiedēja, iekliedzās: — Feņa, apstājies!

Tomēr Feņa diez vai varēja sadzirdēt, tēva balsi, un, ja arī sadzirdēja, tad tik un tā n«;ko vairs nevarēja grozīt.

Simtiem reižu agrāk viņa bija braukusi pāri šim tiltam, lieliski zināja tā apveidu, no pakalna pamatīgi apskatījusies, viņa arī tagad skaidri redzēja zem ūdens tā zemās margas un saprata, ka ūdens var sniegties tikai priekšējo riteņu augstumā, bet tas nozīmē, ka līdz svecēm nesniegsies un motors nenoslāps. Feņa zināja arī ko citu: '

ja viņa sāks ilgi gudrot, apspriesties ar Tišku, ar draudzenēm un ar tiem, kas atnākuši viņas sagaidīt, j— zaudēs tikai dārgo laiku, jo visi sāks pierādīt, ka pasākums, ko viņa ieņēmusi galvā, ir bezcerīgs, ka viņa jānoper, jāieliek trako mājā, vai ari sarunās ko cilu tādā pašā garā. Bet tad uznāks tumsa un vajadzēs nakšņot zem klajām debesīm (nevar taču pamest mašīnas), un no rīta tik un tā neko labāku neizgudros, nevar jau vilcināties veselas divas nedēļas, kamēr ūdens kritīsies: zeme negaida,

Feņa savām acīm redzēja, kā tā kūpēt kūp, cik ātri atdod saulei dārgo valgmi.

Leontijs Sidorovičs, tēvocis Koļa, gans Tihans, Aprīlis, pastnieks Maksims un vēl kādi pieci vecīši skraidīja gar

krastu, kaut ko klaigāja, plātīja rokas, taču Feņa nevienu neredzēja un neko nedzirdēja. Viņas traktors jau bija palu pārplūdinātā tilta vidū, dzīdams sev pa priekšu augstu un līganu vilni, bet gar abiem sāniem un priekšā, kur velnišķīgā ātrumā griezās ventilatora lāpstiņas, uzvijās varavīkšņainas, rietošās saules cauraustas strūklas; kreisajā pusē, no kuras tecēja straume, ūdens cēlās aizvien augstāk un augstāk, un Feņa, drudžaini ieķērusies stūres tērauda ratā, kas viņas rokās pēkšņi bija kļuvis karsts, acis nemirkšķinādama, skatījās uz svecēm: tiklīdz tām uzšļāksies ūdens, motors apklusīs, un tad … tad … bet labāk nedomāt, kas tad būs. Tagad jau viņa mats matā kā pirms brīža viņas draudzene Maša uz ceļa sāka lūgt un skubināt savu traktoru: «Mans mīļais, dārgais, ātrāk, likai ātrāk!» — un, tāpat kā Maša, viņa paslējās augšā no sēdekļa, izstiepās kā stīga; pa seju, ko līdz pusei aizsedza tumšie, mitrie, izpūrušie mati, tecēja straumītes — un nevarēja saprast, vai tie bija sviedri, ūdens, ko izsmidzināja un izšļakstīja ventilators, vai arī asaras, kas sariesās acīs, sirdij uz mirkli sažņaudzoties. Iekšā viss it kā sasala, kad viņa redzēja, ka ūdens nokļuvis jau zem sēdekļa, ka pāri īsajiem stulmiem zābakos sāk līt iekšā ledains ūdens. Taču, paskatījusies uz radiatoru, kas bija strauji pacēlies uz augšu, viņa saprata, ka tas ir glābiņš, ka mašīna ceļas uz augšu, lūk, jau priekšējie riteņi veļas pa smilšaino krastu. Bezgala iepriecināta, Feņa līdz galam nospieda gāzi, un traktors, reizes divas ieklepojies, veikli uzskrēja augšā uz līdzena ceļa.

Vīrieši, kas bija atsprāguši malā (vēl sabrauks apsēstais sievišķītis!), tagad apstāja traktoru, no kura uz ceļa pilēja varavīkšņainas, ar petroleju un solidolu sajauktas ūdens lāses; Feņai, tāpat kā iepriekš, kaut ko kliedza, taču viņa vēl arvien neko nedzirdēja. Nu jau neapšaubāmi laimes asaras ritēja pa viņas seju, un viņa, it kā patiešām būtu apsēsta, skaļi smējās, nolaidusi galvu uz stūres rata.

Tādējādi atbrīvojusies no sasprindzinājuma, viņa ātri nolēca no traktora un skrēja uz tiltu.

—    Maša, ko tu gaidi? Brauc tačul

Bet vienmēr brašā Maša šoreiz izturējās pārāk piesardzīgi, kaut gan tas viņai nebija raksturīgi. Sākumā viņa izlikās, ka nedzird draudzeni, pēc tam atklāti un tieši atzinās:

■— Es baidos, Feņa. Varbūt lai papriekšu brauc Stepanida, bet es pēc tam.

Stepanida Lugovaja negaidīja, ko viņai teiks Tiška, kas vēl arvien sēdēja uz viņas mašīnas spārna, bet ieslēdza pirmo ātrumu un lēnām devās uz tiltu. Līdz tam viņa saspringti bija vērojusi Feņu un ņēma vērā tās misēkli: Feņa bija izlēmusi pieveikt ūdens klajumu ar otro, lielāko ātrumu, un tas nebija saprātīgs risks — liels ātrums radīja lielāku ūdens straumes pretestību, un tālab vien jau motors varēja noslāpt. Toties Stepanida mierīgi uzbrauca uz tilta, virzījās uz priekšu pa to kā taustīdamās un piedeva gāzi tikai tad, kad priekšējie riteņi sasniedza pretējo — Zavidovas krastu. Viņas pārbrauciens bija tik veiksmīgs, ka ne kolhoza priekšsēdētājs, ne tie, kas bija atnākuši kopā ar viņu, ne Tiška vairs nešaubījās par visa šī vairāk nekā riskantā pasākuma labvēlīgu iznākumu. Aukstās, svina pelēkās, drūmās Leontija Sidoroviča acis uz mirkli silti iemirdzējās.

—     Nu, kas ir, meit, — viņš uzsauca Solovjovai, — mēģini ari tu! Bet tu, Timofej, pārsēsties uz «universālā». Pats vadīsi. Nastjeņka vēl taču pavisam bērns. Kur nu viņai…

Maša, krustu pārmetusi, nomurmināja pie sevis lūgšanu, ko jau sen bija aizmirsusi un tagad atcerējās šā tā, tad nevijus ieslēdza uzreiz trešo ātrumu un nespēja ne atjēgties, kad traktors jau bija kaut kur tilta vidū, saceldams augstu jo augstu ūdens vilni. Spēcīgi ar kāju nospiedusi sajūgu, Maša apstādināja traktoru un sāka raustīt uz vienu un otru pusi ātruma pārslēgšanas sviru, taču ta bija iestrēgusi, un padomi, kas atskanēja no abiem krastiem, nevarēja viņai palīdzēt; beidzot Maša izmisusi, visiem redzot, sāka skali raudāt un apmulsumā tā parāva sviru, ka ieslēdzās atpakaļgaita, un mašīna, kāpdamās atpakaļ, atdūrās ar pakaļgalu pret neredzamajām margām, viegli tās salauza un vienā mirkli ar smagu blīkšķi iegrima ūdeni — tā, ka bija redzams tikai izplūdes caurules trokšņa slāpētājs. Tomēr Maša veikli ka pērtiķis paguva cieši pieķerties pie kāda zara vecajā vītolā, kas bija plati noslīdzis pār ūdeni, un nu karājās šajā zara. Ar lielām pūlēm viņai izdevās atrast atbalstu uz otra resna z:ara arī kājām, un tagad, ar slapjo kažokādas vesti piekļāvusies pie koka stumbra, viņa ļāva asarām pilnu vaļu; jaunās karavīra sievas raudas mijās ar lāstiem, ko viņa veltīja savai draudzenei, kas bija viņu, Mašu, ievilinājusi šajā slazdā. Sarūgtinājums bija jo lielāks tāpēc, ka Feņa taču labāk par citiem zināja — kas nu viņa, Maša Solovjova, par traktoristi; un ari dokumentu kursos viņai izdeva, uzņemdamies grēku uz savas sirdsapziņas, jo eksāmenos, patiesību sakot, ne uz vienu pasniedzēju jautājumu Solovjova nebija atbildējusi. (Viņi, protams, bija mēģinājuši palīdzēt, uzdodami daudzus uzvedinošus jautājumus, tomēr, redzēdami viņas galīgo bezpalīdzību, paši ari atbildēja uz šiem jautājumiem.)

Iekliegusies Feņa jau gribēja mesties ūdenī, taču Aprīlis ar saviem dzelžainajiem pirkstiem paguva satvert viņu aiz vatēto bikšu jostas un izraut krastā.

—    Uz kurieni tevi nešķīstais dzen! Vai prātā esi jukusi!

Desmit sojus tālāk pa straumi uz augšu viņam bija piesieta laiva. Aprīlis pieskrēja pie tās un pēc kāda laiciņa jau bija pie Mašas. Palīdzēdams viņai norāpties, Aprīlis mākslotā bargumā murmināja:

—    Vai re, cik augstu uzlīdusi! Kazi, ne kaķene tādā ātrumā tur nebūtu uzlēkusi. Kāds velns tikai tevi dīdīja!

—    Dzīvot tak jau gribas. Esmu vēl jauna, — Maša atbildēja, joprojām drudžaini elsodama. — Kā tad ir, vai mani tagad nodos tiesai, vai?

—    Tiesai? — Aprīlis izbrīnījies pārjautāja. — Bet par ko tad?.

—    Traktors taču pagalam.

—   Hitleru tiesāsim, meit, — vecais vīrs pavisam klusi un nopietni atbildēja.

Aprīlis vēl nebija piebraucis pie Zavidovas krasta, kad Maša pieķērās pie kāda zara, ielēca tieši ūdenī un, ar dažiem lēkšiem sasniegusi zemi, metās skriet uz ciemu.

—    Skrien viņai pakal, Feņa, — Leontijs Sidorovičs sacīja. — Tavu traktoru atbrauks Tiška. «Universāls» pastāvēs līdz rītam. Palūgšu Pancirevkas ļaudis, lai pieskata. Bet tu skrien, lai dievs nedod …

Ciemā Feņa uzzināja — pastāstīja ceļā pagadījušās sievietes —, ka Maša Solovjova aizskrējusi tieši pie viņiem, Ugrjumoviem. Jau priekšnamā viņa dzirdēja, ka istabā skanēt skan vaimanas. Trīs sievietes, divas vecas un viena jauna, raudāja skalā balsī, bet uz krāsns viņām piebalsoja Katjeņka, šņukstēdama smalkā un žēlabainā balstiņā. Uz īsu, īsu brītiņu Feņa atcerējās savu dēlu, nopriecājās, ka viņa te nav, ka viņš ir pie krustmāmiņas un nedzird sievu

vaimanas un ka visu sējas laiku nodzīvos tur, krustmāiniņa apsolīja paturēt viņu pie sevis. «Mīļo, dārgo, visdārgāko krustmāmiņ, kā es tagad iztiktu bez tevis?!» Feņa nodomāja.

Kaut cik nomierinājusi sievietes, Feņa tikai tagad atklāja, ka rūgto asaru iemesli bija katrai savi. Maša kauca no sarūgtinājuma, no bailēm par varbūtējo sodu noslīcinātā traktora dēļ. Krustmāte Avdotja pirms stundas bija saņēmusi paziņojumu, ka viņas dēls Avdejs karā pazudis bez vēsts. To padzirdējusi Feņa īsi ievaidējās un bāla kā krīts smagi atslīga uz sola, Lēnām pārslīdējis visiem, viņas gurdais skatiens apstājās pie mātes, un Feņa aizsmakusi noprasīja:

—    Nu, bet tu, māt, kālab tu raudi?

Māte ar izbrīnu pacēla uz meitu sarkanas, slapjas acis un apvainota sacīja:

—     Kā — kālab es? Tu pat i nepaprasi, vai maz dzīvs tavs brālītis. Tev, kā redzams, sveši dārgāki…

—    Māt! — Feņa iekliedzās tik briesmīgā balsī, ka Agrafena Ivanovna tūdaļ pat aprāva savu sakāmo. Un Feņa, redzēdama, ka pārbaidījusi māti līdz nāvei, jau klusāk, laipnāk pajautāja: — Kas noticis ar Grišu?

Apvainoti sakniebusi lūpas, māte kādu laiciņu klusēja un tad ierunājās:

—    Jau otro nedēļu nav vēstuļu.— Gan lūpas, gan vaigi, gan viss Agrafenas Ivanovnas sausnējais augums sāka drebēt no raudām.

—    Nu, māt… Plūdi taču, pastu nevar atvest.

Citā reizē Agrafena Ivanovna būtu iebildusi meitai, (

viņa atcerētos, ka meitas vārdos nav patiesības, jo krustmāte Avdotja saņēma savu briesmīgo papīru nevis vakar vai aizvakar, bet tieši šodien, — pirms stundas to bija atnesusi Jeļena Rjabaja.

Agrafena Ivanovna pieķērās meitas vārdiem kā slīcējs salmiņam un, ieelsojusies vēl vienu reizi, izslaucīja acis, kas nu bija kļuvušas mazliet gaišākas un itin kā atkal atsākušas dzīvot.

—    Saki, Feņa, — vai mani tiesās, vai? — Maša pajautāja.

—    Ko vēl neizdomāsi! — Feņa viņai nikni uzkliedza.

—    Rīt pieāķēsim pie troses un izvilksim tavu traktoru — tik vien tā darba. Bet tu — vai tiesās.

Viņas aizgāja uz goda istabu, izģērbās, apgūlās Feņas mīkstajā gultā, cieši apkampās, un Maša drīz vien aizmiga. Toties Feņa, baidīdamās iztraucēt draudzeni un atsvabināt notirpušo roku, kas atradās zem Mašas smagās galvas, palika nomodā, satraukti skatījās griestos, un viņas acis bija sausas. Viņa gulēja un rūgti sūri domāja, kāpēc gan liktenis tik nežēlīgi izturas pret viņu, divdesmit gadus vecu sievieti, kas nevienam neko ļaunu nav nodarījusi un vēlas sev un visiem cilvēkiem pasaulē vienīgi laimi. Kāpēc? Ar ko viņa, meitēns, ir saniknojusi likteni? Pēc Filipa Ivanoviča bojāejas, kaut gan Feņa ne par kādiem pasaules labumiem nebūtu atzinusies, viņai tomēr sirdī bija pamodusies dziļi slēpta, trausla, lai ari tik tikko jaušama cerība — Avdejs… Tagad viņa bija zaudējusi arī to…

Tā arī neaizmigusi, Feņa pamodināja Mašu mazā gaismiņā, pēc otrajiem gaiļiem. Viņas ilgi un neatlaidīgi dauzījās pie brigadiera mājas logiem un durvīm, kamēr Tišku dabūja laukā no sievas siltās gultas. Saimnieks no iekšpuses atmetināja āķīti un skaidri iezīmējās melnajā durvju ailē savās baltajās apakšbiksēs un baltajā kreklā. Sai agrajā rīta stundā viņš, kā liekas, bija cerējis ieraudzīt pie durvīm kādu no ciema vīriešiem, tāpēc arī iznācis apakšveļā.

—    Ej apģērbies, bet mēs pagalmā pagaidīsim.

—    Kāds velns jūs dīda, — Tiška nomurmināja.

Varēja dzirdēt, ka virtuvē viņš kaut ko skaidro greizsirdīgajai un aizdomīgajai sievai, ka no pusčukstiem viņi pāriet uz kliegšanu un ka galu galā saimniekam vajadzēja ķerties pie daudz spēcīgākiem izteicieniem, kas vienīgie bija spējīgi atvēsināt pār mēru satrakotās sievas niknumu. Izgājis laukā pie traktoristēm un vēl arvien kūsādams savās taisnīgajās dusmās, pilnīgi pārliecināts, ka viņas dzirdējušas, kas iekšā noticis, un it kā izdarīdams kopsavilkumu vārdiskajai batālijai, kura tikko bija beigusies, viņš patiesā vaļsirdībā noteica:

—    Ne jau no Ādama ribas dievs jūs, sievas, taisījis…

Draudzenes sāka skaļi smieties. Maša Solovjova sacīja:

—    Kā redzams, viņa tev vareni sadevusi.

—■ Vareni, nav ko teikt, — Tiška apstiprināja. Brīdi klusējis, noprasīja: — Bet kāds velns jūs uzcēlis tādā agrumā?

—    Tiška, mī|ais, — Feņa dedzīgi ierunājās. — Traktors taču kaut kā jāizvelk laukā. Nedod dievs, dienā atskries milicija, prokurors. Akti, pratinašana, liecības. Notiesās meiču. Tiška, dārgumiņi

—     Labs ir, labs ir. Netarkšķi tik daudz. Skrieniet, iedarbiniet, Feņa, tavu traktoru un ari Stepanidai pasakiet, lai ar savējo aizbrauc pie tilta. Bet es pameklēšu trosi. Kaut kur šķūnī man tā paslēpta. Pagaidām nevienu vairāk nesatrauciet. Lieki padomdevēji mums nav vajadzīgi.

—    Trose ir arī man un Stjošai.

No rīta ūdens bija mazliet krities; tagad varēja redzēt ne tikai trokšņa slāpētāju, bet ari daļu caurules un stūri. Tiška, Feņa, Maša un Stepanida staigāja pa krastu un nekādi nevarēja pieķerties pie darba. Tiška mēģināja piebraukt pie traktora vienkocī, ko vakar bija atstajis Aprīlis, dziļi bāza roku ūdenī, meklēdams, aiz kā varētu aizmetināt trosi, tomēr līdz rāmim un līdz āķim nevarēja aizsniegties, turklāt ūdens bija tik auksts, ka roka acumirklī sastinga.

—    Dod, Tiška, es pamēģināšu, — Feņa sacīja un ielēca vienkoci. Neviens nepaguva ne atjēgties, kad viņa jau airējās uz nogrimušo traktoru, stingri piesēja laivu pie koka, kurā vakar kā pērtiķis bija karājusies viņas nelaimīgā draudzene, un ar kājām pārbaudīja vienkoča stabililāti. Visi skatījās un it kā nesaprata, ko viņa taisās darīt. Tikai tad, kad Feņa ielēca ūdenī, kas sniedzās viņai līdz pat kaklam, visus kā ar pātagu apsvilināja griezīgais Mašas Solovjovas kliedziens:

—    Feņa-a-alll

Tiška nespēja pat kliegt. Viņš skraidīja pa krastu, plātījās rokām, un krūtīs sakrājušies lamu vārdi brāzmaini izrāvās viņam no mutes tikai tajā brīdī, kad Feņa atkal iekāpa laivā. Viņa dzirdēja sieviešu kliedzienus un brigadiera lamāšanos, tomēr zināja, ka pats labākais un pareizākais patlaban — itin nekam nepievērst uzmanību, bet ātri un, galvenais, mierīgi darīt darāmo. Nometusi vilnas lakatu, viņa atkal ieslīdēja ūdenī un šoreiz — pāri galvai, aizvilkdama līdzi arī resnās stiepļu troses galu.

—     Feņa-a-alll — atkal pret ūdeni atsitās kliedziens, taču pēc tā nu nebija nekādas vajadzības, zem ūdens Mašas balss nebija dzirdama.

Kailu galvu Feņa smagi ievēlās laivā un, sakopodama spēkus, ilgi skatījās debesīs, kas kļuva aizvien gaišākas.

Pēc tam ar pūlēm piecēlās kājās, nesteigdamās atraisīja laivu un, ar garu kārti atgrūzdamās, brauca uz krastu. Taisni ūdeni ieskrējušie Tiška, Maša un Stepanida paķēra viņu un iznesa krastā. Sievietes metās skūpstīt zilganās, drebošās, aukstās lūpas un ledainos vaigus. Feņa gurdi sacīja;

—           Es nu iešu. Ka tikai… nesaaukstējos. Arī trosi nostiprināju. Jūs vēl izcērtiet krūmus un norociet krasta stāvumu, citādi neizvilksiet.

Un viņa ātri sāka soļot uz Zavidovas pusi. Tad atskatījās atpakaļ un palūdza:

—    Maša, bet tu pēc tam ieskrien pie manis!

Agrafena Ivanovna, nepaguvusi pat pa īstam izbīties,

norāva meitai nost slapjo apģērbu, palīdzēja uzkāpt uz krāsns, ietina viņu tur sausās, karstās lupatās, kuras kopš bērnības pazīstami smaržoja pēc apgruzdušiem putekļiem, un, tikai nogaidījusi, kad Feņa beidza trīcēt un klabināt zobus, sāka vaimanāt. Ik pa brīsniņam starp raudām un gaudām viņa tomēr paguva pavēstīt, ka tēvu izsaukuši uz valdi pie telefona, un nu jau otra stunda, kopš viņa nav un nav, bet sen izceptās bliņas dziest, un pirtiņu arī vajadzētu izkurināt, kur Feņai krietni nopērties, — varbūt dievs vēl pažēlos un viņa nesaaukstēsies.

—           Ka tikai tēvs nebūtu aizlaidis uz rajonu. Tur, kazi, tagad traka jezga … — Feņa sacīja.

Uz rajonu Leontijs Sidorovičs nebija aizlaidis, taču jezgu tur patiešām sacēla lielu. Un arī pie telefona Leontiju Sidoroviču aicināja pats prokurors. Un pārmēru sīki izprašņāja, kā noslīcis traktors. Bet, kad priekšsēdētājs bija visu izstāstījis, vada otrā galā barga balss noprasīja:

—    Nu un kā jūs domājat, kas vainīgs?

Leontijs Sidorovičs klusēja.

—    Kas vainīgs, es jums prasu! — klausule kliedza.

Leontijs Sidorovičs attālināja to no auss, nez kāpēc

paskatījās uz tās otru galu, kas bija izrobots kā bakurētām, pacēla pie lūpām, spēcīgi iepūta un tikai pēc tam skaidri un skaļi noteica, ieturēdams tādos gadījumos nepieciešamās pauzes starp vārdiem:

—    Vainīga mana meita.

—    Feņa?

—    Viņa… Viņa parādīja muļķīgu piemēru.

—          M … jā … Nu labi! — Un kaut kur tālu noklikšķēja sviriņa, uz kuras tika uzmesta klausule.

—    Tev jau nu varbūt ari labi… — Leontijs Sidorovičs vēl arvien turēja klausuli rokā un juta, ka tā it kā nosvīst. Motoru rēkoņa aizbaidīja drūmās domas, priekšsēdētājs izskrēja uz lieveņa un ieraudzīja, ka divi kopā sajūgti traktori velk sev līdzi trešo, no kura vēl joprojām pil varavīkšņains ūdentiņš. Pie tā stūres lepni sēdēja Tiška ar apakšlūpai pielipušu kazaskāju mutē un smaidīja bērnišķīgi laimīgu smaidu.

—    Ak tu stundiņ, izvilkuši! — Leontijs Sidorovičs iekliedzās. — Stepanida! Maša! Apstājieties!

Stepanida strauji apturēja traktoru, tā ka Maša tik tikko viņai neuzbrauca virsū.

Priekšsēdētājam pietrūka pacietības, lai noklausītos Tiškas ziņojumu. Vienā acumirklī viņš bija atpakaļ valdē un sāka izmisīgi griezt telefona rokturi. Blakus nogaidoši stāvēja traktoristes vin klusi smaidīja.

Taču prokuroru nevarēja sazvanīt. Viņš bija aizgājis pie rajona komitejas pirmā sekretāra un tagad, apbruņojies ar vēstīm tieši no visīstākā pirmavota, ziņoja par Zavidovas lietas apstākļiem. Fjodors Fjodorovičs visa ziņojuma laikā ne ar vienu vārdu ne reizi nepārtrauca prokuroru, pat pamāja ar galvu, itin kā piekristu viņa secinājumiem. Vēl tikai vajadzēja noklausīties lēmumu, ko prokurors bija nodomājis pieņemt.

—    Lieta, Fjodor Fjodorovič, skaidrāka par skaidru. Traktors pašā sējas laika priekšvakarā… kara pirmā pavasara priekšvakarā, kad ikviena mašīna … Vārdu sakot, traktors pagalam.

—    Pagalam?

—    Jā, pagalam. Un pagalam priekšsēdētāja meitas vainas dēļ. Gluži dabiski, ka viņa ir atbildīga par to pēc kara laika likumiem.

—    Dabiski, — Fjodors Fjodorovičs atkārtoja un saviebās. — Bet vai jūs esat ar viņu runājis?

—    Es runāju ar viņas tēvu.

—    Un kā tad ir? Ko saka tēvs?

—    Ugrjumovs pats pateica, ka pie visa vainīga viņa meita.

—    Tā. Nu, bet kāpēc jūs domājat, kāpēc viņa tā steidzās?

—    Nezinu. Runā, ka viņai Zavidovā esot mazs bērns.

—     Ko lai saka, arī tādā gadījumā viņu var saprast. Tikai tas nav tiesa, biedri prokuror, savu dēlu šī sieviete atstājusi šeit, rajonā, pie radinieces. Tātad kas īsti viņu spieda uz šo, loģiski spriežot, neprātīgo rīcību? Nu, prokuror? Jus klusējat? Redzat nu, mans dārgais! Tad nu tā. Jūs turpiniet izmeklēšanu, un vienu es jums lūdzu visstingrākā kārtā: nesteidzieties ar secinājumiem. Padomājiet. Un arī… pēc kara laika likumiem. — Tad viņš negaidot, gluži kā savās mājās, plati un draudzīgi pasmaidīja un viņa balss atmaiga un zaudēja nepatīkamo čerkstoņu. — Sievietes ir jāsaudzē, dārgais! Vēl gadiņu pakarosim, un viņas vienīgās ar maziem bērniem un večuki paliks ciemos. Bet tu — tiesāt! Ak, galviņa, galviņa! Nu, nu, nebozies nu. Ej izmeklē! Es tavā vietā tomēr aizbrauktu uz Zavidovu. Vai arī pagaidi līdz rītam — brauksim uz turieni kopā.

Kamēr risinājās šī saruna, pašā Zavidovā viss ritēja savu gaitu. Līdz vakaram cietušais traktors tika izjaukts, «izģērbts» līdz pēdējai iespējai, un tagad tā detaļas, pa dienu saulē apžuvušas un rūpīgi petrolejā nomazgātas, gulēja uz paklāja šķūnī: viss bija sagatavots, lai nākamajā rītā varētu stāties pie montēšanas. Pa to laiku, kamēr traktoristes ņēmās ar mašīnu, Leontijs Sidorovičs kopā ar savu tagadējo galveno palīgu mājas darbos, Pavļiku, karsti izkurināja pirts krāsni. Un nu Maša Solovjova, jau galīgi atguvusies, ar labi izkarsētu un spēcīgi smaržojošu slotu pēra savu draudzeni, kas bija uzrāpusies uz lāvas.

—    Bet nu, pagriezies! Tā, tā! Vēl, vēl! Tā, tā! Krūtis aizklāj ar rokām, citādi tā sašvīkāšu, ka vīrieši vairs nemīlēs! Nu, nu, vēl mazliet pacieties! Nekliedz! Pēc tam paldies pateiksiI

Feņa grozījās, smakdama vai nost svelmainajā gaisā, kas plūda no akmeņu krāsns.

—    Nekas, nekas, meitenīt! Gultas mums tagadiņ aukstas, kaut šeitan sasildīsimies! Eh! Skat, arī pati esmu nokususi! Nu būs tev gana, lien zemē, nepieskarule! Ai, vāja gan tu esi kļuvusi, Feņa, vienīgi uz gūžām mazliet palicis miesas, bet citur vieni kauli un āda. Uz tādu neviens vīrišķis negribēs ne aci uzmest.

—    Bet man arīdzan nav vajadzīgi tavi vīrišķi, — Feņa noteica, ar vislielāko svētlaimi izstiepusies uz slidenās grīdas, kas it kā kaut kur plūda prom zem viņas karstā, satvīkušā auguma.

—    Es nu gan — tu tikai nenosodi, mijā draudzene, — esmu grēcīga. Mans Fedjka tak … Nu cik ta ilgi mēs ar viņu kopā nodzīvojām? Vienu nedēļu. Satraukt satrauca, bet iepriecināt tiku tikām nepaguva. Baidos, ka nesagaidīšu viņu, kļūšu neuzticīga.

—    Un tev nav kauna tā runāt, bezgode tāda!

—    Vai tad būtu labāk, ja es darītu slepus, tev nezinot?

—    Izmet no galvas tādas domas! Komjauniete!

—    Vai tad komjauniete nav sievišķis? Vai nav dzīvs cilvēks?

—    Rauj tevi jupis! — Feņa atgaiņājās un piecēlusies paķēra slotu. — Kāp tagad tu augšā. Es tev izpēršu ārā visas muļķības!

10

Maksims Pakļoņikovs uz virtuves galda šķiroja kārtējo pastu. Trīsstūrīšus viņš lika vienā vietā; vēstules ar sūtītāju adresēm no aizmugures pilsētām — otrā; bet īpašā kaudzītē — tās, kur sūtītājs aizslēpies aiz bezvārda lauku pasta.

Salicis pirmo un otro kaudzīti ādas pasta somā, pie trešās viņš apstājās smagās pārdomās.

Pēdējā gada laikā Maksims bija iemācījies nekļūdīgi noteikt, kādā aploksnē kāds papīrs ieslēgts. Sarkanarmiešu paštaisītie trīsstūrīši priecēja viņa vecās acis un ielīksmoja sirdi; tātad dzīvs karā iesauktais, un to tūlīt uzzinās viņa mājās, un zem šīs mājas jumta būs lieli svētki; toreiz Maksims vēl neiedomāja, ka pa to laiku, kamēr karavīra vēstule nonākusi galā, var gadīties, ka paša rakstītāja vairs nav starp dzīvajiem. Viņš labprāt iznēsāja arī vēstules no otrās kaudzītes, tiesa, tās gan netika tik ļoti gaidītas, taču to saturs arī nebija tik rūgts, vismaz ne pats rūgtākais; kaut gan gadījās, ka arī tajās kāds no tāliem vai tuviem radiniekiem, kas dažādos laikos dažādu apsvērumu dēļ bija pametuši Zavidovu, paziņoja ciema ļaudīm par sava dēla vai krustdēla bojāeju — tomēr pa lielākai daļai tādās aploksnēs tika izteikts lūgums paziņot, vai dzīvi un veseli radinieki, pie reizes tika sniegtas arī jaunākās zinās no pašu ģimenes hronikas. Lai nu bija kā būdams, taču arī šo korespondenci Maksims Pakļoņikovs izsniedza tajā pašā dienā bez kavēšanās.

Bet pie trešās kaudzītes viņš vienmēr iegrima domās: aiznest šodien vai vēl pagaidīt?

Tikai aizvakar vien piecās mājās tika saņemtas tādas aploksnes; vienā no šīm mājām — pie Kalerinas Stupkinas šie valsts papīri jau bijuši divreiz, un tagad viņam jā nes trešais.

Kad Maksims aiznesa iepriekšējo, viņš nespēja atdot to pašai Katerinai. Viņš pieklauvēja, pavēra durvis, iemeta aploksni un bēgšus aizbēga no pagalma. Uz ielas viņu tomēr panāca sirdi plosošs kliedziens …

Pastnieks tik smagi nopūtās, ka krūtis nočīkstēja, un pasauca sievu:

—    Zini ko, Jeļena… Tu pati iznēsā šitenās te! Izpalīdzi, māt! Man vairs galīgi nav spēka. Pat suņi, ir tie pagalmos sākuši mani plēst. Bet sievas skalās vēl niknāk kā uz Hitleru, itin kā es būtu vainīgs. Tā ka tu, vai dzi, māt, pati… Ar tevi viņām būs mazdrusciņ vieglāk. Kopā paraudāsiet, pabrēksiet — un, skat, varbūtās…

Uz vakara pusi viņš aizgāja uz kolhoza valdi un tieši, bez kādiem ievadiem teica:

—    Leontij, atlaid no darba. Es vairs nevaru. Sūti vienalga kādā darbā: zirgus kopt, vēršiem pakaļ staigāt, cūku mēslus mēzt — kur gribi. Iznēsāt tos papīrus es vairs nejaudāju. Drīzmani karavīru sievas ar dakšām nobadīs — ko tu viņām padarīsi! Tā ka… — Maksims izbrīnījies apklusa. Ilgi skatījās, pūlēdamies saprast, kas gan Leontijam lēcies. Viņa — Maksima vārdus priekšsēdētājs neliekas ne dzirdis, bet kaut ko skaidro tēvocim Kolam, kas izskatās noraizējies un pieklusis.

—    Leontij, nu kālab tu klusē?

—    Pagaidi taču, Maksim Savejjevič! Vai ta neredzi — esmu aizņemts: nododu lietas Nikolajam Jermiličam. Ar viņu vēlāk ari kārtosi savas neatliekamās darīšanas, bet tagadiņ mazliet pacieties.

—    Kā tad tā … Arīdzan tevi?

—    Bet ko tu domāji! Tā vien skaties, vectēv, ka nepienāk arī tava kārta! Tak jau esi dzirdējis, līdz kurienei vācieši atstilbojuši?

—    Esmu dzirdējis, — Maksims apmulsis izmeta. — Bet kā tad tā, vīri? Stāstīja taču, ka Sarkanā Armija ir stiprāka par visām. Un arīdzan dziedāja tā un ķinītī rādīja, ko? Kas tas ir, ko, kā tad tā? Līdz Donai atripojis tas vācietis. Vai tie kādi joki?

—    Nečīksti, Maksim, un netraucē mūs!

Sarūgtināts par Leontija Sidoroviča neatsaucību, pastnieks beidzot izgāja uz ielas. Viņš nolēma, ka tagad būtu īstā reize apdziedēt sirdī cirstās brūces pie jaunās karavīra sievas Mašas Solovjovas, kas nesen bija iemācījusies tecināt ļergu. Feņa gan kaunināja draudzeni, gan biedēja, un ari komjaunatnes sapulcē tika izskatīta Mašas «personīgā lieta», taču nekas nelīdzē ja. Neprasmīga visādā citādā ziņā, Maša, kā izrādījās, bija augstākā mērā praktiska, kad visgrūtākajās kara dienās vajadzēja parūpēties par savu pašas labumu. Uz Feņas pārmetumiem viņa atbildēja apņēmīgi, ar niknu smīnu:

—    Tu mani, Feņa, nemāci. Vilkam mežā ceļu nerāda.

Ja gribi stiept malku no meža uz savas muguras — stiep vesela. Bet es negribu. Arhips Arhipičs Kolimaga man pat sacirtis un vēl ar savu zirgu atvedīs uz mājām. Par kaut kādu vienu draņķa pudeli ļergas.

—    Vai nu par vienu vien? — Feņai trīcēja lūpas.

—    Nu, varbūt ari par divām, — Maša uzvaroši turpināja, reizē jautri un nikni, it kā nekas nebūtu noticis.

—    Bet kas tev par to, žēl, vai?

—    Būtu paklausījusies, ko ļaudis par tevi runā.

—    Es par to tikai nospļaujos.

—    Kāds bezkauņa pietempsies kā mārks un citiem vīrišķiem sāks plātīties, kā tu viņu cienāji ar dzeramo un. . .

—    Ko, tev varbūt skaudība?

—    Vieglprātīga muļķe tu esi, Maša! Atgriezīsies Fjodors, uzzinās — kas tad būs? Vai esi padomājusi? (

—   Tā jau nu nav tava bēda.

—    Varbūt ari mana, — Feņa pateica šos vārdus klusi, gandrīz čukstus, taču tā, ka Maša izbijās, iekšēji nodrebēja, un sirdī viņai iedūrās kaut kas ass un sāpīgs.

Viņa metās draudzenei klāt un sāka runāt ātri, aizgūdamas:

—    Piedod, Feņa, man vajadzētu mēli no mutes izraut par tādiem vārdiem! Tu manī neklausies! Vai tiešām noticēji? Ļoti man vajadzīgs tāds Kolimaga! Malku atved — tas tiesa. Taču tas ari viss. Es pati neprotu, neesmu pieradusi. Kad vēl tēta bija dzīvs, viņš mani lutināja — ūdens spaini nejāva atnest… Un vispār — tāpat vien nevienu veci nevar pielūgties_ ko palīdzēt. Bet, tiklīdz ierauga glāzi, — viņš tev, bārdainais, gan zedeni uzslies, gan

vārtus salabos, gan ziemai kūti savedis kārtībā. Tev ir tēvs, ari māte nav nekāda vecene, ir brāļuks Pavļiks, bet es esmu viena. Komjauniešu sapulcēs mēs esam dikti nadzīgi cits citu kritizēt, taču norunāt un visai organizācijai kopā kādam palīdzēt — tā pie mums nav. To, redz, tev gribēju pateikt!

—    Nu, diezgan! Frontē neesi bijusi, bet, skat, cik veikli no aizsardzības proti pāriet uzbrukumā. Tomēr ar vīrišķiem esi uzmanīgāka. Viņi ir pļāpas, iegrūdis kaunā.

—    No tā nu es nebaidos. Tagadiņ ir tā — pinies ar kādu vai nepinies — tik un tā sastāstīs visādus pasaules brīnumus. Tu domā, ka par tevi neko nerunā?

Feņa bija kā ar verdošu ūdeni aplieta.

—    Ko, ko — par mani? Nestāsti pasakas, vai dzirdi?!

—    Vai tu re, kā tev dusmās saviebās seja! Nevar ne pajokot…

—    Nu nē, tā tu vairs nejoko.

—    Nikna gan tu esi kļuvusi, Feņka! Kas ar tevi noticis?

Feņa neatbildēja. Un viņu saruna ar to arī izbeidzās. Maša tāpat kā iepriekš pavisam atklāti tecināja ļergu, reizēm atnesa uz tīrumu, cienāja brigadieri, bet tas — pakalpojums pret pakalpojumu — sēdās uz viņas traktora un rāvās pārdrošās tecinātājas vietā pusmaiņas, bet, ja bija nakts, tad arī visu maiņu …

Maksims Pakļoņikovs, kā jau visi nedaudzie Zavidovas vīriešu kārtas pārstāvji, ne reizi vien bija iestiprinājies Mašas sētā un labi zināja, kur viņai stāv dzira, un būtu varējis bez kādām pūlēm piekļūt šai glabātavai, jo nevienas durvis ne istabā, ne pagrabā, ne pieliekamajā jau sen netika slēgtas, — zagļi, ar kuriem agrākos laikos Zavidova bija slavena, kopš kāda laika bija galīgi izzuduši: vai nu tālab, ka nebija vairs ko zagt, vai arī tālab, ka ļaudis kļuvuši apzinīgāki, bet varbūt vienlaikus gan viena, gan otra iemesla dēļ. Pastniekam patlaban būtu tīrais nieks iekļūt Mašas pieliekamajā, atgāzt toverīti un atrast zem tā trīsceturdaļlitra pudeli un izmest kfaukšķi tam kungam par godu. Taču vecais vīrs negāja vis uz ciema centru, kur, ķiršiem aizaugusi, slēpās Solovjovu mājele Fedja savam tēvam un mātei bija piektais dēls, un tāpēc viņu labprāt aizlaida pie Mašas, kura pat sareģistrēties ar viņu nepaguva, tā arī palika Solovjova). Tomēr pastnieks vairs nespēja galīgi atteikties no domas iebaudīt dažu labu

mēriņu. Apsedies uz kolhoza valdes lieveņa pakāpiena,

Maksims vienā mierā — kur gan viņam jāsteidzas? — mēģināja apsvērt apstākļus. Drīz vien viņa sejā atmirdzēja smaids, jo viņš pēkšņi bija ko neko atskārtis. Tā nu nevarētu būt, ka Leontijam Sidorovičam un Nikolajam Jermilovičam lietu nodošana beigtos vienīgi ar šo sēdēšanu pie kolhoza papīriem! Tai taču jāgūst likumīgs nobeigums vai nu paša priekšsēdētāja, vai viņa darba pārmantotāja mājā! Un, ja apbruņojas ar pacietību, padežurē te, uz šī paša pakāpiena, tā vien skaties, kaut kas var ari sanākt.

Prātodams pastnieks neaizmirsa palūkoties arī uz ielu, lai viņa acis nepalaistu garām kaut ko ievērības cienīgu.

Drīz vien Viņa novērojumi vainagojās ar sevišķi svarīgu atklājumu: Maksims pamanīja, ka no upes puses pa sānieliņām galvenajai ielai tuvojas Aprīlis ar dadžu lapām pārsegtu spaini un jau pie pašām mājām ātri aizsoļo pa labi. Maksims pat paslējās stāvus, izstiepis kaklu visā garumā, lai skaidri pārliecinātos, uz kurieni gan īsti dodas vecais zvejnieks, un priecīgi, uzvaroši iesmējās, kad redzēja, ka Aprīļa garā kāja paspēra tēvoča Koļas vārtiņus.

—    Tad tādas tās lietiņas, — pastnieks nočukstēja un jautri uzsita sev pa ceļgaliem.

Un, kad Leontijs Sidorovičs un Nikolajs Jermilovičs iznaca no valdes, Maksims klusēdams kā ēna pielipa vienam no viņiem un gāja tieši uz Krutojarovu sētu; tur, kā viņš zināja, jau agrāk bija ielavījies Aprīlis ar svaigu karūsu lomu. Kad ieradās saimnieks un vēl divi ciemiņi, (

zivis jau bija saceptas un kūpēja melnā pannā galda vidū.

Aprīlis stāvēja krāsns karstumā sasarkušajai saimniecei blakus un, juzdamies laimīgs, noslēpumaini smaidīja.

Maksims, ieraudzījis saceptās zivis, nespēja noturēties neiesaucies:

—    Tad nu ir gan!

Viņu tomēr ārkārtīgi pārsteidza kāda cita trauka trūkums uz galda. Starp citu, drīz vien arī viņš pats to galīgi aizmirsa, jo saruna uzreiz sākās par kolhozu, par fronti, kas nenovēršami tuvojās viņu Pievolgas zemēm; visi kopā palamāja neuzticīgos sabiedrotos, kuri gan bija pasolījuši otro fronti, taču tā arī nebija to atklājuši, atcerējās pirmo vācu karu, jo visi bija tā dalībnieki. Saimnieks sacīja:

—    Toreiz mūsu karavīru sievām bija vēl rūgtāks liklenis nekā tagad. Nevienam par viņām nebija nekādas daļas. Dzīvo, sieva, viena pati, kā vari un proti. Ne tev kolhoza priekšsēdētāja, ne tev brigadiera, no kuriem šo to var pieprasīt, ne tev ciema padomes, kur sliktākaja gadījumā var aiziet un pasūdzēties. Viena un viena. Bet tagad pavisam cita lieta. Turklāt patlaban karavīru sievas kā nekā ir visas kopā. Pulkā, kā saka, pat mirt nav tik grūti.

—    Zināma lieta… — Aprīlis tā kā gribēja sniegties vēl pēc vienas karūsas, taču pusceļā uz pannu apstājās, pārlaida visiem pie galda sēdošiem zīmīgu skatienu, un visi saprata, ka viņš taisās pateikt kaut ko ļoti svarīgu, tāpēc uzreiz apklusa un gaidīja.

Aprīlis pa to laiku nokāsējās, it kā iztīrīdams rīkli, paraudzījās vēlreiz pie krāsns stāvošajā saimniecē un tikai tad ierunājās:

—    Vai esat dzirdējuši, vīri, ka mūsu saratovieši par savu iekrāto naudiņu pērkot frontei lidmašīnas un tankus? Golovatijs Fe. .. Fo… viņa vārds ir tik sarežģīts, bez glāzītes nevar ne izrunāt…

—    Feraponts, — Leontijs Sidorovičs pateica priekšā.

—    Jā, jā, taisni par viņu es runāju. Tad, vei, šis pats Feraponts Golovatijs …

—    Un ko tad tu iesaki? — tēvocis Koļa noprasīja.

—     Redzi, ko. Ne tu, ne es, ne Maksims, ne Leontijs, kurš jau rītu vairs nebūs ciemā, skaidra lieta, tanku vai lidmašīnu vienatā nevar uzbūvēt — spēciņi par vājiem. Bet, ja visi kopā, — skaties vien, arī spētu. Kā jūs domājat, vīri? Nav lāgā mums astē vilkties. Nu, kā būs? — Aprīlis, iekaisdams arvien vairāk, grozīja galvu, pūlēdamies saprast, kā citi uzņēmuši viņa priekšlikumu. Un, redzēdams, ka viņa doma visiem gājusi pie sirds, sāka aši risināt savu ideju: — Nosauksim mūsu tanku par «Sarkano zavidovieti» un nosūtīsim pašai labākajai gvardes daļai. Ko jūs sakāt, vīri, par to? — iekarsušais sakņu dārzu brigadieris atkal jautāja.

—     Prāta vārdus saka Artjoms, — Leontijs Sidorovičs sacīja. — Jāsasauc tikai sapulce. Pie viena apspriedīsim arī jautājumu par personiskajām govīm. Ar vilcējspēku pagalam slikti. Bet par tanku es parunāšu rajona komitejā rītdien pat, apjautāšos, kā tādas lietas darāmas.

Tēvocis Ko)a skaļi nopūtās:

—            Un tomēr rūgti. Mēs taču tik dikti cerējām uz mūsu Sarkano Armiju, bet, redz, kā viss notiekas…

—    Nu, nu, tikai bez panikas!

—            Kam tu to saki, man, vai, Leontij? — saimnieks ne pa jokam apvainojās. — Jūrniekam? Ja gribi zināt, es arī tagad varētu aiziet brīvprātīgajos uz pozīcijām un dragātu fričus ne sliktāk kā jaunie. Tā ka…

—    Ne jau par tevi es runāju. Sievas nebiedējiet.

—    Nu, mūsu sievišķus tik viegli vis nenobiedēsi.

—    Un tomēr.

Panna jau sen bija aizmirsta. Tā arī vairs nepieskārušies cienastam, viņi satraukti piecēlās no galda. Jau uz ielas Maksims Pakļoņikovs pusbalsī iedziedājās — kā liekas, īpaši Leontijam Sidorovičam:

Paņem tīru kreklu,

Paņem bikses ar.

Neaizmirsti blašķi,

Kreisā pusē kar.

Pabeidzis kupleju, viņš pajautāja, jau vērsdamies pie abiem — Ugrjumova un Aprīļa:

—           Droši vien atminat šo dziesmiņu? Mēs tak to dziedājām, kad gājām pirmajā vācu karā.

—    Kā lai neatmin, — Leontijs Sidorovičs noteica.

—    Kad ta tu aizej?

—    Rīt.

—           Mjā-ā, — Maksims novilka. — Paliksim mēs šeit vieni kropļi, sievišķi un bērneļi. Vai tik izturēsim?…

Leontijs Sidorovičs uzreiz neiegaja istabā — uzkavējās pagalmā. Bez kāda mērķa palūkojās vienā kūtī, otrā, aizgāja uz sētspusi, uz sakņu dārzu un arī tur paslaistījās bez redzama iemesla, kaut gan iemesls bija: pavisam tuvu pienācis brīdis, no kura viņš, spēcīgs un bargs cilvēks, briesmīgi baidījās, — tūlīt vajadzēs paziņot Agrafenai Ivanovnai, ka rīt viņam jāiet karā. Pavēste pienāca vakar, tikai viņš nevienam mājās par to nekā neteica. Taču ilgāk novilcināt vairs nevar. Tomēr viņš vilcinājās, staigāja, slaistījās gan pa pagalmu, gan pa sakņu dārzu — ar dusmīgu uzkliedzienu aizbaidīja kaimiņu telēnu, kas raudzīja pārlēkt pāri zedenim, meta ar akmeni gailim, kas bija uzlaidies uz akas grodiem un, novicinājis spārnus, taisījās dziedāt, — gailis neizpratnē iekladzinājās un, kaklu izstiepis, skrēja prom no sakņu dārza. Leontiis Sidorovičs paskatījās apkārt vēl un vēlreiz un, neatrazdams nevienu un neko tādu, kam uzbrūkot varētu atvieglot nomākto sirdi, apņēmīgi devās uz lieveni. Pie sliekšņa, kā vienmēr, kad bija uztraukts vai sliktā garastāvoklī, enerģiski izšņauca degunu, un, nevilcinoties ne brīdi, lai mēģinātu vēl kaut ko sadomāt, skaļā un mierīgā balsī paziņoja:

—    Māt, vai tu esi mājās, vai? Sameklē man veja3 kārtu. Rīt no rīta…

Agrafena Ivanovna nejāva viņam pabeigt. Izskrēja no aizkrāsnes un reizē ar vaidu no viņas krūtīm aizžņaugtā balsī smagi izrāvās vārdi:

—    Dieviņ tētiņ, kas tad tas?

—   Nekādas raudāšanas! — Leontijs Sidorovičs uzkliedza. — Vai dzirdi, nekādas raudāšanas!

Sieva apklusa, salīka un, aizsegusi seju ar rokām, aizvilkās uz goda istabu. Katjeņka, neko nesaprazdama, ieskrēja priekšistabā, uzrāpās uz lādes un skatījās uz māti ar savām lielajām acīm. Māte piespieda viņu pie krūtīm un smagi atslīga uz ķebļa. Sēdēja tā ilgu laiku, tad noskūpstīja savu jaunāko, nolika gulēt, bet pati atgriezās pie lādes.

Drīz vien Agrafena Ivanovna iznāca dibenistabā un sacīja vīram, kas klusēdams sēdēja uz sola un kūpināja papirosu:

—    Sameklēju. Varbūt gribi ēst, vai?

—    Nē, negribu. Bet kur ir Pavļiks?

—    Tīrumā, uz piekabes.

—    Vai Feņa šodien būs mājās?

—    Vajadzētu būt.

—     Nu, bet tu… vai zini, māt… Nebēdājies tik dikti. Nepaliec jau viena pati… Un ari mēs ar Grišu… Nu, nu … Beigsies taču kādreiz šis karš … Atgriezīsimies, nekas ar mums nenotiks.

Feņai — viņa pārnāca vēlu naktī — mācīja:

—     Tu tagad te esi galvenā, meit. Skaties, palīdzi mātei. Pavļikam lielu vaļu nedodiet. Un arī dēlu būtu atvedusi no krustmāmiņas. Esiet labāk visi kopā. Jums palīdzēs, ja būs grūti. Pasaulē labu cilvēku netrūkst. Ja galīgi netiekat galā, pasauc Nikolaju Jermiliču. Viņš ir lāga večuks.

—    Vajadzētu mazbērnu novietni ierīkot.

—    Ņem un ierunājies par to Nikolajam Jermiličam. Un arī viņam palīdziet. Kaut gan … Kaut gan es pats viņam to pateikšu. Iešu, celšu augšā, man vēl ar viņu jāparunājas.

Leontijs Sidorovičs aizgāja. Agrafena Ivanovna nu varēja ļaut vaļu asarām, piesēdusies pie meitas gultas, viņa saka klusi raudāt. Feņa nemierināja, nepierunāja māti — pašai kā akmens gulēja uz sirds. Ceļā uz mājām viņa bija ieskrējusi pie Avdotjas, itin kā apjautāties, vai vientuļajai vecajai sievai nav kas vajadzīgs, bet patiesībā tāpēc, lai uzzinātu, vai nav vēl kādu ziņu par Avdeju. Nekā jauna nebija, Feņa paņēma aiz svētbildes stāvošo, sea saņemto paziņojumu, pārlasīja to vairākas reizes pēc kārtas, nolika atpakaļ un klusēdama izgāja pagalmā. Pie vārtiņiem viņa juta, ka sāk reibt galva un zeme sagriežas otrādi. Krizdama viņa paguva pieķerties pie vārtu staba, apkampa to un tā, piespiedusies pie cietā ozola staba, stāvēja tik ilgi, kamēr galva noskaidrojās. Taču uz sirds kā uzgūlās akmens, tā arī gulēja līdz pat šim brīdim. Klusi šņukstēdama, māte brīnījās par meitas bezjūtīgumu un vienaldzību tādā vērmeļrūgtā stundā, kad uz fronti devas ģimenes balsts un apgādnieks.

Bija mēness nakts. Rēgainā gaisma ieplūda pa logu un nolaidās istabas vidū. Uz šī gaišā, sidrabainā plankuma kaut kur no tumsas izripoja vispirms kamoliņš melnas dzijas un tam pakaļ tikpat melns, mazliet lielāks par kamolu, kaķēns un sāka spēlēties, kūleņot pa gaišo plankumu, zibsnīdams caururbjoši zaļo, satraucošo acu uguntiņas. Feņa uzkliedza kaķēnam, un to pašu brīdi tumsā aizripoja — tādā pašā kārtībā — vispirms kamoliņš un tam pakaļ kaķēns; bija dzirdama tikai draiskuļošanās kaut kur zem gultas.

Agrafena Ivanovna vairs neraudāja, tikai reizi pa reizei smagi nopūtās. Tad nedzirdami piecēlās, atkal piegāja pie lādes, ilgi rakņājās pa to, kaut ko meklēdama. Beidzot atrada un atkal apsēdās meitai galvgalī. Iededza sveci. Palūdza vārgā, sāpju pilnā balsī:

—    Palasi!

Feņa paņēma papīra lapiņu, kas bijusi viņas rokās droši vien desmitiem reižu. Tekstā neskatīdamās, jo zināja to no galvas, viņa sāka klusi, skaidri lasīt:

—   «Mani dārgie tēt, māt, Feņa, Pavļik, Katjeņka un Filip, jaunākais! Ziņoju, ka esmu dzīvs un vesels, ko ari, saprotams, vēlu Jums visiem. Man ir pavisam labi, jo iedalīja mīnmetējnieku rotā kopā ar Serjogu: mani par tēmētāju, viņu par pielādētāju. Bet par vada komandieri šinīs dienās atsūtīja mūsu skolas biedru Semjonu Miščenko — bija gan prieki! Mūsu rēķinā jau vairāki friči. Pašu skaitli, ko mums pieraksta, baidos nosaukt: liekas, ka tas ir stipri pārspīlēts. Turklāt arī kauns lielīties Jūsu priekšā, kad mēs «uzbrūkam» pagaidām ar papēžiem uz priekšu. Vakar tieši priekšējās pozīcijās, Donas stepē, nolasīja biedra Staļina pavēli. Sadeva gan mums virspavēlnieks pamatīgu sutu. Tagad mēs, Sarkanās Armijas karavīri, uzzinājām, ka Jūs, tas ir, tauta, nolādat mūs par bezgalīgo atkāpšanos. Visu dienu mēs neskatījāmies cits citam acīs — tik smagi bija un kauns. Un īpaši spēcīgi izjutām, ka atkāpties vairs nevar nevienu soli. Naktī mums visiem izsniedza pa divām smagajām prettanku granātām — gadījumam, ja izlaužas vācu tanki. Ja gribat — ticiet, ja gribat — neticiet, taču pie sevis es stingri nolēmu: nomiršu, bet nekustēšos no vietas, uz kuras patlaban stāvu un no kurienes sūtu Jums, mani dārgie, šo vēstuli. Zinu — gan Serjoga, gan Semjons, gan visi pārējie mūsu rotā domā tāpat. Vārdu sakot, par sevi es neuztraucos. Bet Jūsu gan man žēl: tētu droši vien arī drīz iesauks, bet Pavļiks, lai arī viņš ir iemācījies lādēties kā pieaudzis vīrišķis, nekāds lielais strādnieks vēl nav. Visas cerības ir uz Feņu un vēl uz Tevi, māt. Tu mums, kaut ari reizēm parūc, esi visstrādīgākā. Sargājiet cits citu.

Uz redzēšanos. Cieši, cieši skūpstu Jūs visus.

Jūsu Grigorijs Ugrjumovs»

Feņa apklusa un atvilka elpu. Māte nemierīgi sagrozījās uz ķebļa un sarūgtināta teica:

—    Kāpēc tu izlaid?

—    Ko tu runā, māt! Visu Grišas vēstuli izlasīju — vārdu pa vārdam!

—     Izlasi vēlreiz pēdējos vārdus.

—    Labi, klausies. — Šoreiz Feņa pacēla tuvāk sveci un ielūkojās vēstulē: «Uz drīzu redzēšanos. Cieši, cieši skūpstu Jūs visus. Jūsu Grigorijs Ugrjumovs. 1942. gada jūlijā.»

—    Nu re. Skat, cik daudz vārdu izmeti! — Izņēmusi meitai no rokām vēstuli, Agrafena Ivanovna to saudzīgi salocīja un aiznesa uz lādi. Iziedama no goda istabas, atkārtoja: — «Uz drīzu redzēšanos»! Ai, Griša, Griša, manu acu gaišumiņ! Vai es sagaidīšu šo redzēšanos? Visusvētā dievmāte, mūsu aizstāve, pasargā viņu, glāb un apžēlo!

Dibenistabā viņa nokrita cejosun ilgi sarunājās ar savu aizstāvi, lūgdama tai palīdzību un aizsardzību, un lūdzot Agrafenas Ivanovnas balss bija klusa, laipna un pazemīga. Taču vajadzēja tikai viņai pievērsties naidniekam Hitleram, kad kaklā viņai sāka burzguļot un vārīties lāsti, un nu viņa nevis lūdza, bet pieprasīja dievmātei, lai tā bargi soda šo nešķīsteni, lai liek gāzties visām dieva dusmām pār šo nezvēru, lai uzsūta tam uguns pekli.

Gaismai austot, viņa bez asarām pavadīja vīru. Vai nu viņa tās jau bija izraudājusi agrāk, vai sirds bija nocietinājusies, taču acis bija sausas, tikai klusiņām tajās gailēja jau sen iedegušās un ne uz mirkli nedziestošās sēras, — liekas, ja tagad mājās necerēts un negaidīts ierastos pats lielākais prieks, tad arī tas neaizdzītu, neaizbiedētu šo piesardzīgo, nogaidoši sērīgo izteiksmi kādreiz tik maigajā, labsirdīgajā, taču tagad bargajā sejā. Pavļikam, kas pieteicās aizvest t^vu ar vienīgo vel kolhozā palikušo diezgan labo auļotāju, viņa stingri jo stingri piekodināja:

—    Tikai līdz tumsai nekavējies. Atgriezies, kamēr gaišs. Mežā, kā stāsta, uzbrūkot garāmgājējiem, sazin kādi ļauni cilvēki uzradušies. Apgriezīs kaklu kā cālim. Un ari tu, tēv, tur viņu neaizkavē.

Feņa piedāvājās:

—    Varbūt braukt man?

—     Kas vēl nebūs? — Leontijs Sidorovičs stingri paskatījās uz meitu. — Kāpēc tu līdz pat šim laikam neesi tīrumā? Vai redzi — govis jau dzen laukā! Bet nu marš, marš! Pavļiks bez jums tiks galā. Do šu vaigu! — Viņš apskāva Feņu, viegli uzsita pa muguru un maigi atgrūda no sevis nost. — Ej! Nu, māt… — viņš piegāja pie Agrafenas Ivanovnas, kas klusēdama skatījās uz viņu, tikpat īsi pieskārās pie sausajām, no apvaldītajām sāpēm drebošajām lūpām. — Turies … Par mani nedomā… Tavu veci norīkos kaut kur vezumniekos… Nu, nu, nevajag! Tā, tā… Tu taču man esi dūšīga. Tak jau

atceries, kā pavadīji pirmajā vācu karā… Nu, Pavluša! Kur tu esi? Sēsties, dēliņ!

Iebrauca ari pēc Saņkas Spica — ciema padomes priekšsēdētājs negaidīja, kad viņu iesauks, pats bija pielauzis gan kara komisāru, gan izpildkomiteju — atprasījies uz fronti.

Tuvodamies viņa mājai, Leontijs Sidorovičs un Pavļiks no tālienes redzēja: kāda meitene stāvēja uz ielas un nenolaida acis no Saņkas logiem, kā redzams, gaidīdama iznākam pašu Saņku. Vieglā gaišzilā kleitiņa, izbalējusi tā, ka izskatījās gandrīz balta, kļaudamās ap basajām kājām, plīvoja vējā, kas pūta no kalna. Kad viņi piebrauca tuvāk, Leontijs Sidorovičs nobrīnījās:

—    Tāda kā Nastjeņka Volnova? Tā pati arī ir! Nastja, ko tad tu te dari?! — priekšsēdētājs uzsauca. — Kam tad «Universālu» atstāji?

—    Es tūlīt skriešu uz lauku, tēvoci Leontij! — Nastja atbildēja, un bija redzams, ka viņa viscaur nosarka, papurināja galvu tā, ka viena bizīte atlēca uz muguras, bet otra lēkāja uz krūtīm. Un, kad durvīs parādījās tas, ko meitene bija gaidījusi, viņa pameta ar roku un tūdaļ pat pazuda aiz mājas stūra. Leontijam Sidorovičam likās, ka Saņka Spics meiteni pat neredzēja.

Pie kara komisariāta Leontiju Sidoroviču un Saņku gaidīja pirmais sekretārs. Nepaguva viņi ne izkāpt no ratiem, kad viņš jau ierunājās:

—    Es jūs apskaužu. Gribas par komisāru divizionā vai baterijā.

—    Par komisāru, redz, ko! — Leontijs Sidorovičs pasmaidīja. — Bet vai par ierindnieku negribas — kājniekos, ko? Kā, rau, mēs ar Saņku?

—     Esmu ar mieru ari ierindniekos, tikai kāpēc kājniekos, ja esmu artilērists? Taču nelaime tāda, ka apgabala komiteja nelaiž im arī ārsti ir tās pusē — manās plaušās jau no pilsoņu kara laikiem ieperinājusies tā riebīgā draņķa tuberkulozīte, un viņi, ārsti, tad tai piesienas.

Leontijam Sidorovičam un Saņkam Spicam bija neērti, ka rajona komitejas sekretārs itin kā atvainojas viņiem, kaut gan, liekas, varētu to arī nedarīt: viņa amats tāds, ka pat miera laikā jājūtas tikpat kā karā, bet kara laikā — vēl jo vairāk, katrs labāk izvēlētos fronti, pirmās līnijas. Kas attiecas uz «riebīgo draņķa tuberkulozīti», tad visi rajonā jau sen zināja, ka tā moka, grauž šo vīrišķīgo cilvčku, cik slikti viņam mēdz būt pavasara un rudens šķīdoni, cik melna, gluži zemes krāsā kļūst sausā, grumbu izvagotā seja. No šīs nelaimes Fjodoru Fjodoroviču nevarēja paglābt arī pastāvīgā ironija, kura tikpat kā vairogs viņu pasargāja bezgalīgajos sastrēgumos darbā un dzīvē.

Vai nu pēc skatiena, vai pēc kādām citām pazīmēm, taču Znobins nekļūdīgi nojauta, ko varētu just cilvēki, ko viņš bija izgājis sagaidīt, noklausījušies viņa vārdos, tāpēc pasteidzās pārvērst visu par joku, tas ir, ķerties pie līdzekļa, kas jau sen un labi bija noslīpēts un pārbaudīts un kas allaž bija palīdzējis viņam līdzīgos gadījumos.

—    Tādus kā es droši vien pataupa Kristus augšāmcelšan.īs dienai, lielajiem svētkiem. Kad jūs būsiet līdz Berlīnrj aizkātojuši un jūsu spēciņi būs galīgi izsīkuši — taisni tad arī sitīs mana stunda.

—           Tas tiesa, — Leontijs Sidorovičs pieņēma joku,

—      jādomā, jūs pietaupa pēdējam triecienam, Fjodorič. Tik.n skatieties, ka neatnākat jau uz «āmen» baznīcā. *— Nē, Leontij, tik drīz, kā redzams, nepienāks tas «āmen» baznīcā, — jau nopietni un ar skaidri nojaušamām bažām balsī sekretārs ierunājās. — Vai dzirdējāt dunoņu?

| — Kā nu ne! Naktī mēs, vīrišķi, no Caadajevkas kalna redzējām tālu blāzmu. Ko viņš tur aizdedzinājis, vai tu nezini?

B— Rūpnīcu «Krekings» Saratovā.

*— Mjā …

■— Nu pietiks pūst un vaidēt. Iesim pie kara komisāra, pio viņa jau sapulcējušies kādi divdesmit tādi paši karotā |l kā jūs, — paspriedīsim. Šaubos, brālīši, vai tik jums m būs jāiet taisni kaujā — pie Donas jau vācietis, netālu no šejienes. Divi trīs pārgājieni kājām — un karš būs kl.il. Nu, ejam!

jļl’ēc kādas stundas Pavļikam gandrīz elpa aizrāvās tēva j »kampienos. Un vairāk par visu Pavļiku pārsteidza un ! [rūgtināja tas, ka tēta tobrīd nebija sev līdzīgs, lūpas 1 nam drebēja kā sievišķim, un Pavļikam bija nepanes mi smacīgi, smagi, apzinoties, ka viņu skūpsta un spaida 1 I mazu bērnu.

—    Tēta, nu pietiks, pietiks tak, — Pavļiks bozās, atsva-

nādamies no tēva rokām, — es braukšu, citādi māte

trauksies.

—     Nu brauc, brauc, dēliņ, — ari tēvs sarosī jās, un viņa acis jau bija sausas, tikai mazliet apsarkušas.

Pavļiks strauji apgrieza ērzeli, kā važonis uzkliedza tam, novicināja pātagu un vienā mirklī pazuda biezajos, necaurredzamajos putekļos. Kamēr sirmais ērzelis un baltgalvis braucējs nokļuva līdz ciemata nomalei, viņi nokūpēja tumši rudi.

No Jaunās Ivanovkas — pirmā ciema, kas atradās ceļā no rajona centra, Pavļikam vajadzēja pagriezties vairāk pa labi, un mežs viņam paliktu pa kreisi, lejā, bet viņš aizbrauktu pa stepi, pa lielceļu līdz Pancirevkai, no kurienes Zavidova ir vai ar roku aizsniedzama. Taču puišelis izvēlējās lejas ceļu — un ne jau tālab, ka tas bija īsāks (viņa vecumā tādi apsvērumi netiek ņemti vērā), bet tāpēc, ka, pirmām kārtām, mežā bija vēsāk, un, otrām un galvenām kārtām, tāpēc, ka māte bija viņu pabiedējusi ar kaut kādiem ļauniem cilvēkiem, un nu viņš, Pavļiks, parādīs, ka nekādu laupītāju tur nav, bet, ja arī ir, tad viņš jau nu no tiem it nemaz nebaidās.

Ceļš, pa kuru jau sen neviens nebija braucis, aizaudzis ar zāli; treknā meža vārpata platām lapām, mazpurenītes, paparžveidīgie augi ar smalkām, kā izgrieztām lapiņām, lielā zirdzene, pļavu pastinaki, savvaļas burkānenes te kopīgi cīnījās ar diždadzi, galu galā atspiežot to pa labi un pa kreisi no riteņu sliedēm; samierinājies ar sakāvi, dadzis stāvēja maliņā, padevīgi turēdams uz savas milzīgās dzīslainās delnas sazin kādu putniņu, bet reizēm arī vairākus, un tie uzspurdza gaisā tikai tad, kad zirga purns jau gandrīz vai skārās pie dadža. Žagatas žadzināja kaut kur_ pavisam tuvu un lidinājās, bezkauņas tādas, neapmierināti sprauslājošajam ērzelim gar pašu purnu. Dunduri un neskaitāmi odu bari gluži kā no slēpņa metās virsū Sirmim un braucējam, tiklīdz viņi ienira pretēji gaidītajam smacīgajā daudzu un dažādu spēcīgu un karstu meža smaržu atvarā; atgaiņādams odus no sevis un Sirmja, Pavļiks dusmīgs neizpratnē nodomāja, kāda gan liela vajadzība bijusi radīt visus šos riebīgos, niknos, asinskāros radījumus, vai tad nevarēja iztikt bez tiem? Lūk, putni — tie jā, tie ir vajadzīgi, bez tiem būtu garlaicīgi plašajā pasaulē: ņemsim kaut vai mežu — nu kas tas par mežu, ja tajā nebūtu putnu? Lai cik kaitīgs žagatu dzimums, taču ar to Pavļiks būtu gatavs samierināties, žagata, kaut arī zagle, tomēr nepamet cilvēku ziemā, kad gandrīz visi

putni aizlido uz siltām zemēm, bet bez tiem, skaidra lieta, arī žagata šķiet tikpat kā lakstīgala. To pašu var teikt par vārnu, par zvirbuli, par dzeni… Pavliks lauzīja galvu, kādi vēl spārnainie paliek šajā pusē arī ziemā, taču nevarēja atcerēties. Varbūt tāpēc, ka meža dziļumā pēkšņi kāds sāka klaigāt nelabā balsī, pārejot no mežonīgām vaimanām uz tikpat mežonīgiem smiekliem. Pavļikam domas sajuka, mute vienā acumirklī kļuva sausa, bet zem krekla palīda un pārskrēja pār muguru netīkams aukstums. Sirmis izslēja ausis un sāka skriet ātrāk. Kliedziens atkārtojās, un Pavļiks beidzot atskārta, kas tas varētu būt.

Un atskārtis pats sāka smieties, taču gaišas lāsītes tik un tā ritēja pa viņa vaigiem — tās bija paguvušas izsprāgt no acīm, iekams zēnam radās laimīgais minējums. Skaidra lieta, tur klaigāja ūpis. Dienā tas ne velna neredz, tālab arī klaigā, lai uzmundrinātu gan pats sevi, gan pabiedētu savus ienaidniekus, ja tie gadījumā sadomātu viņam, aklajam, uzbrukt.

—    Sirmi, Sirmi, nomierinies, tas taču ūpis! — Pavļiks teica ērzelim un paslējies paglāstīja tā plato dibenu pie pašas astes. Sirmis atkal izslēja vienu ausi un it kā patiešām nomierinājās, mitējās krākt un tagad gāja parastajā, gausajā solī. Vienā vietā viņš tomēr strauji apstājās, izbijies iezviedzās un saslējās pakaļkājās tā, ka ar pakaļgalu uzgrūdās ratiem un Pavļiks no pēkšņā grūdiena tik tikko nenokrita zemē. Kad Pavļiks atģidās un nomierinājās, viņš ieraudzīja cilvēku saplīsušā un netīrā karavīra blūzē un tādās pašās biksēs, no kurām, dadžu galviņām aplipuši, sakrokojušies slīdēja nost pelēki stilbtiņi. ( Cilvēks turēja Sirmi pie iemauktiem, bet viņa acis, kas

tik tikko bija redzamas caur biezajiem, melnajiem matiem, vērīgi un caururbjoši pētīja braucēju. Balto zobu rinda uz brīdi apspīdēja šo drūmo biežņu, ieskanējās piesmakuši, taču nepavisam ne vecīga balss:

—     No kurienes tu?

—    No Zavidovas,— Pavļiks atbildēja, un viņa ceļgali, no bailēm drebēdami, sitās pret ratu priekšējo sēdekli.

—     Kā dēls esi? Vai nebūsi Ugr jumova LeontijaPavluša?

—    Jā-a, — Pavļiks klusi novilka.

—     Bet vai mani pazīsti?

—    Nē-e.

—    Melo! — nikni atcirta bārdainis.

—    Nē-e, patiesi, tēvocīt, nepazīstu.

—    Nu, ja iepīkstēsies, kādam pateiksi, noslīcināšu kā kucēnu. Vai dzirdi?! — Pēc tādiem draudiem bārdainis piegāja pie ratiem, atgrūdis zēnu, izrāva viņa audekla skolas somu, kurā bija desas luņķis un baranku virtene, ko tēvs pēdējā brīdī bija tajā iebāzis. Parakņājies tajā vēl un neko neatradis, piedraudēja vēl iespaidīgāk: — Pārplēsīšu kā vardulēnu, ja ko teiksi! Tu neko neesi redzējis, neko neesi dzirdējis. Saprati?

—    S… s … sapratu, — Pavļiks ar mokām izdvesa.

—    Nu, bet tagad lasies! Aši! — Bārdainis izrāva no puišeļa rokām pātagu, par brīdinājumu uzšāva ar to vispirms braucējam, bet tad arī Sirmim.

Ērzelis vēlreiz uzslējās pakaļkājās — un brāzās uz priekšu. Pavļiks atkrita aukšpēdu ratos un nevarēja piecelties, lai saķertu grožus. Sirmis auļoja ar tādu ātrumu, kādu nebija spējis uzņemt pat savos jaunajos gados. Augstu virs ceļa sakļautās koku galotnes kā zaļi, pinkaini mākoņi trauksmaini skrēja pretī un aizslīdēja garām, ātri skrejošā ņirboņa atspoguļojas plati ieplestajās, no bailēm apaļajās puišeļa acīs. Zemu nolikušie, lokanie jauno vīksnu un ievu zari, atsitušies pret zirga loku, gluži kā ievainoti, īsi, žēlabaini ievaidējās; zem ērzeļa pakaviem ik pēc brīža atskanēja krakšķi, un tad pār ratiem ar vibrējošu svelpoņu un kaucieniem lidoja sadrupinātās sausas koksnes gabali, aizkavējusies cielaviņa nepaspēja palidot malā, atsitās pret cieši savilkto iemauktu siksniņu un kā silts kamoliņš noplakšķēja taisni uz Pavļika sejas, un viņš neapzināti, gluži neviļus piespieda to ar roku un tā arī turēja uz vaiga, juzdams arvien vājākas dziestošās dzīvības konvulsijas, turēja tik ilgi, kamēr Sirmis nebija ienesis viņu kolhoza valdes pagalmā.

Uz lieveņa iznākušais tēvocis Koļa uzsauca:

—    Pavļik, kāpēc tu tā trenc ērzeli? Vai tad neredzi, ka tas vienās putās! Ka ņemšu pātagu …

Taču te tēvacis Koļa saprata, ka ar zēnu kaut kas ir atgadījies, un veikli noskrēja no lieveņa.

—    Kas tev noticis, Pavluša? Kālab tu tā samulsis? Un no kurienes tev asinis uz vaiga? — Pamanījis no bezspēcīgās un arvien vēl drebošās braucēja rokas izkritušo putniņu, turpināja: — Ak, tādas tās lietas… Bet kālab tā trenkt zirdziņu? Ak tu, strādnieks! Bijis es tavs tēvs, pēriens tev neietu secen, dēliņ! Nu, labs ir, skrien mājās, es

pats izjūgšu Sirmi. Kas zina tu vēl iedomāsies to padzirdīt. Skrien, skrienl

Pavļiks, pieslējies uz nepaklausīgajām kājām, kas šķita kā no vates, uzmanīgi nokāpa zemē, tomēr mājās neskrēja, kā lika jaunais priekšsēdētājs. Zēnā cīnījās un nevarēja necīnīties divējas jūtas. Viņam, protams, neizsakāmi gribējās pastāstīt par notikumu mežā, taču viņš bija no Ugrjumovu dzimtas, kur nekādā vērtē neturēja pļāpīgus cilvēkus, kas neprot saglabāt pat visniecīgāko noslēpumu.

Bārdainā draudus Pavļiks varēja arī neņemt vērā — bērnu var iebiedēt uz stundu, uz divām, ne vairāk, — tomēr viņš bija devis vārdu klusēt un daudz ko zaudētu pats savās acīs, ja noturētu doto vārdu. Bet no valdes pagalma viņš neaizgāja tāpēc, ka vēl nebija savirknējis savā galviņā vārdus, lai paziņotu to, ko uzskatīja par savu pienākumu paziņot. Galu galā viņš iesāka:

—    Tēvoci Koļa, pasaki visiem kolhozniekiem, lai nebrauc uz rajonu pa meža ceļu!

—    Kāpēc tad tā?

—    Tur vieni celmi un bedres — Sirmis gandrīz kājas salauza, — Pavļiks veikli sameloja. Un, lai veco vīru galīgi pārliecinātu, pastiprināja savu versiju ar, viņaprāt, ļoti svarīgu detaļu: — Un arī nātres tur saaugušas cilvēka garumā, vai re, kā sadzēla kāju, — pavilcis uz augšu bikšu staru, Pavļiks parādīja slīpu violetu švīku, ko bija atstājusi ādas pātaga.

—    Labs ir, ej vien, visiem pateikšu, lai pa to ceļu nebrauc. <

Pavļiks ilgi un uzmanīgi lūkojās labsirdīgajās, mūždien zobgalīgajās tēvoča Koļas acīs, pūlēdamies pēc tām noteikt, vai vecais matrozis noticējis viņa izdomājumam, taču tā arī netika skaidrībā. Ar nenosakāmu, bērnam neraksturīgu satraukumu sirdī viņš devās uz mājām — laikam gan pirmoreiz dzīvē nevis skriešus, bet vienmērīgā, domās iegrimuša vīrieša solī.

«Vei, kā izstiepies!» tēvocis Koļa nodomāja, noskatīdamies pakaļ Ugrjumovam, jaunākajam. «Viņu droši vien jau var likt pie vēršiem. Tihans arī viens tiks galā vai arī sievu paņems palīgos. Bet šito īstā reize likt pie vēršiem, tie viņu pazīst, pāri nedarīs. Pielikt pie Zaldāta Bezastes — lai no kombaina vadā labību.»

Tēvocis Koja, uzņēmies kolhoza vadību, pavisam drīz aptvēra, ka ar traktoriem vien tīrumos nevarēs tikt galā. Gan skaita ziņā to tik, cik kaķis uz astes var nest, gan kvalitāte — par to vispār labāk nerunāt: tīrās asaras, ne traktori. Pērngad kolhozā strādāja divi jauni kāpurķēžu traktori, bet tagad visā rajonā tos ne meklēdams nesameklēsi: varenās mašīnas velk nevis arklus, bet smagās haubices kaut kur tajā pusē, no kurienes pa naktīm var redzēt vājus uzliesmojumus un dzirdēt dobjus pērkona grāvienus, kas neiepriecē zemi. Un pirmais, ko izdarīja jaunais priekšsēdētājs, — tautas namā sapulcināja visas sievietes un pieteica, lai tās nekavējoties sāk apmācīt savas govis — visīsākajā laikā brūnajām jāapgūst zirga pienākumi un pa kara laiku jāaizstāj tie. Nevarētu teikt, ka saimnieces un viņu govis ar sajūsmu būtu uzņēmušas tēvoča Kojas ideju. Kā jau viņš paredzēja, tās ar ragiem un nagiem bija pret to. Attiecībā uz govīm šo teicienu1 ' varētu saprast arī tiešajā nozīmē, jo ikviena no tām, sajutusi uz kakla jūgu, tā vien grasījās aizķert ar ragiem priekšsēdētāja norādījumu tiešo izpildītāju un ne tikai grasījās, bet arī aizķēra visīstākajā veidā, tā ka dažai labai pēc tam vajadzēja dziedēt salauztās ribas. Tomēr padarīt rāmas govis bija krietni vieglāk nekā karavīru sievas, it īpaši tēs, kurām «septiņas mutes gaida». Katerina Stupkina, piemēram, stingri paziņoja:

—    Mana Sarķīte jūgā neies! Labāk tad jau jūdziet mani, man viss vienalga. Bet bērneļus bez piena nepametīšu. Kazi, savu Orinu pavēlēsi slaukt?

Sievas sāka smieties, bet tēvocis Koļa, nogaidījis, kamēr viņas izsmējās, tik piemetināja:

—    Eh, Katerina, atradusi gan barotāju! Mana Orina, paskaiti vien, gadus trīsdesmit nav slaucama. Mēs ar viņu jau krietni pasen kā izslaukti! Nu, labs ir, sievas, lai paliek smiekli, bet lieta ir nopietna. Slikti bez piena gan jums, gan jūsu bērneļiem — kas tad to apstrid? Taču bez maizes — vēl sliktāk.

—    Mēs jau tāpat to maizīti neredzam. Pagājušo gadu iedeva pa simt gramu pabiru par izstrādes dienu, bet šogad, kā redzams, arī to nesaņemsim, — Jekaterina nepadevas, — visas cerības uz govi un uz savu dārzu. Bet tu…

—    Ko — es? — tēvocis Koļa dusmīgi pārtrauca, viņš

pēkšņi kļuva nikns un ass, un sievietem pat likās, ka cietie, retie un sirmie mati uz lielās apaļās galvas saslienas, saspurojas, sabožas. Viņš atkārtoja savu jautājumu vēl niknāk: — Ko — es! Varbūt jūs teiksiet, ka tēvocim Kolam par sevi sirds sāp, viņš savu labumu sarga, ko? Bet kas jūsu vīrus un dēlus, kuri tagad karā, paēdinās, apaus un apģērbs? Kas, es tev prasu, Katerina?! — tēvocim Koļam karstumā paspruka, un viņš uzreiz aprāvās, apklusa, mulsumā slēpdams acis, jo šie vārdi šobrīd bija vairāk nekā nevietā. Un Katerina nelaida izdevību garām, neizmantojusi viņa misēkli:

—    Manējos tagadīt nevajag ne aut, ne ģērbt, neēdināt: visi galvas nolikuši. Bet mazajiem nejaušu postā aiziet, katram rīkli pārgrauzīšu, kas manu Sarkīti grasīsies jūgā likt!

Vecais matrozis saprata, ka frontālais uzbrukums nav izdevies, gribot negribot būs jāpāriet uz lēnas aplenkšanas taktiku, tas ir, pie «individuālas» pieejas katrai karavīra sievai atsevišķi. Tomēr atstāt bez atbildes rūgtos un pēc būtības pareizos Jekaterinas vārdus viņš arī nevarēja, uz to viņam nebija tiesību. Un neviens tajā mirklī nepamanīja ne viņa acīs, ne balsī ierasto un visiem pazīstamo zobgalību, kad viņš noteica:

—    Līdz tādām galējībām jau nu, Katerina, nenonāksim. Taviem mazajiem bērniem mēs nejausim pāri darīt. Tā ka gan tavi zobi, gan mana rīkle paliks neskarti. Kaut gan par rīkli nevaru galvot. Re, kliedzu, auroju, bet vai tad jūs var pārkliegt? Taču rīkle man veca. Neizturēs. Ar govīm vajadzēs nolemt tā: brīvprātīga padarīšana. Kas ir apzinīga …

—    Bet es tātad neesmu apzinīga? — atkal atskanēja griezīgi skalā Katerinas balss. — Vai tā man tavi vārdi jāsaprot, Nikolaj Jermilič? Ko? Kazi, es sava neapzinīguma pēc aizvadīju uz fronti vīru un divus vecākos dēlus? Kazi, viņus mājās vajadzēja paslēpt? Nu. ko tu klusē?

Tēvocis Kola mēģināja atgūt savai sejai raksturīgo zobgalīgo izteiksmi, bet iznāca tikai tāda grimase, un pati seja bija bāla, un pa to jau ritēja sviedru lāsītes. Tomēr runāt viņš sāka mierīgi:

—    Tu jautā, kāpēc es klusēju? Nu tāpēc, ka tu auro, vilks tevi rāvisl Ja mēs runāsim visi reizē, kas tad klausīsies?

Sievietes atturīgi iesmējās, bet tēvocis Koļa turpināja pavisam mierīgi:

—    Par tavām bēdām, Katerina, mēs te visi zinām, taču nevaino tajās mūs. Un ne jau vienīgi tavā mājā atnākusi tāda nelaime, ja paskaita, tad katrā otrajā. Karam gals nav saredzams, tas jau pienācis pie mūsu sliekšņa. Vai tagad mums īstais laiks strīdēties, Katerina? Varbūt mazliet pagaidīsim, pēc kara varēsim abi pēc sirds patikas paķīvēties gan vārdos, gan darbos, taču tagad būtu labak nevis saiet matos, bet turēties roku rokā. Es tā domāju. Nezinu, kā jūs, sievas, bet es tikai tā.

Tēvocis Koļa apklusa un aizgriezās, lai citi neredzētu viņa seju. No sviedriem un pārmērīgas valkāšanas pelēcīgais un galīgi izdilušais jūrnieka krekls, ko viņš nekad nevilka nost, bija kā uzkārts šaurajos un kaulainajos, bet kādreiz tik augstajos un platajos plecos. Uz sarkanā, krunkainā kakla bērnišķīgi nožēlojami un aizkustinoši vijās dažas miklas sirmu matu šķipsnas, kas galīgi iznīcināja priekšstatu par kādreizējo kareivīgo jūras vilka stāju. Ilgo un nomācošo klusumu pēkšņi pārtrauca dziji, mātišķi līdzjūtīga nopūta:

—     Bet ko tad mēs tā, sievas, patiešām! Uzklupušas vienam večukam! Vai ta viņš vainīgs pie mūsu nelaimēm? Es viņa vietā būtu nospļāvusies uz mums visām — un uz māju prom, dariet, kā zināt, velns jūs rāvis! Viņam matroža pensija un septiņdesmit gadu. Varētu sēdēt ar makšķeri Balandas krastā, bet viņš, eče, ņemas ar mums, muļķēm. Tālab ka godīgs cilvēks.

—     Neklausies, ko mēs melšam, tēvoci Kola! — ar savu smalko un kā vienmēr draisko balstiņu Maša Solovjova pārtrauca no jauna iestājušos klusumu. — Sievām ne pīrāga nevajag, ja vien mēli var pakulstīt.

—     Tikai neļaunojies uzmums, Jermilič! Runājam tukšu. Viņa, Katerina, paklaigāt paklaigā, pablaustās, bet patiesībā stāv tavā pusē. Viņai smagi ap sirdi, nu, un tālab nezina, uz ko lai izgāž savas dusmas. Tā ka tu viņai piedod. Bet: goteles, ja reiz vajadzīgs, apmācīsim. Lai nu kā — pēc malkas, pēc siena tak jābrauc, vai ta pašas lai jūdzamies ilksīs? Un cik tad var atvest ar ragutiņām? Tā ka vienalga vajadzēs brūnaļas pie jūga radināt.

Tēvocis Koja aši pagrieza seju pret zāli, un tagad viņš jau bija agrākais — šķelmīgais, bezgala labsirdīgais tēvocis Koja,

—    Paldies jums, biedrenes sievietes, par tādiem vārdiem. Tomēr jūs manai sirdij nodarījāt sāpes…

Viņš nokāpa no skatuves un, ne uz vienu neskatīdamies, devās tieši uz atvērtajām durvīm. Otru jautājumu — par līdzekļu vākšanu «Sarkanā zavidovieša» būvei — viņš vairs negribēja pieminēt, taču pie pašām durvīm izlēma citādi, noteiktā solī atgriezās iepriekšējā vietā un tūlīt pat paskaidroja lietas būtību. Viņam par prieku ļaudis atbildēja ar piekrītošu šalkoņu. Daudzas sievietes bāza roku azotē un vilka no turienes laukā tīstoklīšus, no kuriem, kā redzams, nekad nešķīrās. Tēvocis Koja apturēja tās:

—   Ne jau tagad. Rītdien visu noformēsim ciema padomē. Kā pienākas. Vēlreiz paldies jums visas padomju varas vārdā. — Un viņš ātri izgāja laukā.

Uz ielas tautas nama priekšā pusaudžu vidū viņš ieraudzīja Pavļiku Ugrjumovu, atminējās, ka gribējis viņu norīkot pie Zaldāta Bezastes, un galīgi pārliecinājās, ka nodoms pareizs — zēns bija spēcīgs. Turklāt tāds nesāks činkstēt — varen lepns. Bet kas gan ar viņu mežā bija noticis? Par bedrēm un grambām uz ceļa viņš melo. Ne jau tur tas āķis. Bet kur? Neatradis uz to atbildi, tēvocis Koja sadrūma, pakustināja smalkās, tumšās tatāra ūsas un nesteigdamies aizslāja uz valdi, kur tikai vienā logā vārgi spīdēja dzeltenīga gaisma.

Jaunie kolhoza buļļi, kļuvuši par vēršiem, nebija zaudējuši savas «individuālās» iezīmes, bet tajā pašā laikā pavisam drīz ieguvuši īpašības, kas bija visiem kopīgas un laikam gan vienīgi iespējamās un augstākā mērā lietderīgas šādas apstākļos, un tās ar maksimālu precizitāti varētu raksturot divos vārdos: slinkums un stūrgalvība. Kamēr bullīši nepazina jūgu, tie varēja skraidīt, spārdīties, badīties, ar nagiem spert zemes gaisā un, draudīgi maurojot, mēroties spēkiem un veiklībā cits ar citu, tas ir, dažādi izrādīt savu brašumu jauno, ragaino skaistuļu priekšā. Taču kopš tās stundas, kad uz vēršu kakliem uzgūla jūgs, dzīvnieki kā sarunājuši uzņēma sākotnējo ātrumu, lai nekad un nekādos apstākļos nepārietu uz citu, lielāku. Uz tiem varēja kliegt, piesaucot visus svētā un tam pretējā nešķīstā gara pārstāvjus, tāpat lietot neiedomājamus enerģisku izteicienu savienojumus, varēja vicināt pātagu vai nūju, niknumā likt šiem jaukajiem atribūtiem dancot pa vēršu mugurām, kā tīk un cik tik izsmalcināt eksekūcijas — vērsis nepieliks soli, nedarīs to ne tad, kad vezums ir smags, ne tad, kad rati vai ore tukši.

Savā nepielūdzamajā nepiekāpībā vērši apbrīnojamā kārtā atgādina pie tirgus galda stāvošus cilvēkus, kas, vai nu pakļaudamies citiem nezināmai norunai, vai arī kādam nerakstītam tirgojošo ļaužu likumam, vienreiz noteikuši cenu savai vienkāršajai precei, nepazeminās to ne par ko pasaulē, kaut arī tu, pircējs, vai pušu sprāgtu vai arī ceļos mestos. Tomēr vēršu stūrgalvību var saprast. Tā kā viņiem nav iespējas izskaidroties ar cilvēkiem, pateikt tiem, ka vērsis ir vērsis un muļķīgi gaidīt no tā rikšotāja žiglumu, tad dzīvnieki tikai tādā veidā var izrādīt savu protestu. Turklāt, gluži tāpat kā cilvēkiem, arī vēršiem piemīt pašaizsardzības instinkts, un, pakļaudamies tā dižajam aicinājumam, tie saprot: lai neatstieptu kājas pirms laika, nevajag tām uzkraut lieku darbu.

Pavļiks Ugrjumovs to visu nezināja, kad ar Zaldātu un Jautro, ko iejūdza par pārinieku Bezastira, izbrauca tīrumā. Gana palīgam pusotra gada laikā bija iespēja gūt priekšstatu par tiem: Zaldātu un Jautro varēja vainot visādos grēkos, taču ne jau slinkumā. Ganāmpulkā tiem līdzi gāja stingri iesakņojusies slava — kaušļi un vieglprāši, un pārliecīgas brīvības mīlestības un draiskulīgās dabas dēļ vienam no tiem, kā zināms, bija jāšķiras no tik svarīga un nepieciešama atribūta kā aste. Jautrajam ārienē nebija tik krasi izteiktu stingras audzināšanas pasākumu pazīmju, taču pārkāpumu smaguma ziņā tas pēc taisnības varētu dalīties liktenī ar savu pārinieku. Un, ja tā nenotika, tad Jautrais par tik laimīgu savas draiskulības iznākumu varēja būt pateicīgs žiglajām kājām vai arī lielākai veiksmei.

Zaldātu un Jautro nosauca par pirmo pāri, kuram pēc tēvoča Koļas un Tihana Zotiča apsvērumiem vajadzēja uzdot toni pārējiem. Ko lai saka, tonis jau tika uzdots, taču nepavisam ne tāds, ar kādu bija rēķinājušies abi vīrieši. Tieši Zaldāts Bezastis vienā pāri ar Jautro, samierinājušies ar savu jauno likteni, gandrīz jau otrā apmācību dienā reizi par visām reizēm atrada sev — bet iznāca tā, ka ari pārējiem, — to noregulēto, lēno soli, kas sākumā tik ļoti izbrīnīja un sarūgtināja Pavļīku. Zēns, spriežot pēc saviem iepriekšējiem novērojumiem, cerēja, ka pusstundas laikā vērši viņu nogādās tīrumā pie kombaina, no kura viņam vajadzēja vadāt izkultos kviešus uz piedarbu. Taču bija jāpatērē veselas divas stundas, kas ari pacietīgākam cilvēkam varētu likties kā mūžība. Uz kombaina jau strādāja Pavjika tēvocis no mātes puses Stepans Timofejevičs, saimniecisks un urķīgs vīrelis, kas taisni vai nicināja darbā nolaidīgus cilvēkus. Starp citu, no viņa bieži vien dabūja trūkties pat visādā ziņā kārtīgi cilvēki, un vainīgs te bija kuņģa jēlums, ar ko jau sen slimoja Stepans. Tā nolādētā dēj dabūja ciest pat Feņa, kuras pienākums bija vadāt tēvoča kombainu ar traktoru. Stepans tieši vai nomocīja viņu ar savu bezgalīgo piekasīšanos. Te, kā viņam šķita, Feņa brauc par daudz lēni, te par daudz ātri, te pēc viņa komandas «stā-ā-t!» uzreiz neapstājas, te pārāk strauji uzsāk braukšanu, te vēl kaut ko neizdara tā, kā vajadzētu. Ilgās un nogurdinošās, mocoši karstās dienas laikā starp viņiem ne reizi vien uzliesmoja nomācoši vienveidīgas vārdu divkaujas, kas ar tumsas iestāšanos izbeidzās tikai tāpēc, lai ar gaismiņu atsāktos no jauna. Pavļiks jau kuro reizi dzirdēja, ka fiziski nomocītā un tēvoča Stepana piekasīšanās dēj galīgi sagrauztā Feņa, atnākusi mājās, runāja, vērsdamās pati pie sevis:

—    Nestrādāšu vairs kopā ar viņu. Tas jau nav cilvēks, bet īsts nezvērs, ēd vienā ēšanā. Palūgšu Tišku, lai nosūta Mašu pie viņa. Šī viņam atcirtis, kā nākas!

Taču savus draudus Feņa nekad neizpildīja. Varbūt tāpēc, ka Stepans pats mazā gaismiņā atbrauca viņai pakaļ ar valdes Sirmi, iesēdināja kā gaspažu ratos svaigā, smaržīgā sieniņā un aizveda pie kombaina, bet tur palīdzēja iedarbināt viņas veco, visādu vainu pilno traktoru. Stepans ne sliktāk par Feņu zināja, ka viņas vieta var atsūtīt tikai Mašu Solovjovu, un tas viņu nekādā ziņā neapmierināja: gan traktoriste no Mašas nebija iznākusi nekāda labā, gan arī uzkliegt viņai nevarēs kā krustmeitai, Solovjova nav no tām, kas pacieš lamas.

Pavļiks no tālienes redzēja, ka Stepana kombains stāv. Laikam jau piekūlis pilnu bunkuru un nav ar ko aizvest kviešus, bet atbildēt par to vajadzēs viņam, Pavļikam, — vai tad tēvocim ieskaidrosi, ka vērši velkas bruņurupuča gaitā, ka visus līdzekļus, kādus tādos gadījumos braucējs laiž darbā, zēns jau izmēģinājis un ka tie nelīdzēja, neveda pie prāta ne Zaldātu, ne Jautro. Gandrīz vai raudādams, Pavļiks izmisis kliedza:

—     Kas gan tu par Zaldātu? Hitlers tu esi, vairāk nekasi Kaut tu nosprāgtu šajā pašā vietāl Kad arī tas nelīdzēja, Pavļiks galīgā bezcerībā atkrita furgonā uz muguras un, neko nedomādams, sāka skatīties blāvajās, svelmes nogurdinātajās debesīs, kurām bija zudis priecīgais zilgums. Bez neviena mākonīša tās liktos pavisam tuksnesīgas, ja tajās skaidri neiezīmētos balta švīka, kas stiepās no rietumiem uz austrumiem un bija radusies kaut kur tālu pie apvāršņa. Pavjika acis pievērsās tai slinki un negribīgi — tāpat vien, lai tikai būtu uz ko skatīties, kaut kam pievērsties. Drīz vien šīs kustīgās, lēni uz priekšu slīdošās švīkas galā Pavjiks ieraudzīja sidrabainu krustiņu un neviļus sāka par to tīksmināties. Līdz viņa ausīm kaut kur no tālienes un no augšas atvēlās dobja, saraustīta, nedzirdēta skaņa, tā pati, ar kuru frontes ļaudis jau bija paguvuši saistīt pavisam skaidru, no rūgtas pieredzes gūtu jēgu: «Vedu, vedu-u-u!» Taču stepes zēnam tā bija pagaidām tikai nepazīstama rūkoņa un dīvains krustiņš, kas atgādināja vēl arī cīruli tajā agrajā pavasara laikā, kad tas kā gaišs pludiņš trīsuļo zilajā debesu okeānā. Krustiņš tuvojās, vilkdams aiz sevis baltu svītru, visu vienos sprogainos mākulīšos; lūk, tas jau kļuvis par krustu, aizvien vairāk zaudēdams sudrabaino mirdzumu un tā vietā iegūdams tumši pelēku toni ar zilganu nokrāsu. Beidzot sapratis, kas tas varētu būt, Pavļiks aši uzlēca kājās un ieraudzīja, ka pa kreisi no furgona pa sārti zeltaino rugaiti trauksmaini skrien tāds pats krusts, tikai jau pavisam melns un līdz pretīgumam svešs šajā pēc labības un zālēm smaržojošā plašumā. Atmetis galvu, Pavļiks ieraudzīja, ka no tumšā, smagi rūcošā, nedzīvā putna atdalās punkts un, izstiepies kā liela lāse, ar sirdi plosošu svelpoņu slīpi lido lejup, bet pēc tam, saskāries ar zemi, nodārd pērkona grāvienos, kas pārvēlās pār stepi un satricināja to. Kādus desmit metrus no kombaina uzšāvās gaisā melnu dūmu pušķis, kas pie zemes bija sajaukts ar asinssarkanu liesmu. Sauss un ciešs gaisa vilnis atsperīgi atsitās Pavļikam pret krūtīm, apvēdīdams ar nepazīstamu, vēl nekad agrāk neizjustu, satraucošu elpu. Pavjiks izlēca no furgona un basām kājām metās skriet pa stepi, taču drīz vien apstājās un paskatījās uz turieni, kur bija sprāgusi bumba. Dūmi jau bija aizklīduši tālu sānis, bet pie kombaina vīdēja divi stāvi — Stepana un Feņas. Vērši stāvēja uz ceļa, un, pieskrējis pie tiem, Pavļiks negribēja ticēt savām acīm: saldā līksmē pievēruši acis, Zaldāts un Jautrais, it kā nekas nebūtu noticis, gremoja, pa viņu samtainajiem kakliem iekšpusē no apakšas uz augšu vēlās steigšus saplūktās un krājumā paslēptās zāles kamoli; gar apakšējās lūpas malām krājās zaļganas putas, vērši tās nolaizīja ar asajām, biezajām mēlēm, un bija skaidri redzams, ka viņi izbaudīja ne ar ko nesalīdzināmu svētlaimi un it nemaz negribēja no tās šķirties, kad Pavļiks reizi pēc reizes uzplāja abiem ar pātagu.

Aiz paugura pie Lielā kurgāna pavisam tuvu Pavļiks ieraudzīja, ka uz svaigi uzarto, it kā virmojošo un plūstošā, caurspīdīgā dūmakā lāsmojošo apvērstās melnzemes strēli no visām pusēm nāk sievietes. Viņas gāja un nemitīgi atskatījās uz to vietu, kur tikko bija nokritusi bumba: vecākās no tām meta krustus, dīvaini un neveikli acu priekšā vicinādamas no lūgšanām atjūkušas rokas. Vagā, izstiepušies garā virtenē, stāvēja arklos iejūgto vēršu un govju pāri. Pie pirmā pāra iejūga slējās jaunā priekšsēdētāja kaulainais stāvs; ar vienu roku viņš pieturēja jūga virvi, bet ar otru, kā smeldams gaisu, sauca atpakaļ bombardēšanas laikā izklīdušās sievietes. Tikai vērši un aiz tiem stāvošās govis bija gluži mierīgas. Tās, tāpat kā Zaldāts ar Jautro, rāmi gremoja un snauduļoja, izmantodamas negaidīto un tāpēc it īpaši tīkamo atpūtu. Pavļiks ieraudzīja vecus paziņas no sava ganāmpulka un nopriecājās par šo tikšanos. Priekšgalā atradās un tātad bija vagas sācēji Ziediņš ar Sarķi, abi rāmas dabas; aiz tiem — Griška un Vaņka, kādreiz paši vājākie, bet tagad kļuvuši sīksti, kaut arī pagalam izģinduši; pārī ar Iduli — vērsi, ko pērnās ziemas beigās bija iegādājies tēvocis Koļa kaimiņu ciemā Čaadajevkā, stāvēja govs. Pie tās jau bija paguvusi pienākt saimniece — Pavļiks pazina Katerinu Stupkinu; vēl bija kādi divdesmit pāri govju, ar kurām strādāja saimnieces. Tēvocis Koļa, gluži kā komandieris sava karaspēka skatē, lēnām soļoja no kolonnas galvas uz tās astes galu, uz brīdi apstādamies pie katra pāra un kaut ko pasacīdams — kā redzams, uzmundrināja arājus brunčos. Pie pēdējā pāra viņš pastāvēja brītiņu ilgāk, tad pacēla roku — un virkne sakustējās. Vēršu un govju muguras izliecās, purni noslīga līdz pašai zemei, un atskanēja dzidras meiteņu un piesmakušas sievu balsis: «Cobcobe, Ziediņ!» — «Cob-cobe, Sarķi!» — «Cob-cobe, īduli!» — «Cob cobe, Zvaigznīt!» — «Raibalīt, Blāzma, cob, cob, mījās!» Uz siltos tvaikos kūpošās vagas tūdaļ pat parādījās graudu atēdušies krauķī, viņi bez bailēm nekaunīgi ķēra rožainās, valgās sliekas tieši pie arāju kājām; ar to pašu mērķi, taču mazliet iepakaļ virs arumu melnajiem viļņiem trīsuļoja kukaiņu vanadziņi un, apsvēruši īsto mirkli, kā akmeņi krita zemē un tūdaļ pat uzlidoja debesīs, mielodamies tāpat kā kaijas tieši lidojumā.

Kad govju un vēršu virkne kustējās pretējā virzienā, tās ceļā atradās bedre, ko nesen bija izrāvusi bumba. Sievietes atkal apturēja vēršus un govis un raibā barā metās uz kolonnas galvu, kas bija atdūrusies pret šķērsli. Te arī Pavļiks neizturēja un pagrieza Zaldātu un Jautro uz bedres pusi. Vēl agrāk uz turieni aizskrēja Feņa ar Stepanu Timofejeviču, par ko Pavļiks nopriecājās: aizņemts ar notikušo, tēvocis Stepans nebārsies par aizkavēšanos. Sievietes stāvēja gar bedres malām svinīgā un skumjā klusumā kā pie tikko izrakta kapa. Kaut kas līdz pretīgumam naidīgs, šausminoši nevajadzīgs un nedabisks uzdvesa viņiem no šīs izvērstās, zemē uzplēstās brūces kā rūgta, smirdoša, sveša deguma dvaka. Pavļiks nolēca no ratiem tieši uz kukuržņainā uzbēruma un tūdaļ Pat sajuta zem labās kājas pēdas kaut ko dedzinoši asu; iekliedzies no negaidītām sāpēm, viņš netīšām noliecās. Un visi ieraudzīja viņa rokā saulē zibošu bumbas šķembu, kas šķita ņirdzam zobus. Sievietes neviļus atsprāga atpakaļ, bet Nastja Voļnova iesaucās un instinktīvi, gluži kā bērns, pieķērās Feņai pie blūzes piedurknes un tā arī stāvēja savā ar mašīneļļu nopilinātajā katūna kleitiņā, nezinādama, ko iesākt: varbūt pa galvu pa kaklu skriet piom no šīs briesmīgās vietas? Patlaban viņa bija līdzīga jaunai, izbiedētai meža kaziņai: ja aiz muguras kāds iekliegtos, Nastja vienā mirklī mestos skriet pa rugaiti, ka pēdas vien zibētu un gaišās bizītes, saulē ievizēdamās, lēkāt lēkātu. Viņas valgajās, mirdzošajās acīs vienlaikus varēja redzēt gan šausmas, gan žēlumu pret ievainoto zemi, gan izbrīnu par tikko notikušā neprātīgumu un mežonību. «Kāpēc, kāpēc, kāpēc tas viss?» jautāja šīs izbiedētās un neizpratnes pilnās acis. Feņa, saprazdams, kas notiek meitenes dvēselē, pievilka viņu sev klāt.

Pavļiks palūdza māsai lakatu, uzmanīgi ietina tajā šķembu un iebāza kabatā — vēlu naktī, kad visi mājās būs aizmiguši, kad Feņa noliks gulēt mazo Filipu un aizmigs, kad māte pēdējo reizi parunāsies ar visusvēto dievmāti, Pavļiks uzmanīgi uz pirkstgaliem izslīdēs no istabas, aizlavīsies uz sētspusi un tur pie zedeņa zem diždadža blakus kapiņam, kurā apglabāja cielaviņu, ieraks šķembu; nezin kāpēc, taču Pavļiks nolēma, ka viņam jāsaglabā šī ļaunā kara zīme un jāparāda tēvam un vecākajam brālim Grišam, kad tie atgriezīsies no kara. Taču patlaban Stepans Timofejevičs dusmīgi noteica krustdēlam:

—    Aizmet prom to draņķi!

Pavļiku aizstāvēja sadrūmušais tēvocis Koļa, kas ilgi bija klusējis:

—    Lai paglabā piemiņai. Varbūt kādreiz noderēs. Vai maz kas var notikt pasaulē! Paslēp, paslēp, dēliņ!

Tiška, kas bija gulējis traktoru būdā un ko tuvais sprādziens vienā mirklī bija uzmodinājis, šķiet, vēl nebija paguvis at jēgties no satricinājuma; salīgi bozdamies, slēpdams savu melno galvu plecos, viņš visu laiku atkārtoja: «Velns viņus… lai velns viņus! …» So murmināšanu viņš arī aiznesa sev līdzi atpakaļ būdā, ielīzdams tajā kā susliks, un nerādījās vairs līdz tumsai. Arī sievietes aizgāja pie vēršiem un govīm. No uztraukuma piesmakušā balsī tēvocis Koļa klusi sacīja:

—    Samaitāja vagu, nelietis …

—    Viņš visu samaitāja, — noteica Katerina Stupkinu.

Viņa vienīgā bija palikusi pie bedres un tāpat kā

iepriekš skatījās uz to skumjām acīm.

Klusumu, kas bija iestājies, palēnām piepildīja parastās stepes skaņas, kuras palaikam sējējs nedzird, nemana, tāpat kā viņš nemana arī savas mūžu mūžos pārbaudītās kustības, vajadzīgas un svarīgas kā veselas sirds puksti. Vispirms pilnā sparā sāka strādāt uz brīdi pieklusušie, nenogurdināmie stepes pieskandinātāji — sienāži, dobji, sanoši iedūcās kamene, starp neskaitāmajiem ziediņiem meklēdama vienu, kurā ielīst ar visu savu dzeltenīgi melno, pūkaino ķermenīti, kaut kur pie Lielā kurgāna vairākas reizes pēc kārtas nosvilpās murkšķis, izslējies pie savas alas kā stabiņš; varēja jau izšķirt līdz tam nedzirdamo, kviešu vārpu gausīgo sanēšanu; sausi nočabināja lielās, asās lapas gandrīz ienākušās saulespuķes; virs tām jau kā pelēks, sasilušajā gaisā tikko redzams mākonis riņķoja zvirbuļi, to čivināšana saplūda ar lapu čaboņu. Arkla griezto sakņu sulīgā krakšķēšana, aramās zemes šņirkstēšana, sieviešu saucieni un pātagu plīkšķi tikpat nemanāmi un pierasti saplūda ar pārējām skaņām un kļuva par to neatņemamu sastāvdaļu. Stepe atkal bi ja tāda, kādu mūžu mūžos to pazina un mīlēja sējējs.

Nastja Voļnova, kas ar savu traktoru bija vilkusi kopā aiz kombaina palikušās salmu kaudzes, no vēlās augusta tumsas atgriezās pie traktoru būdas, kur viņas vecākās biedrenes jau gatavojās uz nakšņošanu. Nastja ilgi mazgājās pie koka mucas, un viņas centība beigu beigās tika atalgota; rēgainajā mēness gaismā no melnā ūdens apļa pēkšņi pavīdēja viņas jaukā, gandrīz bērnišķīgā sejiņa ar spoži mirdzošajām acīm un zobiem. Nopurinājusi slapjos bižu galus, meitene jau grasījās iet uz būdu, taču viņu apturēja neparasti stingrā un reizē itin kā vainīgā Feņas balss, kas brīdināja Nastju no kaut kā viņai neatļauta:

—    Neej uz turieni, Nastja!

Neizpratnē ieplestās meitenes acis pievērsās Feņai. Tā pieklusināja balsi gandrīz līdz čukstam un tagad jau nevis pieprasīja, bet lūdza:

—    Neej!

Feņa pienāca Nastjai klāt, apskāva ap vājajiem pleciņiem, pieveda pieklusušo un izbijušos meiteni pie nelielas svaigu salmu gabanas un apsēdināja blakus savā guļvietā. Atraisīja aizsaini — uz tumšā lakata balti iezīmējās četras olas, rudzu maizes smarža iesitās Nastjai nāsīs, kas pretēji viņas gribai bija iedrebējušās. Viņai neizsakāmi gribējās ēst, tomēr viņa sacīja:

—    Ko tu dari, Feņa?! Man tak ir savs ēdamais …

—    Nav tev nekāda ēdamā. Nemelo. Jau pusdienās visu notiesāji. Ēd!

Nastja nosarka, taču mēness gaismā tas nebija redzams. Sasitusi olas čaumalu pret savu aso ceļgalu, viņa atmeta galvu un kā žagata izdzēra to. Aplaizījās un jau pavisam bērnišķīgi nošņaukājās. Silts maiguma, žēluma un mīlestības vilnis reizē ieplūda Feņas sirdī.

—    Mana mīļā, māšelīt mana! Mana skaidrā! — Pēdējie vārdi viņai izlauzās lielās sirdssāpēs un satraukumā. Baidīdamās, ka acīs sanesīsies asaras, viņa aizgriezās un paskatījās uz būdu — tagad jau pati — ar galēju nepatiku un rūgtu neizpratni. Viņa nodomāja: «Kāpēc tu, Marij, tā dari, kāpēc tā rīkojies? Kāpēc?!» Un, it kā nojautusi, kādēļ nomokās viņas draudzene, būdas durvīs parādījās Solovjova. Pogādama ciet blūzi un kāpdama pa pakāpieniem zemē, Masa runāja:

—           Dieviņš salkumu remdēja, vai gan kāds to redzēja? Slava viņam vēlīgajam, aizstāvim visžēlīgajam! — To pateikusi, viņa smiedamās krita traktoristēm virsū, ņēmās tās kutināt un tikai runāja: — Nu, nu, ko griežat purnus prom! Jūs tak nezināt, ko mēs tur … Varbūt ieskājāmies. Esam tak visi ar utīm apauguši. Un visvairāk — Tiška. Viņš ir galīgi ar mums nomocījies.

—           Klusē, bezkauņa! Vai neredzi, ka Nastjonka vēl pavisam bērns. Bet kā tu izrīkojies?

—           Manam Fjodoram droši vien visu izstāstīsi? — Mašas balss kļuva naidīga. — Nu stāsti arī! Un nemaz negaidi, kad atgriezīsies, raksti tūlīt. Iegaumē adresi: lauka pasts , ..

—    Izbeidz!

—            Un arī tu liec mani mierā! Pati zinu, ko daru. Un par Nastju neuztraucies, nesamaitāšu, neesmu spitālīgā.

—    Tu esi sliktāka par spitālīgo.

—    Nu lai!

—           Mujķe tu esi, muļķe, Maša! Es tevi varētu nosist! — Feņa pamāja ar galvu uz būdu. Pie tam ar savām plaukstām aizsedza Nastjas ausis. — Redzēsi tu man, pati savām rokām izrūnīšu. Piezagšos kaut kad aizmigušam un…

Maša sāka skaļi smieties.

—    Norunāts, Feņa, es viņu aiz kājām pieturēšu.

—     Labi, norunāts! Bet tagad ej prom!

—    Kas tad ir, vai esmu apgānījusies?

—           Bet kā tad tu domā? Ej, ej prom aiz gabanas! Lai te ne tavas smakas nebūtu!

—           Atradušās taisnās. Nu jods jūs rāvis! Glabājiet savu bagātību nezin kam. Nastjonkai kaut vai Saņka ir, bet tu, Feņa, ko tu gaidi?

—           Zinu, ko gaidu. Ej prom, ej! — Feņa skatījās uz draudzeni, kas, tīksmīgi staipīdamās un žāvādamās, gāja prom, un nikni un triumfējoši nosauca pakaļ: — Es jau nu sagaidīšu, bet tu! …

Feņa pagriezās uz pieklusušo, sevī ierāvušos, sakņupušo Nastju, pieglauda vaigu pie viņas mīkstajiem, mazliet cirtainajiem matiem, kas oda pēc petrolejas, un, itin kā sargādama no tuvās nelaimes, cieši piespieda sev klāt un sadzirdēja, cik bieži un izbiedēti turpat blakus sitas viņas sirsniņa. Uz zeltainajiem salmiem meitenes galvgali ieplīvojās medībās izlidojušās pūces pelēkā ēna. Sajuzdamas to, zem salmiem nemierīgi sarosījās lauku peles, iepīkstējās un paslēpušās apklusa. Nastja ciešāk pieplaka pie Feņas, piespieda savu mazo, auksto degunteli Feņai pie auss un dedzīgi nočukstēja:

—    Es loti, nu loti, loti tevi mīlu, Feņa!

—          Labi, tagad paguli. Drīz ausīs gaisma .Bet, ja negribas gulēt, uzdziedāsim kādu dziesmu.

—          Uzdziedāsim! — Nastja nopriecājās. — Bet kādu? — Un pēkšņi ieteica: — Par ieviņu, labi, Feņa?

—           Ja jau par ieviņu, tad par ieviņu! Ak tu, manu nemierīgo putnēn!… Lai notiek, pamēģināsim. — Un Feņa sāka dziedāt dziļā, samtainā krūšu balsī, it kā tīšām radītu skumjām meiteņu dziesmām:

Ieviņa mana, kuplā, zaļā ieviņa,

Kālabad, ieviņa, nezaļo vairs?

Nastja tūdaļ pat piebalsoja savā biklajā un kā stīga trīsošajā balstiņā:

Vai tevi kapāja asa lietus šalts,

Vai gar saknēm skalojās avotūdens salts?

Bija jau pāri pusnaktij. Pie debesīm vientuļi spīdēja klusā un kā allaž noslēpumainā mēnesnīca, kaut kur tālumā rūca traktori, bet te plūda un strāvoja senās, jau gandrīz aizmirstās, taču pēdējā laikā nez kādēļ no jauna atdzimušās dziesmas skaņas:

Meitene, meitene, dalļaviņa mana,

Kālabad, meitene, noskumusi tu?

Vai tu, daiļaviņa, sērojies par ko,

Ilgodamās gaidi draugu mīļoto?

Feņas acis tagad bija tumšas jo tumšas un, pavērstas uz augšu, valgi mirdzēja kā divi dziļi naksnīgi atvari. No šo acu nemierīgā, saspringtā spīduma Nastjai sažņaudzās sirds, un viņa pasteidzās uzsākt jaunu pantu:

Ieviņa, ieviņa, brivai tev augt,

Daiļaviņa meitene, neraudi vairs!

Nenocirtls ieviņu lidz pašai saknei.

Nepametīs meiteni mīļotais draugs!

Feņa pēkšņi sadrūma un noteica:

—    Nu pietiks, Nastja. Gulēt, gulēt!

Izsalkums valda Ugrjumovu ģimenē, izsalkums visās mājās, izsalkums brigādē. Sēnalainas rudzu klimpas, vārītas tīrā ūdenī bez neviena taukuma zvaigznītes — tā ir visa traktoristu uzturdeva. Tiesa, viņas nesa šo to sev līdzi no mājām: vai nu kādu olu, gurķi, vai arī donu melnas maizes, tādas pašas sēnalainas kā šīs klimpas, kādu māla krūzi ar kvasu sīpolu okroškai — un tas arī viss. Tiesa, reiz Tiškam, visumā ne pārāk uzņēmīgam cilvēkam, izdevās noķert auneli, un tad tīrumā meičām bija dzīru dzīres. Tiška staigāja kā pāvs, it nemaz nemocīdamies sirdsapziņas pārmetumos, ka auneli ieguvis ne visai likumīgā veidā un nebūt ne savā ganāmpulkā. Viņam bija labi zināma paruna, ko sacerējuši gudrie vectēvi lieši tādam gadījumam: «Kas nav pieķerts — nav zaglis.»

Tagad brigadieris varēja viegli aizstāvēties ar šo parunu.

Un ne jau sevis dēj, paslēpies gravā, Tiška dienām ilgi sēdēja, gaidīdams brīdi, kad lopiņš mazliet noklīdīs sānis no ganāmpulka un nonāks liktenīgā attālumā no slēpņa.

Droši vien pat visstiprākais vilks būtu pabrīnījies, ar kādu veiklību un reti sastopamu izmanīgumu šis neizskatīgais vīrelis tika galā ar samērā prāvu aunu. Tas nekas, ka pēc tam viņam trīcēja gan rokas, gan kājas un smēķi viņš bāza mutē ar nepareizo galu, — darbs bija padarīts, meičas krietni paēdušas, bet Tiškas brigadiera autoritāte, kns bija turējusies uz visai grīļīgiem pamatiem, tagad ieguva nozīmīgu balstu.

Vienīgais, ko Feņa un viņas draudzenes varēja nožēlot, (

bija tas, ka žēlīgais priekšnieks tomēr nebija tik drosmīgs, lai tādi svētki brigādē atkārtotos. Taču viņas zināja, kādu risku viņu komandieris uzņēmies, tāpēc klusēja: jau miera laikā par kolhoza labuma piesavināšanos sodīja visai bargi, kur nu vēl kara laikā. Paēdušas meičas sacīja savam brigadierim:

—    Tā, Tiška, vairs nedari. Par tādām lietām var ar galvu samaksāt. Labāk jau pabadoties. Varbūt kaut ko izdomāsim.

Reiz, atnākusi uz apmetni un ieklausījusies savā urcošajā vēderā, Feņa dziedošā balsī sapņaini noteica:

—     Kā derētu tagad zivju zupiņa, meitenes!

—    Nepiemini labāk, Feņka! Mēs jau esam pat aizmirsušas, kā tā smaržo! Kaut vai zivs asaku varētu

pasūkāt! — Un Maša Solovjova nevilšus aplaizīja savas uztūkušās, saulē sasprēgājušās lūpas. — Ņemsim, sievas, un pazvejosim mārkā! Kazi, kāda nekāda karūsiņa gadīsies.

—    Ar ko tad, vai ar brunčiem ķersim?

—    Var arī ar brunčiem. Tie mums vienos caurumos kā bradenis. Tā izdiluši, ka driz nebūs ar ko savu plikumu apslēpt, — Maša noteica, un tādas šķīstas un kaunīgas skumjas pēkšņi iegula viņas grēcīgajā sejā, ka sievietes neviļus sāka skaļi smieties, bet Nastja, jau aizlaikus izbijusies no piezīmēm, kurām neizbēgami bija jāseko pēc Mašas liekuļotās nopūtas, aizskrēja aiz traktoristu būdas. Nastja aizlasījās īstajā laikā, jo Katerina Stupkina, kas bija iekārtojusies par virēju traktoristu brigādē, neaizmirsa norādīt Solovjovai to, kas visiem bija zināms:

—     Plikumu, tu saki, nav ar ko apslēpt? Bet tu jau, meičiņ, nemaz tik dikti necenties to darīt.

—     Hm … — Tiškam paspruka, un viņš, nevarēdams neko citu izdomāt, ar melnajiem pirkstiem sāka kasīt pakausi.

Pa to laiku Mašas nāsis jau bija sākušas drebēt un piepūtās kā buras, bet apaļās, sārtās, sasprēgājušās lūpas daudzsološi kustējās, un visiem bija skaidrs, ka no tām kuru katru brīdi izsprāgs tādi vārdi, no kuriem kļūs neērti pat daudz pieredzējušai Katerinai. Taču kaut kas pēkšņi izmainījās, Mašas apvainojumā savilktās lūpas lēnām pavērās, atsegdamas spožo zobu baltumu. Viņa klusi un pazemīgi noteica:

—    Liecieties mierā, krustmāmiņ Katja! Tās jau vienīgi tenkas. Tiklīdz kāds draņķa vīrelis pagrozās tuvumā, jūs jau domājat dievs zina ko.

—    Dievs jau nu zina gan, tikai klusē līdz zināmam laikam. Bet cilvēki ir cilvēki, tie klusēt neprot. Eče, par Feņunez kāpēc tā nerunā.

—    Pagaidi, sāks runāt arī par viņu. Sacels neslavu vēl lielāku nekā man. Kad būšu jums apnikusi, metīsities viņai virsū.

—   Nu pietiks, sievas! Uzsākušas savu dziesmu! — Feņa viņas dusmīgi pārtrauca. — Ņemsim labāk un padomāsim, kā zivis virumam saķert. Citādi kājas atsakās klausīt. Nosprāgsim badā, kas tad ars un sēs?

—’Kā — kas? Tiška!

—           Atradusi arāju! Viņš, kazi, derīgs citādam darbiņam, likai ne šim …

—    Esi gan tu nikna, krustmāmiņ!

—           Nu atkal iet vajā! Ejam, es saku, uz mārku. Tā vien skaties…

—           Pat skatīties nav ko, Feņa, — Tiška beidzot ierunājās. — Mārkā visus karūsēnus bērneļi izķēruši. Viņi, velnēni, caurām dienām mīcās pa to ar bradenīšiem. Jādodas uz mežu, sievas. Tur tik daudz purvu, un neviens uz turieni neiet. Karūsu un līdaku tur droši vien savairojies, ka biezs. Lai notiek kas notikdams, rīt atlaidīšu Feņu un Mariju uz visu dienu, Lai papūlas brigādes labā. Nu, kā? — Tiška gaidīja, ka viņa priekšlikums tiks pieņemts ar prieku, sievietēm pēc viņa rēķiniem un saprašanas vajadzēja taisni vai spiegt no sajūsmas, taču viņas, drūmi saskatījušās, klusēja. — Kālab tad jūs tā aprāvāties, pieklusāt? Par jums taču gādāju.

—           Paldies, gādniek, mūsu dārgais rūpmani! — Maša kā dziedāt nodziedāja. — Tikai uz mežu mēs neiesim.

—            Kas tad ir, no Kolimagas, vai, bīsties? — Tiška greizsirdīgi noprasīja. Un, plati pasmaidījis, nobeidza ar sakāmvārdu: kas vilka baidās, lai mežā neiet.

—           Ne no Kolimagas, ne no tevis, mīļais Tiška, es nebaidos, neesmu tik bailīga. Paši iekritīsiet, manās lamatās, ja tikai gribēšu. Bet no vilkiem gan dikti baidos. Un mežā to tagad, ka mudž. Pat ciemā no tiem nav nekāda glā biņa, kur nu vēl mežā …

—           Nu, kā gribat, — Tiška atkāpās un sarūgtināts slāja uz būdu ar acīm redzamu nolūku nosnausties kādu stundiņu. Sievietes klusēdamas izklīda.

Vēlu vakarā, nomocījusies ar gultņiem — tos vajadzēja pievilkt gandrīz vai pēc katras maiņas —, Feņa uzmodināja Nastju. Miegainā un izbiedētā balsi meitenp noprasīja:

—    Kas ir?

—    Celies!

—    Kāpēc?

—    Iesim karūsas ķert.

—    Kad?

—    Tūlīt pat.

—    Ko tu, Feņa, vai prātā esi jukusi! Naktī? Uz mežu?

—    Naktī. Uz mežu. Dienā taču jāstrādā uz traktora.

—     Mūs tak vilki apris. Un ari redzēt neko nevar.

—      Vilki, Nastjuša, cilvēkus nemedī. Un drīz uzlēks mēness. Rīt taču kaut kas jāēd. Līdz rītam tiksim galā. Nu, nāksi?

—     Bet kur bradenis?

—     Pie Aprīļa pagalma izklāts, lai pažūst. Mēs to klusiņām …

No domas vien, ka viņas drīz atradīsies tumšā mežā, kur tagad, protams, saimnieko zvēri, Nastja bija gatava vai nomirt; viņa juta, cik žēii sažņaudzas sirds un nelabi drebuļi pārskrien sākumā pār muguru, bet tad pār visu augumu, taču arī atteikt Feņai viņa nevarēja, turklāt ēdamā rītdienai viņām nebija itin nekāda, ja nu vienīgi rūsgani, resni gurķi, kas varbūt derīgi tikai sēklām.

Viņas gāja no kalna lejup uz Zavidovu ātri, ātri, un, lai uzmundrinātu drauudzeni, Feņa nemitīgi runāja nedabiski skaļā balsī. Bailēs no naksnīgā meža Nastja nesaprata, ko viņai saka, un atbildēja nevietā, viņas balss drebēja, un arī viņa pati drebēt drebēja, kaut gan Feņa ar savu karsto roku bija apkampusi viņu ap pleciem.

Izrādījās, ka bradenis bija pakārts uz zedeņiem, un vajadzēja ilgi ņemties, kamēr viņas atķibināja tīkla acis. Kad viņas tuvojās mežam, atspīdēja mēness, pareizāk sakot — viena tā pusīte, taču tik spoža, ka meža noriņā, kurā viņas bija paguvušas iziet, kļuva pavisam gaišs. Tomēr tā nebija nemainīgā dienas gaisma, saules gaisma, kas plūst tieši no spīdekļa un ir pierasta un dabiska, bet tāda nereāla un tāpēc satraucoša; tā nelija vienmērīgā plūsmā, bet kā drumstalodamās, it kā to sijātu caur kādu milzīgu, apzeltītu sietu. Sakususi ar tumsu, tāda gaisma tomēr nespēja aizbaidīt nakts rēgus — taisni otrādi, visbiežāk pati tos radīja. Katrā ēnā, ko meta koka galotne vai stumbrs, vībotņu vai kāds cits krūms, spokojās sazin kādas dzīvas būtnes, sapulcējušās milzīgā skaitā un daudzveidibā un ne jau ar labiem nolūkiem pret cilvēku, kam gadījies nokļūt starp tām. Vismaz tā šķita Nastjai, un viņa drudžaini spieda Feņas roku virs elkoņa (otrā dienā Feņa rādija traktoristēm Nastjas pirkstu violetos nospiedumus). Kas tikai nerēgojās meitēnam tajā roladētajā naktī: gan vilki, gan laupītāji, viņa tos redzēja katrā zemajā un kuplajā karagačā un katrā vīksnā; bet lielas zirdzenes un papardes, nolāpītās, varen prasmīgi atdarināja tos ar savām robainajām lapām, kas reizi pa reizei sašūpojās; pār dažādām zālēm aizaugušo meža ceļu šurpu turpu laidelējās ari raganas uz slotas kātiem, kaut gan tās bija visnevainīgākās lauku kļavas, pēc kurām dienā Nastja bieži mēdza iet uz mežu, jo šī pieticīgā kociņa mizā slēpās krāsvielas, kas bija liela vērtība meitenes saimniecībā: krāsa iznāca maiga, tumši violeta, tāda cēla, un, jau paskatoties vien uz to, uzvēdīja vienreizējā, neatkārtojamā ceriņu smarža. Lai mērs būtu pilns, no lauku kļavas zariem, tiklīdz tiem kaut mazliet pieskārās, ritēja un ritēja aukstas kā ledus rasas lāses. Tām bija dīvains paradums sabirt tieši aiz blūzes apkakles, nevis kaut kur citur, un tik negaidīti, ka Nastja iekliedzās un vēl ciešāk spieda savas līdzgājējas roku. No viņas biežajiem izsaucieniem vairojās jaunas skaņas un lidoja pa mežu, sēdamas pa ceļam satraukumu tā spārnotajos un četrkājainajos iemītniekos: daži no tiem lidoja vai skrēja prom, ko nagi nes, klusēdami, bet citi, tādi kā žagatas un ūpji, pieskandināja biezokni ar kliedzieniem, kas šķita īpaši ska|i un nepatīkami līdz galējībai saspringtajā nakts klusumā.

Feņa, ar pūlēm pārvarēdama savas bailes, atbildēja uz Nastjas izsaucieniem, klusi smiedamās:

—    Nu kam tu tā, patiešām! Vai redzēji, kā zaķēns aizļepatoja no tevis, bet tu baidies! Gribi, es tūlīt līdz nāvei pārbiedēšu visus nelabos! Gribi? —Un, negaidīdama, ko uz to atbildēs Nastja, Feņa kā puika iebāza pirkstus mutē, un mežam cauri izskrēja spalgs svilpiens. Nastja iekliedzās nelabā balsi:

—    Nevajag!

—   Nu labi, es vairs nesvilpšu, — Feņa bažījās savas ceļa biedrenes dēļ, — nomierinies, tūlīt būsim galā. Purvs jau tuvu, vai redzi, ve-ei, kur tas blāvo.

Viņas nogriezās no ceļa pa kreisi, kur jaunos ozoliņus nomainīja apses, to lapas augšā sudrabaini vizēja, un, kaut gan bija galīgs bezvējš, tās tomēr drebinājās, sizdamās cita pret citu.

—    Vai dzirdi, kā apses nopriecājās par mūsu atnākšanu? — Feņa tīšām skaļā balsī noteica, vēl aizvien ar to pašu nolūku — uzmundrināt sevi un Nastju. — Sit plaukstas.

Tešana kļuva mīksta, atsperīga, ciešā gadiem ilgi krājusies lapu kārta patīkami ieliecās zem pēdām; drīz vien starp pirkstiem (meičas gāja basām kājām) kutinoši sāka sūkties siltens un smirdīgs purva ūdentiņš, varēja dzirdēt, ka, kustoties kādai, zivij vai vardei, pašķirdamies asi iešvīkstas grīslis, jo tās peldēja gandrīz pa ūdens virsu; aizaugušajā ūdenī ievizējās no zālēm brīvs un gluds ūdens aplis, tajā gan šur, gan tur uzpeldēja caurspīdīgi burbuli un tūdaļ pārsprāga, dodami vietu citiem, laiski šļakstinājās lēnīgās purva zivis, izvairīdamās no vajātāja vai arī tāpat vien rotaļādamās. Bija bridis, kad Feņa un Nastja tik tikko neatteicās no sava nodoma un grasījās jau bēgt prom no meža, —■■ tas bija tad, kad pretējā krastā iznāca alnis. Ar lielām pūlēm apradušas ar dažādām meža skaņām, meitenes sākumā nepievērsa uzmanību vieglajai čaboņai krūmos un mierīgi ģērba nost drēbes, gatavodamās zivju ķeršanai. Un tikai tad, kad mēness gaismā iznira tumšais milzenis un piesardzīgi pacēla žuburoto galvu, viņas abas iespiedzās un metās skriet, kailajiem augumiem zibot starp apsēm. Taču, kā redzams, alnis bija vēl vairāk nobijies, jo bēgošās meičas izdzirda zaru brīkšķi, un pēc tam viss apklusa. Kaunīgi aizsegdamās ar rokām, it kā viņas kāds te varētu redzēt, Feņa un Nastja kādu laiku sēdēja pietupušās, nezinādamas, ko iesākt. Tomēr tuvais mērķis un galīga nevēlēšanās atgriezties tukšām rokām uzvarēja bailes, viņas piecēlās un, rokās saķērušās, sāka atkal zagties pie ūdens spoguļa.

Nastja ar šausmām paskatījās uz purvu, kurā viņai, pavisam kailai, kā no mātes miesām nākušai, tūlīt būs jālien iekšā, tajā pašā purvā, kurā mudžēt mudž dēles un dažādi zirnekļi, kas dzeļ, bet dienā, saulainā laikā — viņa pati to bija ne reizi vien redzējusi — peld zalkši; augstu izslējuši savas zeltainās galviņas, tie draudoši šauda melnās, šķeltās mēles; Nastja paskatījās uz mazliet duļķaino, tumšo ūdeni, un viņai iekšā viss sagriezās aiz bailēm un riebuma, bet augums pārklājās ar zosādu. Zobiem klabot, Nastja gaidīja, kad Feņa izklās zālē bradeni un dos komandu. Ja tas notiktu citā laikā, teiksim, dienā, Nastja noteikti būtu sākusi skaļi smieties, un no jautrajiem smiekliem laimīgas asariņas ritētu viņai no acīm, jo «atkailinātās» Feņas poza varēja katru sasmīdināt. Taču Nastja nespēja pat klusībā pasmaidīt. Drebēdama ar visu augumu un klabinādama zobus, viņa pieķērās piebradeņa koka kreisajā pusē un, gluži kā iznīcībai nolemtā, darīdama visu tāpat kā Feņa, uzmanīgi iekāpa ūdenī. Tūdaļ pat un diezgan dziļi kājas iegrima glemos, un no turienes, cirzdamās nāsīs, cēlās purva smirdoņa;* asais grīslis nepatīkami skrāpēja gūžas un ceļgalus, — un tas bija brīdis, kad meitene bija gatava nolādēt draudzeni. «Ieņēmusi galvā tās karūsas, es labāk badā nomirtu nekā darītu ko tādu…» Nastja domāja. Feņa pa to laiku klusi komandēja:

—   Pavelc mazliet uz savu pusi. Tā, tā! Koka apakšējo galu nedaudz pavirzi uz priekšu un turi pie paša dibena!

Ūdens cēlās aizvien augstāk un augstāk, un tam līdzi ari pašai Nastjai iekšā it kā viss cēlās uz augšu, sirds vai pamira, kad viņa pieliecās zemāk un pa nakti atdzisušais ūdens pieskārās viņas mazās krūts stingrajam pauguriņam. Gar kājām, tām pieskardamies, kustējās un šaudījās kaut kas dzīvs un pretīgs, un tur neko nevarēja līdzēt.

—    Ai, Feņa, ai, dārgā, kaut drīzāk varētu tikt laukā no šī nolādētā ūdens! Nomiršu, goda vārds, nomiršu! —viņa murmināja, no visa spēka vilkdama smago, glemu un visādu purva draņķu piedzīto bradeni.

—    Nekas, nekas, Nastjeņka, mēs tikai reizīti izbridīsim un skriesim mājās.

Kad viņas izkāpa pretējā krastā un ieraudzīja bradeņa spārnos, bet it īpaši tā garajā astē sparīgi kustamies prāvas karpas, kas vizmoja kā nospodrināts vara patvāris, Nastja uzreiz kļuva mundrāka, sāka lēkāt blakus lomam, sist plaukstas un saukt:

—    Urā, urā, Feņka! Mēs nu gan esam ko vērtas!

Feņa uzsauca viņai ar priecīgām trīsām balsī:

—    Labs ir, beidz lēkāt! Palīdzi man, nes spaini! Mēs to atstājām viņā pusē! Skrien!

—    Ai, man bail!

—    Nu tad pastāvi te, es pati aiziešu.

—    Es viena nepalikšu. Iešu tev līdzi…

—     Ir nu gan palīgs! Iesim ātrāk.

Karūsas slīdēja ārā no rokām, Nastja no jauna tās ķēra pa zāli un, bez sava gala priecādamās, meta smagās un treknās zivis spainī. Feņa, lietišķa un azarta pārņemta, runāja klusi un noslēpumaini, kā baidīdamās, ka viņas vārdus kāds varētu dzirdēt un iztraucēt darbā.

—     Iebridīsim vēlreiz. Ar mieru?

•— Jā, jā! — Nastja jau labprāt piekrita.

Otrā krastā viss sākās no gala, un spainis jau bija gandrīz pilns, un mēness gaismu jau neapšaubāmi nomainīja dienas gaisma, no ciema skanēja gaiļu dziedāšana, un kuru katru brīdi varēja atskanēt Tihana Zoliča gana pātagas plīkšķi, bet viņas vēl arvien čukstējās:

—    Vēlreiz! Vēl tikai reizīti. Pēdējo. Norunāts?

Pēdējais bridiens izrādījās mazāk veiksmīgs — pavisam

tikai trīs karūsas, taču zvejnieces pārāk nesūrojās: viņā krastā tām stāvēja pilns spainis. Nesteigdamās, ar sievietēm raksturīgo kārtību viņas s?tina zvejas riku, apģērbās, sajuzdamas tīkamu un pierastu sausa auduma pieskārienu slapjajam augumam, un vislabākajā garastāvoklī pa krasta pusapli devās uz to vietu, kur gaidīja loms. Tikko noķertās karūsas Nastja nesa kleitas stērbelē, ne sevišķi rūpēdamās par to, lai tās neizkristu. No Feņas, kas bija aizsteigusies mazliet priekšā, viņa izdzirda:

—    Bet kur tad spainis?

Draudzenes balsī sākumā nebija nekāda uztraukuma: spainis nekur nevarēja palikt, tam taču nav kāju, un tas nevar aizbēgt, vajag tikai uzmanīgāk paskatīties apkārt, gan jau tas stāv kaut kur paslēpies grīšļos vai dadžos. Pienāca Nastja, un viņas sāka meklēt abas, staigāja, skatījās gan uz vienu pusi, gan uz otru …

—    Nav?

Un tikai tagad Feņas balss iedrebējās.

Viņas jau vairs nestaigāja pa krastu, bet skraidīja kā apsvilušas, Un šķita, ka cieta un auksta roka būtu sažņaugusi meitenes sirdi, kad Feņa apjukusi noteica:

—    Nozagts!

Tajā pašā brīdī necilvēciska noguruma smagums nogruva pār viņām, un kājas pēkšņi kļuva smagas — kā svina pielietas, nepaklausīgas. Abas reizē viņas nokrita zemē. Un droši vien būtu apraudājušās aiz svelotas, niknas aizvainojuma sajūtas, ja nemāktu šis trulais nogurums.

—    Kas to varēja izdarīt, ko? — Feņa mierīgi jautāja, it kā runātu par kaut ko pavisam nenozīmīgu. — Kā viņam pacēlās roka? — Un rūgtā vienaldzībā pasmīnēja. fVikošļājusi kādas purva zāles stiebru, viņa lēni piecēlās, tikpat lēni uzvēla plecā bradeni un, atpakaļ neskatīdamās, kiikam jau baidījās paskatīties uz draudzeni, jau iedama, noteica: — Iesim, Nastja! Paldies dievam, esam pabarojušas brigādi…

Kara ugunīgā viļņa un dārdoņas dzīti, no rietumiem uz austrumiem bēga ne tikai ļaudis, bet ari zvēri. Jau pašās četrdesmit pirmā gada beigās Pievolgas mežu stepju zemēs parādījās aļņi, kurus kopš senseniem laikiem te neviens nebija redzējis. Tagad tie bija iedzīvojušies abos Volgas krastos un īsā laikā pieraduši tiktāl, ka gluži gaišā dienā baros izgāja pie kaudzēm, kas izklaidus bija samestas pa pļavām un gravām. Saskaņā ar mednieku teorijām vilkiem vajadzētu turēties tālāk no šīm vietām, taču tāpēc jau tās ir mednieku teorijas, lai galīgi neatbilstu praksei. Sākumā vilki varbūt arī nobijās no meža milžiem, kas atnākuši sazin no kurienes, tomēr ne uz ilgu laiku. Visdrīzāk tie visi — gan vilki, gan aļņi — bija noslēguši kaut ko līdzīgu savstarpējam neuzbrukšanas paktam, jo nevienu aļņu telēnu, ko būtu saplosījuši vilki, nekur nebija manījusi pat Arhipa Arhipoviča Kolimagas visu redzošā acs, toties zemnieku mājlopu atliekas mežsargam gadījās uz katra soļa.

Vilki bēgļi, izdzīti no pierastajām valsts rietumu nomalēm, evakuējās uz šejieni tādā milzu skaitā un bija tik izsalkuši un nikni, ka kļuva par postu ne tikai zemnieku sētām, bet arī saviem cilts brāļiem — šejienes aborigēniem. Pēdējie negribēja izmitināt izdzītos un sagaidīja tos pagalam naidīgi. Kā vakarā sāka, tā cauru nakti, līdz pat rītam, bet reizēm arī dienā, no ciemiem nebūt ne vistālākajās mežu norās, pat tieši uz lauka, tur strādājošo un pārbīļa stindzināto sieviešu acu priekšā iedegās niknas vilku kaujas. Skanēja griezīgi kaucieni, rīstīgi gārdzieni un rūcieni, spalga ilkņu klikstoņa. Nedaudzie suņi, kas brīnumainā kārtā bija paglābušies no vilku zobiem, sajutuši un izdzirduši ko tādu, iemiedza asti starp pakaļkājām un, glauzdami to pret vājo, iekritušo vēderu, žēlabaini smilkstēja pie durvīm, lūgdamies istabā, saimnieku aizsardzībā.

Tā tas turpinājās daudzas dienas un naktis, tad šīs kaujas pēkšņi izbeidzās. Kas tur īsti notika — vai nu vilku barveži bija vienojušies un sadalījuši zemi savā starpā, vai arī uzvarētā puse piekāpās un devās uz citām vietām, bet varbūt tās šķīrās ar labu, jo ne viena, ne otra puse nespēja gūt virsroku, — taču mežā un stepē viss pēkšņi noklusa. Ļaudis jau nolēma, ka zvēri aizgājuši. Uz kādu

laiku zaudējušas modrību, sievietes atkal sāka vest laukā telēnus, sivēnus un kazas un sēja tos pļaviņā savas mājas priekšā. Zavidovieši nezināja, ka vilki, likuši cits citu mierā, ar ilgi krājušos niknumu, ko bads vēl uzkurināja, bija metušies uz viņu sētām. Nesastapuši pretsparu — pa visu Zavidovu bija tikai viena bise, un tā pati tik loti sarūsējusi, ka nevarēja pat gaili uzvilkt, — vilki kļuva tik nekaunīgi, ka negaidīja vairs nakti, lai uzbruktu laupījumam, bet uzsāka savus sirojumus gaišā dienas laikā, tā ka, pret vakaru atgriezušās no kolhoza tīrumiem, daudzas saimnieces atrada pie mietiem vai nu vienīgi sapluinītu, putekļos izvārtītu mājlopa ādu, vai kā piedevu tai vēl ari ragus, bet reizēm neatrada pat to, ja kustonis bija tāds, ka zvērs to viegli varēja uzmest mugurā un aiznest uz meža biezokni, kur tādu ķērienu jau gaidīja liela vilcēnu saime un mierīgi to notiesāja.

Sirmi veči, bijušie mednieki, laizdami gar savām vājajām ausīm sievu vaimanas un brēkšanu, brīnījās par vilku drosmi un nekaunību, zvērēja un dievojās, ka neko tādu savu mūžu neesot pieredzējuši, kaut arī garajā mūžā bijuši par lieciniekiem visādiem brīnumiem un nedienām, un būtu viņi par gadiņiem četrdesmit jaunāki, tad nu gan atrastu līdzekli, kā tikt galā ar šiem pelēkajiem laupītājiem; turklāt viņi neaizmirsa pieminēt — un ne jau ar laipnu vārdu — mežsargu, kuram jau būtu laiks organizēt vilku medības ar dzinējiem, bet pirms tam — atnākt pie viņiem, večiem, un apspriesties, kā visu to sagatavot un paveikt, jo bez viņu padoma itin nekas viņam, Koliinagam, no tāda pasākuma neiznāks; patrokšņos, pabaidīs zvērus, saniknos tos vēl vairāk, un ar to ari viss beigsies.

Veči atcerējās savu tālo jaunību un atpaliem. pēc sirds patikas izlielījās ar savu kādreizējo drosmi. Brīnumainie mednieku stāsti, ko tanīs dienās atminējās, bija cits par citu trakāki, un mazie puišeļi, vienīgie vecotēvu klausītāji, sirdij vai pamirstot, aprija katru vārdu, kurli pret mātes vaimanām par Blāzmu vai Zvaigznīti, kurai lielā čuguna podā krāsnī vēl sila dzēriens, — kas viņiem, nesaprašas bērneļiem, daļas par to, ka varbūt rīt vajadzēs kārt zobus vadzī, jo nebūs nekā ko uz tiem likt.

Ciemā te vienā, te otrā galā to vien dzirdēja kā sievu saceltos tračus:

—    Cui, cui, viņul Ļautiņi mīļie, bet kas tad tasi Palīgāl

Jērīti taisni no pagalma aiznesa! Dieviņ tētiņ, tavunedienul Ak kungs!

No rītiem, sapulcējušās pie dīķa, kur mēdza sadzīt govis ganāmpulkā, sievietes noskumušas pārsprieda zaudējumus. Vienai vilks bija saplēsis pēdējo aitu, otrai — kazlēnu, trešai — teļu, ceturtai — kuilīti, piektajai — pielavījies šunelim un nebija smādējis pat smirdīgu kucēnu.

—     Ko tad nu darīsim, sievas? Ja tā ies, būs gals klāt! Medības sarīkot, vai… Un ko gan domā vīrišķi?…

—     Kur tad tu viņus, vīrišķus, esi redzējusi, Dašeņka? Vieni veči ar tēvoci Koļu priekšgalā un vēl bērneļi palikuši.

—     Iesim pašas.

—     Bet kur bises ņemsim?

—     Tās mums nav vajadzīgas. Kaut vai paaurosim, paklaigāsim, paņēmušas puišeļus sev līdzi, — un, skat, varbūt sabaidīsim un vilki aizbēgs prom …

Feņa un viņas draudzenes, atkal prātodamas par zivju ķeršanu, nezināja, ka ciemā pilnā sparā ritēja gatavošanās vilku dzīšanai. Tajā piedalījās arī priekšsēdētājs, jo no vilkiem nebija nekāda glābiņa arī kolhoza lopu kūtīm, par kurām viņš, tēvocis Koļa, kā pats mēdza sacīt, tagad bija pilnā mērā atbildīgs. Vienīgā bise, kas atradās Aprīļa mājas bēniņos, tika atgādāta priekšsēdētājam, un viņš visu nakti to mazgāja petrolejā; tēvoča Koļas sieva, labsirdīgā un strādīgā vecmāmuļa Orina, viļāja uz pannas skrotis, ko saimnieks bija sagriezis no resnas stieples. Kamēr bise mirka petrolejā, pats tēvocis Koļa veltīgi nezaudēja laiku: viņš taisīja patronas, ar lielu uzpirksteni rūpīgi bērdams pulveri no delnas; uz galda stāvēja nokūpējušas patronu čaulas, vecas, saplēstas avīzes prapjiem. Un rīta pusē, izgājis uz lieveņa, viņš jau grozīja rokas divstobreni, salieca to un, aci piemiedzis, mīlīgi skatījās stobros, tad reizi pēc reizes uzvilka un nospieda gaili, priecādamies par tā skanīgo, sulīgo klakšķi. Viņš dega nepacietībā izšaut uzreiz no abiem stobriem un ar to pārsteigt labos ļaudis, taču pārvarēja šo vēlēšanos — patronu bija pavisam maz. Vai tad var izlūgties no Arhipa Kolimagas? Pērnā sniega — ir tā viņam žēl! Un arī kalibrs viņa bisei, šķiet, divpadsmitais, nevis sešpadsmitais kā, vei, šai… Tēvocis Koļa vēlreiz savilka krunciņas ap acīm, vēlreiz palūkojās stobros un tikai pēc tam, apmierināti nokrekšķējies un neskaidri nomurminājis «vai tu re!», atgriezās istabā un klusēdams piesēdās pie galda, uz kura veča jau kaut ko bija savīkšusi.

Pa to laiku pie Ugrjumovu mājas pulcējās bērni, apbruņojušies ar naktssargu klabekļiem, paštaisītiem tarkšķiem, dzelzs stieņiem vai tāpat vien ar milnām un nū jām. Spriežot pēc Pavļika kareivīgā izskata, viņš tiem bija vadonis. Viņš apstaigāja visus zēnus pēc kārtas un pārbaudīja bruņojumu, dažam labam ilgi skatījās acīs, pūlēdamies noteikt, vai kaujas spars tam pietiekamā līmenī. Pats pulkvedis bija bruņojies ar dzelzs stieni no vēršu aizjūga, piekarinājis to kreisajā pusē, un tam vajadzēja aizstāt kavalērista zobenu. Pārliecināts, ka viņa ierocis izskatās visefektīgāk, Pavļiks pavisam zaudēja pašpaļāvību un laikam jutās pats sakauts, kad viņa karapulkam pievienojās vēl viens aktīvs durklis — viņa uzticamais draugs Miša Tverskovs. Aktīvs durklis — vistiešākajā šī vārda nozīmē, jo Miškam rokā bija īsts trīsšķautņu durklis no krievu šautenes, un nebūtu nekādas jēgas iztaujāt Mišku, kur viņš izrāvis tādu brīnumu; pat draudot ar izrēķināšanos, viņš neatklātu tik lielu noslēpumu, tāpat kā to neatklātu arī pats Pavļiks, ja viņš būtu Miškas vietā … Nu viņam vajadzēja sakopot visu savu Ugrjumoviem raksturīgo pašsavaldīšanos, lai noslēptu no Miškas un citiem zēniem neganto skaudību, kas bi ja ķērusi viņu, liekas, tieši sirdī. Nez kāpēc iekodis apakšlūpu zobos, Pavļiks cik iespējams nevērīgi pamāja draugam ar roku: sak, stājies ierindā, nav ko gurķotiesl

Sievietes pulcējās pie valdes. Viņas nedomāja par vadītāju izvirzīšanu no sava vidus, bet palūdza, lai Aprīlis tās komandē, kā nekā vīrietis, turklāt vēl sakņu dārzu brigadieris. Bruņojums tām, kaut arī bija vienkāršs, toties viņu — sieviešu rokām ierasts: kapļi, dakšas, grābekļi, Izkaptis un dažām pat kapājamie naži, ar kuriem rudenī kapā kāpostus, citas bija paķērušas līdzi vecas, izdilušas cepešpannas un smeļamos kausus, ar kuriem, kā redzams, taisījās dauzīt pa cepešpannām, lai tādā veidā mežā radītu lielāku troksni, bet viena bija atnesusi rūsas saēstu metāla bļodu. Vārdu sakot, sievas bija gatavas nopietni cīnīties ar vilkiem un gaidīja tikai komandu doties ceļā, nepacietīgi raudzīdamās kantora logā, aiz kura tēvocis Koja parakstīja norīkojumus. No nebūtības atsauktā divstobrene karājās viņam aiz muguras un klusēdama mērķēja uz apkvēpušajiem griestiem. Aprīlis stāvēja blakus un taisījās kaut ko teikt priekšsēdētājam, taču pagaidām delikāti klusēja, negribēdams atraut kolhoza vadītāju no svarīgā darba. Viņš ierunājās tikai tad, kad tēvocis Koļa, uzpūtis dvašu zīmogam un noskatījis vietu, skanīgi apzīmogoja kādu ļoti svarīgu papīru. Sievietes nedzirdēja Aprīļa balsi, bet noprata: brigadieris dusmojas, ka sievas iet nevis uz gurķu un tomātu novākšanu, bet uz pavisam nesievišķīgu un, godīgi sakot, nenozīmīgu pasākumu. Par atbildi tēvocis Koļa sapīcis neizpratnē pacēla sirmo uzaci virs labās acs un neko neteica savam vecajam draugam, tikai atmeta ar roku un tūdaļ pat izgāja uz lieveņa — garš un tievs, pilns cēlas apņēmības.

—    Nu, sievas, uz priekšu! — tēvocis Koļa nokomandēja un pa Dārzu ielu devās tieši uz Zalkšu tiltu, aiz kura tūlīt sākās mežs.

Pulcēšanās bija norunāta Smirdošajā norā, pusversti no Zalkšu tilta. Pavļika Ugrjumova karadraudze jau bija tur, un, ieraudzījuši tēvoci Koļuar viņa vienību, zēni sāka klaigāt. Priekšsēdētājs saviem gadiem necerēti spalgā balsī, vienā mirklī apklusinājis šo klaigāšanu, sāka sīki jo sīki skaidrot savu «dispozīciju^, kā viņš bija nosaucis vilku trenkāšanas plānu. Pēc tēvoča Koļas «dispozīcijas» zavidovieši sadalījās divās grupās vai «kolonnās», kā atkal izteicās priekšsēdētājs. Pirmajai «kolonnai» — bērniem, tātad skaitliski vislielākajai, vajadzēja doties ceļā vispirms, ieņemt un izķemmēt visu mežu: otrā «kolonna» — sievietes, kas atpalika no bērniem skaita ziņā, taču nebūt ne trokšņa taisīšanā, kurai tās bija sagatavojušās laikam gan pat labāk nekā zēni, devās ceļā, ieturēdama četrsimt metru lielu distanci, un to vadīja Aprīlis, kuram, starp citu, visa šī iedoma šķita augstākā mērā nesaprātīga.

Norādījis precīzu laiku, kad jāsāk dzīšana, priekšsēdētājs pa šauru, ar zāli aizaugušu taku devās uz pretējo meža malu, izraudzījās piemērotu vietu un ierīkojās slēpnī. Atbalstījis bises stobru divu zaru žāklē, viņš sāka gaidīt. Neapmierināts saviebās, kad tieši virs pašas galvas nožadzināja žagata. «Nodosi mani, maita tāda!» tēvocis Koļa nodomāja un gribēja jau pāriet uz citu vietu, kad atskanēja tāls, sākumā klusināts, tad aizvien stiprāks, savā ziņā vienreizējs troksnis, jo arī radījis to bija tāds pats savā ziņā vienreizējs un neatkārtojams laiks: bērnu tarkšķi, kas vēl vakar bija noderējuši «maksimu» lomai, griezīgie svilpieni, kurus kopš kara sākuma lauku bērneli bija apguvuši visā pilnībā, paštaisītu šaujamo blīkšķi, mežonīga ujināšana, ko uzkurināja vienlaikus gan bailes, gan azarts, — tas viss jaucās kopā ar sievu spiedzīgajiem un neprātīgajiem kaucieniem un ķērcieniem, ar dzelžu šķindoņu un neiedomājamiem kiedzieniem — nu kādos citos laikos gan varētu dzirdēt un redzēt ko tādu?!

Tēvoci Koju, kas to visu bija organizējis, pārņēma uztraukums, sākumā viņš pats ne pa jokam izbijās un gandrīz jau laida jekas vaļā, tomēr savaldījās, izslaucīja savas vecās, no saspringuma asarojošās acis un sāka vērīgi skatīties taisni uz priekšu. Drīz vien no kopējās kņadas atdalījās un it kā izlēca tālu priekšā kāds cits troksnis, kas radās, lūstot sausiem zariem un čabot pērnajai zālei; troksnis bija saraustīts, nevienmērīgs, acīmredzot kāds skrēja tieši uz gatavībā esošo mednieku. Tēvocis Ko]a ar vaigu piespiedās pie bises laides, kas bija sakarsusi no viņa delnām, ar labās rokas rādītāja pirkstu pieskārās sprūdam un jau grasījās to nospiest, kad priekšā starp lauku kļavas un vīksnas zaļajiem zariem sāka ņirbēt kaut kas tumšs. Pēdējā mirklī vecais vīrs skaidri ieraudzīja, ka viņa priekšā nav zvērs. Un tas, ka šis radījums nebija vilks, ar kuru tikties tēvocis Kola gatavojies tik ilgi un rūpīgi, bet cilvēks, ko viņš nekādi nebija gaidījis, mednieku nobiedēja gandrīz vai līdz nāvei. Apjukumā viņš tikko neizmeta bisi no rokām, taču ātri atjēdzas, pacēla to šaušanai un aizsmakušā balsī iekliedzās:

—    Stāt, šaušu! Rokas augšā!

Noplīsis, bārdains cilvēks, pacēlis rokas, lēnām tuvojās medniekam un runāja tādā pašā aizsmakušā, aizžņaugtā balsī:

—    Vai tiešām nepazīsti, tēvoci Koļa, Nikolaj Jermilič?

—    Stāvi, kad tev saka! Ja ne…

—    Bet tas tak esmu es, Piška!… Jepifans Fjodoričs! Kā tad tā …?

—    Bet nu, met laukā to, kas tev tur kabatā! Nazis? Nu!

Tēvoča Koļas izskats bija patiešām briesmīgs. Bārdainais izvilka no kabatas plakanu somu dunci un tālu aizmeta to meža biezoknī.

—    Nu, tas jau ir labāk, — tēvocis Koļa apmierināti noteica. — Bet tagad apsēsties, vei, uz tā celmiņa, un

aprunāsimies, Jepifan Fjodorovič … Paskat, tuvojas ari mana darba tauta, varēsi mums pastāstīt, kas tu esi par varoni, kā sargāji Dzimteni, varēsi parādīt savus apbalvojumus … — tēvocis Koja runāja, liet viņam apkārt jau pulcējās bērneļi, starp kuriem Jepifans tūdaļ pat pamanīja Pavļiku un uzreiz nodomāja: «Paziņojis, zvērēns!» Drūmā vienaldzība, kas bija stājusies neprātīgu baiļu vietā viņa tumšajās, kādreiz tik zobgalīgajās un draiskajās acīs, vienā acumirklī izzuda — uz Ugrjumova, jaunākā, pusi no tām šāvās svelošs naids. Zēni, kurus skriešana un pašu kliegšana bija uzbudinājusi, tagad pieklusa. No visām pusēm nāca klāt sievietes un sākumā klaigādamas prasīja medniekam, lai parāda nošauto vilku, taču, ieraudzījušas uz celma sēdošo cilvēku ar gļēvi nodurto galvu un zilgani melno bārdu, kas gluži kā'izkausēta darva pludoja viņam uz ceļiem, apklusa un plati jo plati ieplestām acīm blenza viņā, un šajās acīs atspoguļojās viss: gan bailes, gan neizpratne, gan rūgtums, gan bažas par kaut ko bezgala lielu un svarīgu viņu visu un katra atsevišķa cilvēka dzīvē. Turpretī tēvocis Koja tikpināja:

—    Nu, sievas, vai pazīstat varoni? Nu jā, tas pats jau ir, Jepifans, Piška tātad … Stāsti godīgiem ļaudīm, kā tu siti fričus, kā sargāji mūs, večus, sievietes un mazus bēr-, nus… Nu! Sēstieties, sievas, klausieties! Par vilkiem nebēdājiet — tie tagad no jūsu trokšņa aiz trejdeviņām zemēm aizlaidušies. Redzat, kādu vilku noķērām. Nu, Jepifan, runā un stāsti, ar kādiem varonīgiem darbiem darīji slavenu dzimto Zavidovu. Sāc nu, sāc, nekautrējies, te visi savējie. Sāc, mīļais… — Tēvoča Koļas balss bija vairs tikko dzirdama, tā it kā bija piedegusi pie trakā niknumā kaistošajām lūpām un mēles. — Un arīdzan purnu pacel uz augšu un paskaties ļaudīm acīs!

Un Piška pacēla acis, kas mirka vienās asarās un nevienu neredzēja. Viņš tās rūpīgi izslaucīja ar izbalojujušās karavīra blūzes malu, greizi paskatījās tikai uz Pavļiku un sāka runāt:

—    No hospitāļa, no Saratovas nāku… izdzirdu troksni, klaigāšanu — pats nezinu, no kā nobijos, nu, un sāku skriet… tā redz.

—    Bet vai bārdu hospitālī izaudzēji?

Piška pameta ar gavu.

—    Tātad tu dodies atvaļinājumā? — tēvocis Koļa sarkastiski noprasīja.

Piška atkal pamāja ar galvu.

—    Nu, ko tur daudz, saņem, Dūņa, savu karotāju, —■ tēvocis Koja teica un ar acīm uzmeklēja Piškas sievu.

Bet viņa stāvēja turpat netālu, apkampusi vecu karagaču. Un visi redzēja, kā dreb viņas pleci, un kāda paveca sieviete stāvēja viņai blakus un bargi un līdzjūtīgi runāja:

—    Kāpēc tu raudi? Sieva par vīru nav nekāda atbildētāja! Tu mums esi pirmrindniece, tev taču zelta rokas. Nebrēc, nelej veltīgi asaras, viņš nav to vērts.

Izdzirduši cilvēku balsis, no meža dzijuma ar vecu, slapju, uz koka rokturiem satītu bradenītiun pilnu spaini ar karūsām iznāca Tiška, Feņa un Maša Solovjova. Sākumā arī viņi klusēja, nesaprazdami, kas te notiek. Pirmais visu aptvēra Tiška, jo savu draugu viņš pazītu vienalga kādā izskatā.

—    Piška, tu?! — Tiška iebrēcās un gribēja jau mesties Jepifanam klāt, taču viņu apturēja nicinoši un nikni sieviešu skatieni. — Bet kā tad tā?

—    Vai neredzi? Aizbēdzis no frontes! — sacīja tēvocis Koja, vēl vairāk iekaisdams, un tad no viņa lūpām pirmoreiz atskanēja baismīgais vārds, kas lika visiem nodrebēt: — Dezertieris! — Tas noskanēja kā šāviens un bija tikpat nāvējošs un noderēja it kā par signālu. Sievietes sakustējās un no visām pusēm metās Piškam virsū, un droši vien te Piška arī būtu sagaidījis savu nāves stundu, te viņam arī būtu pienācis gals, ja nebijis tēvoča Kojas, kurš iekliedzās pilnā rīklē: «Nedrīkst, sievas! Linča tiesu nepieļaušu!» — un, kā liekas, ne visai pajaudamies uz savu balsi, pastiprināja to ar apdullinošu šāvienu gaisā uzreiz no abiem stobriem; vīksnas un lauku kļavas lapas kā zaļi izpletnīši šūpojās virs satrakotā pūļa, lēni griezdamās un slīdēdamas lejup. Sievas, izbailēs spiegdamas, bija metušās uz visām pusēm un tagad stāvēja iztālēm, smagi elpodamas. Piškam blakus atradās tikai divas —■ Feņa un Maša. Klusumā, kas bija iestājies kā pēc vētras, sevišķi skaidri un sadzirdami noskanēja Feņas balss, kurā bija jaušams rūgtums un aizvainojums:

—    Kā tev nav kauna, Jepifan?!

Bet Maša Solovjova apņēmīgi un, kā likās, pavisam nopietni pavēlēja:

—    Bet nu velc zemē bikses!

Piška izbijies skatījās uz viņu.

—     Velc, velc nost, kad tev sakal

Visi — tēvocis Koļa, puikas, sievietes, starp tām Dūņa, Piškas sieva, kas vairs neraudāja, — nogaidoši klusēja: ko gan sadomājusi Solovjova?

—    Nu, dzirdēji vai ne? — Marija ņirgājās.

—. Kāpēc tev manas bikses? — Piška vārgi ieprasījās.

—    Iešu tajās karot tavā vietā. Saprati? Bet tev atdošu savus brunčus.

Citā reizē un citos apstākļos sievas būtu smējušās, līkas palikdamas. Tagad viņas joprojām klusēja un viņu sejas bija bargas. Tas, kam viņas bija kļuvušas par lieciniecēm, šķita tik nejēdzīgs, nesaprotams un mežonīgs: viņām bija grūti noticēt, ka tā ir īstenība, nevis ļauns sapnis.

Pavļiks, kas šorīt savā sakņu dārzā no slepenās vietas blakus cielaviņas kapam bija izracis vācu bumbas šķembu un paslēpis bikšu kabatā, tagad taustīja tās asās malas un ar pūlēm valdījās, lai neizvilktu šo šķembu no kabatas un neiemestu tieši Piškam purnā.

—    Nu, sievas, pietiks! Gana esat skatījušās uz karotāju, tagad ejiet mājās. Mēs, šeku, ar Arhipu Arhipoviču aizvadīsim viņu, kur pienākas. Ejiet, ejiet, sievas!

Iedama prom, Feņa pieliecās vēl zemāk pie Piškas un iedvesa tieši viņam bārdainajā sejā:

—    Ek tu, varoni! — Izsliedamās taisni, viņa pasauca draudzeni: — Iesim prom, Maša! Riebjas skatīties uz viņu!

—    Droši vien viņš oda pēc jūsu karūsām kā tāds sprāgoņa zosulēns, — Solovjova beigās neizturēja.

Tiška aizgāja viņām pakaļ, vienā rokā nesdams spaini ar zivīm, bet otrā — slapjo, smago bradeni. Viņam neizturami gribējās pēdējo reizi paskatīties uz Pišku, taču viņš tā arī neuzdrošinājās — baidījās no traktoristēm. Arī agrākos laikos viņš nebija nekāds brašulis, bet nu viņš it kā vienā acumirklī sarāvās, sakumpa, ma7ās melnās actiņas uztraukti spīdēja, apakšlūpai pielipušais, aizmirstais smēķis sen izdzisis, no tā uz neskūtā zoda bira mahorkas paliekas. Pie ciema viņš uzsauca sievietēm un, juzdamies vainīgs, piedāvāja:

—    Paņemiet uz mājām pa kādam ducim, sievieši!

—    Man nevajag, grozi, kā gribi, tik un tā esmu gluži viena, — Marija sacīja. — Rau, Feņkai gan iemet stērbelē kādu pusduci karūsiņu. Viņai tagad pilna māja izsalkušām mutēm. — Un, negaidīdama, kamēr to izdara brigadieris, viņa pati izrāva no spaiņa vairākas prāvas zivis, pati ielika Feņai rokā pacelto kleitas malu, sameta tajā karūsas un pavēloši teica: —Ņem, ņem, ko tur daudz! Pabaro māti un bērneļus, it īpaši savu Filipu Filipoviču un Pavlušu. Karavīru, kazi, vēl daudz vajadzēs. Uz viņiem kara komisārs droši vien jau met savas acis. Vakar, kā runā, atkal atbraucis uz Zavidovu, ciema padomē sazin kādus jaunus sarakstus stādījis. —. Viņa pēkšņi apklusa, atskatījās uz meža pusi un nez kam noprasīja: — Bet kas gan ar viņu, ar Pišku, tagad būs? — un iesaucās plēsonīgā balsī: — Ko pelnījis, to arī saņems! Tikai, redz, jūsu Grišam un manam Fjodoram tagad jākaro arī viņa — nešķīstā vietā.

14

Trīs vecas sievietes sēdēja uz baļķiem iepretī Ugrjumovu mājai. Feņa jau iztālēm pazina tās. Vidū viņas māte — Agrafena ivanovna, pa labi un pa kreisi no viņas — Avdotja un krustmāte Anna, krustmāmiņa, tai līdzās — mazais Filips Filipovičs. Ieraudzījis nākam māti, viņš neskrēja priecīgs un nepacietīgs viņai pretī, kā to darīja katru reizi, kad Feņa atgriezās no darba. Citkārt tas būtu sarūgtinājis Feņu, viņa izbijusies un greizsirdīgi nodomātu: «Vai tikai nav atradinājies no manis?» — tomēr tagad pati kā mazs bērns starot iestarojās laimīgā smaidā un, sākdama iet ātrāk, nesa šo smaidu pretim krustmāmiņai, kuru nebija redzējusi kopš ziemas. Taču papriekšu pie Feņas pieskrēja Katja. Paskatījusies, ko māsa nes, viņa paķēra vienu karūsu un aizdrāzās atpakaļ, gavilējoši klaigādama:

—    Māt, māti Feņa zivis nes!

Katja ostīja valgo zivi, kas oda pēc purva, un, spriežot pēc viņas izskata, bija mazliet vīlusies: Feņa nebija atnesusi neko tādu, ko varētu apēst uzreiz, būs vēl jāgaida. Bet māte pēc paraduma pārmeta krustu un sacīja, skatīdamās uz Feņu valgām, bezgala pateicīgām acīm:

—   Lai Kristus tevi sargā, meitiņ! Mūsu dārgā barotāja. Ko mēs iesāktu bez tevis? Pavisam bojā aizietu, visi badā nomirtu.

Bet Feņa jau skatījās uz Avdotju, skatījās tieši acīs ar lugumu un milzīgu nepacietību. «Nu saki, saki ātrāk —

vai ir kāda ziņa no viņa?» taisni vai kliedza viņas satumsušās acis. Avdotja saīga.

Feņa smagi noslīga uz baļķa blakus krustmāmiņai, pievilka tuvāk dēlu, ar seju piespiedās tam klāt un nepacēla galvu tik ilgi, kamēr nebija tiku tikām nopriecājusies par viņu un nomierinājusies. Tad viņa it kā iekšēji sapurinājās, sejā atkal iestarojās viņai raksturīgais, visus priecējošais smaids un acis kļuva ļoti skaistas — zilas, zilas —, un viņa priecīgi un bezrūpīgi pasauca:

—    Bet nu, Katja, māt, aidā, tīrīt zivisl Tūlīt es jūs pamielošu ar tādu zivju virumu!

Karūsas gulēja uz ceļtekām un vēl kustējās, kad vairākas izveicīgas rokas ķērās tās ķidāt un ar virtuves nažiem tīrīt nost zeltaini vizošās zvīņas. Zivju iekšu dēļ tūdaļ pat izcēlās īsts kautiņš starp kaķeni un vienīgo vistu, ko Feņa bija saglabājusi dēla dēļ: tak jau kādreiz nodēj pa oliņai.

Vista bija veca un droša, tā kā klija metās kaķenei virsū, knāba tai, raudzīdama trāpīt galvā, un kaķene atbēga nost cienīgā attālumā un gaidīja izdevīgu brīdi, kad sāncense kaut vai uz mirkli zaudēs modrību.

Zivju viru vārīja sakņu dārzā, pie akas, piedevas bija turpat pa rokai; gan sīpoli, gan dilles, gan pētersīļi. Ar savu negaidīto parādīšanos visus gandrīz nobiedēja pastnieks Maksims Pakļoņikovs, taču ne uz ilgu laiku, — jau iztālēm viņš sāka vicināt trīsstūrīti: sak, nesu karavīra vēstuli, priecāties vajag, nevis baidīties. Vēstule bija no Grišas un pavisam īsa: pagaidām dzīvs un vesels, karo, un, kaut gan viņiem tur nav viegli, taču ko var darīt — karš. Un, kā redzams, lai mājinieki noprastu, cik rūgts ir šis karš, bija ielicis vēstulē zariņu stepes vērmeles, kas <

noplūkta ierakuma malā kaut kur starp Donu un Volgu.

Par savu draugu — Serjogu uzrakstījis, ka arī tas ir dzīvs un vesels, tāpat kā iepriekš viņi karo kopā mīnmetēju rotā. Kad Feņa nokļuva līdz šai vietai, Avdotja sarosījās, tūlīt pat sāka visiem stāstīt, ka Serjoga viņai tikpat kā pašas dēls, pēkšņi atcerējās, kā bija apstaigājusi vai visu pilsētu, meklēdama viņam piemērotu uzvalku; ka pēdējos gados esot aizstājusi viņam mirušo māti. Viņas atkal un atkal lasīja Grišas vēstuli, un neviens tobrīd neieskatījās krustmāmiņai sejā, bet tā jau bija kļuvusi melna kā zeme —. večiņa nevienam nebija pateikusi, ka aizvakar viņu atkal apciemojusi briesmīgā viešņa — tā pati papīra lapa, no kuras acu priekšā viss satumst. No rajona

ciemata, uz kuru pirms daudziem gadiem viņu bija izdevuši pie vira un no kura viņai reti izdevās atbraukt, bēdu un neiedomājamu skumju mākta, viņa bija devusies uz dzimto Zavidovu. Nu viņai karā palicis vienīgais dēls, viņas pastarītis — visa viņas cerība un prieks, taču viņš ir lidotājs — vai ilgi viņš spēs nosargāt savus spārnus, gaišais vanadziņš?… Viņa smagi, saraustīti nopūtās un, lai neredzētu pārējie, kas bija kļuvuši mazliet priecīgāki, slepus, paklusām noslaucīja asaras un atkal pievilka sev klāt Filipu. Feņai viņa sacīja:

—   Es viņu paņemšu pie sevis līdz rudenim, meit. Skumīgi man tur vienai pašai.

—    Ko nu, krustmāmiņ, viņš jau tā tev pa ziemu ir apnicis.

—    Ko tu runā! Tavai mātei ar diviem nav viegli, un arī kolhoza darbos viņu vēl norīko, bet es esmu viena, ar Filipu man būs jautrāk. Tu tikai neuztraucies, es pieskatīšu labi, nekas viņam nenotiks.

—    Lielais tev paldies, krustmāmiņl Kad apniks —■ dod ziņu, tūlīt iešu pakaļ.

—    Labi jau, labi. Tu tikai priekšsēdētājam palūdz zirgu. Kājas man jau vecas un vārgas. Neaiziešu. Septiņpadsmit verstu — tāds gaisa gabals.

Verdošas zivju zupas smarža kļuva arvien jaušamāka un kairinošāka. Ap čuguna katlu sēdošie cilvēki laikam gan nemanīja, ka neviļus aplaiza lūpas aiz nepacietības: viņi gribēja, bet nespēja noslēpt, ka rij siekalas, juzdamies neērti, novērsa acis no katla, no tanī burbuļojošā viruma, no karūsām, kas valstījās tajā, no baltajiem, virmojošajiem ikriem. Kad Agrafena Ivanovna tieši zālē izklāja galdautiņu un, ar skatienu saskaitījusi sēdošos, sāka likt uz tā koka karotes, Maksims Pakļoņikovs piecēlās kājās un sāka atvadīties:

—    Palieciet veselas, sievas! Lai jums laba apetīte!

—    Uz kurieni tad tu, Maksim? Sēdies kopā ar mums, nobaudi zivju zupiņu!

—    Esmu paēdis, Agrafena Ivanovna! Dievs sodi, nudien paēdis. Nesen pats pieķēru līdacēnus un sastrēbos tiku tikām. Tā ka par mani neuztraucieties. Ēdiet pašas uz veselību!

—    Bet vai tu nemelo, Maksim Saveļjič? —■ Feņa tieši noprasīja. — Neko vis neizskatās…

—    Es taču nodievojos!

—    Nu skaties. Ja ne, sēsties klāt. Pavei, kādu čuguna podu esam pievārījušas. Visiem pietiks.

—    Nē, nē. Es iešu. Palieciet veselas!

Un viņš aizgāja un ne reizi neatskatījās. Feņa ilgi raudzījās viņam pakaļ un nobrīnījās, kas gan bija noticis ar viņu nebūt ne tik kaunīgo pastnieku.

Jau tumsā no meža pārnāca Pavļiks. No atstātās zivju zupas, visiem par brīnumu, zēns atteicās un tūlīt pat pazuda klētiņā, kur viņam bija guļas vieta: maiss ar sienu — pagalvim un tieši zemē nomests vatenis, un, lai kā māte aicināja, lai kā labināja un lūdza nākt un paēst, viņš pat neatsaucās, draņķa puišelis!

Bet Pavļikam ēdiens nebija ne prātā: tur, mežā, pirms tam, kad vajadzēja stāties tēvoča Koļas un Arhipa Koli, magas apsardzībā, Piška tomēr bija paguvis uzsaukt viņam,

Pavļikam Ugrjumovam: «Nu, vilcēn, pagaidi tik, tu man par visu atbildēsi! Nodevi, parazīts tāds!» Pavļiks nebija domā jis, ka nez kur trakojošais karš tādā veidā skars tieši viņu. Ja viņš nebūtu Ugrjumovs, tad skrietu pakaļ Piškam, kliegtu un pārliecinātu viņu: «Es neesmu nodevisl Es nevienam neesmu teicisl Es, protams, esmu slikts pionieris, bet nevienam, nevienam pašam neesmu teicis par tevi!» Visu nakti viņš grozījās, reizēm nodrebēdams un ieelsodamies, taču tik klusu, ka pat māte, kas vienmēr bija nomodā, ar savām dzirdīgajām ausīm nesaklausīja šos šņukstus. Bumbas šķemba bija pabāzta pagalvī, un, juzdams tās tuvumu, Pavļiks jau nožēloja, ka tur, tīrumā, šis dzelzs gabaliņš nebija atlidojis līdz viņam un trāpījis tieši sirdī: viņš tad būtu kritis kā sarkanarmietis kaujā un nekāds Piška nevarētu viņam neko piedraudēt. <

Savu drūmo, nemierīgo domu pārņemts, Pavļiks nedzirdēja, ka pie viņu mājas pieripo automobilis. Viņš nedzirdēja arī sarunu, kāda risinās starp rajona komitejas sekretāru Fjodoru Fjodoroviču Znobinu un viņa vecāko māsu.

Iet istabā sekretārs atteicās —> kāpēc sacelt kājās visu ģimeni? — un nolēma parunāt ar Feņu tieši te, svaigā gaisā. Sākumā pajautāja, kā jūtas slīkonis. Izdzirdis Feņas izbīļa pilno izsaucienu, viņš pasmaidīja un precizēja, sacīdams, ka domājis Marijas Solovjovas traktoru.

—    Tā nekas, strādā, — Feņa sacīja.

—    Nu, bet kā pati traktoriste?

—    Maša, vai?

—    Nu jā.

—     Kas tad viņai var notikt? —> Un Feņa vērīgi paskatījās uz Znobinu, pūlēdamās noskārst, kāpēG viņš uzsācis visu šo sarunu.

—    Tātad dzīva un vesela. Labs ir! Nu un tu? Kā tev?

—    Arvien tāpat.

—    Kāpēc dusmojies? Vai kas noticis?

—    Mums mājās nekas nav noticis. Bet ciemā.,, kazi, jau esat dzirdējis?

—     Esmu. Rīt tiesa. Kara tribunāls. Pirmais gadījums mūsu rajonā, — viņš nopūtās un, būdams nesmēķētājs, pasauca šoferi Andreju un palūdza smēķi. Tas izbrīnījies iebēra pastieptajā sekretāra saujā šķipsnu mahorkas un noplēsa avīzes gabalu kazaskājai. Fjodors Fjodorovičs centās satīt smēķi, taču, kā jau nepieradis, netika ar šo darbu galā, nospļāvās, nometa papīra gabalu zemē un nopurināja no biksēm tabakas smalkumus. — Apkaunoja nelietis! Nu bet velns ar viņu! Es citās un ļoti svarīgās darīšanās, Fedosja Leontjevna, pie jums.

Feņa iekšēji pasmīnēja: Fedosja Leontjevna! Bet viņa pat nezināja, kā tas skanēs, kad viņas meitenes dienu vārds, zaudējis mīlināmo formu, tiks pieminēts blakus tēva vārdam. Kā izrādās, skan varen solīdi. Un nenoturējusies sacīja, pūlēdamās savai balsij piešķirt vairāk dziļuma un cienīguma:

—    Fedosja Leontjevna!

—    Ko, vai tā nepatīk? Nu labs ir — Feņa. Vai zini ko, Feņa? Vasara jau krietni pāri pusei. Drīz rudens, bet tam pakaļ — kur bijusi, nebijusi — ziema klāt kā likts.

—    Lopbarību mēs jau esam sagatavojuši. Tiesa gan, pamaz, taču sagatavojuši esam. Labības pļauja Iet uz beigām.

—    Zinu. Brašuļi jūs esat. Zinu ari to, ka tankam gandrīz visa nauda jau savākta. Taču es tagad runāju par ko citu. Ir steidzams uzdevums: katrai sievietei rajonā jānoada seši pāri cimdu Staļingradas frontes karavīriem. Spriežot pēc visa, kaujas tur būs gan nežēlīgas, gan ilgas.

—    Bet kur lai mēs ņemam tik daudz vilnas dzijas?

—     To nu es, Feņa, patiesību sakot, nezinu. Zinu tikai, ka šie cimdi karavīriem būs ļoti vajadzīgi, varbūt tikpat vajadzīgi kā šāviņi un lodes.

—• Jā, bet kur lai ņem vilnu? Mēs taču visu nodevām.

—    Tev ir viena jērīte?

—   To jau divreiz nocirpām.

—    Vajadzēs nocirpt trešo reizi.

—    Kad ziema nāk virsū?

—    Ko lai dara? Karš, Fedosja Leontjevna! Un būtu labi, ja pēc mēneša, teiksim, jūs, komjaunietes, sapulcētos un organizētu vakarēšanu, kā to darīja senatnē, — ar vērpjamiem ratiņiem, ar adīkļiem, ar šuvekļiem … Un vēl zēni ar harmonikām, balalaikām. Dziesmas, smiekli, bet uz rīta pusi — pavadīšana mājās. Lieliski! Starp citu, puišus jums nesolu. Ja nu vienīgi pats ierodos. Tas jau nu kā likts —• noteikti ieradīšos, tu redzēsi, atcerēšos jaunību! Tikai balss gan man tāda — gārdz kā vecam krancim. Nekas — tik un tā ieradīšos. Tā ka, Feņa, ķeries tik klāt un organizē. Un tici: tas ir ārkārtīgi svarīgi! Bet tagad, redz, kas par lietu… Nu, Andrej, stiep šurp mūsu ciema kukuli! Atvedām konfektes … Nevicini rokas, sadauzīsi man degunu, ne jau nu tev domātas, mēs ar Andreju nekādi jēdzīgie pielūdzēji neesam, bet tavai mazajai māšelei un spāņu kara varoņa mantiniekam tās būs īstajā reizē. Un tagad lien pagrabā un ietecini kvasiņu! Zinu, tavai mātei tas allaž turas. Ej, ej!

Viņš dzēra krekstēdams, aizrautīgi slavēja Agrafenu Ivanovnu un lūdza nodot vissirsnīgāko pateicību.

—    Nevis kvass, bet dieva dzēriens. Khe, khe …

—    Kāpēc jūs allažiņ klepojat, Fjodor Fjodorovič?

—    Tāpat vien, tāds muļķīgs paradums… Labāk pastāsti, kā pati dzīvo. Vai vīrieši nesienas klāt, ko?

—   Bet kur tad viņi pie mums ir?

—    Tā jau nu navl

—    Un, ja arī tie kur rodami, nav laikam mums dodami,

—    Nu, tu zini ko… nedusmojies, ka jautāju arī par to. Zinu, kā mūsbrālis, vīrišķis, luncinās ap jaunām, skaistām, vientuļām sievām. Triec viņus ratā. Pēc kara mēs tev tādu līgavaini izraudzīsim, ka citiem skaudība sametīsies.

—    Beidziet jūs par to runāt, Fjodor Fjodorovič! Gribot negribot jāsarkst. Labi, ka tumšs — nevar redzēt.

—    Labs ir. Vairs nerunāšu. Brauksim, Andrej. Ka nenokavējam uz plēnumu. Bet par kvasiņu vēlreiz sirsnīga pateikšana.

Kamēr šoferis staigāja ap mašīnu un kaut ko tajā pētīja, Feņa dzirdēja Znobina kluso, ar pūlēm apvaldīto ieklepošanos.

«Dievs kungs, viņš tā arī izdzisīs kaut kur tieši ceļā,» Feņa nodomāja. «Un kāpēc gan tik daudz rūpju uzkrauts vienam vājam, slimam cilvēkam? Vai tad viņam vienam daudz vajag? Dīvaini un neizprotami iekārtota dzīve. Bet viņš ir zelta cilvēks, visu laiku ar jokiem vien, uz vakarēšanu grasās atbraukt…» Doma par vakarēšanu neizbēgami un pa vistaisnāko ceļu noveda viņu pie cimdiem, to bija jānoada veseli seši pāri. Un jānoada vēl līdz ziemai, bet pēc tam atkal traktoru remonts, lopu kopšana — gan savējo, gan kolhoza, vai nu mazums darba viņiem priekšā!

Automobilis kaut kur ielas pagriezienā vēl pēdējo reizi nozibsnīja ar ugunīm, apgaismoja kluso balto vītolu pie upes, un drīz vien vairs nevarēja saklausīt pat vecā motoriņa rūkoņu, kaut gan dūkoņa bija dzirdama — tagad jau debesīs starp zvaigznēm. Acīm neredzami, nemaz ne tik augstu, tur lidoja nakts bumvedēji, lidoja uz Staļingradas pusi, un Feņa nezināja, ka šos bargos putnus vada viņas vienaudzes, tādas pašas meitenes, un varbūt kāda no tām vairs nelidos atpakaļ, bet kā degoša zvaigzne nokritīs zemē un sašķīdīs gabalos.

«Taisās man līgavaini izmeklēt. Bet tas nemaz nav jāmeklē. Ka tikai paliktu dzīvs. Kur viņš tagad, kā viņam klājas?» Asa sāpe iedūrās sirdī. Klusi ievaidējusies, Feņa uzkāpa lievenī un iegāja istabā. Taču tūdaļ pat viņa atkal izgāja laukā un sāka ātri, gandrīz skriešus iet pa ielu. Pie Avdotjas mājas viņa apstājās, pieklauvēja pie loga un palūdza:

—    Krustmāt Avdotja, atver!

—    Kas noticis, ko tu tā? — Vecā sieva vienā kreklā iznāca uz lieveņa.

—    Viņš ir dzīvs, dzīvs. Mana sirds to nojauš! Viņš ir dzīvs un noteikti atgriezīsies. Tu redzēsi!

Atbildes vietā vienīgi klusēšana. Dzirdami tikai vecās sievietes smagie elpas vilcieni. Un Feņai sametās bezgala rūgti ap sirdi, ka tā ne ar vienu vārdu neatsaucās viņas jutu uzliesmojumam. Viņa strauji pagriezās un skrēja uz tīrumu. Kaut kur pie pēdējās sētas viņu sāka riet vientuļš suns un, it kā apķēries, ka rīkojas nesaprātīgi, uzreiz apklusa. Divas vietas viņa izbiedēja lēcēj peles — tās vēl ilgi skrēja viņai pa priekšu, zibinādamas garās astes, kamēr neiedomājās nogriezties sānis un nozust no cilvēka acīm. Sazin kāds naktsputns, droši vien pūce, palidoja garām tik zemu, ka gandrīz ar spārnu pieskārās pie Feņas kvēlojošā vaiga. Feņa gribēja apgulties Nastjai blakus pavisam klusi, tā, lai nepamodinātu, taču Nastja izdzirda. Nopriecājās. Apskāva. Pajautāja kā vienmēr uztraukusies:

—    Kāpēc tu esi tik karsta? Var gluži vai apdedzināties!

—    Tāpat vien … Dikti skrēju.

—     Bet mēs te vārījām zivju zupu, —> Nastja paziņoja galveno jaunumu, — un tev atstājām. Rau, tur, aiz būdas, katlā. Iesim, pabarošu.

Feņai gribējās pasēdēt nomodā vēsajā naktī, un viņa sacīja:

—    Iesim!

Zivju zupa bija sen atdzisusi un tālab bija vēl garšīgāka. Viņas ēda, un Nastja smējās, un pamazām viņas noskaņojums pārgāja arī uz Feņu, un viņa priecājās, ka nav palikusi nakšņot mājās, bet atskrējusi uz stepi.

15

Ja arī agrāk Pavļiks Ugrjumovs bija sapņojis aizmukt uz fronti, līdzko radīsies izdevība, tad tagad, pēc tikšanās ar Pišku, pēc tam kad bija salasījies avīzēs un saklausījies pa radio par taisni vai neticamiem savu vienaudžu varoņdarbiem priekšējās pozīcijās un it īpaši partizāņu vienībās, kad karš bija atvēlies gandrīz vai līdz viņu mājām, — pēc tā visa viņš vairs nespēja palikt Zavidovā ne stundu. Bargā blāzma, kas dega dienvidrietumos, jau bija pavisam tuvu un nenodzisa no saulrieta līdz ausmai un reizē gan biedēja, gan valdonīgi pievilka un it kā pārmetoši norādīja viņam, ka īsti zēni tagad nevar sēdēt mājās zem mātes spārna, ka viņu vieta ir tur, kur plivinās šī blāzma un dobji dārd lielgabali; un rūgtais, novītušais vērmeļu zariņš, ko Pavļiks bija izņēmis no Grišas vēstules un paslēpis azotē, tagad it kā kvēlot kvēloja un dedzināja ādu pie pašas sirds, un nedeva viņam mieru, un arī aicināja un teica zēnam, ka jābēg nekavējoties, tūlīt pat, šo pašu brīdi. Un Pavļiks pielēca kājās, sāka skraidīt un rosīties pa klētiņu, vākdams kopā un bāzdams kabatas un skolas somā — tajā pašā, kurā māte viņam parasti deva līdzi ēdamo, kad viņš ar Zaldātu Bezasti brauca uz lauku, — pašu nepieciešamāko, kas noderētu ceļ§ uii, galvenais, karā: pirmām kārtām, protams, viņš paķēra līdzi asi uztrītu garu virtuves nazi, kurš diez vai būs īsāks par

Mišas Tverskova šautenes durkli; pēc tam — paštaisītu šaujamo, sauju sīki sagrieztu naglu, ko jau sen Pavļiks im viņa biedri bija izmēģinājuši, šaujot uz vārnām un žagatām, kad tās pārāk nekaunīgi zagās pie vistu perēkļiem; tad — līku sirpja gabalu, ko Griša kādreiz bija tā uzasinājis, ka tas vairāk atgādināja īsu asmeni nekā nevainīgu zemkopības piederumu; beidzot viņš nolēma, ka šādi tādi pārtikas produkti viņa garajā ceļā arī nebūs par lieku, un tāpēc slepšus piezagās pie trauku sola, nošņāpa ar šo asmeni pusriecienu rudzu maizes, kas izskatījās pavisam melna pirmsausmas krēslā, taisījās jau arī to bāzt somā, bet tad nez kāpēc sāka svārstīties un, brīdi padomājis, pārgrieza šo pusriecienu uz pusēm un tikai ceturto dalu paķēra sev līdzi, pievienodams tai vairākus gurķus un tomātus, neaizmirsdams, protams, arī sāli, — kā nekā viņš taču ir zemnieka dēls un saprot, kālab tas viss vajadzīgs.

Izskrējis sēlspusē, no kurienes gribēja nemanīts aizlavīties vispirms uz pļavām, bet pēc tam uz mežu, viņš pēkšņi atcerējās Mišku Tverskovu un dzīvi iztēlojās, kādu smagu apvainojumu tas izjutīs, uzzinājis, ka viņa draugs aizgājis karā neatvadījies un, kas sevišķi svarīgi, neuzaicinājis arī viņu, Mišku, gandrīz jau pilnīgi ekipētu un tātad gatavu cīnītāju doties uz Staļingradu kopā ar viņu, Pavjiku. Izmainījis sākotnējo virzienu, Pavjiks vienā mirklī pārlēca pār zedeņiem, pieskrēja pie Tverskovu pagalma un pats nemaz nemanīja, kā bija nokļuvis siena pantā, kur, rokas atmetis, gulēja Miška. Bikstīdams viņu, Pavļiks dedzīgi čukstēja miegainajā sejā:

—     Celies! Pietiks sust!

—    A, Pavluša? Ko tu tā?

—     Celies ātrāk! Tūlīt pateikšu!

Miška uzvilka bikses, pēc kuru izskata tagad būtu grūti noteikt, no kāda auduma tās šūtas, jo bikses no vienas vietas klāja dažāda lieluma un kādreiz arī dažādu krāsu ielāpi: tās bija tik nobružātas un mazgājot tā izbalojušas, ka tagad arī ielāpu krāsu nevarēja noteikt; viņš veikli ielīda kreklā, kas visumā bija līdzvērtīgs biksēm, izberzēja, kā nākas, acis un tikai pēc tam pajautāja:

—    Nu? Stāsti!

—    Nāksi man līdzi? — Pavļiks savukārt noslēpumaini un sazvērnieciski pajautāja.

—     Uz kurieni?

!— Es tev jautāju: nāksi? Atbildi ātrāki

—    Kā ta citādi?

—    Kur tev durklis?

—    Lūk, te, zem siena.

—    Meklē rokā — un aidā — man pakaļ! —• ar šiem vārdiem Pavļiks pagriezās, uz kādu brīdi ar savu augumu aizsedza lūku, pie kuras bija pieslietas trepes, un drīz vien jau bija zemē un nepacietīgi gaidīja savu draugu.

Lai kā viņi steidzās, aiziet no ciema pa tumsu nepaguva. Ceļā vajadzēja mainīt visu iecerētās bēgšanas plānu. Tagad, kad Tihans Zotičs ar savu pātagu bija sacēlis kājās visu Zavidovu un kad aiz Lielā kurgāna jau lobījās laukā debesu spīdekļa milzīgais dzeltenums, iet kājām ar kaujas ieročiem būtu riskanti: pieaugušie uzreiz nojaustu zēnu īstos nolūkus un izjauktu visas ieceres pašā sākumā. Tāpēc apķērīgais Pavļiks ierosināja vispirms aizkļūt uz kolhoza laidaru, ko nebija grūti izdarīt, iejūgt Zaldātu Bezasti un pa tīrumu aizbraukt līdz turienei, kur beidzās viņu kolhoza īpašums; tur izvilkt dzelzs stieni no jūga, izlaist vērsi paganīties Ozolu gravā, tādējādi atvadīties no tā un mierīgā garā doties tālāk — vietām pa lauku, vietām pa mežu, nosakot virzienu pēc tālās kara dunoņas, bet naktī — pēc ugunīgās blāzmas, nekādā gadījumā neiegriežoties apdzīvotās vietās, ciemos un viensētās. Nelielie ēdamā krājumi sevišķi nevarēja uztraukt bēgļus: bijis tikai ūdens, ēdamais vienmēr atradīsies; kopš sešu gadu vecuma katrs no viņiem bija iemācīts no daudzajām meža un stepju zālēm un augiem atšķirt ēdamos; tiesa, gāja jau uz rudens pusi, tā ka ne saldo, sulīgo mārdadžu, ne meža burkāneņu, ne garšas ziņā skāņo dižzirdzeņu, ne pļavu pastinaku, ne lekno cekuliņu, nerūgti saldo vībotņu, ne garšīgo skābeņu lapu un kātu, ne smaržīgo un skurbinoši maigo dzegužpuķu, ne medaino āboliņa ziedlapiņu, kuras ir tik jauki pasūkāt, pat zemeņu tagad vairs nevarēja atrast, tam visam laiks jau garām, toties pienācis vēlīno ogu — kazeņu un kauleņu laiks; tās tagad jau mirdzina savas sarkanās un caurspīdīgās actiņas ceļa malā tumšā un mitrā ozolājā, mežā un stepju gravās un rozās viņiem noteikti gadīsies ceļā mežābeles un bumbieres; ar to augļiem, lai arī tie ir cieti un briesmīgi skābi, var nodrošināties uz vairākām dienām, tukšu vēderu arī tie iepriecinās. Vārdu sakot, par ēdamo nebija jāuztraucas. Galvenais tikai nenokļūt pieaugušajiem rokās, ja viņus noķers, var gadīties, ka nopērs arī un ar kaunu nogādās mājās.

Zaldāts Bezastis, acis piemiedzis, vēl gremoja un, kā liekas nemaz nepriecājās, kad uz viņa kakla, kas bija noziests ar degutu, nogūlās vispirms bijušā gana palīga roka, bet pēc tam arī jūgs.

—    Zaldātiņ, mīļais, cob, cobe! Ātrāk! — Pavļiks nevis skubināja, bet lūdza, pātagu tikai vicinādams, nevis arto uzšaudams pa izliekto muguru, tā ka pie tādas delikātas apiešanās nepieradušais Zaldāts Bezastis pakustināja ausis skaidri redzamā neizpratnē un, liekas, pirmoreiz pretēji savam paradumam paātrināja gaitu. Katrā ziņā viņš pats jau nu zināja, ka sācis soļot ātrāk, taču zēni to nemanīja, un Pavļiks turpināja lūgt, ne tikai lūgt, bet lūgšus lūgties: — Nu, nu, Bezasti, ātrāk taču! Ātrāk, mīļais! — Un, itin kā būtu nopratis, cik nopietnu lietu uzsākuši viņa braucēji, vērsis sāka soļot vēl ātrāk, bet no kalna sāka pat skriet, smieklīgi un neveikli ģenģerēdams ar savām līkajām kājām.

—    Urā! — zēni iesaucās. — Uz priekšu, Zaldātiņ, uz priekšu!

Pie Ozolu gravas viņi to atsvabināja no jūga, pēc kārtas pienāca klāt un pabužināja aiz ausīm.

—    Paldies, Bezasti! Uz redzēšanos! Gaidi mūs ar uzvaru! Nāve vācu okupantiem! — Pēdējie vārdi Pavļikam izrāvās reizē ar asarām, kas pašas no sevis saskrēja valgajās un dīvaini mirdzošajās acīs.

Vērsis padevīgi un ilgi noskatījās viņiem pakaļ un nenolieca savu smago purnu pie zāles tik ilgi, kamēr zēni nebija pazuduši aiz tuvīnās nogāzes. Aiz nogāzes viņi apstājās, sakārtoja uz muguras ērtāk nesamo, apskatīja viens otru, un Pavļiks drošības labad pajautāja:

—    Bet vai tu nenožēlosi, ka nāci līdzi? Saki taisnību. Es taču varu arī viens …

—     Ko tu runā! — Miška apvainojās. — Es jau pats gribēju…

—    Nu, labs ir! — Ugrjumovs, jaunākais, apmierināti sacīja un nokomandēja: — Ejam!

—    Ejam! — Miška noteica pēc iespējas apņēmīgāk, taču viņa balsī, kura bija pārspīlēti kareivīga, varēja skaidri saklausīt tādu kā nelāgu apjukumu, kas pārņēma viņa sirdi tūlīt pat, tiklīdz viņi bija nokļuvuši aiz nogāzes, kad Zaldāts Bezastis pazuda skatienam, it kā saraudams pavedienu, kurš vēl saistīja Mišku ar dārgo un pierasto pasauli, dārgo jau ar to vien, ka tā viņam bija pagaidām vienīgā. Tur palika māte ar mūždien satrauktā jām, kaut ko nelāgu gaidošajām un tāpēc allaž skumīgajām acīm; viņa droši vien jau atgriezusies no ganībām, uz kurieni aizdzina govi un kur paguvusi tiku tikām izrunāties ar kūmu Darju, bet tagad sauc un nevar sasaukt viņu no sienaugšas brokastīs. Tur palika arī divi jaunākie brāļi, Geņka un Andrjuša, — tie jau laikam sēž pie galda un izsalkuši domā, kāpēc gan viņu mamma tik ilgi nenāk istabā un neliek galdā čuguna katlu ar strebekli. Tur palika arī rudais vecais Palkans, kas bija sācis skriet viņiem līdzi un tika aizdzīts atpakaļ pagalam rupjā veidā, — tas, protams, palīdis zem lieveņa un smilkst, raud pēc Miškas. Tur palika arī vecvecā bumbiere sētspusē, vienīgais koks, ko nez kādos sensenos laikos bija iedēstījis viņa vecvectēvs, — tā kā svece ietiecās debesīs, un tās augšējos asajos zaros jau varēja manīt vaskaini dzeltenos gatavos augļus, — Miška divreiz bija kāpis tajā, līdz asinīm saskrāpējis krūtis, tās vēl tagad kniesa. Tur palika arī upe, kas glaudās pie viņu zedeņu žoga, pār kuru asajās stīgās nokarājās oranžie, rievainie ķirbji; draiskulīgo puišeļu notriekti, šie ķirbji bieži krita ūdenī un peldēja tur tik ilgi, kamēr māte vai viņš, Miška pamanīja un savilka tos savā sakņu dārzā. Tur palika arī šaudīgie, rijīgie asarīši: agrā un rasotā rītā tie labāk par citām zivīm ķēra ēsmu un nokļuva uz āķa, kas bija sarūsējis un apkaltis tārpiem, kurus, iepriekšējo reizi makšķerējot, bija aizmirsies noņemt. Tur beidzot palika arī trīsstūrītī salocītās tēva vēstules, kuras, kaut arī reti, tomēr pienāca viņu mājās un uz veselu nedēļu no mātes acīm aizbiedēja mūžīgās skumjas, un tad māte, kaut arī caur asarām, tomēr smaidīja, un tādās dienās viņa bija jauna un pat ļoti skaista. Un nu tas viss bija palicis tur, aiz tās, rau, nogāzes, aiz tās acij neredzamās, bet asi izjūtamās svītras. Vai nu Pavļiks bija ko manījis, vai arī tāpat vien, drošs paliek drošs, viņš pajautāja:

—     Nu, kā ir?

—    Kas tad?

—    Nepiekusi? Varbūt apsēdīsimies?

—   Nē-e-e, — Miška novilka. Brīdi klusējis, viņš pajautāja: — Bet mums abiem taču nav nekādu dokumentu. Ko mēs iesāksim?

Pavļiks uzvaroši paskatījās uz viņu, sabužināja kuplās pinkas, nez kālab savilka bikses uz augšu, gribēja kaut ko teikt, bet tad pārdomājis sāka soļot vēl ātrāk. Taču pacietības viņam pietika neilgam laikam, tikai līdz tam brīdim, kad viņi iegāja mežā. Pagājis tālāk no ceļa, viņš pasauca uz turieni Mišku un noliecās pār audekla skolas somu, kas bija izraibināta ar violetu tinti.

—    Tu saki — nav dokumentu? Bet paskat! — Viņš iebāza roku maisiņā, parakņājās tanī un gluži kā cirka iluzionists izrāva kaut ko žilbinoši sarkanu meža zaļuma vidū un, pavicinājis ar to pāris reižu gar Miškas seju, svinīgi iesaucās: — Lūk, mūsu dokuments, ar to laidīs, kur vien gribi!

—    Kaklauts?

—    Nu jā. Tu laikam savu nepaķēri līdzi?

—     Nē. Mamma to noslēpa lādē. Teica, līdz rudenim, — Miška skumīgi atzinās. Izrunājot vārdu «mamma», viņa balss iedrebējās, un Miškam daudz nevajadzēja, lai sāktu brēkt, ka viss šis svešais, nepazīstamais mežs skanētu. Taču Pavļiks drauga nemieru un uztraukumu novērtēja pēc sava prāta un tāpēc zīmīgi sacīja, atkal saraustījis uz augšu bikses, kas tā vien raudzīja nošļukt no zēna šaurajiem un vājajiem gurniem:

—    Nekas. Mums arī ar vienu kaklautu pietiks. Jo dokumentus prasa — tātad pārbauda tikai komandieriem.

—    Ak tā, —’ Miška padevīgi sacīja, bez kurnēšanas uzņemdamies ierindas karavīra lomu, bet komandiera godu — bez neizbēgamās kaujas, kā tas mēdz būt līdzīgos gadījumos, — atdodams Pavļikam, kaut gan tas bija jaunāks par veseliem diviem mēnešiem, tā Miškam bija stāstījusi māte.

Nelielā ozolu birzs, kas it kā nejauši bija nomesta stepes vidū, pavisam drīz izbeidzās. Ceļš, pa kuru gāja Pavļiks un Miška, sadalījās uzreiz trijos vienādi platos atzarojumos, tikai ar to starpību, ka tie nebija vis taisni, kā to ciltstēvs — meža ceļš, bet tādi ločaini; viens, it kā turpinādams meža ceļu, tecēja lejup pa lielas gravas slīpumu un bija labi iebraukts, piekaisīts ar sienu un zariem un ar sakaltušām metāliski skanošām, cietām ozola lapām, pa to, kā redzams, veda no meža sienu un malku, un tas vijās — katrs to būtu sapratis — uz apdzīvotu vietu, kas bija paslēpusies gravas galā pie upes, kura, protams, tur gausi tek garām, lavīdamās cauri garam

grīslim, pameldriem un vilku kārkliem, kas mērca siltajā ūdenī savas zaļās bizītes. Divi pārējie ceļi krasi dalījās pa labi un pa kreisi un asā leņķī veda prom no mežma las, tie bija mazāk iebraukti un izskatījās šaurāki, jo ratu sliedes gar malām un pa vidu, ar biezu zāli pieaugušas, nebija gandrīz nemaz redzamas, un paši šie ceļi šķita tādi nenoteikti, kaut kas līdzīgs atzarojumam no galvenā, labi iebrauktā ceļa.

Pavļiks un Miška neziņā apstājās. Patlaban viņi bija tādā pašā stāvoklī kā tie trīs spēkavīri pasakā, kuriem priekšā pavērušies trīs ceļi un nu jāizšķiras, pa kuru ceļu iet. Tiesa, zēnu priekšā nebija mīklaino, biedējošo uzrakstu, kuri vēstīja — ja iesi pa to un to ceļu, tad tevi gaida tas un tas, ja pa otru — tad kas cits, ja pa trešo — vēl cits, un visas baismas, kas gaida, ejot pa šiem ceļiem, — cita par citu briesmīgāka. Taču tikai tāpēc, ka nebija tādu brīdinošu uzrakstu, mūsu ceļinieku uzdevums nebūt nekļuva vieglāks. Lai tur vai kas, bet viņiem jātiek uz priekšu un tādēļ jāizvēlas pats pareizākais un drošakais ceļš. Pagaidām viņi zagšus skatījās viens uz otru un šņaukāja degunus.

Centrālais ceļš galīgi nederēja, jo tas veda uz ciemu, pieaugušajiem tieši rokās, bet pieaugušie, kā bēgļiem šķita, tagad bija pats lielākais šķērslis. Ja dotos pa labi, iespējams, ka ceļš no jauna tos aizvestu uz Zavidovu, tur. tālumā, tas aizdomīgi nogriezās atkal uz augšu, ar skaidri redzamu nolūku apiet mežam apkārt un savienoties kaut kur stepē ar ceļu, pa kuru viņi nupat bija izgājuši šajā mežmalā. <

—    Pagaidi tepat, — Pavļiks pavēlēja un aizskrēja pie ozoliņa, pēc izskata visjaunākā un šī iemesla dēļ arī visdraiskākā, jo tas bija izrāvies metrus desmit uz priekšu tieši atklātā laukā un tur, tumši zaļajām un cietajām lapām šalkojot, bezbailīgi apstājies, gluži kā puisis ciema meiteņu priekšā. Skriedams tam klāt, Pavļiks ar īgnumu nodomāja, kā gan viņš agrāk nebija aptvēris, ka jāuzrāpjas koka galotnē un jāapskatās visapkārt — tieši tā taču rīkojas īstie izlūki tur, frontē, un partizāņu vienībās, to rāda gan filmās, gan apraksta grāmatās… Nepagāja ne divas minūtes, kad viņš jau bija uzrāpies augšā un apsēdies uz kāda resnāka un drošāka zara. Starp citu, kas attiecas uz drošumu, tad par to Pavļikam nebija

nekādu šaubu, jo visi ozola zari, ja vien tie nav nokaltuši, pat vistievākie, tievāki par viņa — Pavļika mazo pirkstiņu, viegli notur ari lielāku smagumu nekā šis puišelis, kurš nebija nekāds dūšīgais. Pavļiks savilka delnas, pielika tās pie acim kā binokli un sāka skatīties.

Tā arī bija: lejā gar grīšļaino upīti abos tās krastos garā virtenē stiepās mājas, visas kā viena ar salmu jumtiem, — virs dažiem vēl vijās aizkavējušās dūmu strūkliņas; gan viņā, gan šajā upes pusē pa ciemu lēnām kustējās rati, tos vilka vērši, slinki un kupraini kā Zaldāts Bezastis, kā visi vērši pasaulē. Sievietes raibās blūzēs un baltos lakatos, kas aizklāja gandrīz visu seju, sēdēja uz vezumiem, basās kājas nokārušas — pat no šejienes bija redzams, ka tās basas. Atvarā, grīslim un vilku kārkliem atkarotajā nelielajā laukumiņā, peldējās bērneļi. Viens no tiem bija ievedis ūdenī vecu kleperi un ar kailu dibenu nu dīdījās pa tā kaulaino muguru, pieliekdamies gan pa kreisi, gan pa labi — mazgāja savu sirmīti. Iepretī zirgam krastā uz koka laipas bija nolīkusi kāda sieva un ar smagu vāli šmakstoši velēja slapjas lupatas — acīmredzot mazgāja savu bērneļu apģērba gabalus, tūlīt viņa atgriezīsies sētā un sakarinās tos uz zedeņiem. Pavļiks paskatījās uz ceļu, kas vijās pa kreisi; neko nomierinošu viņš neatklāja: ari šis ceļš veda uz ciemu, tikai uz tā nomali. Tagad vajadzēja ātrāk rāpties zemē un lūgt dievu, lai tas dod viņu kājām spēku, jo Pavļiks paguva pamanīt draudošās briesmas. Tās tuvojās no turienes, no kurienes, loģiski spriežot, tās arī vajadzēja gaidīt pirmām kārtām: viņus bija pamanījuši peldošie bērneļi. No novērošanas punkta Pavļikam bija labi redzams, ka tie kļuva nemierīgi, sīkiem vēzieniem aši peldēja uz krastu un, izlēkuši no ūdens, uzreiz pagriezās uz meža pusi un, izstiepuši rokas, sāka klaigāt un kaut ko saukt. Bet tas, kas sēdēja zirga mugurā, izmisīgi dauzīja ar papēžiem zirgam pa ribām, dzīdams ārā no upes. Izrāpies krastā, kailā jātnieka skubināts, kleperis aizrikšoja uz māju, virs kuras laiski plīvoja vējā un lietū izdēnējis karogs.

Bija skaidrāks par skaidru: tiek gatavota vajāšana. Un nevis vienkārša, tāda, kas ievada parasto lauku bērnu izkaušanos, kad noder jebkurš iemesls, kad kautiņš iesākas visniecīgākā iegansta dēļ un dažu labu reizi vispār bez jebkāda iegansta, bet vienīgi tādēļ, ka kašķa meklētājam niez nagi. Patlaban stāvoklis bija krietni nopietnāks, par ko Pavjiks Ugrjumovs un Miška Tverskovs pēc kādas pusstundas varēja paši pārliecināties.

Lieta tāda, ka pēdējās dienās sakarā ar to, ka fronte tuvojās Volgai, no ciema uz ciemu taisni vai neiedomājamā ātrumā bija izjoņojusi satraucoša ziņa par ienaidnieka desanta izsēdināšanu kaut kur šajā apvidū, padomju karaspēka dziļā aizmugurē, kā ari par to, ka gandrīz vai visi apkārtnes meži esot pārvērtušies par dabisku slēptuvi vācu spiegiem un diversantiem, kuri naktīs šaujot debesīs raķetes un norādot saviem bumbvedējiem svarīgus objektus. Katrs otrs Pievolgas ciemu iedzīvotājs zvērēs un dievosies, ka pats savām acīm redzējis šīs raķetes, pierādījumam minēs tik daudz apstiprinošu sīkumu, ka viņam nenoticēt gluži vienkārši nav iespējams. Kas attiecas uz bumbvedējiem, tad tie katru nakti kā melnas ēnas slīdēja pār stepi, ar savu neganto un pretīgo rūkoņu likdami mocīties satrauktās gaidās pieklusušajam ciemam. Atgriezušies no Saratovas, ļaudis pastāstīja sava ciema iedzīvotājiem nelāgas vēstis: sabombardēta lodīšu gultņu rūpnīca un «Krekings», gribējuši sabombardēt kombainu rūpnīcu, kura tagad nav nekāda kombainu rūpnīca, jo pārkārtota citas — nebūt ne miera laiku produkcijas ražošanai. Un ari pilsētā, kā stāsta tie, kas tajā bijuši, slēpjoties ne mazums ienaidnieka izpletņu lēcēju, spiegu un diversantu. To zināja arī Pavļiks, jo pats savām ausīm bija dzirdējis, ka tēvocis Koļa stāstīja vectētiņam Aprīlim, Maksimam Pakļoņikovam un citiem valdē sanākušajiem par vācu spiegiem un par nodevējiem, kas palīdz ienaidniekam.

—    Tagad jātur acis un ausis vaļā, tagad visur fronte,— tēvocis Koļa bija teicis neparasti stingri. — Jābūt modrībai!

Pavļikam īpaši bija palicis prātā šis kara laikā tik satraucošais un bargais vārds «modrība». Ar strauji pukstošu sirdi klausīdamies tēvoča Kojas vārdos, Pavļiks toreiz nezināja, ka vecā vīra teiktais skars arī viņu pašu, Pavļiku, un turklāt pavisam drīz un visnežēlīgākajā veidā. Arī tagad viņš nezināja, ka, ieraudzījuši viņu kokā, puikas uzreiz nosprieda, ka viņu priekšā ir vācu spiegs, un tāpēc arī sacēla trauksmi, Un, tā kā runa bija par kaut ko ārkārtēju, bērniem piebiedrojās arī pieaugušie, saskrējuši no visa lielā ciema. Apbruņojušies ar cirvjiem,-dakšām, mietiem, bet dažs arī ar vecu skrošu bisi, ļaudis devās uz mežu, kur Pavļiks un Miška bija paguvuši paslēpties. Drīz vien cilvēku balsis un sētas suņu riešana bija dzirdama no visām pusēm, no kā bēgli varēja secināt, ka mežs ir aplenkts, ka viņi apieti no visām pusēm un ka viņiem diez vai izdosies izrauties no šādām lamatām.

Paslēpušies zem kupla un zemu nolīkuša veca ozola zaru vainaga, zēni bija sagatavojušies kaujai: Pavļiks turēja sirpja gabalu, bet Miška — īstu šautenes durkli, kas ik pēc brīža šļuka laukā no spēku zaudējušām, drebošām rokām. No Miškas lūpām kuru katru brīdi bija gatavs pasprukt tas vienīgais vārds, kas ātrāk par citiem iekrīt prātā mums visiem, maziem un lieliem, kad ir īpaši briesmīgi. Un tas paspruka, un Miška sāka brēkt, jo pinkains, dadžu galviņām aplipis un tādēļ, kā likās, vēl niknāks suns izskrēja no krūmiem, saslējās pakaļkājās un, zaļām, niknām acīm zalgojot, sāka klakstināt ilkņus un droši vien būtu uzklupis vienam no viņiem un acumirklī saplosījis, ja ar krūtīm nebūtu uztriecies uz durkļa, ko Miška instinktīvi pagrūda uz priekšu reizē ar bļāvienu «mamma». Sadūries suns atkāpās, sāpes viņš sajuta vēlāk, jo tikai pēc kāda brīža kļuva dzirdama tā žēlā smilkstēšana, kas pamazām attālinājās. Pirmā suņa vietā ieradās divi citi. Taču tie vai nu bija paguvuši kaut ko mācīties no sava priekšgājēja rūgtās pieredzes, vai arī tāpēc, ka nebija tik drošsirdīgi, — abi šie baltie sunīši, kas bija līdzīgi viens otram kā divas inkubatora vistas, apstājās no puikām cienīgā attālumā un tikai raudzīja apslēpt savu bailīgumu ar skaļu, pārmērīgi centīgu un pretīgi spiedzīgu riešanu. Turklāt tie visu laiku pārvietojās pa apli, it kā baidīdamies palaist garām savus upurus. Zēni nu bija līdzīgi vēl nenobriedušiem vilcēniem, kuriem nejauši uzklupusi suņu varza un kuri, cieši piespiedušies viens pie otra un skatīdamies apkārt, kā jau vajāti zvērēni, atbaida savus bailīgos ienaidniekus, ņirdzot zobus un klabinot jaunos ilkņus. Pastiepuši ieročus sev priekšā, Pavļiks un Miška it kā griezās ap savu asi un brīdinoši uzrunāja nelūgtos viesus:

—    Nu, panāciet tik šurp, panācietl Suņi kļuva drosmīgāki, kad starp kokiem pazibēja bērneļu augumi, viens no tiem pat pielavījās Pavļikam pie kājām un ieķērās ar zobiem biksēs, taču Pavļiks tā iebelza tam pa galvu ar savu sirpi, ka šunelis vienā mirklī atlidoja no viņa nost un kūleņiem vien aizvēlās pa mežu, pieskandinādams to ar izmisīgiem kaucieniem. Otrais turpināja vankšķēt. un tā balsī jau skanēja raudulīga pieskaņa no sava bezspēka apziņas apbruņota ienaidnieka priekšā. Suņu saimnieki, ciema puišeļi, taisījās uzreiz mesties Pavļikam un Miškam virsū, taču arī viņi mazliet atvēsa, kad ieraudzīja, ka abi sagatavojušies turēties pretī, kā saka, uz dzīvību vai nāvi. Pretinieka rindas sākās savstarpēji pārmetumi bailīgumā, uzmundrinājumi, uzkūdīšana, skubinājumi. No ciešās vajātāju sienas, kas iekļāva divus svešiniekus, to vien dzirdēja:

—     Vaņka! Ko stāvi, muti iepletis? Ņem viņus ciet!

—    Pats ņem ciet! Vai tu re, kāds drosminieks atradies!

—    Ek tu, lamzaks, bet vēl klaigāji: «Es, es tiem rādīšu!» Te tev nu bija — es! Vai neredzi, viņi tak vēl īsti puņķutapas. Ņem ciet!

—    Tam rudajam tak duncis!

—    Bet šitam durklis. Paskat, zēni, mūsējais, krievu!

—    Spiegi allaž bruņoti ar krievu ieročiem.

—   Viltīgi!

—    Nu nekas, mīlīši! Tūlīt tēvocis Jevgrafs atvedīs vīrišķus, tad ari paskatīsimies, kādu dziesmiņu dziedāsit… Ko tu, rudais, tā glūni apkārt kā vilks? Briesmīgi jau nu mēs nobijāmies …

—    Andrjuha, iekrauj viņam pa purnu! Ak, tu riebīgais hitlerēn!

—    Pats tu esi hitlerēns! — Pavļiks neizturēja, kaut gan līdz šim brīdim bija klusējis un ar pavēlošu skatienu atturējis Mišku, lai tas atkal nesāktu kliegt «mamma.»

—    Kā grūdīšu ar nazi! — Un Pavļiks, izmetis kreiso kāju uz priekšu un pieliecies, izdarīja kareivīgu izklupienu pret apvainotāju. Tas vienā mirklī atlēca atpakaļ, aizslēpās aiz biedru mugurām un tikai tur, juzdamies pilnīgā drošībā, kareivīgi un draudoši iekliedzās:

—    Nu, nu, skaties tu man! Redz, ko sadomājis! Zēni, sitam viņus!

Tomēr arī šoreiz neviens neriskēja mesties virsū «diversantiem», viņi stāvēja, apmētādami Pavļiku un Mišku ar apvainojošiem vārdiem, taču neko citu neuzsāka. Šunelis, ir tas bija pieklusis, tupēja, piespiedies kādam pie kājām, ik pēc brīža notrīsēdams un klusi smilkstēdams, un bija redzams, ka tas ar lielāko prieku kopā ar savu saimnieku pamestu kaujas lauku.

Vecie vīri ieradās ar dakšām, cirvjiem, izkaptīm un skrošu bisēm pēc kādas pusstundas. Viņi smagi elpoja, pa bārdainajām sejām aumaļām tecēja sviedri, pelēkie sarpinkas krekli bija tumši un cieši lipa pie slapjajām mugurām; sirmie mati milzīga auguma vecim, kas, it kā airēdamies ar savām kaulainajām un garajām rokām, pirmais atbrīvoja sev ceļu caur bērnu baru, kā tievas aukliņas lipa pie grumbainās un brūnās pieres, zem kuras uz Pavjiku un Mišku zibināja durstīgas, melnas un mazas ačeles. Sākumā tajās bija itin kā niknums, taču drīz vien to nomainīja neizpratne un izbrīns, pareizāk sakot — viegla vilšanās.

—    Kur ta špijoni? — vecis jautāja.

—    Tepat jau ir, — kāds norādīja uz Pavļiku un viņa līdzgaitnieku.

—    Šitenie zeperi?

—    Nu kā ta!

—■ Ir nu gan! Ko lai dara, karotāji, jums vajadzēs vien nolikt ieročus. Mēs laikam gan esam pamatīgāk bruņojušies. — Un vecis pasvārstīja savās milža ķetnās dakšas. — Vai redzējāt… Nu tu, zvērēn, do šu savu sirpi, bet tu, kā tevi tur sauc, — savu durkli. Un stāstiet veicīgāk, no kurienes esat uzradušies. Un lai nebūtu nekādas melošanas, citādi sukas kā likts.

—    Mēs neko neteiksim, — Pavļiks aši un apņēmīgi paziņoja, baidīdamies, ka biedrs viņam var aizsteigties priekšā un no izbailēm nodot viņus.

—    Neteiksiet? Ko lai dara. Tade velciet no bikses. Fedosej, kur tev pletne, ko? Do šu man. Sāksim meklēt «špijoniem» mēli, tā šiem nez ku pazudusi. — Kamēr puikas klausījās šajos draudos un prātoja, kā lai izvairās no sukām, divi veči piezagās viņiem klāt no mugurpuses un vienā mirklī atbruņoja. To redzēdams, milzis atkārtoja savu jautājumu: — Nerunāsit? Rasi, esat pārdomājuši, rasi, paši atraduši savas mēles? Nu?l

Pavļiks klusēja, bet Miška, ja arī būtu gribējis ko sacīt, tik un tā nevarēja to izdarīt: lūpas viņam drebēja, mēle lipa pie izkaltušajām aukslējām, un to nevarēja ne pakustināt, sen briedusī vēlēšanās laist vaļā raudienu beidzot guva virsroku, un Miška sāka žēli un nevaldāmi elsot.

—    Bet nu, puikas, pārmeklēt viņus!

Tagad vajātāji brukšus sabruka viņiem virsū, nogāza zemē, seši turēja aiz rokām un kājām, bet pārējie sāka tukšot skolas somu. Izmisīgi pretodamies, Pavļiks tomēr paguva vienam iesist pa ausi, otram pa degunu, trešajam sāpīgi iekost. Taču ko viņš viens varēja padarīt tādai varzai? Bezspēcīgā niknumā Pavļiks spiedās ar seju pie zemes un, juzdams, ka viņam rokas atlauž atpakaļ un sasien, iestenējās, iekodēs ar zobiem zālē.

Sarkanais kaklauts, kas izšāvās no somas kā liesma, uz īsu brīdi radīja apjukumu gūstītāju rindās, it kā tos kāds liels un neredzams spēks būtu atgrūdis no Pavļika un Miškas. Bet spēcīgs vecis, varbūt šejienes kolhoza priekšsēdētājs, pieliecās pie Pavļika un, ātri atraisījis viņam rokas, neskaidri norūca:

—    Ak tu… bet ko tad mēs tā, ko… Nu, nu, neņem ļaunā, ū, kāds tu! …

—    Tu, tēvocīt Jevgraf, netici viņiem, — sarunā iejaucās zēns, kuram Pavļiks bija trāpījis pa ausi ar savu cieto un nikno dūrīti, — kaklauti viņiem tālab, lai novērstu uzmanību, lai apmānītu, tā rīkojas visi spiegi un dažādi diversanti. Es lasīju grāmatā! — viņš pabeidza, lai izklausītos pārliecinošāk.

—    Gadās arī tā … — Jevgrafs tīšām bargi noteica, taču noķertie izskatījās tik nelaimīgi, ka stingrība viņa balsī stipri vien gāja mazumā un viņš nespēja noslēpt savās paviltīgajās acīs labsirdīgu, nu taisni tādu vectētiņa smīnu. — Labs ir, bērni, ejam uz ciema padomi, tur arīdzan tiksim skaidrībā, ko ta esam noķēruši: špijonus vai īstus varoņus, kas lavījās uz fronti. Tikai tu, rudais vellēn, nedomā mukt! — drošības labad vecais vīrs brīdināja Pavļiku. — Tik un tā tu no mums neaizbēgsi, bet ar nātrēm tavu pliko dibenu nozilināšu pamatīgi, lai tu esi vai kas: varonis vai arīdzan… šitais… kā viņu… Nu, kātojam!

16

Pa to laiku Agrafena Ivanovna bija sacēlusi kājās visu Zavidovu. Pašā pēdējā brīdī, izlēmis, ka būs pārāk nežēlīgi, ja viņš tā gluži vienkārši pazudīs no mājām, — māte var sajukt prātā, — Pavļiks bija izrāvis no skolas burtnīcas tīru lapu, samērcējis ķīmiskā zīmuļa galu un steidzīgi uzrakstījis:

«Māt un Feņa, par mani nebēdājiet. Aizeju uz fronti. Pavļiks.»

Māte atrada šo dēla vēstījumu tikai pusdienlaikā, kad ieskatījās klētī, lai paķertu no turienes netīro kreklu, ko dēls bija nometis, un izmazgātu to kopā ar citiem apģērba gabaliem. Viņa nebrīnījās, ka tur neatrada viņu pašu: Pavļiks mēdza doties uz tīrumu pirms gaismiņas, vēl agrāk, nekā viņa sāka slaukt govi, lai pēc tam to aizdzītu uz ganāmpulku. Un arī papīram viņa nebūtu pievērsusi nekādu uzmanību, ja tas negulētu guļasvietā tā, ka nepamanīt to nevarēja. Agrafena Ivanovna kādreiz bija pabeigusi divas klases, taču tas jau bija tik sen, ka lasīt viņa drīz vien aizmirsa un tāpēc arī devās ar lapiņu istabā, cerēdama, ka varbūt kāds no lasītpratējiem iegriezīsies pie viņiem un izlasīs. Bet pagaidām viņa ķērās pie veļas mazgāšanas un pukojās, jo, apostījusi uz āru izvērsto kabatu, skaidri sajuta, ka nāsīs sitas nolādētā mahorkas smaka, — Pavļiks paslepen reizēm uzsmēķēja, un, lai kā viņš bija izkratījis un izdauzījis kabatu, iekams bikses nonāca mātes rokās, tabakas smaka saglabājās, tā, kā zināms, nav iznīdējama. Agrafena nosūkstījās — jau kuro reizil — ka nav mājās Leontija Sidoroviča, kas ātri vien būtu pratis tikt galā ar aušīgo puišeli, drudžaini nopūtās, neviļus nočukstēdama «dieviņ tētiņ, dieviņ tētiņ», un iebāza savalkātās bikses ūdenī. Istabā klusi ienāca pastnieks un tikpat klusi pajautāja:

—    Agrafena, vai tev nav kāds mazumiņš?

—    Ko tev vajag, Maksim? — viņa noprasīja, galvu nepaceldama, noprasīja tāpat vien, kārtības labad, jo itin labi zināja, ar kādu vajadzību šoreiz pie viņas ieradies pastnieks. Un arī Maksims, redzēdams, ka viņš ticis saprasts pareizi, neatkārtoja savu jautājumu, tikai pacietīgi gaidīja, uzskatīdams, ka šobrīd tas ir pats pareizākais. Galu galā Agrafena Ivanovna pārtrauca darbu, virs vanniņas noskaloja rokas un devās aiz šķērssienas pie krāsns. No turienes dusmīgi nokomandēja:

—    Ej pie galda, ko tur daudzi

Gaidīdams cienastu, viņš ari bija izlasījis Pavļika paziņojumu. Maksims jau grasījās skriet pie krāsns un paziņot Agrafenai Ivanovnai šo jaunumu, taču laikus apķērās: no tādām vēstīm, tādiem jaunumiem, kas zina, saimniece vēl var krist ģībonī, un tā jau pati par sevi būtu liela nelaime, kas viņam, Maksimam, tiktu padziļināta vēl arī tādējādi, ka par paģiru lāpīšanu tad nevarētu būt ne runas. Tālab viņš nolēma nogaidīt, izspriedis, ka lielas starpības nebūs, vai māte par dēla bēgšanu uz fronti uzzinās stundiņu agrāk vai vēļāk. Var gadīties arī tā: kamēr viņš lāpīs paģiras, tikmēr sadomās kādus mierinājuma vārdus un sagatavos sievišķi, lai šis trieciens neķertu viņu tieši sirdī.

Agrafena Ivanovna piegāja pie galda un nolika ciemiņam priekšā slīpētu stikla glāzi, līdz malām pilnu ar brūnu šķidrumu, kas oda pēc kaut kā dedzināta; blakus piebīdīja rudzu maizes garoziņu, ko Katjeņkas nadziņi bija tā izskrubinājuši, ka garoziņa kļuvusi plāna jo plāna, gandrīz caurspīdīga. Maksims paslēpa glāzi savā milzīgajā ķetnā un grasījās jau pacelt pie lūpām, taču Agrafena Ivanovna viņu apturēja:

—    Būtu kauč vai krustu pārmetis, pagānsl

Pastnieks tūdaļ pat piecēlās kājās, pievērsa dziļas ticības pilnu skatienu svētajam Nikolajam un dziļā pazemībā pārkrustījās. Neļaudamies slinkumam, no sākuma līdz galam noskaitīja tēvreizi un vēl kaut ko pielika klāt no sevis šai gudrajai lūgšanai, tādējādi galīgi aizkustinādams saimnieci un — tas viņam bija sevišķi svarīgi — stingri nostiprinādams savas pozīcijas pie viņas galda. Ar acs kaktiņu reizi pa reizei paskatīdamies uz atmaigušo, labsirdīgo seju, viņš noskārta, ka saņems vairāk par vienu glāzi, ja izturēsies pret Agrafenu Ivanovnu prātīgi. Atgriezies pie galda, viņš pārvarēja izmisīgo vēlēšanos nekavējoties saliet glāzes saturu mutē un nogaidīdams pajautāja saimniecei par frontiniekiem, vīru un dēlu, kopā ar viņu nopūtās, pagaudās, palamāja Hitleru, izteica pārliecību, ka gan Griša, gan viņa tēvs atgriezīsies dzīvi un veseli, jo tā paredzot viņa sirds.

—   Tā ka nebēdā, kūma, gan atlidos tavi ērgļi. Uz tavu, kūma, un viņu veselībul — Un tikai tagad viņš pacēla glāzi un lēnām salēja tās saturu sevī kā lielā krūzē.

Pārpilns sirsnīgu jūtu, viņš nokrekšķējās, noslaucīja ar kreisās delnas virspusi lūpas un kā runcis sāka ostīt garoziņu. Neuzkoda, bet tikai paostīja, pacēla uz Agrafenu Ivanovnu krietni vien jautrākas acis un pateicās:

—    Lai Kristus tev atmaksā, kūma!

—    Dieva dēļ, varbūtās vēl ieliet?

—   Vai nebūs maķenīt par daudz? Briesmīgi jau nu stipra, nolādētā… — Maksims izlikās, bet pats ar šausmam domāja vienīgi par to, vai tikai nav pāršāvis pār svītru ar tādiem vārdiem, ja nu pēkšņi saimniece tiem notic un nosaka: «Tiesa kas tiesa, vai nu tagad der dzert paštecināto, kad visi jaudis darbā.» Taču, par laimi, Agrafena Ivanovna ne jau pirmo gadu pazina savu šīsdienas ciemiņu, tāpēc arī nolēma ņemt vērā viņa slepeno vēlēšanos. Viņa atviegloja ciemiņa raizes, sacīdama:

—    Ko tur daudz! Tādam vīrietim vienalga — viena glāze vai divas. Kā lācim zemeņoga …

—     Nu, ja jau tā, tad ko tur, tad jau … — Un iznāca tā, itin kā ne jau Maksims, bet saimniece lūdza, lai viņš izdzer vēl vienu glāzi. Šī otra porcija tad arī izdarīja savu jauno darbu. Neganti stiprā dzēriena apstulbināts, jo bija izmetis to bez kādas uzkodas (maizes garoziņa, lai arī smaržīga, taču ar skatīšanos vien paēst nevar), Maksims Pakļoņikovs strauji reiba un ātri sasniedza to visiem dzērājiem tik labi pazīstamo stāvokli, kad paģiru lāpīšana pāraug par jaunu dzeršanu. Vārdu sakot, drīz vien viņš jau pieprasīja trešo glāzi un, dabūjis stingru atteikumu, sāka blenzt uz Agrafenu Ivanovnu ar mežonīgu, ne visai saprātīgu skatienu. Šajos brīžos viņa galvā acīmredzot viss bija sajucis, taču šajā sajukumā bija kāds ļoti svarīgs pavediens, ko viņš visu laiku atcerējās un pie kā tagad gribēja pieķerties. Un viņš murmināja:

—     Vai tu redzējies … ko sadomājis, m-m-maitas gabals … Ko? Kas? Par ko es te… Kūma, vai tā esi tu? Ak jā! Ko sadomājis, saku, tas jūsu Pavluša! Tad nu ir gan!… Ielej glāzīti, neskopojies, kūma! … E-e-h, mūsu dzīvīte sūrā! … Kūma, klau, kur tu esi? …

—     Tepat vien esmu. Ko tev vajag? — Agrafena Ivanovna piesēdās blakus ciemiņam, gribēdama sagaidīt tādu brīdi, kad varētu izraut no piedzērušā rokām lapiņu, ko Maksims nežēlīgi burzīja.

—     A, tā esi tu, Agrafena! … Do šu, es tevi nobučošu, e-e-eh! Un nāvi vācu okupantiem! … Ko, saku, sagudrojis, draņķa puika! … Uz fronti!… Puņķutapa, mātes piens aiz lūpas … Kas ir? Ko tu esi sadomājusi? … Kas sadomājis? Ko? Kūma, kur tu?… Un kur tavs… — Viņš palūkojās apkārt jau pavisam nesaprātīgu skatienu, nevienu dzīvu būtni nesaskatījis, zaudēja līdzsvaru un nogāzās zem galda, līdz nāvei pārbiedēdams kaķi, kas tur čurnēja, gaidīdams ko atlecam.

Pa to laiku Pavļika zīmīte jau gāja no rokas rokā kaimiņu sētā, to skaji lasīja meitenes, no kurām viena mācījās ar Ugrjumovu, jaunāko, vienā klasē, Izdzirdušas Agrafenas Ivanovnas kliedzienu, atklunkuroja večas, nedaudz vēlāk saradās arī veči. Tie, uzzinājuši, kas par lietu, vīlušies pakratīja bārdas, lēnām pagriezās un slāja atpakaļ uz mājām, pa ceļam spriezdami:

—    Un kālab jāraud? Nu kur šis spruks? Tverskovu Pelagejai, dzird, arī Miška aizbēdzis … Kopā tātad ar šitano nelabojamo. Nav kas uzskaita pa ādu.

—    Zināma lieta — trūkst tēva acs.

—    Bet ko tad mātes?

—    Tā jau šie klausīs māti!

—    Tagadīt viņi tādi… Vai ta tie ir bērni? Eku, mēs bijām rāmāki par rāmiem, no gaiļa kladzināšanas un ratu čīkstēšanas baidījāmies … Bet tagadīt…

—    Ko tur runāt — izlaidusi, izlutinājusi tos padomju vara. Tēvu un māti ne par ko netur, kur nu vēl mūs, večus.Tā vien skaties — sados pa kaklu. Ir gan bērniņi! Kad mēs augām… — Šis večukiņš nepabeidza, jo viņa uzmanību piesaistīja Feņa, kas skrēja pa ielu, piespiedusi rokas pie krūtīm; mati viņai bija izspūruši, seja bāla, viņa ieskrēja pūlī, pavilka malā raudošo māti, kas tik tikko turējās kājās, atsēdināja apkaltušajā, apdzeltējušajā zālē un sāka runāt pēc iespējas mierīgāk, kaut gan vārdi viņai viegli nenāca pār lūpām, iestrēdza rīklē, un tie nebija paši galvenie un svarīgākie, kādus tagad vajadzētu teikt:

—    Māmiņ mīļo … dārgo, nomierinies!.,. Dieviņ tētiņ, kas tad tas?… Nu, māt, neraudi taču!… — Un, paraudzījusies uz večiem, kas bija nostājušies iztālēm un no turienes ziņkārīgi noraudzījās uz visu notiekošo, beidzot atcerējās vārdus, ko bija grasījusies teikt mātei; viņa tos bija atradusi, skriedama pa tīrumu un kaņepju laukiem: — Ne jau viņš viens, arī Poļinas Tverskovas Miša. Tālu viņi neaizies! Viņus noķers! Iesim mājās, māt! Nu ko lai es ar jums iesāku, esmu galīgi nomocījusies! Nu pietiks taču, māti

Sievietes palīdzēja Feņai aizvest māti uz istabu. Feņa noguldīja viņu savā gultā, atpogāja zilo katūna būzi, uzlika uz krūtīm slapju lupatu. Katjai, kas izbijusies grozījās turpat apkārt, lika samērcēt aukstā avota ūdenī vēl tādu pašu lupatu un, kad viņa bija uzdevumu izpildījusi, dziļi un priecīgi nopūtās un uzlika kompresi mātei uz galvas. Agrafena Ivanovna skaļi raudāt vairs nespēja, viņa gulēja klusēdama, tikai no acīm lēnām plūda asaras un pilēja uz spilvena.

Visu nakti Feņa neatkāpās no mātes gultas, sēdēja galvgalī, mainīja lupatas, kas jau pēc divām trim minūtēm bija karstas un pēc tam tikpat ātri izžuva. Agrafena Ivanovna te iekrita īsā un nemierīgā miegā, te pamodās, svaidīja galvu pa spilvenu un lauzīja rokas. Tādos brīžos Feņa piespiedās viņai klāt, skūpstīja, mierināja, centās pārliecināt, ka ar Pavļiku nekas slikts nevar atgadīties, ka visapkārt savi cilvēki: veči, sievietes… un ari daudz karavīru saradies tuvējos ciemos, — vai tad tie palaidīs garām mazus muļķa bērnus, kas bēg uz fronti?

—      Saķers varoņus un aiz ausīm atvedīs mājās, —Feņa smiedamās sacīja un juta, ka viņas smiekli — ja tikai tie būtu dabiskāki, nevis tik uzsvērti izaicinoši — ietekmētu labāk par jebkuriem vārdiem. Uz rīta pusi māte jau spēja runāt ari pati, taču gurdenā, vārgā, izmocītā un tādā kā nedzīvā balsī, kurā klausoties Feņa vēl vairāk sāka baiļoties par māti un taisījās skriet pie tēvoča Kojas, lai palūgtu māti aizvest uz rajona slimnīcu. Viņa jau gāja ārā pa vārtiņiem, kad izdzirda automobija signālu, bet pēc tam ieraudzīja arī automobili, kas, briesmīgus putekļus saceldams, ripoja tieši uz viņu māju. Mašīna tomēr apstājās zināmā attālumā, no tās izkāpa Znobins un ātri devās pie viņas.

—    Uz kurieni tad jūs, Fedosja Leontjevna?

—     Mātei slikti, Fjodor Fjodorovič! Viņu vajadzētu vest uz slimnīcu!

—     Nevajag uz slimnīcu, Feņa. Tūlīt tavai mātei kjūs vieglāk. Es viņai labu dakteri atvedu. Nu, Andrjuša, ved šurp Stajingradas varoņus! — sekretārs uzsauca šoferim.

Feņa priecīgi iekliedzās: stingri turēdams pie rokas, Andrejs izveda no mašīnas izspūrušo un sadrūmušo Pavļiku un Mišku.

—     Ak kungs, bet kas tad tevi tā apstrādājis! — Feņa nobijās, paskatījusies uz jaunākā brāļa seju, ko rotāja zilumi.

—    Neviens. Es pats.

—    Pakriti, vai?

—    Jā-a.

—    Un tev nav kauns? Māte tikko nenomira tevis dēli Nu pagaidi, nelieti! Gan es tikšu tev klāt, uzlaidīšu krusttēvu Stepanu Timofejevu. Nu, ko tu klusē?

Pavjiks klusēja, bet viņa draugs, nogaidījis izdevīgu mirkli, izrāvās no šofera rokām, pārlēca pār zedeņiem un pa sakņu dārziem joza uz mājām.

—    Turi, turi viņu ciet! Znobins čerkstoši nokliedza,

un visi sāka smieties, pat Pavļika sapampušajās lūpās nodrebēja kaut kas līdzīgs smaidam. (Viņu, protams, neviens nebija sitis — viņš pats bija sadauzījis seju, grauzdams zemi tur, mežā, kad viņu sasēja.)

—    Nu, ejam istabā, — rajona komitejas sekretārs sacīja. Viņš veda Pavļiku uz māju un ienāca kopā ar viņu priekšistabā, kur gulēja Agrafena Ivanovna. Ieraugot dēlu, kaut kas noguldza viņas kaklā, viņa izstiepa rokas pret dēlu, Feņa pastūma brāli pie mātes, un māte drudžaini apkampa zēnu un piespieda sev klāt. Pavjikam pēo tā visa nebija nekādas vajadzības, taču rauties laukā no mātes rokām viņš neuzdrīkstējās.

Bet Fjodors Fjodorovičs Znobins sacīja:

—     Jūs viņu pārāk nebariet, Agrafena Ivanovna! Puisis uz goda. īsts cīnītājs. Lai kā viņu pratināja — neteica ne vārda. No viņa iznāks varens izlūks. Tikai, protams, mazliet vēl jāpaaugas.

—    Kur tad jūs viņu atradāt? — Feņa smaidīdama jautāja.

—    Vecajos Smiltājos. Iebraucām abi ar Andr jušu ciema padomē, bet tur «diversantus» pratina. Pavļiks arī man neatzinās, kas viņš ir un no kurienes, bet es tak viņu labi pazīstu. Tas tik ir puika! Nē, jūs viņu neaiztieciet!

—■ Uzskaitīšu gan. Tā vajag, — Feņa sacīja pēc iespējas bargāk un iebelza brālim pa pakausi, kad tas centās izrauties no mātes rokām. Pavļiks pat neko neatcirta, uzņēma pļauku kā pelnītu un klusēdams devās aiz šķērssienas, pie trauku plaukta, kur cerēja sameklēt kaut ko ēdamu. Māte, kas vārgā gaitā bija izgājusi viņam pakaļ, izvilka no krāsns čuguna katliņu ar kartupeļiem, Pavļiks izkampa no tā dažus kartupeļus un iebāza kabatā. Māte atkal sāka šņaukāties, ar saliektu pirkstu iebikstīja viņa cirtainajā pakausī, bet uzreiz arī noskūpstīja tajā pašā vietā, tikko dzirdamā balsī noteikdama:

—    Nu paēd, paēd, manu pinkaino vilcēn. Zinājis tēvs, ko tu te esi izstrādājis! Nu, paņem vēl… Paga, sameklēšu tev oliņu … man noglabāta … Paga, tūlītās atnesīšu.. * visusvētā dievmāte, bet kur tad tā ir, vai tiešām Katja … nu gan es viņai… tūlīt… Katja! — māte pasauca, taču meitene jau laikus bija pamanījusies izskriet ārā. — Aizbēgusi, draņķe tāda! Dabūs gan viņa man pērienu!

—    Es nemaz negribu, māt, — Pavļiks sacīja, lai nomierinātu galīgi noskumušo māti.

Agrafena Ivanovna neticēja, taču tik un tā noprasīja:

—    Bet kas tad tev deva ēst, dēliņ?

—       Deva … — Pavļiks neskaidri noteica, bet pats saspringti klausījās sarunā, kas norisinājās starp māsu un rajona komitejas sekretāru tur, priekšistabā. Caur pavērtajām durvīm līdz viņa ausīm skaidri atskanēja vārdi, kuri, kā likās sarunu biedriem, tika izteikti gandrīz čukstus. Pirmām kārtām Feņa painteresējās, ar ko beidzās tiesa Piškas lietā. Pavļikam šķita, ka Fjodors Fjodorovičs vilcinās ar atbildi, kaut gan viņš sāka runāt uzreiz, un pēc tādām īpašām trīsām viņa balsī Pavļiks noprata, ka sekretāram šis jautājums nebija patīkams.

—    Desmit gadus piesprieda jūsu cieminiekam, Feņa. Tā redzi. — Pēc sašutumā uz augšu savilktajām jaunās saimnieces uzacīm sekretārs saprata, kam vajadzēja pasprukt no viņas mutes, un tāpēc viņš ātri turpināja:

—  Kāpēc tik maz? Tas tevi mulsina? Jā, tev taisnība, Feņa: frontē par tādu padarīšanu liek pie sienas karavīru ierindas priekšā. Ta ne jau viņu pažēloja, bet bērnejus: viņam, nelietim, to veseli četri. Pa kuru laiku tikai paguvis sagādāt! … Sieviņa atskrēja pie mums uz rajona komiteju, lūdzās … Eh, labāk to nemaz neatcerēties… — Viņš sāpīgi saviebās, iekāsējās, pa paradumam aizgriezdamies no sarunu biedres.

Feņa, ļaudama sekretāram nomierināties, klusēja un tikai tad, kad Fjodors Fjodorovičs pagriezās uz viņas pusi un vainīgi nočukstēja: «Izļodzījies kā sagrabējuši rati!» — pajautāja:

—     Uz kurieni viņu tagad aizsūtīja?

—     Kā — uz kurieni? Uz fronti! — Ieraudzījis viņas acīs vēl lielāku izbrīnu, viņš atbildēja: — Vai tiešām viņus vēl vajadzētu nometnēs barot, tādus liekēžus?! Lai pakaro. Soda rotā … Nu gana par to. Kā ar adīšanu, Feņa? Pienācis jau rudens, septembris. Vācieši Staļingradas priekšpilsētās. Cik tālu jūs esat?

1 — Mēs jau runājām ar meitenēm. Vakar Nastja Voļnova bija sapulcinājusi komjaunietes tieši tīrumā. Tiksim galā ar rudens aršanu un sāksim.

—    Un vilna atradās?

—    Atradās, Fjodor Fjodorovič. — Feņa pasmaidīja.

—    Tā jau es domāju. — Arī viņš pasmaidīja, un blāvās, iekaisušās acis pirmoreiz viņu sarunas laikā iestarojās zēniski draiskā, šķelmīgā smaidā. Un, it kā apķēries un nokaunējies par savu negaidīto bērnišķību, viņš stingri un bargi noteica: — Paldies jums, meitenes! Vai jūs pašas maz zināt, kas jūs esat? Pienāks laiks, Fedosja Leontjevna, un jums tiks atmaksāts pilnā mērā. Būtu tas manā varā, es jau tagad uzceltu jums pieminekli.

—    Tā jau nu uzreiz pieminekli. Par ko tad?

—    Labs ir, kādreiz atbildēšu arī uz šo jūsu jautājamu. Bet tagad lūgšu mani atvainot: ļāvos aizkustinājumam, vecais pļāpa, un sāku runāt tādus cildenus vārdus. Tos vajadzētu pietaupīt, saglabāt dzejniekiem. Vai dzejoļi jums patīk? — viņš pēkšņi iejautājās.

Feņa nosarka.

—    Vai tiešām nepatīk?

—    Man vairāk patīk dziesmas.

—    Būtu kaut ko man nodziedājusi, vai? Nomiršu un tā arī nebūšu paklausījies tavā dziedāšanā. Esmu dzirdējis — tu esot liela dziedātāja.

—     Kādreiz nodziedāšu. Jūs taču apsolījāt ierasties pie mums uz vakarēšanu, tur tad arī uzdziedāšu. Bet mirt nevajag, Fjodor Fjodorovič, — viņa noteica tikko dzirdami, un viņas balsī bija tik daudz meitas maiguma un neviltotu, patiesu bažu, ka viņš pat apmulsa, acis viņam satumsa, tajās sariesās valgums. Viņš piecēlās un steidzās atvadīties.

—    Nu man laiks, Feņa. Pārāk ilgi nosēdēju pie jums.

—    Būtu pasēdējis vēl mazliet, — viņa sacīja, un pēc visa varēja just, ka šai jaunajai sievietei nu bija labi un mierīgi, varbūt pirmo reizi pēc ilgām dienām un naktīm.

—    Māte ielies kāpostus. Viņa mums īsta meistariene kāpostu vārīšanā. Palieciet!

—    Labprāt iestrēbtu kāpostus, Feņa. Taču jābrauc uz rajona komiteju. Divpadsmitos sākas birojs, bet man vēl divos ciemos jāiegriežas. Saltikovā un Novaja Ivanovkā.

—    Tas jau pa ceļam.

—    Zinu, ka pa ceļam, tomēr jāsteidzas. Kur ta brāļuks? Mums mašīnā atrodas viņa bruņas un ieroči. Jāatdod viņam atpakaļ.

Pavļika istabā nemanīja, viņš bija izslīdējis laukā pēc tam, kad saruna par Pišku izbeidzās un pievērsās citiem jautājumiem, kas viņam šķita neinteresanti. Aiz solidaritātes jūtām Pavļiks devās pie Tverskoviem, kaut gan viņam ļoti negribējās tikties ar Miškas māti.

Pavļikam par laimi, Pelagejas nebija mājās, — spriežot pēc visa, aizgājusi pie kaimiņiem, jo lielajā priekā nespēja būt viena, tāpēc bija aizsteigusies dalīties tajā ar kaimiņienēm. Taču darbojusies viņa bija enerģiski, to Pavļiks redzēja un, ja tikai būtu gribējis, varētu viegli iztēloties visu, kas bija noticis Miškas mājās un ar pašu Mišku kādu pusstundu pirms Pavļika ierašanās. Pa grīdu mētājās vībotņu slotas žagari, kuri acīmredzot bija apdiluši uz Miškas muguras, jo šī slota bija galvenais ierocis visām lauku mātēm, kad vajadzēja vest pie prāta savas aušīgās atvases; uz galda koka bļodā dzisa strebeklis, ko Pelageja bija atstājusi ar noteiktu aprēķinu, ka dēls galu galā pārvarēs savu lepnumu (uz māti apvainoties ir grēks!) un atcerēsies strebekli, turklāt izsalkums nav vis nekāds brālis, ne arī pusbrālis, izsalkumam ir daudz lielāka vara un tiesības pār cilvēkiem. Pats Miška gulēja platā koka gultā pa kreisi no durvīm iepretī krāsnij, klusiņām un žēli stenēdams. Ne jau kāviena dēļ, protams,— no slotas, ja tā bijusi mātes rokās, nekādi sakropļojumi, kā zināms, nemēdz būt, — vainīgi bija dzērvju zābaki, jo Pelageja biezā kārtā bija noziedusi Miškam kājas ar rūgušpienu. Ja Pavļiks būtu atnācis dažas minūtes agrāk, viņš atrastu savu draudziņu nevis klusiņām smilkstam, bet mežonīgi aurojam no neciešamās kniešanas, ko pirmajos brīžos rada šī laukos izsenis lietotā ārstnieciskā procedūra. Tagad Miška tikai reizumis iestenējās, gan tāpēc, ka sasprēgājušās kājas vēl paretam noraustījās sāpēs, gan arī daļēji no pazemojuma, kuru tomēr dabūja just.

Pavļiks ierāpās gultā, nokāra basās kājas — arī vienos dzērvju zābakos — un līdzjūtīgi noprasīja:

—    Miša, vai viņa tev pamatīgi sadeva?

—           Nē-ej —r Miša noteikti atbildēja, pārstājis stenēt.

—    Es neļāvos! Viņa gribēja uzšaut man ar slotu, tikai ne reizi netrāpīja, es izvairījos! Bet vai tevi pēra?

—    Nē. Mamma, re, kartupeļus iedeva. Gribi?

—    Jā. Iesim pie galda. Ieēdīsim strebekli. Labi? Bet kartupeļus sašķaidīsim un ēdīsim ar kvasu. Ja tu zinātu,

cik garšīgi!

Miška ļoti priecājās par biedra ierašanos — bija beigusies viņa vientulība. Pēc brīža viņi jau sēdēja pie galda un čāpstinādami un šņaukādamies ar lielisku apetīti tiesāja vispirms strebekli, kas jau sen bija paguvis atdzist, un tikai pēc tam kvasu, kurā bija sašķaidījuši ar visu mizu novārītos kartupeļus, kaut gan visu vajadzēja darīt otrādi.

Vakarējās dienas — varbūt visgarākās viņu mūžā — pārdzīvojumi bija palikuši kaut kur tālu aiz muguras, bet pēc kāda laiciņa vispār aizmirsās, un puikas jutās labi tāpēc, ka viņi atkal ir mājās, ka tepat tuvumā ir viņu matēs, jaunākās māsiņas un brālīši un ka rīt no rīta abi draugi kopā skries uz kolhoza laidaru, iejūgs Zaldātu Bezasti un dosies uz stepi, kurā viņi pazīst katru vērmeļu krūmiņu un kuru mīl no visas sirds.

Nu, bet aizvainojums? Ko lai dara, pagaidām tas vēl nav aizmirsts. Taču zēna sirds neprot ilgi glabāt aizvainojumu. Tas jau nu labi zināms.

17

No samana ķieģeļiem būvētajā, vienmēr no iekšpuses un ārpuses tīri izbalsinātajā Stepanidas Lugovajas mājā svētbilžu kaktā pa labi Jēzus Kristus bargā noģīmja priekšā — Jēzus bija pacēlis uz augšu rādītāja pirkstu un kādu no sazin kā brīdināja — nu jau desmit gadus, ne uz mirkli nenodziestot, dega divas svētlampiņas, kas bija piekārtas tievās, apkvēpušās ķēdītēs. Tikai vienu reizi nedēļā tam pieskārās cilvēka rokas — tad, kad vajadzēja pieliet eļļu un noņemt trauslo dakts ogli. Katru reizi, iekams devās pie miera, Stepanida nometās ceļos un visiem zināmajām un pierastajām lūgšanām pievienoja savu, nesaudzīgu un nepielūdzami nežēlīgu, kas bija radusies pati no sevis:

—    Taisnīgais dievs! Sodi mani, grēcinieci, met manu noziedzīgo dvēseli elles ugunīs, un lai tā deg nesadegdama tur mūžīgi mūžam, lai vārās neizvārīdamās tās katlos. Nolem, kungs, mani mocekļa mokām, jo nav man attaisnojuma šodien un mūžīgi mūžos!…

No šīs dedzīgās un briesmīgās lūgšanas, no drebošās balss visu Stepanidas augumu pārņēma drudžainas trīsas, acis kļuva miklas, un vājās svētlampiņu liesmiņas sāka svārstīties un mirguļot, un tās vairs nebija liesmiņas, bet viņas bērnu acis, pilnas asaru.

Nē, ļaužu valodās nepareizi attēlots tas, kas bija noticis zem šīs mājas jumta gandrīz pirms desmit gadiem. Nelaimīgā māte nenogalināja savus bērnus, nenomērdēja badā, kā čukstējās ciemā …

Savīkšusies iet uz tuvējiem ciemiem cerībā sadabūt kaut ko ēdamu un baidīdamās, ka viņas četrgadīgie dvīnīši tādā pašā nolūkā var doties uz ciemu un ar viņiem var notikt nelabojamais, Stepanida cieši aizvēra aizvirtņus, aizslēdza māju un devās prom pirms gaismas, kamēr bērni vēl gulēja. Kā viņa varēja zināt, ka trīs verstis no Zavidovas uz stepes ceļa viņa aiz bada zaudēs samaņu, ka, ceļā atrasta un aizvesta uz rajona slimnīcu, nogulēs tur bezsamaņā veselu nedēļu, bet, kad atgūs samaņu un atcerēsies bērnus, atcerēsies, ka atstājusi tos ieslēgtus, nevienu no kaimiņiem par to nepabrīdinājusi, un metīsies uz durvīm ar sirdi plosošām vaimanām: «Ātrāk, ātrāk, ļautiņi labie, viņi tur nomirs!!!» — tad jau būs par vēlu… ka lauzīs rokas, līdz asinīm sakodīs lūpas, izplēsīs pusi matu no galvas, kas nejutīs sāpes, un nepamanīs, pat nepabrīnīsies par to, ka mati vairs nav melni kā agrāk, bet balti — viņas garie, mīkstie un cirtainie mati, kurus kādreiz tik ļoti patika glāstīt viņas vīram, ko neilgi pirms tam bija sabraucis traktors netālu no tās vietas, kur viņa bija zaudējusi samaņu. Tagad Stepanida diez vai varētu paskaidrot, kāpēc, kāda iemesla dēļ viņa nebija toreiz pastāstījusi ciema ļaudīm par savu briesmīgo nelaimi, kāpēc neatcerējās to, ka starp cilvēkiem jebkura nelaime vieglāk paciešama, ne jau velti tas pat sakāmvārdā teikts, kāpēc neskrēja pie kaimiņienes — savas draudzenes kopš mazām dienām, nepastāstīja viņai, neatviegloja sirdi, kāpēc ļāva rasties tām briesmīgajām valodām? Tumšā naktī viņa ietina Vaņušu un Miņku maisadrēbē, aiznesa uz sakņu dārza galu, neapzināti, gandrīz neapjēgdama, ko dara, izraka nedziļu bedri, ielika tajā vīstokli un ātri aizbēra ciet. Tā pie zedeņiem zem jauna baltvītola, kas bija izaudzis no svaiga mieta žogā, pie upes, kurā vēl pavisam nesen Stepanida Lugovaja bija mazgājusies pati un mazgājusi bērnus, izauga tikko jaušama kapu kopiņa.

Tajā naktī arī iedegās svētbilžu priekšā divas svētlampiņas, un varbūt tajā naktī arī uzvirda jaunās sievietes sirdī šīs briesmīgās lūgšanas vārdi.

Sen apradusi un samierinājusies ar to, ka uzviņas māju neviens neatnāks kā vien viņa pati, vēlu vakarā atgriezusies no tīruma, kur sievietes bija beigušas aršanu, Stepanida aši nomazgājās un arī šoreiz izgāja istabas vidū, nometās ceļos uz nesen nobalsinātā klona, bet nepaguva pacelt uz augšu rokas dedzīgā lūgšanā un izteikt pirmo vārdu, kad pie durvīm kāds pieklauvēja. Pieklauvēja klusi un uzmanīgi, acīmredzot ar saliektu rādītājpirkstu, taču Stepanidas apziņā šī klauvēšana noskanēja kā pērkona dārdi, jo bija pirmā pēdējo desmit gadu laikā. Viņa iekliedzās un metās pie durvīm, lai pagūtu aizšaut dzinteli, pirms tās kāds attaisa.

—    Kas tur ir? — viņa nomāktā balsī pajautāja un atkārtoja vēl klusāk un sērīgāk: — Kas tur ir? — Un jau bija pārliecināta, ka viņai tikai tā licies, kad klauvēšana atkārtojās un atskanēja pazīstama balss:

—    Atver durvis, Stepanida. Tā esmu es.

—    Feņa?! — Saimniece atvilka dzinteli. — Dieviņ, tētiņ, bet kā tad … kas tad? … Un tu nenobijies?.. t

—    Kāpēc man būtu jānobaidās? Vai tad tu esi Hitlers, vai? ļ

—     Bet kas cits tad es esmul Tāda pati kā viņš. Labie ļaudis par zvēru nokristījuši, manai mājai iet apkārt ar līkumu … — Stepanida jau bija sākusi drebēt, to varēja nojaust pēc viņas balss un rokas, ar kuru viņa stingri bija ieķērusies Feņas apakšdelmā un nelaida vaļā, spiezdama aizvien sāpīgāk un sāpīgāk … — Pasaki… pasaki, Feņa, ieviņa mana mīļā, pasaki — vai arī tu tici kaut kam tādam? Tikai pasaki taisnību!

Feņai sametās baigi gan no saimnieces piesmakušās balss, gan pustumsas, ko mirguļojošās svētlampiņas vēl pavairoja, un it īpaši no bargās Kristus sejas, kas no tumšā kakta raidīja uz viņām visu saprotošu, caururbjošu un pārmetošu skatienu, gan no viņa taisnības apziņā paceltā, draudošā pirksta. Sajuzdama šo skatienu, redzēdama tiešā un bargā tēmējumā pacelto dieva pirkstu, dzirdēdama izmisīgi pukstam savu un Stepanidas sirdi, jo viņa stāvēja blakus un nepacietīgi gaidīja atbildi, Feņa saprata, ka nedrīkst melot, un tāpēc noteicas

—    Ticēju, Stjoša.

Stepanida ievaidējās, un viņas roka uz Feņas apakšdelma acumirkli atslāba. Nemanāmi viņa bija nogājusi malā, noslēpusies tumsā un — Feņa to dzirdēja — smagi atlaidās uz sola. Droši vien Stepanida būtu noslīgusi, krišus nokritusi uz klona tieši pie negaidītās viešņas kājām, taču tas, ka Feņa nosauca viņu kā draudzeni meitenes dienu vārdā un ka šīs sievietes, būtībā vēl bērna balsī izskanēja tik daudz labsirdības, gudrības un patiesas, neviltotas līdzjūtības viņas bēdās, — tas viss deva spēkus saņemties, taču tikai tik daudz, lai Stepanida varētu aizkļūt līdz solam pie sienas. Viņa tur sēdēja klusēdama un tikai smagi elpoja, drudžaini ievilkdama elpu. Feņa taustīdamās atrada viņu, apkampa un klusiņām palūdza:

—     Nevajag, Stepanida Lukjanovna. Stjoša, mīļā, dārgā, nevajag! Es gan ticēju, gan neticēju šīm valodām, liet tagad neticu. — Sajutusi, kā nodreb saimnieces pleci, kā ari to, ka viņa pūlas atsvabināties no viešņas apkampiena, Feņa saprata — šie vārdi pagaidām nav pārliecinājuši Stepanidu, nav atnesuši to vājo mierinājumu, ko būtu varējuši atnest, ja viņa būtu pārliecināta par šo vārdu patiesīgumu. Tiklīdz Feņa to saprata, viņa sāka steigties, sāka runāt vēl dedzīgāk, baidīdamās, ka tikai Stepanida viņu nepārtrauc, ka tikai ļauj izrunāt līdz galam: — Neticu, neticu, neticul Es tagad pati esmu māte, vai tad es varētu savējo … Visi taču zināja un redzēja, cik laba māte tu biji. Tu nevarēji to izdarīt, tu neizdarīji to! Un es rīt pat visiem to pateikšu! Stjoša! Stepanida Lukjanovna! Dārgā!…

—    Meitiņ, Feņa! Tev tātad ir zelta sirds. Nevienam netici, nevienam! Es izstāstīšu, es tev visu izstāstīšu, kā bija… — Stepanida pavirzījās vēl tālāk tumšajā kaktā, un bija dzirdami tikai smeļamā kausa atsitieni pret spaini. — Tūlīt, dārgā… — Varēja dzirdēt, ka viņa skaļiem guldzieniem kāri dzer un mutei garām līstošais ūdens pil zemē.

—    Varbūt nevajag stāstīt? — Feņa uzmanīgi iejautājās, baidīdamās ne tikai no šī stāsta detaļām, kas varēja būt briesmīgas un smagas viņām abām, bet vēl vairāk no tā, ka atmiņas Stepanidas apziņā atdzīvinās šausmīgu ainu un tās viņai būs jaunas mokas. Tomēr saimniece palika pie sava.

—    Nē, nē. Man jāizstāsta. Akmens taču manu sirdi spiež, akmens, un tu, meitiņ, esi to iekustinājusi. Palīdzi tagad to pacelt, varbūt kļūs mazliet vieglāk… — Viņa noslaucīja lūpas, atgriezās atpakaļ pie viešņas un tagad jau pati apkampa viņu. — Meitiņa mana… — Ievilkusi elpu, viņa strauji pagriezās ar seju pret nespodri mirgojošajām svētlampiņām kaktā un pārmeta krustu. Feņa klusēdama gaidīja, nemaz nebrīnīdamās, ka Stepanida, divdesmito gadu komjauniete un, kā ļaudis stāstīja, braša jo braša meitene, kas pastāvīgi piedalījās visās pašdarbības izrādēs, ko toreiz bieži iestudēja tautas namā, — ka Stepanida čukst lūgšanu: tagad, kara laikā, nez kāpēc daudzi atminējās dievu. Feņa nogaidīja, kamēr saimniece noskaita lūgšanu un atkal pagriežas ar seju pret viņu.

—    Nu, bet tagad klausies, meitiņ, un nepārtrauc mani. Citādi man nepietiks spēka… Tā, redzi, viss toreiz bija…

Sākumā Feņa sēdēja klusi, nekustēdamās, tikai brīžam viņas elpa kļuva nevienmērīga, bet reizēm it kā pavisam apstājās. Stāstītājas balss skanēja te dobji, te aiztrūkdama:

—     Parāvu durvis uz savu pusi… bet viņi, mani putnēni, tā arī… tā arī… ai, Feņa! Bet viņi — blākš! — pie mātes kājām… jau miruši… Cik dienu, kamēr bija dzīvi, netika skrāpējušies … dauzījuši durvis… droši vien klieguši: «Māmiņ, māmiņ!» Ak kungs!… Par ko… par ko… par kādiem grēkiem! — Stepanida Feņai blakus sāka drebēt kā drudzī, un tad Feņa vairs neizturēja, pēkšņi iekliedzās un metās uz durvīm. Vēlāk viņa stāstīja, ka neatceras, kā izskrējusi no Stepanidas mājas, kā tikusi pāri pagalmam un atvērusi vārtiņus, kā skrējusi pa slapjajām un dubļainajām ielām, neatšķirdama ceļu, un atjēgusies tēvoča Kojas pagalmā.

Bija jau pāri pusnaktij, kad pie priekšsēdētāja logiem atskanēja steidzīga un nikna dauzīšanās un pēc tam Feņas balss, tik briesmīga, ka vecais Nikolajs Jermilovičs pielēca kājās kā dzelts. Viņš jau bija blakus Feņai, pagalmā, bet viņa vēl joprojām dauzījās pie loga un lūdza, lūgtin lūdzās, pieprasīja:

—    Tēvoci Koļa! Nikolaj Jermilovič! Ātrāk! Ātrāk! Sirmi, Sirmi aizjūdz! Ātrāk taču!

Vecais vīrs uzlika rokas uz viņas pleciem.

—    Ka tevi! Nu ko tu kliedz! Te es esmu. Kas noticis?

—    Sirmi, Sirmi aizjūdz! — Nu jau viņa kratīja tēvoci Koļu pašu un skatījās tieši virsū neprātīgām acīm.

—    Nomierinies taču. Un runā ar jēgu: kas noticis?

!—» Sirmi…

—    Nav man Sirmā, meit. Karo mūsu Sirmis. Vakar aizgādāju viņu uz staciju, tieši preču vagonā ievedu, lopu vāģī…

Feņa negaidīja, ko vēl teiks tēvocis Kola, un pazuda tumsā, vecais vīrs tikai dzirdēja gumijas zābaku plakšķus dubļos. Bet trīs stundas vēlāk tāda pati klauvēšana atskanēja jau tālu no Zavidovas, strādnieku ciemata nomalē pie krustmāmiņas Annas durvīm. Krustmāmiņa nemēdza iepriekš noskaidrot un izprašņāt, kas klauvē pie viņas durvīm un pie sevis rūkt: «Ko tur nelabais atnesis? …» Viņa pajautāja gan, ja ieraudzīja, ka tas ir nepazīstams cilvēks, taču tikai pēc tam, kad bija ielaidusi istabā un pēc paraduma līdzjūtīgi nopūtusies. Varbūt krustmāmiņa tā rīkojas tāpēc, ka zina: Jaunos nolūkos nākt uz viņas māju nav nekādas jēgas, jo iedzīvoties te nav iespējams. Agrākos laikos gadījās, ka pie krustmāmiņas iegriezās arī blēži, taču neko citu kā vien apjukumu tie neieguva viņas mājā. Krustmāmiņa Anna, it kā nenojauzdama šāda ciemiņa īstos nolūkus, apsēdināja to kopā ar saviem bērnejiem pie lielā ģimenes galda, pacienāja ar rupjmaizi un gavēņa kāpostiem un, sakrustojusi rokas uz vēdera, laipni murmināja:

—    Ed, dēliņ, ēd, mīļais. Kazi, cejā būsi noguris? Kas ta būsi? Vai ne no Zavidovas? Tā kā nepazīstu.

Nelūgtais ciemiņš sarka, nosvīda slapjš un par atbildi murmināja kaut ko neskaidru; steigšus patencinādams viesmīlīgo saimnieci, viņš aši cēlās no galda un devās prom. Jādomā, ka tādā veidā gūto pieredzi ilgi neturēja pie sevis, bet dalījās tajā ar biedriem, un kopš nez kuriem laikiem krustmāmiņai nebija nekādas vajadzības baidīties no cilvēkiem, vairīties no tiem.

Un arī tagad viņa nekavējoties atsaucās uz klauvēšanu, laipni uzsaukdama:

—    Ta nav tak durvis aizbultētas. Nāc iekšā, nāc iekšā!

Feņa nevis iegāja, bet iedrāzās istabā un izbijusies

jautāja:

—    Kur, kur viņš ir?

—    Bet kas tev lēcies, mīļā!

Taču Feņa jau bija atrāvusi aizskaru un paņēmusi rokās dēlu.

Krustmāmiņa tikmēr bija iedegusi lampu un nolika to uz krāsns malas. Aplūkoja Feņu, sasita rokas.

—     Dieviņ tētiņ, kā notašķījusies! Vai tiešām kājām? Nu lien, lien tik uz krāsns! Es tūlīt pagādāšu tējiņu… Lien augšā!… No kā tu tā sabijies, muļķīte? Pamodināji bērnu un, kazi, pārbiedēji arī viņu līdz nāvei. Dzīvs, kā redzi, un vesels. Kas viņam var lēkties pie manis? Manas rokas tādus kā viņš auklējušas vairāk nekā tavējās…— Krustmāmiņa brīdi klusēja, smagi atvilkdama elpu.

—     Nu, rāpieties uz krāsns, es tūlīt… — un devās pie patvāra.

Filips pāris reižu saldi izstaipījās, nožāvājās, ar savām mīkstajām un karstajām rociņām apkampa mātes novājējušo, tievo kaklu, iebakstīja ar degunu viņai vaigā un ausī un paslēpa seju padusē. Sākumā viņš elpoja strauji, kāri ievilkdams nāsīs mātes smaržu, tad bērna elpa izlīdzinājās, kļuva mierīga un ieplestās, mātei ilgstoši pievērstās, tādas pašas kā viņai, zilās acis lēni, lēni aizvērās. Ēnas no meitenīgi garajām skropstām, šūpodamās līdzīgi gaismekļa kustībām, maigi slīga uz apaļajiem vaigiem. Puisēns atkal aizmiga. Un tagad jau māte raudzījās uz viņu, acis nemirkšķinādama, laiku pa laikam nodrebēdama un pat nevilšus ievaidēdamās, kamēr krustmāmiņa uzmeta viņai satraukuma pilnu skatienu un nosodoši sacīja:

—   Ta liecies tak mierā! Kas tev īsti noticis?

Tikai pēc tam, kad Feņa nomierinājusies izstāstīja visu, ko šajā naktī bija uzzinājusi Stepanidas Lugovajas mājā, uz kurieni bija aizgājusi parunāt par gaidāmo vakarēšanu, krustmāmiņa ilgi nevarēja izteikt ne vārda, tikai kā akla nez ko gribēja sataustīt uz galda.

Pēc brīža viņa ar savām skaidrajām, gudrajām acīm paraudzījās uz viešņu un noteica ar dziļu iekšēju atvieglojumu:

—     Es nekad neticēju ļaužu valodām. Es taču tiku draudzējusies ar Stjošas māti. Labsirdīgāku cilvēku par Lukeriu ne meklēdams nesameklēsi. Bet Stepanida, kā dzird, viņā, mātē, atsitusies. Un par tēvu arī neviens slikta vārda nevarēja teikt. Vai tad Stjoša spētu… Zini ko, meitiņ … Rīt, tiklīdz būsi atgriezusies mājās, sapulcini savas sievas un meičas un izstāsti viņām visu. Lai ļaudis zina, kā ir ar Stjošu, un nevajag vairīties no viņas. Cik ilgi tā var! … Karš taču… Tagadīt mums visiem kopā jāturas, roku rokā, citādi katrs par sevi postā vien aizies. Tā, redzi. Pažēlojiet viņu, nabadzīti, pieņemiet savā pulkā, esiet sirsnīgi pret viņu, un, kazi, atspirgs cilvēks, atdzims garā …

—     Mēs šinīs dienās gribam sarīkot vakarēšanu. Ari Stepanidu uzaicināsim, — Feņa sacīja.

—    Tas gan ir labi. To jūs gudri darīsiet, —= krustmāmiņa uzmundrināja.

Padzērusi tēju, Feņa grasījās doties ce|ā un vīstīja dēlu. Rīkojās steidzīgi, nemaz nedzirdēdama, ko saka saimniece.

—     Nelaidīšu, ir nedomā! Tādā draņķa laikā — tu gan sevi, gan bērnu sabendēsi. Kad noskaidrosies… Bet tagad ir netaisies, ir negudro! Tā jau es tevi palaidīšu!— Kaut arī krustmāmiņa Anna teica šādus vārdus, taču juta, ka šim trakajam sievišķītim neko nevarēs iestāstīt, un drīz vien jau pati palīdzēja Feņai: noņēma no krāsns siltu, pēc nokaitētiem ķieģeļiem smaržojošu vecu vateni, gandrīz ar varu uzvilka to jaunajai sievietei mugurā, par jaunu apģērba Filipu un kaut ko uzmeta uz saviem vecajiem pleciem. — Pavadīšu mazdrusciņ. Dieviņ tētiņ, kāda tumsa! Nevar redzēt ne acī durams! — viņa teica jau ārā, turēdama Feņu pie rokas un vezdama pa viņai vien zināmu taku uz ceļu. Vadīdama vēl stingri piekodināja:

—    Gar pašu maliņu turies, gar pašu maliņu. Citādi kāds mežainis pa tumsu uzbrauks virsū ar zirgu vai traktoru…

Pie ceļa viņas atvadījās. Pagājusi dažus soļus, Feņa pēkšņi apstājās un aši pagriezās atpakaļ pret tumsā neredzamo krustmāti, kura —> Feņa to zināja _____________________________ stāvēja kā

stāvējusi. Pieskrējusi pie viņas klāt, Feņa ar brīvo roku apkampa viņu ap kaklu un dedzīgi sacīja:

—    Paldies tev, krustmāmiņ!

—     Nu, nu, ko tur daudz… — viņa tikai noteica, bet pati jau cēla šalles galu pie acīm, kas bija kļuvušas miklas. — Ved dēlu pie manis… ved, kad vien gribi…

Zavidovā Feņa atgriezās lidz ar gaismiņu. Pirmais viņu ieraudzīja gans Tihans Zotičs un tā izbrīnījās, ka sakropļotā kreisā roka izlēca no paduses, kur viņš to vienmēr turēja kā saitē pakārtu, un neveikli novicinājās gar seju. Kamēr Tihans to saķēra un ielika iepriekšējā vietā, Feņa jau bija pagājusi garām, un gans nepaguva pajautāt, no kurienes viņa nākdama tik agrā rīta stundā un kas viņai varēja tāds atgadīties. Viņš ilgi skatījās Feņai pakaļ, galvu šūpodams un kaut ko neskaidri murminādams.

Tik tikko paguvusi atstāt dēlu mātes uzraudzībā, viņa devās pie Stepanidas Lugovajas, ar šādu rīcību likdama brīnīties sava ciema sievām ne mazāk kā Tihanam. Stepanidas nebija mājās. Feņa atrada viņu sētspusē — sakņu dārzā pie upes un ar pūlēm atrāva no niecīgās, ar zāli apaugušās kopiņas.

Drīz vien viņas jau bija tīrumā — katra pie sava traktora, bet vakarā, lauka apmetnē, Feņa tad arī izstāstīja draudzenēm visu, ko bija uzzinājusi par Stepanidu Lugovaju. Pie šīs nelaimīgās sievietes pirmā metās klāt Nastja Voļnova, tad pārējās, viņas apkampa Stepanidu, un katra juta, ka liels smagums noveļas no sirds un ka apkārt it kā viss kļūst gaišāks, un nevienai, protams, neienāca prātā vairāk nekā dīvainā doma, ka šis atvieglojums un apskaidrība starp viņām atnākusi pašā briesmīgākajā laikā, kāds vien var būt: bija taču karš, bet tā galvenais uzdevums bija padarīt cilvēkus nelaimīgus. Uz beigām Katerina Stupkina tomēr noprasīja:

—    Kāpēc tad tu, Stjoša, paliki Zavidovā, kāpēc neaizbrauci kā citi uz Saratovu vai vēl kur tālāk? Biji taču jauniņa, būtu apprecējusies …

Stepanida satrūkās un paraudzījās uz veco sievieti galīgi izbrīnījusies:

—    Bet kā tad tā var? Un bērni… kā tad viņi te… bez manis?

Tagad nevis viņa, bet pārējie skatījās uz Stepanidu ar izbailēm un neizpratni: par kādiem bērniem viņa runā… tie taču nav starp dzīvajiem! Ka tikai viņa nav sajukusi prātā… Sievietes apklusa un pierima. Katerina pasauca:

—    Iesim vakariņās, meičas! Ar vērša gaļu jūs pamielošu šovakar. Tiška nez no kurienes izrāvis.

Tiška dzirdēja, ko virēja teica, taču izlikās, ka tas uz viņu neattiecas, — viņš ņēmās skaldīt malku taupības krāsniņai, kas bija ienesta būdā. Rudens bija atnācis pēkšņi ar aukstumu un gandrīz vai nebeidzamām lītavām, uzbāzīgi drēgnām, kā radītām, lai saaukstētos. Kaut kur tieši virs zemajiem un valkanajiem, necaurredzamajiem mākoņiem, kas nemitīgi vēlās no ziemeļrietumiem, reizumis pārslīdēja pāri neredzami bumbvedēji, kuri savas bargās kravas smaguma dēļ aizgūtnēm un saraustīti stenēja, it kā tos kāds dusmīgi un nikni mudinātu uz priekšu. Bet zemāk par mākoņiem — virs tikko uzartās stepes ar sirdi stindzinošu ķērkšanu riņķoja kovārņu bars.

—   Pats nelabais tos trenkā, — Katerina Stupkina norūca, un sievietes nesaprata, pret ko vērsti šie vārdi: pret bumvedējiem vai kovārņu baru.

Sievietes klusēja, katra domādama ko savu.

Naktī Stepanida Lugovaja pirmo reizi gulēja būdā uz dēļu lāvas zem vienas segas ar Feņu un Nastju. Viņa gulēja vidiņā, un siltums, ko sajuta gan ar labo, gan kreiso sānu, izplūzdams caur ādu lija tieši sirdī, un viņa klusi, nedzirdami raudāja un pirmo reizi ilgo desmit gadu laikā jutās gandrīz laimīga.

Traktoristu dzīvē bija brīži, kad viņas skatījās uz savām mašīnām kā uz būtnēm, kas izgudrotas tāpēc, lai mocītu viņas, meitenes, lai izsūktu ne tikai visus fiziskos, bet arī garīgos spēkus. Tā jau tikai dziesmās dzied: «Ak, jūs zirgi, jūs tērauda zirgi…» Kas nu tie par zirgiem, ja pie katra traktora vajadzēja nomocīties veselu dienu, bet reizēm arī cauru diennakti, lai tas atkal iedarbotos, lai iepukstētos, kaut arī tērauda, tomēr galīgi nodzītā sirds. Īsts lāsts sievietēm bija bezgalīgā gultņu pievilkšana. Apbrauc traktoriste divus trīs riņķus pa tīrumu un skaties — jau griež uz apmetnes pusi, brauc uz būdu, sauc uz konsīliju mehāniķi, brigadieri un visus, kas vien tobrīd ir tuvumā, un, lūdzu, jums precīza diagnoze: vaļīgi gultņi, vēl viens riņķis — un tie izkustu, aizlidotu pie visiem velniem, un «tērauda zirgs» izietu no ierindas varbūt viz nedēļu, bet varbūt arī uz visām trim, jo sadabūt jaunus gultņus kara laikā nebija nekāda joka lieta. Kas atliek? Jāskrūvē vaļā karters, jānoguļas sievišķītim atmuguriski zem traktora un piecas, sešas un pat desmit stundas ar uzgriežņa atslēgu jārakņājas pa tā nolādētajām iekšām. No kloķvārpstas, no virzuļiem un citiem metāla daļu savienojumiem, lai viņas slaucīja tos ar lupatām cik slaucīdamas, pilēja un pilēja gan tikai eļļa vai petroleja, gan abas kopā, un pilieni it kā tīšām tā vien raudzīja trāpīt vai nu acī, vai nāsīs, vai mutē, kas izmisīgā sasprindzinājumā pavērusies tādā brīdī, kad stingrāk jāpiegriež uzgriežņi. Rokas turklāt trīcēja, uzgriežņa atslēga ik pēc brīža slīdēja no tām laukā un krita — un atkal nevis zemē, bet noteikti nelaimīgajai traktoristei uz sejas, kā nelāgās atmiņas par sevi tur atstādama zilumus, nobrāzumus un punus. Viena cietās un tikai klusiņām — tā pie sevis lādējās kā vīrietis; otra, kā, piemēram, Maša Solovjova, centās sev palīdzēt tādā pašā veidā, taču lamājās uz velna paraušanu, visiem dzirdot, nemaz nekaunēdamās no brigadiera Tiškas, kas parasti tupēja pie slimās mašīnas un izpalīdzēja dižmoceklei ar saviem padomiem; trešā :>.\ka skaļi raudāt —tā visbiežāk notika ar Nastju Voļnovu —, un par viņu tūdaļ pat apžēlojās kāda no vecākajām biedrenēm, pielika savu roku, izpalīdzēja un noslaucīja asaras; ceturtā ņēmās ar uzgriežņa atslēgu klusēdama — tādām jāpieskaita Feņa un Stepanida —, tikai zem traktora uzšķērstā vēdera bija dzirdama smaga sēkšana, krekšķēšana un reizumis izsaucieni, kad sāpīgi trāpīja vai nu pa roku, pieri, degunu, vai elkoni. Ar pārējo biedreņu palīdzību uzkabinājusi karteru — vienai tas nebija pa spēkam —, sieviete kādu brīdi gulēja tāpat zemē, atslābinājusi augumu, izbaudīdama īso, ar tādām pūlēm nopelnīto atpūtu, ieklausīdamās, ka sirds sāk pukstēt vienmērīgāk, ka pa visām dzīslām izplūst salds gurdenums, ka brīvi atmestās rokas un kājas pamazām sāk just vēsumu, kas nāk kaut kur no dziļām zemes dzīlēm, bet deniņos pulsējošo asiņu dunoņa kļūst aizvien klusāka un rimtāka, bet uz vaigiem, it kā skrējienā apstājušās, sastingst netīru sviedru straumītes. Taču pats grūtākais vēl būtu priekšā, ja to vajadzētu paveikt vienam cilvēkam. Tādā veidā apārstētais traktors ne jau to pašu brīdi, ne jau pēkšņi, ne tūlīt atdzima dzīvei; traktorists varētu būt stiprākais no spēkavīriem — pats Iļja Muromietis vai Dobriņa Ņikitičs — arī tādā gadījumā tūlīt pēc remonta viņšneiedarbinātu veco traktoru ar kloķa palīdzību, — lai to izdarītu, arī viņam vajadzētu paņemt garu cauruli — bet tāda ir atrodama starp riteņtraktora detaļām, — jāiebāž tajā uzvelkamā kloķa gals, un tad sešām, bet reizēm arī astoņām rokām, saspringtām līdz pēdējai iespējai, jāsāk lēnām griezt kloķvārpstu, kas gandrīz nekustīgi sažņaugta starp cieši piegrieztajiem gultņiem. Tikai nedomājiet, ka šī varonīgā piepūle noteikti vainagosies ar panākumiem: traktors, ja tam aizdedze kārtībā un nav «sagājusi grīstē», kā traktoristi mēdz teikt, var arī iedarboties, sākumā kārtības labad vairākas reizes pēc kārtas nošķaudoties, bet var arī neiedarboties, izspēlēdams joku, nereti nāvīgu joku, ne jau pret sevi, protams, bet pret tiem, kas mēģinājuši tam atdot dzīvību: pie agras aizdedzes kloķvārpsta var tā iebelzt, ka cilvēki lido kūleņu kūleņiem prom no uzvelkamā kloķa, un dievs pasarg, ja ķer pa deniņiem kādam, kas neuzmanīgi pieliecies… Vēlu rudenī vai ziemā, aukstā laikā, mašīnu iedarbina ar otra traktora palīdzību — pats drošākais veids un turklāt nemaz nav bīstams, taču, starp citu, arī šai gadījumā nevar galvot par sekām, ko grūti paredzēt, jo šādā rīcībā izpaužas rupja varmācība, kas vienmēr nāk par sliktu — un ne tikai cilvēkiem vien.

Tonakt Feņa gulēja cauru miegu, vairākas reizes lēca augšā, piezagās pie krākuļojošā Tiškas, ņēma laukā no viņa kabatas pulksteni, skatījās tajā un atkal apgūlās, pēc tam atkal zagās pie Tiškas un tomēr aizgulējās. Viņa gribēja piecelties tā agrāk un līdz pusdienlaikam tikt galā ar gultņiem, lai pēc tam izlaistu kaut vai dažus riņķus tīrumā, taču aizgulējās; kārtējo reizi paskatījusies pulkstenī, viņa nolēma nosnausties vēl kādu stundiņu un uz rīta pusi aizmiga cieši jo cieši, bet, kad atjēdzās, sev blakus neredzēja ne Nastju, ne Stepanidu. Aši apģērbusies, viņa izskrēja no būdas un priecīgi pasmaidīja: viņas mašīnas melnais kartera vāks gulēja maliņā, bet no traktora apakšas rēgojās vīriešu zābakos ieautās Stepanidas Lugovajas kājas; otrā pusē atradās Nastja, viņu pašu nevarēja redzēt, toties bija labi dzirdama skanīgā un kā allaž mazliet izbiedētā balss:

—     Krustmāt Stjoša, kāda tev atslēga vajadzīga? Vai šī? A, cita? Es tūlīt atnesīšu. Dieviņ tētiņ, ka tikai Feņa nepamostos! Viņa taču galīgi nomocījusies, vai kāds joks — septiņpadsmit verstis turpu, septiņpadsmit atpakaļ — un vēl naktī un ar bērnu! Bet vai tu zini, kāpēc viņa bija pie tevis aizgājusi?

—    Nezinu, Nastja. Viņa tā arī nepateica. Mazliet pasēdēja un aizskrēja.

—    Bet es zinu.

—    Nu?

—     Feņa grib tevi uzaicināt uz mūsu komjauniešu vakarēšanu.

—    Atraduši komjaunieti.

—     Tur jau nebūsim tikai mēs vien … Vajadzēs vērpt vilnas dziju un adīt zeķes. Sarkanarmiešiem. Vai dzirdi?

—    Dzirdu. Un kad tas būs?

—    Tiklīdz tiksim galā ar rudens aršanu.

Feņa klusi stāvēja Nastjai aiz muguras un, elpu aizturējusi klausījās viņas sarunā ar Stepanidu. Bet, kad izdzirda galveno, tas ir, ka Lugovaja ir ar mieru atnākt uz vakarēšanu, ka piekrita nevis šā tā, bet ar prieku, Feņa gandrīz krišus nokrita zemē un līda zem traktora, runādama tādā kā sarūgtinātā balsī:

—     Nu kāpēc jūs tā? Vai tad es pati netiktu galā, vai? Ejiet pie savām mašīnām. Nastja, bet nu marš! Kur tas Tiška skatās? Skrien, skrien pie sava «universāla», jāecē taču! Un arī tu, Stjoša!

—    Patlaban tur mana pāriniece strādā. Bet es tev mazliet palīdzēšu. — Stepanida apklusa. Pieklusa arī Feņa un Nastja.

—    Nu, es skriešu, — Nastja sarosījās.

—    Skrien vien, skrien, — no traktora apakšanas noteica Feņa un ņēmās palīdzēt Stepanidai.

Nastja pagāja mazliet uz priekšu, apstājās un tad ilgi skatījās uz savām vecākajām darba biedrenēm, kas negaidot bija kļuvušas viņai tik tuvas un dārgas. Nelaipnais rudens vējš plivināja no ausaines izlīdušos mīkstos, gaišos rnatus, līda zem vatētās jakas, raustīja audekla brunčus. Ja ne ar prātu, tad ar sirdi Nastja saprata: ar viņas draudzenēm un ar viņu pašu pēkšņi bija noticis kaut kas bezgala svarīgs un nozīmīgs, kaut kas tāds, kā vārdā varbūt arī jādzīvo, kā vārdā cilvēki piedzimst šajā pasaulē, —* tas, kam viņa, Nastja, nav spējīga atrast precīzu nosaukumu, bet nojausma par to, kaut arī pagaidām vēl miglaina un neskaidra, kopš šī brīža piepildīja arī viņas mazo un trauslo dzīvi ar kādu jaunu un nozīmīgāku saturu. Lai vai kā, taču Nastja tagad ar tādu īpašu spēku un asumu ieraudzīja un saprata, ka viņa nav viena šajā milzīgajā, nesprotamajā un nemierīgajā pasaulē, ka viņa ir tikai niecīga daļiņa no kaut kā neaptverama un nevaldāmi mērķtiecīga un ka izjust sevi par tādu daļiņu, kā izrādās, ir ārkārtīgi svarīgi un iepriecinoši. Nastja centās iztēloties, ka ir vientuļa šajā izmirkušajā, saltajā stepes pasaulē zem bezgalīgām un niknām rudens lietus šaltīm, zem šiem zemajiem, nez uz kurieni ārprātīgi skrejošajiem, bargajiem un īgnajiem padebešiem, skanot kovārņu ķērcieniem, jo arī putni lidoja kaut kur prom no šejienes, — viņa centās to iztēloties, un viņu pārņēma šausmas, viņa ieraudzīja sevi saplacinātu gluži kā to susliku, kas vakar bija paskrējis zem viņas traktora riteņiem. Tā viņa prātoja un briesmīgi brīnījās par to, kas viņai tagad šķita pavisam nedabiski, — vēl pavisam nesen taču ļaudis Zavidovā bija dzīvojuši un strādājuši atsevišķi. «Nu gan jocīgie!» Nastjai netīšām paspruka, un viņa iesmējās. Meitene atkal paskatījās atpakaļ uz būdu, uz cilvēkiem tās tuvumā, uz Feņas sarkano lakatu zemē pie traktora, uz brigadieri Tišku, kas tupēja savā pierastajā pozā — uz pirkstgaliem — un kaut ko norādīja sievietēm, kuras ņēmās ap traktoru, paskatījās uz dūmu grīstīti, kas cēlās no katla aiz būdas (vecā Katerina kaut ko bija sagudrojusi viņām brokastīm), ar daudz spožākām acīm apmīļoja arī karodziņu, ko nesen bija atvedis tēvocis Koļa un pats uzvilcis virs būdas, — paskatījās uz to visu un uzreiz sajuta, ka visapkārt viss vienā mirklī bija kļuvis gaišāks, un aukstais, griezīgais vējš vairs nelikās tik auksts un zeme tik staigna, jo netraucēja Nasljai ātri un viegli skriet uz savu traktoru, kas vīdēja tālumā, bet, pieskrējusi un pieķērusies pie uzvelkamā kloķa, viņa pat nejuta tā stingro un nikno pretestību. Arī traktors, it kā būtu sajutis to pašu, ko juta meitenes sirds, pretēji paradumam ātri iedarbojās un sāka vilkt daudzās sastiprinātās ecēšas viegli un droši, bez spiedzīgās, žēlabainās stenēšanas. Nastja ieklausījās vienmērīgajā motora rūkoņā, un rūkoņa to pašu brīdi pārvērtās par pazīstamas un mīļas dziesmiņas melodiju, bet, kad šī melodi ja apnika, Nastja sasprindzināja dzirdi, un jau tieši sirdī lija cita dziesma, un tā dziesmas nomainīja cita citu, pakļaudamās viņas vēlmēm. Un viss viņai tajā dienā veicās …

Feņa un Stepanida izlīda no traktora apakšas tikai ap dienas vidu, palīdzēja viena otrai piecelties kājās un, turēdamās rokās, tik tikko ievilkās būdā.

—    Krusti vairs nekam neder, —Stepanida pasūrojās,

—    Nerunā! Man tāpat.

—    Nu tev gan, Feņa, būtu grēks par to runāt. Jauniņa vēl esi.

—    Jauniņa, bet sāp.

—    Atlaidīsimies mazliet.

—    Nu nē, labāk iesim pamēģināsim iedarbināt.

—    Tikai mazdrusciņ atpūtīsimies. Rokas kā salauztas. Noklausa. — Taču Stepanida nenogulēja ne divas minūtes. Pirmā piecēlās. — Tu pagaidi. Es aiziešu un atbraukšu savējo, tad arī ķersimies pie tavējā, — un nopūtusies, norūkusi parasto teicienu, ka vecumdienas nav vieglas dienas, izgāja ārā. Vispirms — Feņa to dzirdēja — viņa par kaut ko aprunājās ar Katerinu, tad ar brigadieri, tad vēl ar kādu (drīz vien Feņa ar izbrīnu izdzirda Arhipa Kolimagas balsi) un tikai tad aizgāja pie sava traktora.

Taču atbraukt to pie būdas nesteidzās, droši vien tīšām, lai ļautu viņai, Feņai, atpūsties.

Arhips Arhipičs iekāpa vagoniņā, paskatījās uz vienu un otru pusi un, pārliecinājies, ka te neviena cita nav. kā tikai Feņa, piemetās uz lāvas malas pie viņas kājām, Feņa aši uzslējās sēdus un pievilka ceļgalus pie zoda.

—    Ko jūs tā, Arhip Arhipič!

—           Guli vien, guli! Vai re, pielēca augšā! Kas tad ir, vai pie jums nedrīkst ciemos atnākt? Kādas desmit prīkšķes jums atnesu. Katerina laksiņu zupu ar pīļu gaļu uzvārīs. Gribas taču droši vien pīles gaļu nobaudīt? — Mežsarga resnās lūpas tik plati smaidīja, ka viņa lielās, modrās, visu dzirdošās ausis pat mazliet pavilkās uz augšu.

—    Vai nu ne! Protams, gribas.

—          Nu re. Bet, kamēr virēja tur ņemas, es arī mazliet nosnaudīšos. Pavirzies mazliet tālāk, meit…

—           Kas vēl nebūs? Tūlīt ejiet no šejienes prom, citādi sākšu kliegt.

—    Cik tu esi nikna, patiesi. Tēvā atsitusies.

—    Manu tēvu labāk neaiztiec. Viņš karo, bet tu …

—    Ko es? — Kolimaga aši noprasīja.

—           Bet tu ar mums, sievām, karo, — atbilde atskanēja ātri un nesaudzīgi.

Tumšs niknuma vilnis iesitās mežsarga vaigos, padarīdams jau tā sarkano seju vēl sarkanāku. Tomēr viņš savaldījās un sacīja uzsvērti laipni:

—          Veltīgi tu tā … to visu, Feņa. Vai tad es kāds zvērs vai bandīts, lai nabaga sievišķiem pāri darītu? Vai abas ar māti malciņu esat sagādājušas?

—    Kur lai mēs to būtu ņēmušas?

—           Ko tad tu, mīļā, domā? Ziema atnāks, ka ne manīt nemanīsi.

—           Bet kur lai to malku ņem? — Feņa pieglaimīgi noprasīja. Viņa lieliski saprata, uz kuru pusi velk šis vecais viltnieks.

—    Malka, zināma lieta, mežā aug.

—           Taču jūs, Arhip Arhipič, tās dēļ galvu norausiet vai arīdzan taisni pie prokurora aizvilksiet, bet viņam jau sen uz mani zobs, jau par Maņas noslīcināto traktoru.

Arhips Arhipičs pasmīnēja.

—           Tas kā nu kuram. Vienam galvu nost, otru uz miliciju. Bet, ja kāds palūdz pa labam un vēl kolhozā strādā kā trieciennieks, tam … Tad nu tā, Feņa. Palūdz svētdien Nikolajam Jermiličam zirgu vai vērsi, kaut vai to pašu Bezasti. Parādīšu divas grēdiņas pie Gulbju ezera, no pērnās ciršanas palikušas. Citādi vēl visi nosalsiet, kājas vien notirināsiet.

—           Paldies, Arhip Arhipič. Palūgšu Bezasti. Kazi, tēvocis Koja neatteiks.

—           Nu, ja arī atteiks, ar manu ērzeli atvedīsi. Un arī es pats varu palīdzēt.

—    Paldies, — vēl klusāk Feņa noteica.

—           Nav par ko, — Kolimaga pieklājīgi atbildēja. — Ko tad tu piecēlies kājās?

—■ Man jāiet uz traktoru.

—           Nu, nu, — Kolimaga nopūtās un negribīgi atrāva savu dibenu no lāvas. Viņš ieraudzīja būdā ienākušo Mariju Solovjovu.

Viņa vispirms piemiedza ar aci Feņai, tad mežsargam un ar neviltotu skaudību balsī nepalaida garām izdevību nepateikusi savus secinājumus:

—    Veicas gan ļaudīm!

Feņa, neielaizdamās nekādos paskaidrojumos, pagrūda viņu sāņus, atbrīvoja sev ceju un ātri izgāja no būdas. Viņai pakaļ iznāca arī Kolimaga.

Naktī palikusi divatā ar Feņu (Stepanida, Maša un citas traktoristes strādāja nakts maiņā), Nastja atzinās:

—           Feņa, nez kālab tik labi un saldi ap sirdi! No kā tas varētu būt, Feņa, ko? — Brīdi klusējusi viņa piemetināja: — Bet Stepanida Lukjanovna ir zelta cilvēks. Vai tiesa, Feņa?

—    Tiesa, Nastja. Ikvienā no mums ir šis zelts.

—    Arī Masā?

Feņa mazliet padomāja.

—          Varbūt arī viņā. Labo cilvēkā vieglāk nomākt nekā slikto. Sliktais visiem durtin duras acīs. Bet labais ir jāierauga, jāsaskata un vēl nemitīgi par to jārūpējas, lai nenovīst, neiznīkst, nepazūd cilvēkā. Jāizravē, jāattīra nezāles. Un kā gan citādi. Ņemsim kaut vai mušmiri. Tā vienmēr redzama …

—          Patiešām: tāda liela, grezna, ar baltiem lāsumiņiem uz sarkanās cepures. Skaistin skaista, nu gluži kā puķe!

—     Skaista, tomēr ēst nedrīkst. Var saindēties. Bet īstā sēne vēl jāmeklē, tā cilvēkam acīs nelien. Kāpēc jādižojas, ja tāpat ir laba? Kaut kas līdzīgs ir arī ar cilvēkiem. Atceries Jepifanu — vīrišķis no skata bez kādas vainas, tāds jautrs, pat daudzas neprecējušās meitenes uz viņu slepus acis meta: mums tak patīk trakuļi, tas visiem zināms. Bet, kad pienāca grūts brīdis, izrādījās, ka mūsu Piška ir nelietis un pats pēdējais zaķapastala. Saprati?

—    Sapratu, — Nastja noteica tikko dzirdami, un viņas pierīte savilkās, domājot kādu smagu domu.

—     Tu mums esi gudriniece, Nastja, —■ Feņa tikpat klusi sacīja, apsegdama meiteni siltāk. — Kad saskatām labo, lai arī ne sevī pašā, bet citā cilvēkā, tie tik un tā ir svētki arī paša sirdij. Tāpēc droši vien tev tagad ir tik labi. Nu gana runāts, gulēsim. Rokas un kājas tā smeldzē, smeldzē, smeldzē, ka nav vairs paciešams, taisni vai jāraud.

—    Bet patiešām — kāpēc tu nekad neparaudi kopā ar mums, Feņa? — Nastja pēkšņi iejautājās.

—     Kā tu zini, vai es raudu vai neraudu? Varbūt es kaucu vairāk par visiem, tikai neviens neredz. Kāpēc man citiem jārāda savas bēdas, ja viņiem pašiem to pārpārēm? … Piespiedies man ciešāk klāti Nu tā. Silti? Redzi nu. Guli!

18

Uz vakarēšanu sapulcējās pie Solovjovas. Mašas māja stāvēja tukša. Ne mātes, ne tēva viņai nebija — tie nomira trīsdesmit trešajā, arī vīratēva un vīramātes nebija, bet tikt pie pašas bērniem viņa nepaguva: pārāk ātri un ne ar ko nerēķinoties karš aizrāva prom viņas izredzēto, ar kuru gan viņa bija apprecējusies bez mīlestības, tāpat vien, lai tikai nevajadzētu palikt vienai un lai viņu neizdaudzinātu par vecmeitu, — vismaz tā Maša pati uzstājīgi centās pārliecināt draudzenes un it īpaši, protams, visus savus gadījuma ciemiņus. Mašas būdai par labu nāca arī tas, ka tā atradās gandrīz pašā ciema vidū un sievietēm nevajadzēja nekur tālu iet, tāpat tas, ka saimniece mīļu prātu uzņēma šo priekšlikumu. Bija vēl arī cits iemesls, varbūt pats galvenais tādā laikā, kad tik agri bija iestājies nikns sals, — Solovjovai netrūka malkas: Arhips

Kolimaga bija pūlējies cik spēdams un dažās naktīs, kamēr Maša uz traktora strādāja tīrumā, pieveda pilnu pagalmu ar sausiem žagariem un vēl krietnu gabalu pagalma priekšā; lielāko tiesu tie bija ozola zari, par dižiem priekiem zvirbuļiem, jo viņiem nu bija vieta, kur noturēt savas trokšņainās sapulces.

—     Tā sakurināšu plīti un krāsni, ka varēsiet kaut vai turpat istabā pērties, meitenes! — Maša lielījās, apstaigādama draudzenes un aicinādama uz vakarēšanu.

—    Tikai ēdamo neprasiet! Manā mājā — tukšs kā izslaucīts, ne maizes garoziņu nevaru nekur atrast, kaķēns — ir tas aiz bada aizmucis prom. Un arī pielūdzēji tagad tādi — cits par citu skopāks! Auneli, vai, kāds būtu atmetis …— Un Maša sarūgtināta nopūtās.

Tikušas galā ar mājas soli, apkopušas savus un kolhoza lopus, sievietes cita ar vērpjamo ratiņu, cita ar lielu kamolu vilnas dzijas, cita ar kārstuvi, cita jau ar aizsāktu adīkli, cita ar vērpšanai sagatavotu vilnu līdz ar tumsas iestāšanos devās uz Solovjovas māju. Maša sagaidīja katru pie vārtiņiem, ieveda istabā un norādīja uz laikus sagatavoto vietu. Pirmās saradās meitenes, drīz pēc viņām — jaunās karavīru sievas (to bija vairāk), tad atnāca vecākas sievas, kuru vīri arī bija karā, atklunkuroja pat sirmas vecenītes, taču saimniece tās drīz vien aizraidīja mājās, tādā kārtā tikdama vaļā no pārmērīgi garajām un nekad nenogurstošajām mēlēm.

—    Nu, kā rādās, visas sapulcējušās! — Ar savām spriganajām un visu redzošajām acīm noskatījusi solus un ķebļus, uz kuriem pilnā gatavībā sēdēja sievietes un meičas, Maša rūgti pasmīnēja un nopūtās: — Būtu kāda no jums kaut vai bikses uzvilkusi, tak jau pēc vīrišķa gaisā novēdītu, bet tā… Kas tā par vakarēšanu bez puišiem un vīriem!

Solovjova tomēr bija pārsteigusies ar saviem bēdīgajiem secinājumiem. Drīz vien ieradās arī kavalieri. Tiesa gan, miera laikā droši vien meičas tādus ne slieksnim pāri nebūtu laidušas, taču karš paliek karš, un pēc tā bargajām, nežēlīgi samazinātajām normām arī šie bija gana labi. Kad jau sāka griezties un dūkt vērpjamie ratiņi un iedziedājās tītavas, kad veiklajās sieviešu rokās sakustējās vārpstiņas un pirkstos sāka zibēt adāmadatas un kad no tā visa pa griestiem, ko apgaismoja divas lampas, sāka lēkāt un kustēties garas ēnas, durvis plaši atvērās, un auksta gaisa mākonī iezīmējās tēvoča Kojas garais augums. Viņam no labās un kreisās paduses kā cālēni no klukstes spārnu apakšas iznira Pavļiks Ugrjumovs un Miška Tverskovs, bet šiem trim pakaj karsti sakurinātajā istabā sagruva bars citu puišeļu, kā arī vīriešu un veču, apdvešot no siltuma apgurušās sievietes ar puskažoku, vateņu un svārku spirgto aukstumu. Pa kuru laiku gan tēvocis Koļa bija paguvis sagrabināt tik lielu skaitu un tik dažāda kalibra ļautiņu, un ko tikai viņš nebija atvilcis sev līdzi pie Mašas uz vakarēšanul Tas, ka šurp atnāca Pavļiks, Miška Tverskovs un vēl kādi viņu gadagājuma zēni, nevienā izbrīnu neradīja: divpadsmit, četrpadsmit gadu veci, viņi droši varēja iztēloties sevi par līgavaiņiem, jo karš bija parūpējies, lai viņi agrāk nobriestu. Taču kopā ar zēniem istabā iespraucās arī vecais sakņu dārzu brigadieris un makšķernieks Aprīlis, pastnieks Maksims Pakļoņikovs, gans Tihans Zotičs un vēl kāds pusducis tādu pašu vīrišķu. Tagad tie, pavilkdami cits citu uz zoba, pairgādamies arī par sevi, bez steigas ierasti notupās gar krāsni, drīz vien pārnesdami tās svaigo balsinājumu uz savām drānām, vilka laukā no kabatām tabakas makus, noplēsa no avīzes lapas pa strēmelei un tina smēķus.

—   Kazi, nemaz nepriecājaties? — tēvocis Koļa drošības labad apvaicājās un, nenogaidījis atbildi (jo nejuta pēc tās nekādu vajadzību), turpināja, uzvaroši aplūkodams savu karaspēku, kas nu jau kūpināja kā atpūtā apmeties. — Sitamie puisieši tagadējos laikos nav ar zeltu atsverami. Par zeperiem pat runāt nav vērts — tie jau pašā laikā. Taču arī no šamiem… nopūtiet tik no mums, večukiem, putekļus, kārtīgi izpuriniet un apmīļojiet, tad tik jūs redzēsiet, par kādiem ērgļiem mēs pārvērtīsimies!

Maša nenocietās:

—  Pakratīt un papurināt jau mēs jūs varam, tikai vai jūs pavisam nesabirzīsiet?

—   Bet tu, Maša, pamēģini, un ja nu tomēr pati galvenā mūsu bagātība paliek? — Aprīlis piedāvāja, visiem skaļi smejoties.

Karavīru sievas smējās, asaras birdinādamas, vēderus turēdamas, bet Katerina Stupkina lūdzās:

—   Ta beidziet taču, galīgi nav spēka! Jūsu dēļ vēl te grēkā kritīsim!

Nastja Voļnova nosarkusi pasteidzās iedarbināt savu ratiņu pilnā sparā un veikliem pirkstiem sāka raustīt un plucināt vilnu no kodaļas.

—    Vai jūs esat atnākuši mums palīdzēt' vai traucēt? — Feņa stingri noprasīja, bet viņas acis biļa miklas no smiekliem un laimīgas, un, ja arī viņa no kaut kā tobrīd baidījās, tad tikai no tā, ka šie jautrie večuki un bērni var piecelties un pamest viņas šeit vienas.

Par laimi, priekšsēdētājs bija pietiekami ilgi dzīvojis pasaulē, lai saprastu viņas bargā toņa īsto vērtību. Tomēr viņš nolēma mazliet pabiedēt.

—     Kas mums! Mēs varam arī iet prom, ja traucējam. Nu, kas ir, vīri, varbūtās iesim? Kāpēc lai atraujam čaklās darbarūķes no svarīga darba? — Un viņš izaicinoši piecēlās kājās, ar pirkstu apdzēsa neizsmēķēto kazaskāju un paslēpa to puskažoka kabatā.

—    Ko jūs darāt! — Saimniece izbijās. — Mēs tak bez jums te no skumjām nomirsim! Palieciet, drīz sāksim dziedāt dziesmas!

—   Nu, bet ko teiks Feņa? — tēvocis Koļa noprasīja un paraudzījās uz Feņu varen viltīgām, zem sirmajām uzacīm paslēptām acīm. — Ko viņa teiks?

—    Palieciet, ko tur! Tikai nekūpiniet tik daudz!

—            Vīrišķis bez dūma nevar, — Aprīlis paskaidroja.

—    Dūmi iztīra smadzenes un izdzenā visādas muļķības no galvas. Un mums, večiem, jūsu priekšā tikai dūmos vien jāsēž: nevarēsiet saskatīt katru grumbu un kārpu uz mūsu ģīmjiem, tak jau jaunāki liksimies.

—     Kārpu uz tava deguna, Artjom Platonovič, nekādi dūmi neaizsegs, viņa tev kā Lielais kurgāns Pravikova tīrumā, — Maša sacīja.

Aprīlis piekrita, vēl piebilzdams:

—    Jā, mana kārpa par novērošanas augstieni ģeldētu. No tās visu kā uz delnas varētu redzēt.

Vēlāk atnāca no iesaukšanas atbrīvotie — Arhips Kolimaga un kombainieris Stepans Timofejevs. Sievietes klusībā nobrīnījās, ka līdz pat šim laikam starp vīriešiem vēl nebija Tiškas, kuram, pēc visa spriežot, pirmajam vajadzēja būt klāt. Beigu beigās arī viņa brīdinošā iekāsēšanās atskanēja priekšnamā un brigadieris kādu brīdi grabinājās gar durvīm, meklēdams rokturi. Kāda no jaunajām karavīru sievām nepalaida garām izdevību un piezīmēja, turklāt tā, lai visi dzirdētus

—    Ko grabinās, ko gramstās gar durvīm, itin kā būtu pirmā reize…

Masas dusmīgais skatiens kā šautra aizlidoja uz runātājas pusi. Sī vienā acumirklī lēnprātīgi saknieba lūpas, un adāmadatas viņas pirkstos sāka ņirbēt ašāk.

Tiška beidzot bija atradis rokturi un ienāca istabā, taču ne jau viens, bet savas Antoņinas pavadībā, jo viņa šoreiz nebija gribējusi palaist vīru vienu pašu. Antoņina bija paņēmusi līdzi pusadītu vilnas zeķi, bet Tiška— lielu, ar pašaudzētu tabaku cieši piebāztu tabakas maku, kas to pašu brīdi sāka ceļot no rokas rokā, aši «krizdamies svarā», par lieliem sirdēstiem pašam saimniekam, kurš visiem spēkiem centās slēpt šo sarūgtinājumu. Starp citu, Tiška acīmredzot jau laikus bija paredzējis, kāds liktenis sagaida tabakas krājumus, jo viņa resnā apakšlūpa tikai ar pūlēm noturēja milzīgu kazaskāju, ar to vajadzēja pietikt krietnai stundai, pat negausīgi pīpējot.

Kamēr Tiška un viņa Antoņina apsēdās, apmainīdamies ar vīriem un sievām maznozīmīgiem, bet tādos gadījumos neizbēgamiem vārdiem, tēvocis Koļa no sava kaktiņa uzmanīgi lūkojās savu palīdžu sejās. Mūžīgajās rūpēs, skriešanā un steigā, ar ko pārpilna bija katra diena no tumsas līdz tumsai, viņam negadījās brīva brīža, lai ieskatītos katrā, lai pamanītu pārmaiņas viņu sejās, bet tagad, kad sievietes sapulcējušās kopā un sēž tēvocim Kojām tik tuvu, viņš to varēja izdarīt. Pievērsis savas veca vīra acis te vienai, te otrai, viņš juta, ka sirdi kāds it kā spiestu spīlēs: kā viņas visas bija novājējušas un novecojušas! Un par ko, par kādiem grēkiem viņas piemeklējis tāds sods?! Visilgāk viņš pazagšus vēroja Stepanidu Lugovaju, — arī viņa bija novecojusi, kļuvusi neglītāka tāpat kā visas, taču šīs sievietes acīs vairs nebija agrākās mēmās un stingās atsvešinātības, un pēdējās dienās Stepanida ar savu rīcību aizvien vairāk un vairāk pārsteidza viņu, vecu vīru. Tā nu bija gadījies, ka viena sivēnmāte atnesās tādā laikā, kad fermā nebija barības, kad no caurā jumta garajā šķūnī lija iekšā lietus straumes un dzīvnieki līdz ausīm stiga mēslos un dubļos. Desmit dreboši, priekšlaikus dzimuši sivēni ar šņukurīšiem bakstīja mātes melno vēderu, veltīgi meklēdami pupus, grūzdami cits citu nost, spiegdami un kozdamies. Stepanida, kas palīdzēja Tihanam Zotičam ar vēršiem vest mēslus, nejauši izdzirda divu cūkkopju sarunu:

—    Ko lai mēs tagad ar tiem darām? Ir gan sodībai

—    Vai tad tu nezini, kas jādara? Ieraksim mēslos, un cauri. Kāpēc tiem jāmokās?

—! Bet ja uzzinās?

—    Kas uzzinās? Neviens cits tos nav redzējis, tikai mēs abas.

—    Tad varbūt naktī?

—    Zināms, ne jau tagad.

Nogaidījusi, kamēr cūkkopes aiziet pusdienot, Stepanida ielīda aizgaldā, salika sivēnus maisā un aiznesa uz mājām. Sasildīja lielu čuguna katlu ar ūdeni, nomazgāja sivēnus un sāka tos dzirdīt ar strebekli, kam bija pieliets klāt piens (labi, ka viņas govs vēl deva cik necik piena). Vakarā aizgājusi uz valdi pēc norīkojuma — traktoristes jau bija nodarbinātas dažādos darbos —, pastāstīja par notikušo priekšsēdētājam. Tēvocis Koļa necēla brēku, tikai pieteica sievai ik dienas atstāt kādu mazumiņu piena sivēniem, kuriem Stepanida bija devusi patvērumu savā mājā. Pagaidām vēl nevienam no klātesošajiem šajā vakarēšanā nebija ne jausmas par notikušo, neviens to nezināja. Cūkkopes arī klusēja, kaut gan noslēpumainā sivēnu pazušana ne pa jokam bija tās uztraukusi: ja nu pēkšņi atklājas, ka tos izzaguši kolhoznieki un izvazājuši pa mājām? Tad cūkkopēm būs jāatbild: kā tas varēja notikt, kāpēc nav pieskatījušas? Un viņas pieklusa: vai tad lai pašas skrien savai nelaimei pretī?

Pusnaktī pavisam negaidīti (tikai ne jau Feņai, protams) pie Solovjovas pagalma ar diviem rajona komitejas zirgiem piebrauca Fjodors Fjodorovičs Znobins, — automobilis ar visu šoferi nesen bija aizsūtīts uz fronti. Istabā visi uzreiz apklusa, tikai saimniece sāka rosīties, meklēdama vietu pēkšņajiem un svarīgajiem ciemiņiem: sekretāram līdzi bija atbraukusi zavidoviešiem sveša kalsna un gara sieviete. Izņēmis viņai no rokām nelielu maisiņu, Znobins izbēra uz galda kliņģerus un vairākus lielus rafinētā cukura gabalus. Karavīru sievas vienā balsī noelsās vien, ieraudzījušas tādu nedzirdētu, taisni vai neiedomājamu bagātību, bet Fjodors Fjodorovičs paskaidroja:

—    Cukuriņu armijas ļaudis piemeta klāt, bet barankas vajadzēja nočiept tieši maizes ceptuvē. Pats es nebūtu uzdrošinājies uz tādu noziedzīgu rīcību, bet, lūk, padomju vara deva savu svētību. — Un viņš norādīja uz smaidošo sievieti. — Esiet pazīstami — Nataļja Petrovna Fetisova, rajona izpildkomitejas jaunā priekšsēdētāja! Nesen ievēlēta uz fronti aizgājušā Semjona Otstavnoja vietā. — Fjodors Fjodorovičs palūdza: — Jūs, saimniecīt, uzlieciet patvāri, bet es ievedīšu zirgus pagalmā.

Tomēr Pavļiks Ugrjumovs un Miška Tverskovs viņam aizsteidzās priekšā.

—    Mēs paši, tēvoci Fedja! Jūs apsildieties! — Pavļiks nosauca un izskrēja no istabas.

Miška, uzvilcis uz pieres cepuri, sekoja viņam. «Padomju vara» un Maša sāka rosīties ap patvāri, bet Fjodors Fjodorovičs piesēda pie večukiem. Tie jau bija nopratuši, ka ne jau cukuru un kliņģerus vien sekretārs atvedis uz Zavidovu, ka viņam ir vēl kaut kas, varbūt daudz svarīgāks, tikai nez kāpēc viņš vēl to neatklāj, vēl kaut ko gaida, lai gan pēc viņa balss, neparasti skanīgas un sulīgas, pēc satraukti spīdošajām, jautrajām acīm, pēc nepacietīgajām roku kustībām — tām viņš nekur nevarēja atrast vietu —, bet, galvenais, pēc lūpu kaktiņiem, kuros slēpās nebūt ne parasts smaids, — pēc tā visa vecie vīri redzēja, cik grūti Znobinam bija paturēt pie sevis kādu ārkārtēju jaunumu. Viņi to saprata, taču nesteidzināja ciemiņu, apjauzdami, ka tā, redzams, vajag, jo visam, kā zināms, savs laiks. Vienīgi Aprīlis nenocietās un noprasīja:

—    Kā tur iet? Mūsējie turas?

—    Turas. Vēlāk pastāstīšu. Pacietieties mazliet, Artjom Platonovič! Vai es pareizi jūs uzrunāju?

—    Tak jau pareizi. Mani ciemā par Aprīli godā. Pie iesaukas esmu vairāk pieradis.

—    Gadās arī tā. — Znobins bija vienis prātis, un, redzēdams, ka gan Aprīlis, gan Tiška, gan Arhips Kolimaga un visi citi stūrēja uz galdu, kur jau sīca un sprauslāja kūpošais patvāris, apturēja viņus: — Uz kurieni tad jūs taisāties, vīri? Ē, nē, nē! Sākumā tēju dzers sievietes — viņas to nopelnījušas. Bet pie mums, kā paši zināt, katram pēc viņa darba. Mēs ar jums otrajā rindā. Tā, lūk, dārgie biedri!

—    Kāpēc tad piemiņas mielastos vīriešus pirmos sēdina pie galda? — Tiška sacīja, negribīgi iedams prom no galda un dodamies uz savu iepriekšējo vietu.

—    Piemiņas mielastos tā, bet pie mums vakarēšana. Tad nu, biedres sievietes, pie galda, pie galda! Rīkojiet, saimnieci

—    Ta sēdieties vien kopā ar mums! — Feņa pažēloja vīriešus.

—    Nē, nē, — tagad noteikti protestēja tēvocis Koja, it kā tā būtu bijusi viņa ideja, —> mēs pagaidīsim, nekas ar mums nenotiks.

Galu galā tēju dabūja padzert visi, pat no pagalma atnākušie Pavļiks un Miška, tiesa, viņi dzēra tēju bez cukura, savu daļu paslēpdami kabatā, lai paglabātu jaunākajiem brālīšiem un māsiņām. Kādu brīdi istabā varēja dzirdēt vienīgi vērpjamo ratiņu dūkšanu un smēķējošo vīru nesteidzīgās sarunas pie krāsns. Pēc tam Fjodors Fjodorovičs paskatījās pulkstenī un iesaucās: — Ohol — un sekretāra izskats pauda, ka viņam jāsteidzas.

—    Cik atceros, kāds solīja mani ar dziesmām iepriecināt? Varbūt esmu ko sajaucis, vai? Kā tu domā, Feņa?

Feņa pasmaidīja.

—   Lai notiekl Nodziedāsim, ja jau esam solījušas.

Kā jau parasts, ilgi nevarēja uzsākt, jo nebija sācēja, sievietes sākumā atvairījās, atsaukdamās gan uz to, ka neesot dzirdes, gan minēdamas dažādus citus iemeslus. Redzēdama, ka dziesmas uzsākšana ievelkas un vilcināšanās var sasniegt tādu psiholoģisku pakāpi, kad nekāda dziedāšana vispār vairs nav iespējama, Maša Solovjova skaļi nopūtās, izsliedama jau tā slaiko augumu, un uztraukti ierunājās:

—    Nu kāpēc mēs klusējam, ko? Vai ta nekad neesam dziedājušas? Feņa, ko tad tu tā?… Nu, labs ir, sākšu es. Bet kādu? Varbūt šo?… — Un viņa sāka dziedāt, taču no uztraukuma balss sākumā neklausīja un aprāvās. Maša nokāsējās, ar lēnu un aicinošu skatienu noskatīja visas savas biedrenes un sāka klusi dziedāt, tagad jau vijīgi un līdzeni:

Ieviņa mana, kuplā, zaļā ieviņa,

Kalabad, ieviņa, nezaļo vairs?

Taču Feņa nez kāpēc pēkšņi kļuva nemierīga, sāka māt draudzenei ar rokām un skaļā balsī pieprasīja:

—    Maša, šo nevajag! Sāc labāk citu!

Maša pārtrauca dziedāšanu un paskatījās ar izbrīnu uz draudzeni. Viņa padevīgi noprasīja:

—   Bet kādu tad? Nu, sāc pati! Mēs palīdzēsim.

Atteikties vairs nebija iespējams. Feņa ari nokāsējās, arī paraudzījās uz pieklusušajām sievietēm ar tādām siltām, laipnām acīm un, vispirms nobālējusi, tad nosarkusi, uzsāka savu iemīļoto dziesmu:

Ai, jūs miglas, ai, miglāji zilie,

Manas dzimtenes lauki un mežs!

Pārējie, kā to vien gaidījuši, vienotā, varenā, uz augšu traucošā elpā pievienojās:

Aiziet partizāns tumšajā silā,

Viņam jāsatriec ienaidnieks svešs.

Feņa, iekšēji starodama, dziedāja, un viņas balss ar katru brīdi kļuva spēcīgāka un spēcīgāka, un, juzdama, ka tā plūst tieši no pašas sirds, viņa nenogaidīja, kad tiks pabeigts iepriekšējais pants, ko dziedāja citas balsis, bet sāka nākamo:

Projām aizejot, varoņi teica:

— Labas vēstis drīz sūtīsim jums. —

Nu jau ari večuki un vīri nespēja klusēt. Tiška, piemēram, pats nemaz nebija pamanījis, ka no viņa .krūtīm izraujas smalka, sievišķīgi augsta balstiņa un veikli iekļaujas kopīgajā korī, vīdamās apkārt Arhipa Kolimagas rūcošajam basam, — viņš, sākdams dziedāt, briesmīgi izbolīja savas apaļās acis. Turpat blakus sākumā bikli, tad aizvien drošāk un drošāk skanēja paklusais, kā jau ganam mazliet piesmakušais Tihana Zotiča baritons. Sākumā ar savu aizlūzušo tenoriņu tam gribēja pielāgoties arī Znobins, taču, redzēdams, ka tikai bojā labu dziesmu, apmulsis apklusa. Vecais Aprīlis, palikdams uzticīgs savai paražai nedziedāt, citiem dzirdot, klusēja arī te, vienīgi viņa acis, kas bija kļuvušas priecīgākas, mirdzēja, un viņš aiz lielas patikas šad tad noklakšķināja ar mēli. Koris tomēr jau bija izveidojies un dzīvoja pēc saviem likumiem — skanēja vareni un bargi:

Un uz Smoļenskas ceļa tie steidza Gaidīt nelūgtos viesus pie mums.

Feņa dziedāja, un viņas acis tā vien runāja, tā vien klie« dza šeit sanākušajiem ļaudīm: ja jūs zinātu, cik ļoti es jūs mīlu, cik dārgi jūs man esat! Viņas balss tikai pieauga un pieauga spēkā, iedvesdama ari citiem nebijušu, jaunu enerģijui

Sīvām ugunīm sāka tos mielot,

Mežā beigti līdz pakrita tie…

Bet tad Feņa uz bridi apklusa — saspringtajā, kā stīga uzvilktajā klusumā tūlīt, tūlīt vajadzēja atskanēt vārdiem, no kuriem viņai sirds žņaugtin sažņaudzās, un viņa nezināja, vai pietiks spēka, lai neaprautu dziesmu, vai viņa nesāks raudāt, smakdama asarās no pēkšņā aizkustinājuma. Koris dziedāja svinīgi un bargii

… Kas mums atnesa bēdas tik lielas Un kas lika mums asaras liet.[1]

Nē, Feņa neaprāva dziesmu, taču arī padziedāt vairs nevarēja. Sievietes sāka šņukstēt. Pirmā neizturēja Katerina Stupkina, — garenu seju, skarba, viņa sēdēja tālākajā istabas kaktā, ko vāji apgaismoja petrolejas lampa. Nastja Volnova cieši piespiedās pie Feņas, kā to darīja bieži, iebāza slapjo degunleli vecākajai draudzenei azotē, un tikai pēc sīki drebošajiem, šaurajiem pleciem varēja noprast, ka arī viņa raud, taču neviens tam nepievērsa uzmanību. To būtu varējuši pamanīt puikas, kas neraudāja, tomēr viņi jau agrāk izvācās ārā, no iepriekšējās pieredzes zinādami, ka bez sievu asarām šī dziesma nebeigsies. Neslēpdamās lēja asaras arī pati «padomju vara» — sieviete, rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja, aizmirsusi savu augsto stāvokli. Veči, kaut arī neraudāja, taču pieklusa un neveikliem, nepaklausīgiem pirkstiem aši sāka tīt jaunus smēķus. Tad arī Znobins piecēlās kājās. Viņš ilgi atkāsējās un, pagaidījis kamēr visi apklust, skali noprasīja:

—     Nu, vai esat izraudājušās? Tagad pietiks. Izslaukiet acis labi krietni! Pavisam sausas, pavisam sausas, biedres sievietes! Tā, tā. Un tagad paklausieties, ko es jums teikšu. Zinu, jūsu reproduktori klusē jau ceturto dienu (stabus kāds bija nozāģējis malkai), un jūs pa to laiku neko neesat dzirdējuši… — Viņš brīdi klusēja, ievilka elpu un atkal ilgi un rūpīgi atkāsējās. — Pa to laiku, pa to laiku, mani dārgie, ir noticis ilgi gaidītais. Trīssimt tūkstošu lielo vācu armiju pilnīgi aplencis padomju karaspēks Stajingradas rajonā!…

Skanīgs, neizturami skanīgs klusums valdīja istabā, un, zinādams, ka to tūlīt pat pārtrauks vai nu gavilējoši nesakarīgi izsaucieni, vai — visticamāk — atkal sievu raudāšana, Fjodors Fjodorovičs pasteidzās un, izvilcis no iekškabatas papīra lapu, ātri nolasīja Padomju Informācijas biroja paziņojumu.

Citi raudāja, citi sauca «urrā», tēvocis Koja, Aprīlis, Tihans Zotičs un Tiška žņaudzīja savos apkampienos kalsnējo Znobinu, bet sievietes — Natajju Petrovnu, tad visi apkampa un skūpstīja cits citu, līdz saimniece, atstumusi visus atpakaļ savās vietās uz soliem, ķebjiem un pa kaktiem, pati metās dejā, uzkurinādama sevi ar častušku. kas bija radusies turpat uz vietas:

Kara laukā mi]ais mans Vācu frontē cīnās.

Lodes, viņu neskariet,

Sveiks lai mājās pārnāk!

Viņa sauca, māja ar acīm, aicināja draudzenes uz istabas vidu un, redzēdama, ka ar vienu četrrindi par maz, sāka otru — vēl skaļāk un nebēdnīgāk:

Vai tad tiešām dumja lode Manu mi|o trāpīs?

Skrien pa kreisi, skrien pa labi,

Lode, garām lidol

Maša nepaguva pat izbrīnīties, kāpēc pirmā viņai piebiedrojās nevis Feņa vai kāda cita, bet bailīgā, līdz ģībonim kautrīgā Nastja Voļnova, un kāpēc tieši šī meitene taisni viņai, Mašai, meta sejā izaicinošo un mājienu pilno četrrindi (kur gan viņai tāda trāpījusies?):

Vēstulīti saņēmu,

Pārbaudītu, drošu.

Otrā pusē rakstīts tā —

Tik ar citu nestaigā.

Sievietes un vīrieši sāka smieties, klaigāt, piekrizdami Nastjai:

—-■ Tad ta meitēns! Tā, tā, Nastjeņka! Sadod viņai vēl!

Taču Solovjova pasteidzās pirmā, dejas solī pienaca Nastjai cieši klāt un, dvesdama viņai sejā karstu elpu, jautri zibsnīdama zaļganās, šķelmīgās acis, iedziedājās:

Nevari vien sagaidīt,

Kad no kara mājās nāks,

Baltu kreklu uzvilksies Un pa ciemu pastaigās.

Bet Nastja nebija uz mutes kritusi:

Garlaicīgi manam mīļam Vienam ierakumos nīkt,

Ja man putna spārni būtu,

Aizlidotu kaut tūlīt.

Maša — viņai smiedamās un izaicinoši:

Mājās nesēž mīļais mans,

Frontē karo, kaujās iet.

Pieteica, kad projām gāja,

Lai par viņu nebēdāju.

—           Ir nu gan! Tas tik ir sievišķis! — sajūsminātais Tihans Zotičs šūpoja galvu. Viņa sakropļotā roka jau sen bija sprukusi vaļā un tagad lēkāja pašam deguna priekšā, piemērodamās dejas un častuškas ritmam.

Neviens viņas netraucēja, jo saprata, ka te norisinās strīds, turklāt ne pa jokam, tā ka nav ko jaukties tajā.

Pa to laiku Nastja jau bija sadrūmusi, viņa iedziedājās klusākā balsli

Frontē mīļais vanadzlņš,

Šāviņi kur sprāgst.

Vai patiešām mīļais draugs Mājās nepārnāks?

Saskuma arī Maša un acumirklī piemērojās savai jaunākajai biedrenei:

Zilacainais kaujā kritis,

Ienaidnieka lodes ķerts.

Dziļi zemē aprakts viņš,

Mājās nenāks vairs.

Redzēdama, ka Katerina Stupkina atkal ceļ pie acīm lakata stūri, Nastja plati pasmaidīja, kā viesulis novirpuļoja pa istabas vidu un nodziedāja:

Frontē karo mīļais mans,

Sen jau rotu komandē.

Es ļau ari neslinkoju —

Un ar vēršiem zemi aru.

Maša uzķēra:

Traktoristu aizvietoju —

Labi vadu traktoru.

Vai patiešām harmonistu Nevarēšu aizvietot?

Un, neļaudama Nast jai uzsākt savu dziesmu, piedejoja pie Arhipa Kolimagas, nebēdnīgi klaigādama:

Velti klaudzini un lūdzies,

Iekšā nelaidīšu es.

Kareivjiem, kas frontē karo.

Adu zeķes, dūraiņus.

Nepievērsdama Antoņinai nekādu uzmanību, viņa metās pie Tiškas, ar delnu pacēla viņa aso zodu un tieši sejā nodziedāja:

Karu lādu, karu lādu,

Karš man pāri darījis,

Karš man tādu milēt lika,

Kuru neieredzu es.

—    Prātā jucis sievišķis, — Katerina klusi noteica.

Visu ceļu līdz rajona centram abi vadītāji brauca klusēdami un, tikai atvadīdamies pie izpildkomitejas no Natālijas Petrovnas, Znobins sacīja, it kā atbildēdams uz savām domām, ko acīmredzot visu ceļu bija domājis.

—    Mujķis viņš ir, muļķis!

—     Kas? — Natalja Petrovna nesaprata.

—     Hitlers, kas tad cits!

Uz rīta pusi Maša Solovjova palika savā mājā viena pati. Nedomādama šā tā sakopusi goda istabu, viņa saklāja gultu un apgūlās, taču miegs nenāca. Viņa skatījās griestos un domāja: «Tiktāl esi aizlīksmojusies, mīļa!» Acis viņai bija mitras, taču ne jau no raudāšanas, bet no stipras vemšanas: nu viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka kļuvusi grūta.

«Ak, vai nav viss vienalga!» Maša nodomāja un pārvilka pār galvu silto vatēto segu, kad izdzirda klusu divkāršu sitienu pie loga. Nē, tā nebija viņas draudziņu pielūdzēju klauvēšana. Tā klaudzināt varēja tikai viens cilvēks.

—           Cauri ir, — Maša smagi noteica satraucošajā klusumā un, vienā mirklī neiedomājami sāpīga smaguma mākta, piecēlās gultā sēdus, pārkārusi pār malu basās, aukstumu nejūtošās kājas. Viņa vārgā balsī pajautāja:

—    Kas tur ir?

■— Tas esmu es, Fjodors. Taisi vaļā, Maša!

Cauri ir, —. viņai atkal paspruka.

Karaspēka da|as, kas bija piedalījušās vāciešu sagrāvē pie Stajingradas, tika atvilktas atpakaļ uz netālu aizmuguri atpūtā un pārformēšanai. Sagadījās tā, ka divīzija, kur dienēja gvardes vecākais seržants Grigorijs Ugrjumovs, tika dislocētā viņu rajonā, bet strēlnieku pulks, kura sastāvā bija mīnmetējnieku rota, nometināts Zavidovā. Ja tikai pirms nedēļas tur, piesnigušajā Karavatkas gravā, no kurienes Grišas apkalpe apšaudīja ielenktā ienaidnieka pēdējās līnijas, kāds pateiktu vecākajam seržantam, ka, burtiski, pēc pāris dienām viņš būs mājās, viņš paskatītos uz tādu cilvēku kā uz vājprātīgo. Tikmēr brīnums bija noticis: dzīvs un vesels Griša stāvēja savā pirtī un ar ozola slotu nikni pēra sava vada komandiera leitnanta Miščenko satvīkušo, sarkano augumu. Jā, jā, tā paša Seņkas Miščenko, kura dēļ kādreiz smagas sirdssāpes cieta Grišas draugs Serjoga. Sirdī cirstās brūces, kā zināms, dzīst lēnām, tās vēl ilgi mocīja Serjogu un pieklusa tikai tad, kad — jau frontē — viņš no paša Seņkas uzzināja, ka arī viņam nebija veicies ar Ļenu: būdama nepastāvīga, viņa drīz vien iemīlējusies literatūras pasniedzējā un apprecējusies ar to. Griša pēra Miščenko — un jau kuro reizi! — brīnījās par to, ka Seņkas galva, kas kādreiz likās nesamērīgi liela, tagad bija pilnīgi normāla salīdzinājumā ar viņa nobriedušo, neparasti smuidro augumu. Uzvēdīdama sauso, sakarsušo gaisu, slota bieži cēlās un krita; leitnants jau lūdzās pēc žēlastības, bet no lejas Grišas apkalpes karavīri uzmeta vēl arī vārdisku garu:

—    Noperiet tā krietni, labi krietni, biedri vecāko seržant!

—    Uzšauj, uzšauj, Griša! Pirtī visi vienādi!

—    Te atšķirības zīmju nav!

—    Ja tevī tā pamatīgāk ieskatās, Andrjuša, tad atšķirību var gan pamanīt!..,

Biezais tv.iiku aizkars nolīgojās no kopīgiem smiekliem. Andrjuša, mīnmetēja tēmētājs, tomēr nepalika parādā. Acumirklī atsita uzbrukumu, atskanot jaunai smieklu šalti j:

—    Nu, arī tev, Aļoša, dieviņš nav nodarījis pāri!

Leitnants Miščenko, nogaidījis izdevīgu brīdi, noslīdēja

no lavas, izlēca pirts priekšiņā un tik tikko nenogāza

no kājām Feņu, kura tieši tobrīd viņiem bija atnesusi divus spaiņus auksta ūdens. Leitnants acumirkli metās atpakaļ pirtī, tomēr Feņa paguva uzšļakstīt viņam uz muguras dažas ledainas lāses. Seņka ladedamies iebrēcās, bet Agrafena Ivanovna — viņa dežurēja pie pirts un cītīgi sargāja puišus, kas pirtī mazgājās, — nosodoši sacīja:

—    Ej no šejienes prom, bezkaunīgā!

—     Kā es varēju zināt, ka nelabais iznesīs viņu laukā, — Feņa sacīja, iziedama no pirts priekšiņas un dodamās uz kūpošo āliņģi upē. Māte noskatījās viņai pakaļ un nopūtās. Droši vien viņas acīm nepagāja nepamanīts dīvainais dzīvīgums, kas bija pārņēmis Feņu tūlīt pēc tam, kad Griša bija atvedis pie viņiem pārnakšņot savu komandieri. Agrafenu Ivanovnu izbrīnīja, uztrauca un pat nobiedēja tas, ka Feņa, ko Griša vēl dedzīgi pamudināja, atdeva leitnantam savu gultu, bet pati sev uzklāja vietu aiz apaļās krāsns, uz lādes. Paskatījusies reizi pa reizei te uz meitu, te uz jauno, skaisto virsnieku, Agrafena Ivanovna juta, ka viņai iekšā kaut kas sāpīgi sakustas un tad ilgi un mokoši sūrst pakrūtē. «Būs nelaime,» viņa nodomāja un to pašu brīdi ķērās pie dažiem, pēc viņas viedokļa ļoti nepieciešamiem aizsardzības pasākumiem. Pirmām kārtām, palūdza komandieri, lai tas atļauj dēlam nakšņot mājās, nevis klubā, kur bija apmetusies mīnmetējnieku rota, un, otrkārt, un tas bija galvenais, Grišas dzelzs gultu nolika goda istabā, kur stāvēja ari Feņas gulta. To visu viņa izdarīja, protams, pēc tam, kad bija, cik tīkas, izraudājusies no negaidītā un tāpēc jo lielā prieka, pēc tam, kad bija savākusi mājās visu, ko vien varējusi, un kārtīgi pabarojusi ne tikai dēlu, bet visus viņa biedrus, kas tobrīd atradās tuvumā, vienīgi Pavļiku, Katju un Filipu nelaizdama pie kopīgā galda («lai tur nešņaukājas!»), — viņa padeva tiem bļodu strebekļa tieši uz krāsns un turklāt pieļāva nepiedodamu misēkli: aizlikusi pudeles kaklu ar pirkstu, viņa gribēja ieliet bļodā pavisam nelielu pilīti saulespuķu eļļas, kā jau to darījusi nez cik reižu, taču nepamanīja, ka, piezadzies no mugurpuses, Pavļiks it kā nejauši pagrūda viņas elkoni un liela jo liela pile zeltaini un jautri izplūda pa trauku; Pavļiks nekavējoties saņēma skanīgu pļauku pa pakausi, taču eļļu nevarēja dabūt atpakaļ, bet ar šādu mazumiņu aizdara Agrafena Ivanovna būtu varējusi izvilkt vairākas dienas — tādu numuru bija nostrādājis palaidnis! Pie galda sēdošie karavīri, kas dzīvi tērzēja, neko nenojauta par šo notikumu, un tas bija labi. Agrafena Ivanovna ātri atgriezās pie galda un dziedoši, laipni ierunājās:

—    Cienājieties, mīļie! Ko mājā rodam …

—     Ko jūs runājat, saimniecīt, mums pat sapņos kaut kas tāds nerādījās! — atsaucās skaistais leitnants un atkal uzmeta īsu skatienu Feņai, kas stāvēja savas istabas durvīs. Viņš apmulsa, taču pēc tam atkal — jo tas jau notika neatkarīgi no viņa gribas — paraudzījās uz jauno, smaidošo sievieti. Feņa pēkšņi sadrūma un sarosījās:

—    Nu, es iešu pirti kurināt. Griša, jūs man varētu malciņu paskaldīt…

Pēc pirts mīnmetējnieki no Grišas apkalpes aizgāja vakariņās uz savu rotu, viņi jau iztālēm ieraudzīja pie kluba lauka virtuvi, bet tai blakus — pazīstamo pavāru. Leitnants Miščenko un Griša iegāja istabā, kur tos jau gaidīja patvāris, ko Agrafena Ivanovna bija nolikusi galda vidū un apkārt sarindojusi pārtikas krājumus, kas ietilpa vada komandiera papilddevā: vairākus gabalus īsta rafinētā cukura, galēšu paciņu, sautētas liellopu gaļas bundžu, kas jau bija atvērta un satriecoši smaržoja pēc labi izvārītas gaļas, lauru lapām un pipariem. Lai neizaicinātu likteni, Pavļiks, pēdējo reizi ievilcis krūtīs šo smaržu, izgāja ārā un piebiedrojās tur vīriešiem un večiem, kas ar slotām padusē drūzmējās pie pirts un gaidīja savu kārtu. Te bija Tiška, Tihans Zotičs, Maksims Pakļoņikovs, bet pirtī jau mazgājās un pērās tēvocis Koļa, Aprīlis un Arhips Kolimaga, — tos, kā redzams, bija palaiduši bez rindas, jo ikviens no tiem bija varas pārstāvis, lai arī šī vara nebija nekāda lielā: viens — kolhoza priekšsēdētājs, otrs — sakņu dārzu brigadieris, trešais — mežsargs, bet svarīgāka amata tagadējos laikos ciemā meklēdams nesameklēsi. Pavļiks bija pārliecināts, ka visa šī kompānija un turklāt jau itin drīz atradīsies viņu mājā, un pirts tiem bija tikai tāds iegansts, lai rastos piemērota iespēja iegriezties pie Ugrjumoviem un dalīties ar tiem priekā par tikšanos ar dēlu un brāli. Var gadīties arī tā, ka dažs labs no viņiem vispār neies uz pirti, bet tikai pastāvēs tāpat vien, prieka pēc, nogaidīs īsto brīdi, iemetīs slotu pirts priekšiņā un — lai notiek kas notikdams! — apņēmīgi dosies uz Ugrjumovu mājas durvīm.;

Ar Pavļiku viņi uzsāka laipnu sarunu:

—    Eče, kā tu esi izstiepies, Pavluša! īsts ērglis!

—     Tu jau vecākajam brāļukam min uz papēžiem. Ir nu gan!

—    Ka Grigorijs jūtas? Māte droši vien nevar ne acu novērst.

—    Vai medaļu viņam daudz?

—    Divas! — Pavļiks lepni atbildēja.

—    Divas! — viri nobrīnījās. — Ak tu pasaulīt, divas!

—     Iesim, dēliņ, pirtī, es tevi nopēršu!

—    Es pats! — Pavļiks sacīja un neatkarīgā, īstam vīrietim piedienīgā cienīgā gaitā devās uz pirts priekšiņu.

Pēc pirts vīri uzreiz negāja istabā. Viņi kavējās priekšnamā un ļāvās atmiņām. Atcerēdamies pagājušo, dzīvi sarunājās. Runāja skaļi, tā, lai noteikti istabā varētu dzirdēt. Pirmais uzsāka Aprīlis:

—    Ko nu par to! Levontijs, Grišas tēvs, ir zelta cilvēks!

—     Un tik vienkāršs! Gadās, eju garām, bet viņš atver vēdlodziņu un uzsauc: «Maksim Saveļič, būtu iegriezies uz kādu brītiņu, kandža man brangu brangā, naktī izdzinu — nu taisni vai fabrikas ražojums, dzidra kā asara!»

—    Jā, viņš jau neļāva garām paiet, allažiņ sauca iekšā, — Tiška apstiprināja.

—    Arī Agrafena Ivanovna tādaj pati. Pabaras, pakliedz, parūc mazdrusciņ, bet pati… — Tihans Zotičs skaļi atcerējās. — Reizēm atdzenu lopus no ganībām, bet viņa redz, ka esmu izsalcis kā vilks, iebāž rokā te kādu kumosu maizes, te pāris vārītu olu. Eče nu, kāda sieviete!

—     Nu, bet par Feņu katram zināms: viņa pēdējo kreklu novilks un otram atdos, — visiem piekrītoši piebalsojot, tēvocis Koļa paziņoja.

Tad atmiņas gāja dziļumā, pārsviedās vispirms uz tuvākajiem un vēlāk uz pavisam tāliem Ugrjumovu senčiem, un iznāca tā, ka arī viņu vectēvi un vecvectēvu vectēvi, tāpat kā vecāsmātes un vecomāšu vecāsmātes bijušas apbrīnojami labsirdīgas, saprātīgas un pasakaini devīgas. Si savdabīgā psiholoģiskā sagatavošana beidzās jau ar galīgi nevaldāmu jaunā saimnieka slavināšanu. No vārdiem, kuri bija skaidri dzirdami istabā un kuru dēļ Griša bija gatavs vai dzīvs zemē ielīst, neapgāžami izrietēja: dižā kauja pie Staļingradas nebūtu vainagojusies ar tādu spožu uzvaru, ja tajā nebūtu ņēmis dalību gvardes vecākais seržants Grigorijs Leontjevičs Ugrjumovs, veselu divu medaju kavalieris: medaļas «Par kaujas nopelniem» un «Par drošsirdību». Tas nu bija par daudz, un Grigorija seja jau vērtās sarkana,, un cieši savilktie sejas muskuļi tā vien raustījās, un laikam viss beigtos ar to, ka Griša būtu pielēcis no galda, izskrējis priekšnamā un izmetis no savas mājas šos mēra izjūtu zaudējušos virišķus. Taču Agrafena Ivanovna aizsteidzās priekšā — tieši uz vinu pirmām kārtām bija vērsts šis «psiholoģiskais uzbrukums». Viņa atvirzījās no krāsns, plaši atvēra durvis un kopā ar auksta gaisa strāvām ielaida iekšā ciema ļaudis, kas bija bezgala apmierināti un gaidīt gaidījuši šo mirkli.

—    Nāciet vien iekšā, nāciet, ko jūs tur salstat? Nikolaj Jermilič, Arhip Arhipič, Maksim, Tihan Zotič, Tišal … Laipni lūdzam, ta neauniet nost velteņus, vai ta mums grūti grīdu izmazgāt! Sēstieties, dieva dēļ! Re ku, šeit un šeit… Artjom Platonič, bet kālab tad jūs stāvat pie sliekšņa? Apsēstieties, tikpat lielāki neaugsiet! Ņemiet par labu to, kas ir… Maksim, vai nav vēstulītes no mana veča? Nav? Dieviņ tētiņ, jau otru nedēļu nav … Sēstieties, sēstieties, mani mīļie! Tāds prieks mūsmājās tagadlt! Pavļik, lien uz krāsns, pavei, kā deguns tek. Būsi saaukstējies, vai? — Viņa gan runāja, gan norādīja katram vietu, gan paguva jau sameklēt aiz finiera starpsienas kaut kur pie krāsns noglabāto pudeli, uzlikt to galdā un vainas apziņā bēdīgi paziņot, ka nepieskatījusi kandžu, kā nākas, tā piedegusi un tāpēc esot mazliet duļķaina, taču, paldies dievam, — stipra, deg kā gatavā petroleja vai benzīns!

—    Lai deg uz veselībām, — tēvocis Koļa viņu pēkšņi pārtrauca. — Ne jau tās dēļ mēs šeit esam ieradušies, Agrafena. Mums gribas uz Staļingradas varoņiem paskatīties un paklausīties, ko viņi stāsta, —> tā ka vari likt nost savu pudeli.

Feņa redzēdama, ka māte viena pati tagad netiks gala, piecēlās no galda, atkal zagšus paskatījās uz leitnantu un, pārliecināta, ka arī viņš noskatīsies viņai pakaļ, viegli un ātri devās pie krāsns, kur uz augsta trijkāja cepās kartupeļi ar karavīru atvesto sautēto gaļu. Uz Mašu Solovjovu, kas bija ienākusi bez klauvēšanas, Feņa paskatījās naidīgi, taču apķērās un steidzīgi devās pretim.

—    Ai, cik labi! — Feņa iesaucās, apkampdama draudzeni. — Nu, ģērbies nost, palīdzēsi mums abām ar māti. Kur tu tik ilgi biji? Neesmu tevi veselu mūžību redzējusi! … Ģērbies nost, nāc dziļāk! — Pagriezusies uz Miščenko pusi, viņa noteica nedabiski skali un bezrūpīgi:

—    Esiet pazīstami, tas ir Semjons Miščenko, nu, bet tas ir mūsu Griša. Pārējos vīriešus tu pati labi pazīsti. Un šī ir mana draudzene Maša Solovjova!

Agrafena Ivanovna, kas bija aiz šķērssienas, iznāca laukā, uzlika pannu uz galda un paskatījās uz Mašu. Solovjovas seja bija kļuvusi mazliet neglītāka, lūpas tādas kā pietūkušas-, uz vaigiem parādījušies tumši plankumi un zem acīm nelieli maisiņi, bet zem kleitas jau skaidri varēja manīt apaļumu. Arī visi veči atskatījās uz Mašu un, liekas, pirmo reizi raudzījās uz viņu ar cieņu. Visi zināja, ka pa ceļam no hospitāļa pie viņas bija iebraucis vīrs, zināja, ka, gaismai austot, ļaudīs neparādījies, viņš aizgāja uz staciju; zināja arī to, ka Maša jau pirmajā tikšanās brīdī bija atzinusies, ka bijusi viņam neuzticīga un ka Fjodors pratis novērtēt viņas vīrišķību un pat neiesitis viņai, tikai šķirdamies pateicis: «Labs ir, kad atgriezīšos, tad visu noskaidrosim. Uzzināšu, kurš izdarīļis šo pakalpojumu frontiniekam, tad arī norēķināsimies. Bet tagad dzīvo sveika, mana dārgā sieviņ!» — un aizcirtis durvis. Pa ceļam no Atkarskas atsūtījis vēstuli. Tikai dažus vārdus: «Brūtgānam pasaki: ja atgriezīšos — nogalināšu.» Un cauri. Un tā vēl viena aukliņa samudžinājās, savijās, sagriezās, savilkās ciešā mezglā. Kas un kad gan to atraisīs? Un vai vispār atraisīs?

Uzmest aci frontiniekam atnāca arī Avdotja. Tieši no sliekšņa noprasīja:

—     Bet kur tad mans krustdēls Serjoža?

Izgājis viņai pretim un apkampis, Griša pajautāja:

—    Vai tad jūs neesat saņēmusi manu vēstuli?

—    Kas, kas ar viņu ir?l — Avdotja iekliedzās.

—    Nekas, nekas slikts ar viņu nav noticis, taisni otrādi … — Griša steidzās paskaidrot. —Viņu aizsūtīja uz kara skolu, Serjoga būs virsnieks.

—     Paldies dievam… — Brīdi klusējusi, paskatījās Grišam lūdzoši sejā: — Vai Avdeju… manu dēliņu, neesi kur saticis? Ko?

—    Nē, Avdotja Stepanovna. Neesmu saticis.

Istabā kļuva klusi, klusi. Tuvodamās galdam, Avdotja vērīgi paskatījas uz svešo leitnantu, tad uz nobālušo Feņu, taču neko neteica, tikai nopūtās. Apsveikuši saimnieci ar dēla ierašanos, vīri sāka lūgt virsnieku, lai tas pastāsta par nesenajām kaujām pie Staļingradas.

—    Stāsta, pats Josifs Visarionovičs tur bijis ieradies, vadījis jūs. Vai tas taisnība, vai? — sākumam pajautāja tēvocis Koja.

—     Var jau būt, ka bija atbraucis. Tikai mēs viņu neredzējām, vecotēv. Dienesta pakāpes par zemām. Mēs ar Grišu taču neesam ģenerāļi, — leitnants sacīja. Un aši piebilda: — Mēs, staļingradieši, rakstījām viņam vēstuli. Zvērestu.

—    Esam par to dzirdējuši. Ka zvērat pilsētu ienaidniekam neatdot un iznīdēt viņus, nešķīstos, pie Volgas visus līdz pēdējam. Pa radio Levitāns ziņoja, — Aprīlis paskaidroja un pēkšņi griezās pie Miščenko ar pavisam negaidītu lūgumu: —-Tu, biedri komandieri, neko slepenu manā klātbūtnē nestāsti. Caura galva man priekš visādiem kara noslēpumiem. Kādas pāra stundiņas nocietīšos, paklusēšu, bet tad kā sāks man iekšā viss kņudēt, ņudēt un ārā līst — nenocietīšos, visu izklāstīšu savai večai, un tā vienā jonī pa visu ciemu iznēsās, tā ka jūs, biedri karavīri, ar mani uzmanīgāk! — Aprīlis nopietni nobeidza.

—    Paldies, vectētiņ, par brīdinājumu! — Leitnants pasmaidīja. — Tikai mums ar Grišu lielu noslēpumu nav.

—    Nu tad jau paldies dievam, tad ļau labi, —Aprīlis apmierināts noteica. — Tagad stāstiet, kā jūs viņus tur … tos suņus…

—    Pastāstiet, zēni, — arī tēvocis Koļa palūdza, — bet par tiem noslēpumiem neklausieties Artjomā. Viņš pats sevi aprunā. Darba viņam nav, tad nu šis …

—     Kā tev nav kauna, Jermilič. Tu tagadīt cauru dienu siltumā, savā valdē tupi, bet es ar sievām ar sniega aizturēšanu ņemos sakņu dārzos. Man savos gados vajadzētu tupēt uz krāsns un kārno dibenu un vecos kaulus uz karstiem ķieģeļiem sildīt, bet es visu cauru dienu tupu sniegā un ar sievām karoju. Taču šī kauja —lai frontinieki neņem man ļaunā —, šī kauja ir vēl karstāka nekā pie Staļingradas. Kas tur jums stāv pretī? Ienaidnieks! Ar to viss skaidrāks par skaidru: tik tēmē — un blākš. Bet ar sievām? Tām cita pieeja vajadzīga. Uz tām ar berdanku nebliezīsi, bet mana mēle ir slikts palīgs, jo viņām mēles garākas un niknākas par manējo. Kā sāk ķemmēt krustu šķērsu!…

—            Nu gan lej tavu liešanu! — Feņa viņu pārtrauca.

—    Tu pat sievām tuvumā nerādies. Viņas mums abām ar Mašu stāstīja: tu pastāvot kādu laiciņu malā, pagriezis

mugura pret vēju, lai neizpūš cauri, tāpat vien parēgojoties skata pēc — un tik vien tevi redzot. Skatās sievas: bija Artjoms Platoničs, un nav vairs Artjoma Platoniča.

—          Kas gan par mani to visu samelsis? — Aprīlis aiz galda gandrīz pieslējās stāvu. — Un tu, Feņa, noticēji visām tām melšām?

—           Nenoticēju. Paliec klusu, Artjom Platonič. Ļauj cilvēkiem paklausīties — tādā peklē puiši bijuši, bet tu vēl salīdzini. Seņa, Griša, stāstiet! — Feņa izbijusies paraudzījās uz māti, uz leitnantu, uz Avdotju un Mašu un uzreiz saprata — arī tie bija pamanījuši, ka viņa nosaukusi būtībā svešo virsnieku mīlināmajā vārdā «Seņa». Viņa ātri piecēlās no galda un pazuda aiz šķērssienas, kur stāvēja trauku plaukts. Pagrabinājās pa to un atnesa divas nevienam nevajadzīgas karotes. Attapīgie un saprātīgie ciemiņi izlikās, ka nepievērš viņai nekādu uzmanību. Un, lai izglābtu Feņu, tēvocis Koja skaļi paslavēja viņu:

—           Laikam galveno ieroci esi atnesusi? Esi gan tu gudriniece, citādi jābakstās pa pannu ar šo dakšiņu, bet nenieka nevar uzdurt. Ar karoti parocīgāk. Paldies, meit!

Feņa pateicīgi paskatījās uz viņu un klusiņām apsēdās uz ķebļa maliņas, tālāk no leitnanta. Tad, it kā atcerējusies kaut ko neatliekamu, piegāja pie krāsns, pacēla rokas, un tajās iekrita Filips Filipovičs, kas jau sen bija gaidījis šo brīdi.

—           Feņas dēlēns, — Agrafena Ivanovna steidzās paskaidrot.

—          Ū, kas par gvardu! — Miščenko paņēma no mātes rokām puišeli. — Kur tavs tētis?

—           Kritis, — Filips sacīja un sniedzās pēc kaujas ordeņa rubīnsarkanās zvaigznes pie leitnanta formas blūzes.

Miščenko. apmulsis pieklusa. Tad dobjā balsī jautāja:

—    Kas tad nogalinā ja tavu tēti?

—           Fašisti, — Filips paskaidroja un, knibinādams ordeni, uzreiz bez kādas pauzes noprasīja: — Vai tu esi komandieris?

—    Komandieris.

—    Vai tu esi varonis? — Filips izprašņāja.

—    Kā lai tev pasaka …

—    Varonis, varonis! — Griša apstiprināja.

—    Iedod paspēlēties.

Un, kad Miščenko grasījās atskrūvēt Sarkanās Zvaigznes ordeni, kas viņam tika pasniegts tikai pirms dažām’

dienām, Feņa izbijusies iesaucās, izrāva dēlu viņam no rokām un, klusi iepļaukājusi Filipu, jaunāko, aizveda uz goda istabu, aiz krāsns, uz savu guļvietu. Puišelis tūdaļ laida vaļā tādu brēcienu, ka Miščenko pielēca no galda, aizskrēja uz blakus istabu un atgriezās ar bērnu. Šoreiz Filips ierāpās viņam klēpī, cieši apķērās ap kaklu un sagatavojās uz nelokāmu aizsardzības cīņu pret māti, kura stāvēja durvīs, un viņas seja vienlaikus pauda gan neskaidru satraukumu un apjukumu, gan neveiklību no svešajiem un no mātes, bet it īpaši no Avdotjas, kas sērdienīgi un klusi sēdēja maliņā, neviena nemanīta, it kā jau galīgi būtu visu aizmirsta (Avdotjas acis bija bēdu un neizteikta rūgtuma pilnas, un Feņa saprata, kas bija radījis šīs bēdas un sarūgtinājumu), gan neveiklību no vecākā un jaunākā brāļa, pat no Katjeņkas, gan kaunu un dziļu vainas apziņu no cilvēka, kurš bija redzams fotogrāfijā un kurš raudzījās uz šo jautro kompāniju gaišām un arī jautrām acīm, no cilvēka ar veselu duci spožu nozīmīšu pie tankista formas blūzes. Tomēr ne šis satraukums, ne apjukums, ne neveiklība, ne kauns un vainas apziņa nespēja noslēpt galveno, kas mājoja viņas sirdī. Šis galvenais bija viņā nekad nedziestošās mīlestības alkas, kas ar laiku tikai auga augumā un kļuva stiprākas, jo nerada apmierinājumu, — šīs alkas un vēl nojauta, ka ar viņu var atgadīties, turklāt ļoti drīz, tas, ko viņa tik ilgi un slepeni bija gaidījusi, gan biedēja viņu, gan darīja laimīgu. Feņa pat nodrebēja, un seja viņai noraustījās, kad leitnants atdeva atpakaļ Filipu un sacīja:

—     Iešu pie mīnmetēj niekiem. Drīz sāksies vakara pārbaude. Tūlīt karavīri ies pastaigā. — Taču Miščenko paguva pamanīt viņas sarūgtinājumu. Viņš tūdaļ pat piebilda: — Es drīz atgriezīšos, Varbūt iznāksiet ārā pakļausities, kā mēs dziedam? —. viņš jau visiem sacīja.

Ciemiņi kopā ar saimniekiem izgāja aiz vārtiem un nepazina savu ciemu. Bija ap vienpadsmitiem, taču nevienā mājā nebija nodzisušas lampas. Līdz šai dienai Zavidova agri grima dziļā tumsā: ciema ļaudis taupīja petroleju, kuras tiem bija tikpat maz kā maizes. Miegainie, pusaklie, mūždien īgnie logi pēkšņi bija gaiši iespīdējušies un sākuši smaidīt, mezdami tālu uz priekšu savas dzeltenās gaismas kūlīšus, un, gluži kā jāņtārpiņi, tajos sāka virmot un rotaļāties pūkainas sniegpārslas. Gandrīz pie katras mājas gan pa vienai, gan pulciņos stāvēja sievietes, jau

nas, vidējos gados un pavisam vecas, viņām pie kājām, skaļi klaigādami, pa sniegu kumuroja bērneļi — nebija tāda spēka, kas tagad varētu noturēt visus šos cilvēkus istabā. Bet ielas vidū karavīri stājās kolonnā: nodaļas, vadi, rotas. Naktī skanēja skaļas komandas:

Nodaļa, stāties!

—    Va-ads, līdzināties!

—    No labā flanga pa četri skaitīt!

—    Uz vidu līdzināties!

—    Mier-rā!

—    Uz priekšu soļos — ma-arš!

Sniegainais, iebrauktais ceļš smagi nodrebēja zem simtiem kāju, un, sperot trešo vai ceturto soli, uzvijās pavēloša un valdonīga balss:

—. Ro-ota, dziesmu sākt!

Taču kādu laiku varēja dzirdēt vienīgi soļus: «Krakš, krakš, krakš.» Komaņda tika atkārtota — vēl bargāk un pavēlošāk. Gaismas kūlītī kļuva redzams arī tas, kas deva šo komandu. Pēc tvaika kamoliņa, kas cēlās no lūpām, zavidovieši noskārta, ka tas bijis viņš. Feņa nobrīnījās, pazinusi komandierī «savu» leitnantu, nobrīnījās, ka nebija pazinusi viņa balsi. Mājās Miščenko bija runājis ar visiem laipni, un kas gan varēja iedomāties, ka viņš spēj kliegt tik skaļi un, kā Feņai likās, dusmīgi. «Cik nikns,» viņa nodomāja, kad komanda atskanēja trešo reizi un kad leitnanta balsī jau varēja samanīt (vismaz Feņa to samanīja) it kā draudus. Un tad naksnīgajās debesīs, kas bija uzvilkušas siltu, baltu mākoņu kažoku, uzvijās nepazīstamas dziesmas skaņas:

Puteņi un vēji Stepē cēlās spēji,

Lielgabali rēja,

Negribēja rimt…

Kolonna uztvēra piedziedājumu, kura pirmos vārdus Feņa nesaklausīja, bet turpmākos sadzirdēja skaidri, skarbie vārdi uzvēdīja sirdij aukstumu, lika tai notrīcēt.

. .. Staņicās pie Donas Kaujas dārdos sīvos Neaprima cīņas.

—     Viens, divi, trīs! Viens, divi, trīs! —< tāpat kā iepriekš skaļi un valdonīgi skaitīja «Feņas leitnants», taču tagad viņa balsī nebija draudu, un, juzdamās

laimīga, viņa klusiņām skaitīja līdzi: «Viens, divi, trīs! Viens, divi, trīs!»

—    Avdejev, sāc!

Feņa iekliedzās, izdzirdējusi šos rotas komandiera vārdus. Māte, kas stāvēja blakus, ātri pagriezās uz viņas pusi.

—    Kas tev notika?

—    Nekas. Nekas, māt. Es tāpat vien.

Bet no projām soļojošās kolonnas atskanēja:

Uzvarēt mēs gājām,

Bailes nicinājām …

Feņa atgriezās istabā pirmā, aizgāja aiz krāsns un uzreiz apgūlās guļvietā. Drīz vien pārnāca arī Agrafena Ivanovna, nocēla no krāsns miegaino Filipu, kas sažņaugtā dūrītē cieši turēja ordeni, aiznesa pie Feņas un pabāza bērnu viņai blakus zem segas. Feņa klusībā pasmējās par mātes naivo viltību, taču neko neteica un noskūpstīja dēlu uz mīkstā un siltā vēderiņa. Semjons un Griša atgriezās ap divpadsmitiem, priekšistabā izģērbās, bet goda istabā ienāca uz pirkstgaliem, pačukstējās par kaut ko un, apgūlušies savās gultās, apklusa. Pēc kādas stundas istabā ienāca arī Agrafena Ivanovna. Pārliecināta, ka dēls aizmidzis, māte apsēdās uz viņa gultas maliņas un aizgāja prom, tikai gaismiņai austot. Agrafena Ivanovna nezināja, ka tajā, pašā istabā visu nakti neaizvēra ne acu vēl viens cilvēks, un tā bija viņas vecākā meita Feņa; kamēr māte sēdēja pie sava acurauga, meita mocījās ar citām domām. Kad no rīta Griša palika viens pats mājās — leitnants bija atbrīvojis viņu uz vairākām dienām no nodarbībām — Feņa pēkšņi sacīja:

—    Varbūt labāk viņam sameklēt citur dzīvokli?

—    Par kuru tu runā? — vēl līdz galam nesapratis māsu, bet jau sapīkdams, Griša pārjautāja.

—    Par tavu leitnantu.

—    Un tev nav kauna? Varbūt izdzīsiet viņu uz ielas? Māt, vai tikai tu to neesi izdomājusi?

—    Ko tu runā, lai dievs tev žēlīgs! Vai tad es neesmu cilvēks? Tu, dēliņ, neklausies viņā! Vai maz kas viņai var ienākt prātā! Vari vēl kādus pāris puišus paaicināt. Māja mums plaša. Visiem atradīsies vieta.

—    Nu nē, pietiks mums ari ar vienu! — tagad jauFeņa satraucās un visa tvīktin pietvīka no akla egoisma, kas strauji un nikni bija uzvirmojis viņā.

Griša un Agrafena Ivanovna neko neteica.

Katru dienu pēc brokastīm karavīrus veda uz piesnigušo stepi mācībās. Pavļiks piesitās leitnantam Miščenko, pa ceļam vēl ieskrēja pēc Miškas Tverskova, taču vēl agrāk par viņiem' karavīriem staļingradiešiem pievienojās Zavidovas bērneļu varza. Ģērbušies vienās lupatās, vecos tēvu velteņos, no kuriem līda laukā salmi, puišeļi stoiskā mierā pacieta nikno februāra salu un atgriezās tikai prSt vakaru kopā ar karavīriem. Pavļiks, juzdamies varen cienīgs, reiz aizraudamies stāstīja mātei, ka viens karavīrs atļāvis viņam izšaut no īstas šautenes uz finiera fašistu un ka viņš, Pavļiks, neaizšāvis vis garām, bet ietriecis lodi tieši fricim pierē, un vēl Pavļiks pastāstīja mātei, ka Miška Tverskovs arī izšāvis, taču netrāpījis mērķī, bet aizlaidis lodi «pēc piena» — tā viņam pateicis «mūsu leitnants» (pēdējos divus vārdus Pavļiks noteica ar īpašu nozīmīgumu un skaidri redzamu apmierinājumu). Stāstīdams Pavļiks centās nedomāt par briesmīgajām sāpēm, kuras bija jāpacieš un kurām vajadzēja beigties ar neizbēgamu brēkšanu, jo māte izmisīgi berzēja ledainā ūdenī viņa apsaldētās rokas. Pavļiks neaizmirsa paziņot arī to, ka, mācības beiguši, karavīri katru reizi pievienojās sievietēm un palīdzēja tām piekraut salmu vezumus un pēc tam pie fermām tos izkraut. Viņš varētu pastāstīt arī to, ka šie karavīri tūlīt vis negāja prom no laidara, bet vēl ilgi tur ņēmās, kūleņodami kopā ar meičām un jaunajām karavīru sievām pa salmiem, taču Pavļikam tas nešķita interesanti, un, godīgi sakot, viņš neattaisnoja šo rīcību: Staļingradas varoņi, kā viņam likās, varētu atrast arī kaut ko nopietnāku. Taču, lai nu bija kā būdams, Pavļiks bija ārkārtīgi apmierināts ar katru nodzīvoto dienu. Diezgan lielā mērā to ietekmēja arī tas, ka zēnam sirds dziļumos, visapslēptākajā tās stūritī atkal bija radusies un ātri vien nostiprinājusies doma par jaunu bēgšanu uz fronti. Tagad, viņš domāja, viss atkarīgs tikai no viņa paša: nevajag velti zaudēt laiku, drīzāk jāsadraudzējas ar karavīriem, ar viņu palīdzību Pavļiks noteikti sasniegs savu mērķi. Mišku droši vien šajā lietā nav vērts iesaistīt: kā izrādījās, viņa draudziņam pietrūka rakstura stingrības.

Savu svarīgo un lielo domu pārņemts, Pavļiks pat nepamanīja, ka sāpes rokās nomainīja patīkama siltuma sajūta, un viņš padevīgi un aši izpildīja mātes pavēli — uzrāpās uz krāsns un pēc brīža jau gulēja ciešā un mierīgā miegā, tāda cilvēka miegā, kas lieliski un godīgi nodzīvojis kārtējo dienu savā mūžā.

20

Pagāja februāris, marts, jau beigām tuvojās aprīlis, sākās sējas laiks, bet pulks vēl arvien stāvēja Zavidovā. Tiklīdz nokusa sniegs, istabā nevarēja noturēt ne tikai Pavļiku, Katju, bet arī mazo Filipu. Bieži vien mīnmetējnieki ņēma viņu sev līdzi un aizveda tālu prom no ciema, uz turieni, kur viņiem bija poligons, — uz Ergju gravu. Karavīri, kuriem bija pāri trīsdesmit un vairāk, noilgojušies pēc saviem bērniem, veltīja tēva maigumu šim bārenim, mācību starpbrīžos spēlējās ar viņu, tēlodami zirgus, un vizināja puišeli uz muguras, bet pusdienās viens atdeva viņam gabaliņu gaļas, otrs — cukuru, trešs — galetes, vārdu sakot, katrs kādu sīkumu un beidzot izlutināja Filipu mātei un vecaimātei par lielu nepatiku. Redzēdama, kā viņas dēls sēž leitnantam uz kamiešiem un pat skaļi paskubina to, dauzīdams ar roķelēm pa melno galvvidu, Feņa teica, visiem spēkiem pūlēdamās būt barga:

—    Semjon, kāpēc jūs tā darāt? Pavisam sabojāsiet man dēlu. Drīz vien jūs aizbrauksiet prom, ko tad es ar viņu iesākšu? — Feņa ar pūlēm atrāva bērnu no leitnanta un, puišelim spārdoties un brēcot, nesa otrā istabā, nododama Katjas uzraudzībā. Iedama prom, atkal bargi pamācīja:

—    Vairs neņemiet viņu sev līdzi uz mācībām. Citādi sākšu dusmoties. — Viņa tā teica gan, bet pati juta, ka nerunā patiesību: redzēdama, ka viņas dēls aizvien vairāk un vairāk pieķeras leitnantam, Feņa arī pati bija bezgala laimīga, un viņu darīja nemierīgu un biedēja tikai tas, ka drīz viss beigsies, beigsies gan viņai, gan dēlam, gan Feņas mātei, jo gaidāma šķiršanās arī no Grišas.

Pirmajās maija dienās atgadījās notikums, kas uz laiku atvirzīja tālāk Fenas pašas rūpes.

Maša Solovjova pie Pravikova dīķa beidza art zemes stūri, kas rudenī bija palicis neaparts. Brigadieris Tiška laiku pa laikam izgāja uz būdas sliekšņa un, gluži kā komandieris no novērošanas punkta, apskatīja tīrumus, pa kuriem lēnām un izklaidus rāpoja vecie traktori. «Nu, Feņai un Stjošai, kā rādās, viss kārtībā. Nastjai arī,» viņš purpināja sev zem deguna, «un arī Mašai šodien jāpabeidz savs stūris.» Kārtējo reizi izgājis, viņš pamanīja, ka Solovjovas mašīna stāv uz vietas, bet traktoriste ne uz sēdekļa, ne blakus traktoram nez kāpēc nekur nav manāma. «Atkal kas salūzis. Gultņi, kā rādās, izkusuši, ir gan nelāga sievišķis. Nekad īstā laikā nepamana. Kur lai tagad es tos rauju?» viņš bēdīgi nedomāja un negribīgi slāja uz Mašas traktora pusi. Tomēr Solovjovas blakus traktoram nebija, motors bija ieslēgts uz mazajiem apgriezieniem. «Tā vien rādās, ka guļ salmu kaudzē,» Tiška nolēma un ātri devās turp. Taču kādus desmit soļus no pērnās kaudzes viņu apstādināja izbaiļu pilns kliedziens:

—    Nenāc klāt! Ej prom no šejienes!

Neko lāgā nesaprazdams, Tiška paspēra vēl pāris soļu un ieraudzīja, ka Maša, pakampusi kādu tīstokli, aizmetas aiz kaudzes. Un tikai tagad atskanēja bērna pīkstieni, likdami beidzot Tiškam apjēgt, kas te noticis.

—   Kāpēc tad tu nevienam neteici, muļķe? Kāpēc nevienu nepasauci?

—    Viena grēkoju, viena ari … ak, bet kas tev par daļu? Ej prom no šejienes, Tiška! Viena tikšu galā. Ja gribi, pasaki Feņai un vairāk nevienam. Vienīgi Feņai, dzirdi!

Pusdienlaikā Feņa atveda draudzeni ar jaunpiedzimušo uz Zavidovu, bet otrā rītā Maša atkal bija tīrumā, uz sava traktora.

—    Vai tu esi prātā jukusi? — Feņa nobrīnījās un tajā pašā laikā briesmīgi pārskaitās. — Tūlīt pat ej uz mājām!

—     Būs jau nu gan tā! Bet kas ars manā vietā? Par manu bērnu nebēdājies! Vecāmāte Fjokla pagaidām pieskatīs, bet pusdienlaikā aiziešu un pabarošu. Tik vien tās bēdas. Ej, ej vien pie sava traktora, Feņa, un nesavelc tādu ģīmi! Nekas ar mani nenotiks. Bet, ja notiks, — nebūs liela nelaime. Ej, ej! — Vēl nopakaļ uzsauca: — Vakarā atnāc ar savu leitnantu! Uz kristībām! Vai dzirdi, Feņa? Noteikti atnāciet!

Maija beigās ciemā bija lieli svētki. Uz Zavidovu atbrauca gandrīz vai visa rajona priekšniecība ar Znobinu priekšgalā, jau pirms vairākām dienām no kādas Urālu pilsētas bija piegādāts jauns tanks T-34, un tagad šī bargā mašīna stāvēja ciema padomes priekšā zaļā pļaviņā, un uz plakanā, zilgani vizošā torņa lepojās no_ tālienes saredzams uzraksts: «Sarkanais zavidovietis»; tādi paši uzraksti, bet jau pašu zavidoviešu uzvilkti, bija redzami gan uz sāniem, gan bruņu plāksnēm, gan uz tanka krūtīm un pat uz garā, mazliet paslietā lielgabala stobra.

Noteiktajā dienā visi sapulcējās laukumā pie ciema padomes. Uz tanka torņa kā uz tribīnes stāvēja sausnējais Fjodors Fjodorovičs un teica runu. Mašīnas ekipāža nostājās tanka priekšā, gaidot mītiņa beigas.

—    Novēlēsim «Sarkanajam zavidovietim» aiziet līdz Berlīnei un sadragāt tur pēdējo hitlerieti! Urā, biedri!

Laukums noskanēja skalā atbildes saucienā. Fjodors Fjodorovičs aši nolēca no tanka. Karavīri sarosījās, un ļaudis nepaguva ne pamanīt, kā tas viss notika, kad tie jau bija iekāpuši mašīnā. Motors ierēcās, aizmugurē izrāvās biezu un melnu dūmu kamoli, un tanks salīgojies sakustējās un trauksmaini devās pa ielu uz priekšu. Puišeļu bars metās tam pakaļ.

Zavidovieši ar svētdienīgām, līksmām sejām stāvēja laukumā un vēl ilgi skatījās pakaļ aizejošajam tankam. Savam tankam!

—    Labu veiksmi! — tēvocis Koļa klusi sacīja.

—    Labu veiksmi, labu veiksmi! — atskanēja pūlī.

Bet otrā dienā no Zavidovas devās prom arī strēlnieku pulks. Tautas namā notika ciema ļaužu atvadu vakars no Staļingradas aizstāvjiem. Tas beidzās ap pusnakti, tieši uz karavīru vakara jundu.

Feņa devās mājās viena pati, taču pusceļā viņu panāca leitnants. Sākumā viņš gāja klusēdams, ilgi pielāgodamies viņas īsajiem un biežajiem soļiem, tad paņēma zem rokas. Feņa paskatījās uz viņu, taču neko neteica un nemēģināja atbrīvoties. Viņa izgāja no tautas nama viena pati, un līdz tam viņi neko nebija norunājuši, taču Feņa zināja, ka leitnants viņu panāks, sākumā ies klusēdams, tad bikli, neveikli paņems zem rokas … Viss tā arī notika. Un ne jau viņš, bet viņa pirmā pagriezās pa taku, kas nebūt neveda uz Ugrjumovu māju. Viņi ilgi staigāja uz priekšu un atpakaļ pa meža ceļu, un viņus no visām pusēm apbēra dedzīgi un skanīgi lakstīgalu treļļi. Leitnants visu laiku gribēja uzsākt sarunu, taču Feņa palūdza:

—    Nevajag. Kāpēc? Tāpat taču ir labāk.

Feņa paņēma viņu aiz rokas un kā puišeli veda sev līdzi meža dziļumā” un droši vien bija brīnum skaista šajā izmisīgā un neprātīgā lēmuma brīdī.

Uz rīta pusi, kad viņa galva atdusējās uz Feņas rokas un elpa juta viņas siltumu, Semjons aizgūtnēm runāja, kā baidīdamies, ka Feņa var nenoklausīties līdz galam, bet vēl vairāk no tā, ka var nenoticēt:

—           Mēs tūlīt pat… šo pašu brīdi iesim tieši uz ciema padomi un sareģistrēsimies. Tūlīt pat!

«Ko viņš tur runā?» nogurusi un laimīga Feņa nodomāja. Sapratusi viņa nopūtās: «Ak tu, jocīgais!» Skaļi viņa sacīja:

—    Manu mīļo bērniņ, ko tu esi sagudrojis?

—    Nu, bet kā tad citādi?

—           Tāpat vien. Ka tikai tu dzīvs atgrieztos. Gan jau tad… — viņa nepabeidza sakāmo, saņēma viņa galvu, pievilka tuvāk un uzlika sev uz krūtīm. — Laimīte tu mana necerētā! Pasaki — vai tev vismaz bija labi ar mani?… Un no kurienes, kāds vējš tevi pie manis, sūrdienes, atpūtis?

Pirmās grāmatas beigas

1966—1969

OTRĀ GRĀMATA

Ieviņa, ieviņa, brīvai tev augt, Daiļaviņa meitene, neraudi vairs! NenOcirtīs ieviņu līdz pašai saknei, Nepametīs meiteni mīļotais draugs!

No krievu tautas dziesmas

Un tikai tad, kad beigsies karš,

Pats svarīgākais varēs sākties.

S. Narovčatovs

1

Atstājis ļaudīm milzum daudz nepabeigtu darbu, neizstāstītu pasaku un nenodziedātu dziesmu, karš turklāt vēl savilka arī neskaitāmus ciešus mezglus un cilpas pašos cilvēku likteņos. Un neviens pat necentās atraisīt un atšķetināt tos kara laikā: visi gaidīja tā beigas. Tad gan, kā ļaudīm šķita, viss nokārtosies pats no sevis, mezgli un cilpas atrisīs, iesāktās pasakas tiks izstāstītas līdz galam, nenodziedātās dziesmas nodziedātas, bet cilvēku kaislības aprimsies, atgriezīsies, savos ierastajos krastos, kā atgriežas tajos palu laikā satrakotās upes.

Un nevienam nenāca ne prātā, ka visi mezgli jau nu noteikti neatraisīsies, ka daži no tiem savilksies vēl ciešāk, blakus vecajiem radīsies jauni un kara izliktajās cilpās un tīklos vēl ilgi mocīsies un slāps daudzu cilvēku sirdis, uņ grūtajā un rūgtajā šo kamolu atšķetināšanas darbā vajadzēs piedalīties ne vienai paaudzei vien: šī darba pietiks gan bērniem, gan mazbērniem un varbūt vēl arī mazmazbērniem.

Karam bija tāls tēmējums.

Gvardes kapteinim Sergejam Vetluginam vai Serjogam, kā viņu sauca Zavidovā, tādas domas, protams, nebija ne prātā un laikam arī nevarēja būt, kad viņš kādā tūkstoš deviņsimt četrdesmit septītā gada septembra vakarā ar diviem čemodāniem rokās izkāpa Volgas krastā. Viņš apstājās, nolika savu nesamo zemē, noslaucīja sasvīdušo seju un dziļi nopūtās. Nopūta iznāca smaga, saraustīta un droši vien ne tik daudz noguruma, cik neiepriecinošas ainas dēj, kas pavērās acu priekšā.

Lejā pie paša ūdens, iepretim savām laivām gan grupās, gan pa vienam bija apmetušies laivu īpašnieki, kas privāti pelnījās ar pārcelšanu, jo tilta pāri upei te nebija, bet vienīgais kuģis ar skanīgo nosaukumu -«Persietis», kas ar savām rata lāpstiņām bija noplakšķinājis pa Volgu gandrīz simts gadu, jau trešo mēnesi atradās remontā. Pēc nesaskanīgajām laivinieku balsīm un visvairāk pēc roku mētāšanas, ko saprāts vairs nekādi nespēja ietekn^t, Sergejs uzreiz noskārta, un to būtu noskārtis ikviens viņa vietā, ka šie Volgas «gondoljeri» darba dienu jau beiguši un par savu svētīgo darbošanos jau paguvuši gūt gandarījumu. Starp citu, visi vēl nebija paguvuši. Daži tikai grasījās to darīt: uz brezenta mēteļiem, kas bija nomesti tieši uz smiltīm, tika liktas pudeles, konservu kārbas, no saiņiem un kabatām vilkti laukā skābēti gurķi, vārītas olas, sīpolloki. Šo laivinieku sejās pat no šejienes — no augšas Serjoga varēja samanīt kaut ko līdzīgu starojumam, ko droši vien radīja prieks par sen gaidīto patīkamo feirāmu.

Skaidrs, ka nedz pirmie un vēl jo vairāk otrie ne par kādu naudu pasaulē tagad nebūs ar mieru doties vēl vienā reisā pār upi, kura te bija izplūdusi krietnu trīs kilometru platumā un sākusi smagi viļņot no spēcīgā grīvas vēja, ko astrahanieši bija iesaukuši par jūreni.

Sergejam tas bija skaidrs. Taču vēl skaidrāks bija kas cits: ja nav tāda spēka, kas varētu izkustināt pārcēlājus doties vēl vienā «gājienā», tad nav arī tāda, kas piespiestu gvardes kapteini Vetluginu atteikties no domas tikt pāri viņā krastā šodien, šovakar pat, nevis kaut kad vēlāk.

Viņam aiz muguras gigantiskā puslokā bija izpletusies pilsēta, kurā dzīvoja pusmiljons cilvēku. Sergejs būtu varējis pieklauvēt pie vienām, otrām vai trešām durvīm un kaut kur līdz rītam atrast pajumti, un tas, liekas, būtu pats loģiskākais. Taču viņš neklauvēs, jo zina: ikvienā mājā šeit gaida nevis viņu, bet kādu citu, visticamāk arī frontinieku. Starp tūkstošiem uguņu, kas kuru katru mirkli iedegsies šajā pilsētā, kur sen jau atcelta aptumšošana, nebūs nevienas, kaut visniecīgākās, kura iedegtos nevis kādam, bet tieši viņam, Sergejam Vetluginam. Un, ja tā nav, tad pilsēta ir tuksnesis, jo mēdz būt

tādi brīži, kad pat milzīgā ļaužu pūlī viņš, cilvēks, var justies bezgala vientuļš.

Sergejs tiecās tikt pāri Volgai. Tur, mežainā ciematā, nr šaipusē, Saratovas apkaimē, negaidītu nosaukumu Tjaņzina, dzīvoja viņa vecākais brālis un māsa, kurus viņš nav redzējis kopš vērmeļrūgtā trīsdesmit trešā gada. Viņš bija gaidījis tikšanos ar tiem veselus četrpadsmit gadus, bet nu nespēj pagaidīt vienu vienīgu nakti. Sergejs nebija sūtījis telegrammu, taču zināja, ka tur, šajā dīvainajā un viņam svešajā Tjaņzinā, viņu jau sen gaida, ka starp retajām, skopajām uguntiņām, kas drīz vien iemirgosies upes viņā pusē, vienā logā iedegsies arī viņa — Serjogas uguntiņa. Tāpēc jau arī viņš vēl arvien — tagad jau daudz uzmanīgāk — pētīja laiviniekus, apsvērdams, kuru no tiem izvēlēties.

Galu galā viņš nolēma izmēģināt laimi un vienu uzrunāt. Drukns, sarkanu seju, ar vienu roku un tāpat kā citi neskuvies, viņš tomēr atšķīrās no saviem biedriem ar to, ka šķita mazāk piedzēries par tiem. Pēdējais apstāklis Serjogam likās pats svarīgākais. Vairs nezaudēdams ne mirkli, viņš paķēra čemodānus un noskrēja lejā.

—     Veseli, frontnieciņi! — pēc iespējas draudzīgāk viņš sveicināja pārcēlājus.

Nevarētu teikt, ka «gondoljeri» viņam būtu atbildējuši ar to pašu. Sākumā viņi vispār neko neatbildēja, bet nesatricināmā mierā turpināja savu jautro darbošanos. Sergejs nobrīnījās un drošs paliek drošs atkārtoja sveicienu.

Vairākas sejas, kas acumirklī bija kļuvušas īgnas, pagriezās uz viņa pusi. Dažiem pusceļā uz muti nedrošajā < rokā bija apstājusies glāze. Taču apstājusies uz īsu brīdi — taisni tik ilgi, lai laivinieki pagūtu uzmest vērtējošu skatienu tam, kas tādā nereizē bija pārtraucis viņu mazās dzīres. Tad glāzes atkal atsāka savu paredzēto gaitu.

Nokrekšķējušies un apostījuši ko nu katrs — maizes doniņu vai gurķa šķēli, pārcēlāji atbildēja nesaskaņoti, kā negribēdami.

—    Esiet sveicināts, kapteini!

Gan pēc tā, ka, virsniekam klātesot, viņi nepārtrauca iedzeršanu, gan it īpaši pēc tā, kā viņi sasveicinājās ar viņu, Sergejs pārliecinājās, ka šie vakarējie karavīri ir visai apraduši ar savu jauno stāvokli un ne tikai apraduši, bet pat ļoti lepojas, greizsirdīgi sargā un ir gatavi pat dižoties ar to.

Tomēr vienrocis, atbrīvodams vietu sev blakus, piedāvāja:

—    Piesēsti, komandieri! Izmet kopā ar mums kādu kraukšķīti!

—    Nevaru, zēni. Ļoti steidzos.

—    Uz kurieni tad? Vai ta uz Berlīni, vai?

—    Pāri Volgai.

— Ā… ā … Nu, priekšniek, steidzies vai nesteidzies, bet līdz rītam tev būs jākvern šajā krastā. Še, ņem! — Vienrocis sniedza kapteinim glāzi.

Sākumā Sergejs gribēja atteikties no piedāvātās glāzes, taču laikā apjēdza, ka to nedrīkst darīt, ka ar šādu izturēšanos viņš ne tikai nepārmestu tiltu starp sevi un šiem nepazīstamajiem cilvēkiem, no kuriem tagad bija atkarīgs, bet zaudētu pēdējo, lai arī vājo, pat galīgi niecīgo cerību kaut kā vienoties ar pārcēlāju. Viņa izturēšanos vienrocis un tā līdzgaitnieki novērtētu vienīgi kā virsnieka necieņu pret viņu — neseno frontinieku tagadējo stāvokli, kas iegūts par tik dārgu maksu. Un, lai cik dīvains un negaidīts tas viss viņam bija, Sergejs paņēma glāzi, viegli visiem pamāja ar galvu, pavadīdams šo sveicinājumu ar uzsaucienu «Uz veselību!», un, laiviniekiem klusējot, taču jau mazliet labsirdīgākiem un siltākiem skatieniem lūkojoties, viņš izdzēra degvīnu. Kāds no tiem — Sergejs nepaguva pamanīt, kurš tieši, — ielika viņam brīvajā kreisajā rokā lielu, cietu gurķi. Sergejs tāpat kā visi ar labpatiku nokrekšķējās un ar skaļu kraukšķi uzkoda gurķi — baltas šļakatas pašķīda no viņa zobiem un apšļāca tuvāk sēdošos.

—    Nu, bet tagad sēdies. Nestāvi kājās, tikpat lielāks neaugsi, — vienrocis atkal uzaicināja.

—     Nevaru, biedri. Goda vārds! Mani tur gaida! — Sergejs dedzīgi noteica un pavērās uz vienroci ar lūdzošu skatienu. — Pārved pāri, draugs, es samaksāšu!

—    Zināms, ka samaksāsi. Par velti tagad neviens nestrādā. Karš beidzies.

—    Labi samaksāšu, — Sergejs klusi, bet steidzīgi noteica un saīga, gandrīz vai fiziski sajuzdams sitienu, ko par tādiem vārdiem viņam būtu varējis iekraut pārcēlājs.

Taču vienrocis neapskaitās, tikai piezīmēja, kā Sergejam likās, ar vēl lielāku vienaldzību:

—           Naudiņu laikam esi krietnu sakrājis, kapteini? Protama lieta, virsniekam alga lielāka nekā mūsiešiem, zaldātiem …

—           Nu, ari tu droši vien tagad neesi nekāds tukšinieks, — Sergejs nenocietās, — savu kuģi esi iemantojis. Kā nekā — īpašnieks …

—            M-jā. — Vienrocis labsirdīgi pasmaidīja. — īpašnieks .. . Man tāpat kā tam jautrajam zemniekam … Esi varbūt dzirdējis to pasaciņu, kapteini? — Un, nenogaidījis atbildi, aizsmakušā dzērāja balsī nodziedāja:

Paldies dievam, pamazītēm Sāk man labāk klāties:

Nams kad pārdots, pērku vārtus,

Sāku iedzīvoties.

Laivinieki sāka skaļi smieties, bet tad visi kopā, korī,

tiesa gan, galīgi nesaskanīgi noauroja:

Manas vecās galifē Silda gaužām vāji,

Gribēju jau sievu ņemt —

Cūcēns atstiepj kājas.

Ar žestu apklusinājis biedrus, kas jau grasījās uzsākt jaunu kupleju, vienrocis rezumēja:

—     Redzi, kapteini, kādi īpašnieki mēs esam …

—    Redzu. Tikai nedusmojieties uz mani.

—            Bet mēs arī nedusmojamies. Cik tu, par piemeru, iedotu, ja es tevi tomēr pārvestu uz viņu krastu? — Vienroča zilgansārtajā pierē pavīdēja kaut kas līdzīgs ziņkārībai, taču ne vairāk. — Nu?

Pārējie nogaidoši apklusa un nolika malā glāzes un uzkodu, — visi skatījās uz virsnieku.

—           Jūsu laiva, jums arī jānosaka cena, — Sergejs prātīgi noteica.

—     Nu un tomēr? — pārcēlājs palika pie sava.

—     Ko es varu pateikt?

—           Blēdies, kapteini! Nu labs ir. Vai divsimt rublīšu nepažēlosi Lielā Tēvijas kara invalīdam?

—     Kas par jautājumu? Protams, nepažēlošu!

—           Vai redzējies, cik … ātri. Nu, ko tur daudz, ejam. Redzu, kapteini, tev patiešām pacietība galā. Kas tevi tur gaida? — Viņš norādīja uz Volgu. — Māte, sieva? Varbūt skaistulīte?

—     Brālis un māsa.

—     Viņi varētu arī līdz rītam pagaidīt.

—    Viņi droši vien varētu. Taču es .,.

Vienrocis nenoklausījās līdz galam — biedru neapmierināto skatienu pavadīts, viņš ātri devās uz laivu.

Sergejs ar priecīgi pukstošu sirdi gāja viņam pakaļ, baidīdamies tikai no tā, ka pārcēlājs varētu grozīt savu apņemšanos.

Taču viņš jau bija noliecies pār motoru, tīdams uz iedarbes spararatā līdz spīdumam apdeldētu brezenta siksnas galu. Un neatliecies izrīkoja:

—    Noliec, kapteini, savus čemodānus un atgrūd laivu.

Bija redzams, ka nesenajam karavīram sagādāja īpašu

prieku tas, ka viņš varēja uzrunāt virsnieku uz «tu» un kaut vai tagad, kaut vai tādā veidā mazliet pakomandēt pats.

—    Paņem kārti, kapteini Un tā ašāk, citādi satumsīs!

Kad Sergejs visu bija izdarījis un laiva jau peldēja kādus desmit metrus no krasta, tās saimnieks ar vienīgo roku saka raustīt siksnu. Turklāt pēc katra rāviena to vajadzēja uztīt no jauna. Vecais motoriņš šķaudīja, sprausloja, elsoja, retumis iepukšķējās, taču nesāka darboties.

Sergejs piedāvājās palīdzēt: tagad laivas īpašnieks tikai uztina siksnu, bet kapteinis to raustīja. Abiem sviedri lija aumaļām. Un bija tāds brīdis, kad viņi jau grasījās atteikties no sava pasākuma, taču tieši tajā mirklī, tā tas bieži vieņ mēdz būt, šķiet, pēc simtā mēģinājuma iedarbināt motoru, tas beidzot atdzīvojās un pār Volgu noskanēja braši tarkšķi.

—     Urā! — Sergejs iesaucās , un tik tikko neievēlās ūdenī, jo pārcēlājam vajadzēja izdarīt strauju pagriezienu: ņemdamies ar motoru, viņi nebija pamanījuši, ka laiva, viļņu un šeit gandrīz nemanāmās straumes nesta, bija pavērsusies ar galu pret krastu, un, ja vienrocis nebūtu laivu pagriezis, tā pilnā gaitā izlēktu sausumā.

Taču pagaidām viss bija beidzies laimīgi. Sergejs bija noturējies kājās, bet laiva, izkļuvusi plašumā, uzņēma kursu uz viņu krastu.

Pasažieris kļuva jautrāks un uzskatīja, ka arī pārcēlājam, pēc visa spriežot, vajadzētu būt labā omā. Tomēr tas, tāpat kā iepriekš, bija sadrūmis un vadīja laivu klusēdams. Vēl vairāk — bija redzams, ka viņa acīs strauji gaist reibums un tajās ielīst pretim plūstošo viļņu smagā nokrāsa, Laikam gan vienroci jau sāka uztraukt baltās putu grīstes, kas parādījās viļņos. Tur aiz muguras, tuvāk pie krasta, tās bija tikko manāmas, bet pret upes vidu jau saplūda draudošās bangās, mats matā kā jūras viļņu galotnēs. Laiva te lidoja augšup, te slīdēja lejup, ūdens bedrē, piekaramā motora dzenskrūve ar niknu rūkoņu te iegrauzās blīvajā ūdens vilnī, te, uzmesta pašā viļņa galotnē, ar žēlabainiem spiedzieniem un vaidiem griezās tukšgaitā.

Vienrocis tagad sēdēja laivas pakaļgalā un izskatījās kā sabozies grifs. Taču, kā liekas, viņš bija pieredzējis laivinieks — vadīja laivu nevis pa vilni, bet šķērsām. Un sabozies viņš acīmredzot bijā tāpēc, ka grīvas vējš, Astrahaņas vējš, kas tagad bija kļuvis vēl spēcīgāks, dzina viļņus nevis šķērsām pār upi, bet tieši uz augšu, tā ka stūrmanim visu laiku vajadzēja griezt pa labi un negribot attālināties no mērķa aizvien vairāk un vairāk. Pārcēlājs, tiesa gan, reizēm centās pagriezt laivu uz to pusi, kur vajag, taču sānu viļņi tā sāka šūpot laivu no vienas puses uz otru, ka kuru katru mirkli varēja to pavisam apgāzt. Ieklausīdamies nevienmērīgajā, histēriskajā motora rēkoņā, vienrocis sadrūma aizvien vairāk. Varēja just: viņu tagad māc bailes, ka tikai motors arvien pieaugošajos viļņos nenoslāpst pavisam.

Taču motors izturēja — nepievīla. Tas apklusa vēlāk un, kā noskaidrojās, ne jau pēc sava prāta, kad līdz kreisajam krastam bija palikuši kādi divsimt metri un kad cilvēkiem laivā vairs nekas nedraudēja: melnās apses, kas bija sarindojušās viņā pusē un aiz Volgas līkuma kā augsta un cieša siena aizšķērsoja vējiem ceļu, un viļņošanās uz upes te bija tikko manāma.

—    Kāpēc jūs izslēdzāt motoru? — Sergejs iesaucās.

—    Tālāk nevedīšu.

Sergejam likās, ka viņš pārklausījies, — tik nejēdzīgs un neticams šķita šis paziņojums.

—    Ko, ko jūs teicāt?… Šķiet, jūs kaut ko teicāt?

—    Teicu to, ko tu kaptein, dzirdēji. Tālāk nevedīšu.

—    Te tev nu bija! Kāpēc tad tā? — Sergejs pasmaidīja: viņam vēl arvien likās, ka vienrocis joko.

—    Maksa par mazu.

—     Ko, ko?

—    Maz, saku, samaksāji.

Laiva viegli šūpojās pierimušajos viļņos. Likās, tai bija neveikli sava saimnieka dēļ, kura seju biezējošās krēslas dēļ vairs nevarēja labi saskatīt.

—    Ne jau es, bet tu noteici samaksu. Tad kāpēc? …

—            Ē, kapteini — tumšajā sejas ovālā pazibēja zobu baltums. — Tak jau zini: kad meiču labina — veselas pilsētas sasola, bet, kā dabon, — tā pat sādželes žēl. Tādas tās lietiņas! —. Un vienrocis aizsmakušā balsī skaļi kā ķērkdams iesmējās, priecādamies par savu līdzību, ko viņš pateica, protams, daudz klajāk un rupjāk.

Labu brīdi laivā valdīja nomācošs klusums. Vai smakdams nost aiz niknuma, aiztrūkstošā balsi Sergejs beidzot noprasīja:

—    Cik tad jūs gribat? … Tikai sakiet uzreiz!

—    Četri simtiņi, kaptein. Un naudiņu taisni saujā.

Sergejs sameklēja naudas maku, ātri noskaitīja un

iedeva prasīto summu vienrocim. Pēc tam gandrīz kliegšus uzkliedza:

—     Iedarbini!

Pārcēlājs sāka steigties. Šoreiz nez kāpēc arī motors iedarbojās neparasti ātri.

Drīz vien laiva mīksti nošņirkstēja gar kreisā krasta smilšaino sēri.

Sergejs ar visiem zābakiem ielēca tieši ūdenī, tad izbrida sausumā.

—           Varbūt atgrūdīsi laivu, kapteini? — vienrocis noteica vienaldzīgā un tāpēc Sergejam vēl jo vairāk nīstamā balsī.

—    Nu nē, tieciet vien galā pats!

—    Kālab tad tā?

—           Un jūs vēl jautājat? Kur jums tika norauta roka? — atbildes vietā Sergejs ledaini noprasīja.

—           Orlas tuvumā, kapteini. Četrdesmit trešajā. Ar mīnas šķembu.

—    2ēl.

—    Kā tad tev žel?

—           2ēl, ka tikai vienu roku norāva. Vajadzēja vēl arī galvu.

—            Kāpēc tad tā? — šķita, pārcēlājs to pajautāja ne tik daudz apvainots, cik izbrīnījies, un viņa balsī tik tikko jaušami skanēja zobgalība, ko Serge js savā niknumā neuztvēra. — Kālab tad mana galva tev nav pa prātam?

—           Tā tev galīgi draņķīga, — šos vārdus pateicis, Sergejs pagriezās un sāka soļot uz ciematu, kur mirgoja retas ugunis. Krēslā pa kreisi neskaidri vīdēja naftas tvertnes, kas atgādināja milzīgus dotus.

Sergejs nedzirdēja, ka vienrocis, kas viņu bija tik loti aizvainojis, būtu mēģinājis iedarbināt motoru — tur, krasta tuvumā, valdīja klusums.

«Vilks tevi rāvis, sēdi vien! Neparko negriezīšos atpakaļ un nepalīdzēšu!» Sergejs nodomāja ar agrāk nepazītu niknu iejūsmu un pielika soli, juzdams, ka viņa krūtīs truli un rupji nodzēsts un nonāvēts tas, kas tik gaiši un priecīgi bija audzis viņā kopš tā brīža, kad viņš nokārtoja dokumentus, lai dotos savā pirmajā pēckara atvaļinājumā, un kad, frontinieku pavadīts, iekāpa vagonā, lai no svešās un tālās Austrijas brauktu uz mājām paciemoties. Tiesa, šis gaišais un priecīgais Sergeja krūtīs auga augumā, jo vairāk viņš tuvojās dzimtajām vietām un jau pavisam pārplūdināja sirdi, kad, izgājis augstajā krasta, savā priekšā ieraudzīja plešamies Volgu ar tās smaržām, neiedomājami saviļņojošām, tādām, kādu nekur citur nav, ar tās dziļo dvašojumu, trokšņiem un kuģu sirēnām, — visu, kas tik ātri un valdonīgi spēj savaldzināt cilvēka sirdi.

Naftas tvertņu nīgrais izskats un mēmais drūmums pastiprināja Sergeja dvēseles apmulsumu, un, tiesa, tāpēc viņš bezgala nopriecājās, kad izdzirda sev aiz muguras ātri tuvojošos soļus — tieši to, kas viņam šobrīd bija vajadzīgs vairāk par visu pasaulē.

Sergejam bija vajadzīgs kāds cilvēks, lai uzveiktu un pārvarētu sevī pēkšņi radušos salto un smeldzīgo vientulības un bezpajumtes izjūtu šajā milzīgajā pasaulē, kā arī tāpēc, lai apjautātos par ielu, kur atrodas brāļa un māsas mājele, taču visvairāk laikam gan tāpēc, lai pārliecinātos un redzētu — ne jau visi cilvēki te tādi kā tas kara iezīmētais pārcēlājs.

Jā, jā, tas bija pats galvenais: Sergejam vajadzēja pēc iespējas ātrāk sastapt labu, sirsnīgu un smaidošu cilvēku, kas atjaunotu viņa sirdi iepriekšējo gaismas un prieka izjūtu. Un viņš uzreiz atskatījās ar laipnā smaidā atplaukušu seju un nespēja izdzēst šo smaidu, kad savā priekšā ieraudzīja pazīstamo un ienīsto «gondoljera» seju.

Ar savu smago skatienu lūkodamies virsniekā, viņš lēni un klusi noteica, sniegdams papīrnaudas gabalus:

—    Ņemiet, biedri kapteini! Es no frontiniekiem naudu negribu. Tā ka jūs veltīgi… — Redzēdams, ka virsnieks negrasās ņemt no viņa naudu, pats iebāza to Sergejam mēteļa kabatā. — Ņemiet, ņemiet un nesvaidieties ar to tik ļoti. Brālis un māsa droši vien no bada uztūkuši, bet jūs…

Viņš apklusa. Smagās acis, kas bija pietuvojušās gandrīz pavisam klāt Sergejam, šķita tā kā mazliet atsilušas. Viņš taisnodamies noteica:

—    Neņemiet ļaunā kapteini! Ar mums, vīrišķiem, reizēm tā gadās. Jokot mums patīk, taču ne vienmēr to mākam. Un ari apslēpt nemākam… Iebāžam ratus maisā, bet ilksis redzamas. Tādas tās lietiņas.

Neļaudams Sergejam neko atbildēt, viņš ātri aizsoļoja uz upes pusi.

Drīz vien no turienes atskanēja motora tarkšķi, sākumā skanīgi un skaidri sadzirdami, tad tie pakāpeniski attālinājās un kļuva klusāki.

Liela auguma sieviete, ko krēsla un vecais vatenis padarīja vēl it kā lielāku un ko Sergejs sastapa šaurā šķērsieliņā starp dēļu žogiem, pavadīja viņu līdz nelielai, ari it kā no vieniem dēļiem saslietai mājelei, kurā, sievietes vārdiem runājot, Sergeja brālis un māsa un viņu ģimenes «vilka savu dzīvīti».

—     Rau, te arīdzan viņi dzīvo, mīļais. Šinīs dienās pie goteles tika, nopirka vecu, jau piecpadsmitais teļš, eče, gaidāms… Kad atnesīsies, tak jau bērneļiem būs kāda lāsīte piena, — viņa patiešām to paziņoja kā svarīgāko jaunumu ne tikai Sergeja radinieku, bet ari visa šī meža ciema dzīvē. Paziņoja un, nespēdama pārvarēt ziņkārību, kas viņu pēkšņi bija sagrābusi, negāja prom, lai turpinātu savu ceļu, bet gaidīja, kas notiks tālāk. Arī Sergejs nesteidzās, bet stāvēja pie loga, nevarēdams izšķirties, ar pēkšņi savilgušām acīm vēl arvien raudzīdamies uz kustīgajiem cilvēku siluetiem aiz baltā katūna aizkara. Jau kuro reizi viņš cēla roku, lai pieklauvētu, taču tūdaļ pat izbijies to nolaida. Un acīmredzot vēl ilgi nebūtu devis par sevi nekādu ziņu, ja nenāktu palīgā tā pati lielā sieviete saplēstajā, gluži kā mīnu šķembām sadriskātajā vatenī. Viņa sāka klaudzināt pie loga ar sarkanu, sievietei neparasti lielu un spēcīgu roku. Pār ciemu noskanēja viņas prasīgā, valdonīgā balss:

—     Tatjana! Nastja! Ko tad jūs nenākat saņemt ciemiņu? — Viņa pagriezās uz virsnieka pusi un paskaidroja: — Leksandrs, kazi, vēl nav pārnācis. Tup līdz pus-

naktij savā kantorī, kaut nešķīstais to rāvis. Nu, bet sievišķi droši vien mājās — kur lai šās citur būtu. Katrai bērns auklējams — nekur vis tālu no tiem neaizbēgsi.

Pēdējās ziņas labvēlīgā sieva paguva pavēstīt tajā īsajā laika sprīdī, kamēr kāds steidzīgi vēra vajā vispirms istabas, tad priekšnama durvis un beidzot vārtiņus un metās kapteinim klāt, izbiedēti un laimīgi izsaukdamies.

—     Sagaidījāt gan brālīti. Apsveicu jūs ar lieliem priekiem, mīļās kaimiņienes! — Un nepazīstamā sieviete to pašu brīdi pagāja malā un steidzās pa ceļu prom, un, ja virsnieks nebūtu ierauts priecīgajā rosībā, tiekoties ar radiem, viņš droši vien būtu dzirdējis nejauši satiktās, vecā karavīra vatenī tērptās sievas dobjās un visiem spēkiem valdītās raudas.

Bet māsas un brāļu atkalredzēšanās prieks pēc ilgās atšķirtības bija tik liels, ka jebkurš varētu nodomāt: radinieki pacentīsies cik vien iespējams ilgāk paturēt cits citu savā tuvumā, jo pasaulē vairs nebija cilvēku, kas viņiem būtu vēl tuvāki, viņus taču zem sirds bija nēsājusi, tikai dažādā laikā, viena un tā pati māte. Pirmās divas dienas un divas naktis, kā jau parasti mēdz būt, pagāja juceklīgās atmiņās, pārlecot no notikuma uz notikumu, noklīstot tālu sāņus un atkal atgriežoties pie iepriekšējā, — un to visu pavadīja skaļi smiekli un pēkšņi uzplūdusi jautrība. Senās dienas, no kurām labsirdīgā atmiņa viegli bija norāvusi rūgtuma plīvuru — rūgtuma, ko katrs no viņiem bija izbaudījis pārpārēm, šīs dienas tagad šķita gandriz vai laimīgas un uzjautrinošas. To vien dzirdēja: «Bet vai tu atceries?», «Vai atceries?» — un <

atkal smiekli līdz asarām, smiekli, ka vai jāklepo. Traģiskos apstākļos no dzīves sen aizgājušie tēvs un matē ieradās kā dzīvi uz šiem stihiski uznākušajiem atmiņu svētkiem, un viņu abu — tēva un mātes mūžīgie ķīviņi, kas agrāk bija sagandējuši ģimenes dzīvi, tagad nez kāpēc likās pavisam smieklīgi, un vecāku nesaskaņu iemesli bērniem, kas bija pārdzīvojuši kara šausmas, arī šķita tik niecīgi, ka par tiem varēja tikai labsirdīgi pasmieties.

Nevienam un nekam atmiņa nepagāja garām — ne cilvēkiem, ne mājlopiem, no kuriem tagad pat kauliņa nebija palicis pāri. Pamīšus ar cilvēkiem ne reizi vien tika pieminēta vecā klamza (viņi tiku tikām izsmējās par briesmīgo slinkumu, kuram ķēvele bija pateicību parādā par savu neparasti ilgo mūžu); govs, saukta par Sarķi

(kāds no viņiem atcerējās, ka tā bijusi ļoti pienīga, taču tik mīkstiem pupiem, ka, ganāmpulkam atgriežoties no stepes ciemā, uz putekļainā ceļa, saimniekiem par lieliem sirdēstiem, iztecējis ne mazums piena, ko tā pa dienu bija saražojusi); kaza Maška (tiklīdz Sergejs to bija pieminējis, atskanēja spēcīgu smieklu brāzma, jo šo viltīgo radījumu pats dievs tas kungs bija radījis tālab, lai saniknotu un smīdinātu cilvēku dzimumu); nelielais rūsganais suņuks, klasisks krancis ar nepelnīti bargu vardu Tigrans (šī suņa bēdīgo galu nez kāpēc neviens nepieminēja — to saplosīja vilki tieši pagalmā kādā aukstā ziemas naktī); pat vista, ar iesauku Prusaciene (prusaki, par kuru trūkumu nevarēja sūdzēties neviena zemnieku sēta, bija tās iemīļots gardums), — tie visi brīnumainā kārtā atdzīvojās un ieradās uz šo dīvaino parādi.

Pēc tam viņi atkal atgriezās pie cilvēkiem, atminējās itin visus, gan tuvus, gan tālus radiniekus, neaizmirsdami arī paziņas. Un tomēr bija kāds cilvēks, par kuru viņi, iepriekš nesarunājuši, klusēja līdz īstajam brīdim, jo citādi būtu galīgi izjaukta svētdienīgā, nogurušās sirdis veldzējošā spēle, — šis cilvēks bija viņu vidējais brālis, knra pēdas aprāvās kaut kur Smoļenskas pusē četrdesmit trešā gada rudenī. Viņa vārds vēl nebija skaļi izrunāts, taču Aleksejs jau spēra kāju pār īslaicīga prieka pārņemtās mājiņas slieksni. Brāļi, māsa, svaine, pat mazie bērni, kas līdz tam bija priecīgi klaigājuši tikai tāpēc, ka pieaugušajiem nez kāpēc bija jautri, — visi pēkšņi apklusa, noskuma, netīšām paskatījās uz sienu, meklēdami lielajā kopīgajā ģimenes ietvarā viņa fotogrāfiju, bet Sergeja sirdī sāpīgi iedūrās tās dzejas rindas, kurās viņš pirms četriem gadiem, sēdēdams kaut kur aiz Dņepras blindāžā, mocīdamies un bezpalīdzībā lūpas kodīdams, bija centies izteikt sāpes, ko atnesa ziņa par Alekseja bojāeju!

Smojenskas pusē pie Je)ņas Sirdī godīgs un tirs Kaujā krita kāds karavīrs.

Citiem viņš — Nezināmais,

Bet man — brālis.

Un šajā brīdī Sergejam sagribējās nekavējoties, tūdaļ pat pamest šo svešo un viņam galīgi nevajadzīgo Tjaņzinu un pēc iespējas ātrāk nokļūt Zavidovā. Pirmajā brīdi viņš droši vien neatrastu ieganstu pēkšņi uznākušajai,

skaudrajai vēlmei. Ja vien kāds no malas viņam būtu pateicis priekšā, ka Zavidovas viņam pietrūcis tāpēc, ka tur šā vai tā viss ir saistīts ar tiem cilvēkiem, kurus viņi tikko bija pieminējuši, ka tur darbojošos personu skaitā bez cilvēkiem neapšaubāmi iekļaujas itin viss, kas atrodas apkārt katram zavidovietim kopš dzimšanas līdz pat nāves brīdim. Viena vienīga doma, ka pa ceļam no rajona centra uz dzimto ciemu meža ceļš viņu vedis sākumā līdzās Gulbju ezeram, allaž noslēpumainam, baismīgu leģendu pilnam, tad gar upi ar nievājošu un it nemaz tās skaistumam neatbilstošu nosaukumu Balanda, cauri Saltikovas mežam uz pļavām, kurās gan šur, gan tur tagad dēd klusas, rudenīgi skumjas pūnītes, tad — garām vecajai kapsētai, kur droši vien pat krusti nav saglabājušies (tos laikam savās krāsnīs būs sadedzinājušas nelaimīgās karavīru sievas garajās un sūrajās kara ziemās), bet vīd vienas vienīgas nelīdzenas kapu kopiņas, gan pavisam svaigas, gan tādas, kas jau sen apaugušas ar zemām, sirmām vībotnēm, gluži kā ar pelējumu pārklājušās, — zem kādas no tām savu mūža māju atradusi ir viņa māte, ir tēvs, un pat tie mēmajā un tumšajā laika bezdibenī iegrimušie, līdz kuriem nekad nesniedzas mūsu plebejiski īsie un nestiprie atmiņu pavedieni, bet kuri kādreiz dzīvojuši šajā pasaulē, mīlējuši un cietuši tāpēc, lai arī mūsu dzīslās atstātu nemierīgo un neapslāpējami dzīvīgo asiņu lāsi un kopā ar to — saldi rūgto prieku par īslaicīgo kā mirklis dzīvi uz šīs grēcīgās zemes; tūlīt aiz kapsētas būs redzami ciema salmu jumti — ciema, par kuru dārgāku viņš nevarētu atrast visā plašajā pasaulē (pār- (

staigājis vai puspasauli, Sergejs bija varējis par to pārliecināties), — no tādām domām Vetlugina sirds sāka dauzīties tik bieži un nepacietīgi, ka viņš pat nepamanīja, kā bija piecēlies no galda. Un tūdaļ pat viņš paziņoja:

—    Rīt braucu prom.

—   Uz kurieni?! — māsa gandrīz ar šausmām iekliedzās.

—   Uz mājām. Uz Zavidovu! — Sergejs to pateica tik kaismīgi, un arī viņa seja pauda tik kvēlu un nešaubīgu apņēmību, ka vecākais brālis un māsa saprata: nekada pierunāšana nelīdzēs.

—    Būtu padzīvojis vēl kādu nedēļiņu. Nu kas gan tevi tur Zavidovā tagad gaida? — vecākais brālis, it kā

nespēdams aprimt un bez jebkādām cerībām grozīt Sergeja lēmumu, nedroši ierunājās, taču jaunākais aši un dedzīgi pārtrauca viņu:

—    Tur viss mani gaida! Kā gan jūs…

Un pēkšņi, sapratis, ka ar vārdiem nekas nav izskaidrojams, viņš samulsa un apklusa. Varbūt pēdējā mirklī atcerējās, ka saprast viņu šie labie ļaudis un viņam dārgie cilvēki nemaz nespēj — lai saprastu, viņiem būtu jāizstaigā tie ceļi, ko viņš izstaigājis pēdējo sešarpus gadu laikā, un jāpieredz šajos ceļos tas, ko viņš pieredzējis. Tad droši vien viņi apjaustu, kāpēc viņam gribējās pēc iespējas drīzāk ieraudzīt gan Zavidovas mežu ar Tālīno, Vidējo un Tuvīno stigu, gan Smirdīgo noru un brūnaci upi, kas apmaldījusies mežā, gan pašu Zavidovu ar tās tēvočiem Kojām un krustmātēm Avdotjām.

Sergejs pat nepamanīja, ka vārdu «Avdotja» viņš bija izteicis skaļi un ka tam uzreiz radās atbalss:

—    Ne jau tu viņai, krustmātei Avdotjai, tagad esi prātā.

Sergejs satrūkās:

—    Kas noticis? Kas?

—    Ne jau tu, es saku, krustmātei Avdotjai esi prātā. Viņai savu rūpju atliku likām.

—    Kas tur lēcies?

—    īsti nezinām. Visādi runā… Aizbrauksi, pats visu uzzināsi…

2

Visu, protams, sava īsā atvaļinājuma laikā Sergejs nevarēja ne ieraudzīt, ne uzzināt — pārāk daudz dīvaina, tāda. kas nekādi nesaistījās ar gaidīto, viņš sastapa ne tikai ciemā, bet jau tam tuvojoties, kad stacijā izkāpa no vilciena un pēc visu zavidoviešu paraduma devās nevis taisni uz mājām, bet nolēma iegriezties pie krustmāmiņas Annas — šoreiz tāpēc, lai saņemtu pirmās un — viņš to zināja — visplašākās un ticamākās vēstis par sava ciema ļaudīm. Turklāt bija arī vēls; vakara krēsla strauji biezēja, uz transportu, kas viņam būtu pa ceļam, tagad vairs nebija ko cerēt: līdz Zavidovai septiņpadsmit verstis, tā nav ar roku aizsniedzama, turklāt virsniekam līdzi divi čemodāni, kas pie brāļa un māsas vēl nebija

pavisam iztukšoti. Krustmāmiņas vēstis noderētu arī tādēļ, lai, ierodoties ciemā, viņš nesperta kādu neapdomātu soli vai nepateiktu kādu vārdu, kas nevis dziedētu, bet, taisni otrādi, satrauktu un savandītu kādu stipri ievainotu sirdi, — bet tādu ciemā būs krietni daudz.

Tāpat kā pirmskara gados, ne sētas vārtiņi, kuri veda pagalmā, ne durvis, kas vērās uz krēslaino priekšnamu un gaišo istabiņu ar klona grīdu, kura vienmēr bija tīri nobalsināta., nebija aizslēgtas, jo krustmāmiņas būda vēl vairāk nekā agrāk liesajā kara un smagajā pēckara laikā ļaudīm bija atvērto durvju nams. Sergejs pienāca pie tā tādā brīdī, kad saimniece, pēc virsnieka ieskata ne par mata tiesu nepārmainījusies šajos sešarpus gados, iznāca uz zemā, iepuvušā lievenīša ar diviem pakāpieniem, kas žēli iečīkstējās zem viņas kājām. Krustmāmiņa! pakaļ no priekšnama izvēlās rūsgans, pinkains šunelis, saslēja skausta spalvas, taču tūdaļ pat atcerējās, ka tā viņu pagalmā viesus nesagaida, nolaida saslieto spalvu un sāka laipni kūļāt asti.

Krustmāmiņa Anna kā sastingusi kādu brīdi klusēdama lūkojās atnācējā. Pirmajā mirklī viņa ar drudžainu kustību tā kā parāvās uz priekšu, taču pēkšņi apstājās un taisni vai pamira, jo nespēja noticēt tam, kas sākumā bija šķitis, tam, ka viņas priekšā stāv jaunākais dēls, kuru bija pavadījusi karā kā pēdējo un par kuru jau četrdesmit ceturtā gada beigās bija pienākusi nāves ziņa, trešā. pēc skaita, — par diviem vecākajiem dēliem krustmāmiņa saņēma tos drūmos paziņojumus jau pirmajos kara gados. Tomēr nākamajā mirklī viņa redzēja, ka kļūdījusies, un viņas seja, kas bija iekvēlojusies neizsakāmā priekā, tūdaļ pat apdzisa, pār to pārslīdēja neredzama mākoņa ēna. Un Sergejs, nesaprazdams šīs ātrās pārmaiņas īsto iemeslu, galīgi samulsis apstājās divu soļu attālumā no krustmāmiņas. Taču večiņa apķērās, iekšēji it kā sapurinājās, atplauka smaidā un paspēra soli uz viņa pusi. Vispirms apskāva, tad saņēma ar karstām, sausām plaukstām viņa galvu un ilgi raudzījās tādām pašām sausām acīm viņa sejā, it kā vēl cerēdama: ja nu pēkšņi misējies, ja nu pēkšņi tas tomēr ir viņas jaunākais, viņas dārgais vanadziņš? Un atkal sadrūma, tomēr ne tik jaušami kā pirmajā brīdī.

—     Vai tiešām tas esi tu, Serjoža? — viņa beidzot ierunājās un neizturēja — viņas pleci, asie vecie pleci sāka

drebēt zem Sergeja plaukstām. — No kurienes tad tu, dēliņ? Dzīvs, dārgais. Kā tad tu… — un pakāpās atpakaļ, steidzās piesēst uz lievenlša pakāpieniem. — Kājas nez kālabad neklausa, kā redzams, veca esmu kļuvusi… — Un viņa vainīgi pasmaidīja, pavirzīdamās maliņā un atsvabinādama viņam vietu sev blakus. — Vai sen ieradies?

—    Tieši no vilciena pie tevis, krustmāmiņ Anna.

—    Mūsu Zavidovā tātad vēl neesi bijis? •

—    Nepaguvu.

—   Tā, tā. Aizbrauc vien, aizbrauc, dēliņ, tikai skaties, nenoslīksti tur …

—     Par ko tu runā, krustmāmiņ Anna?

—     Nenoslīksti tur, saku, sieviešu asarās. Kā palu ūdeņi gāzīsies tev virsū. Ne jau visas izraudātas, palikušas vēl, rau, tādam gadījumam. Kaut arī saņēmušas to papīru, taču negrib tam ticēt. Tālab arī gaida, tālab arī skatās uz katru atbraucēju — vai tikai tas, sak, nav manējais? Ierauga — nē, nav viņš, un asaras līst. Tā, redzi, Serjožeņka, tas notiek. Arīdzan es pati, vecā, pirmajā brīdī tevi par savu pastarīti noturēju… — Krustmāmiņa Anna apklusa, mēģināja piecelties, taču sākumā nespēja. Tikai atbalstījusies uz Sergeja pleca, pieslējās.

—    Iesim istabā, Serjoža, pacienāšu tevi ar tējiņu, bet tu man pastāstīsi par sevi. Krustmāte tava, Avdotja, tak jau būs dikti priecīga. .Viņai, kā dzird, tur tā klājoties… — Večiņa apķērās, ka pateikusi ko lieku, un centās labot kļūmi: — Vai ta nu viņai vienai. Visiem tagadiņ tā —gan šis, gan tas. Nāc iekšā, dārgais! Tūlīt uzlikšu patvāri. Tas būs drīz — kuldā man ozola oglītes pataupītas, kazi, būs jau sausas.

Aizvadījusi viņu uz istabiņas svētbilžu kaktu, viņa atgriezās pie krāsns un sāka raust uz kuldas vidu koka ogles.

Toties Sergejs, kā jau tas ciemiņam parasts, laiku īsinādams, sāka apskatīt ģimenes fotogrāfijas, kas bija pakārtas pie sienas svētbildēm abās pusēs. Pa kreisi no ikonām, gandrīz blakus sirmbārdainajam un izskatā patīkamajam svētajam Nikolam mazā, paštaisītā rāmītī uz dzeltenas kartītes, ko mušas bija pamatīgi noraibinājušas, kā šķiet, jau tajā laikā, kad fotogrāfijas vēl nebija ģimenes relikvijas un kad tajā redzamais jaunais pāris bija laimīgs un bezrūpīgs, vienā jaunajā būtnē, kaut arī ar grūtlbfun, varēja pazīt krustmāmiņu Annu, kad viņa vēl nebija krustmāmiņa, bet gluži vienkārši Aņuta, ko sešpadsmit gadu vecumā izdeva pie vīra, bet otrā — viņas izredzēto Agafonu, kas bija nofotografējies, kā redzams, pirmajās dienās pēc atgriešanās no cara armijas, jo viņš braši savirpinātām apakšvirsnieka ūsām, ģērbies apakšvirsnieka formas tērpā, stāvēja pa kreisi savai jaunajai sievai. Pa labi no svētbildēm jau lielā, taču tāpat paštaisītā rāmī atradās visas ģimenes fotoattēli: vidū krustmāmiņa Anna un Agafons nez kālab ar izbīļa un izbrīnās pilnām acīm, pa labi un pa kreisi no viņiem — dēli, pagaidām vēl dažāda vecuma pusaudži. Atsevišķā rāmī, ko pavisam nesen bija gatavojis kāds šejienietis, taču daudz veiklāks meistars, šos dēlus jau varēja redzēt pieaugušus: divi kara lidotāju formas tērpos, bet trešais — īsā, lētā uzvalciņā, astotās vai devītās klases skolnieks. Tie fotoattēli, kur bija redzami abi lidotāji, droši vien bieži tika vilkti laukā no stikla apakšas un rādīti, jo bija stipri vien noķēpāti.

Domās nogrimis, raugoties uz abiem brāļiem, Sergejs nedzirdēja, ka viņam aiz muguras bija pienākusi klāt viņu vecā māte. Taču pēc brīža viņš jau juta viņu sev blakus un atskatījās atpakaļ. Krustmāmiņa Anna, salikusi rokas uz krūtīm, skatījās turp, no kurienes viņas viesis tikko bija atrāvis skatienu, un villas lūpas, sausas, grumbainas, mēmi kustējās, it kā visiem spēkiem gribētu un nespētu kaut ko pasacīt. Viņa tā arī neko nepateica, saraustīti nopūtās un atgriezās pie patvāra, kurš pretēji savai saimniecei nebija tik viesmīlīgs un nesteidzās sakarst.

—    Es iziešu pagalmā uzsmēķēt, krustmāmiņ Anna! — Viņš steidzās uz durvīm.

—    Smēķē istabā. Pakūpini šepat. Man acis pieradušas.

—    Nē, kālab gan tā. Es iziešu ārā. Uz īsu brīdi.

—     Nu, nu. Ej vien, pasēdi uz lievenīša. Drīz, kazi, arī šie būs mājās.

—    Pie tevis dzīvo kāds īrnieks?

—    Ta nē…

—    Bet tu taču kādu gaidi?

—     Mēs jau visi nemitīgi kaut ko gaidām, dēliņ, — večiņa izvairījās no tiešas atbildes, un Sergejs iekšēji kļuva piesardzīgs.

Mazliet pakavējies cerībā vēl kaut ko uzzināt no krustmāmiņas Annas un neko nesagaidījis, viņš klusiņām izgāja uz lieveņa.

Suns atkal pienāca viņam klāt, krietni apostīja, uztvēra labi pazīstamo savas mājas smaržu un vēl laipnāk nekā iepriekš sāka kulstīt asti un tūdaļ pat piemetās uz pakāpiena Sergejam pie kājām; spriežot pēc visa, viņam nekas nebūtu pretim, ja šis cilvēks kļūtu par viņa otro saimnieku: suns paliek suns, taču arī tas, kā redzams, skumst pēc vīrieša parupjā glāsta, pat pēc vīrieša bargā uzkliedziena.

—   Nu, kā klājas, draugs? — aizsmēķējis austriešu cigareti, Sergejs pievērsās sunim, bāzdams šķiltavas kabatā.

—    Kā tad tevi sauc? Palkans? Šariks? Nu, protams, Sariks, kā gan citādi? Re, kā tu sāc uztraukties! Sak, kā gan šis svešais tēvocis zina, kā mani sauc! Tāpat vien uzminēju. Jo jūs, sētas krančus, Krievzemē gandrīz vai visus sauc par Sarikiem … Bet kur tad tu, draudziņ, tik daudz dadžu pogaļu esi salasījis, ko? Tu taču pat asti, kā sunim pieklājas, nespēsi pacelt! — Vai tad tās visas var izlasīt… Tomēr pamēģināsim. Varbūt dažu labu izdosies izplūkāt …

Paķēris suņuku, kas padevīgi viņam ļāvās, Sergejs izgāja pagalmiņa vidū, piemetās uz resgaļa, kur krustmāmiņa Anna cirta žagarus, un rūpīgi ņēmās plūkāt no Šarika astes dadžu pogaļas. Suns, kaut arī tam sāpēja, tomēr cietās, aiz pateicības pat laizīja savam negaidītajam labvēlim roku. Sariks laikam gan ne no viena nebija gaidījis tādu rīcību un bija gatavs nēsāt šos kažokā ieķērušos asumus līdz spalvas mešanai rudenī, tas ir, līdz tam laikam, kad pogaļas pašas no sevis, no laba prāta gluži nemanot pametīs gan suņa asti, gan pinkaino skaustu, gan pavēderi kopā ar cieši savēlušās vilnas pinkām.

Nepārtraukdams savu dīvaino darbu, Sergejs juta, ka silts un maigs vilnis sākumā pieskaras viņa acīm, bet tad ātri pārplūdina arī sirdi, un viņš saprata, ka uz īsu brīdi pie viņa atnākusi uz visiem laikiem zudusī, neatgriežamā bērnība, kad viņš tāpat kā tagad, posdams savu uzticīgo Tigranu ziemai, bija centies atbrīvot suni no bezgaldaudzajām dadžu pogaļām, kas pa vasaru bija tam pielipušas.

Aizrāvies ar savu darāmo, Sergejs neredzēja, ka atveras vārtiņi un pa tiem ienāk jauna sieviete, ka viņa pusceļā uz māju izbrīnā apstājas, bet tad strauji pienāk viņam klāt.

Beidzot, izdzirdis sev aiz muguras viņas biežos un sāti. lukumā saraustītos elpas vilcienus, viņš strauji piecēlās kājās, notrauca pie ceļgaliem pielipušos sausos zariņus tin ar karavīram raksturīgo paradumu paraustīja formas svārkus, ar pirkstiem aptaustīja pogas, vai visas aizpogātas, un tikai pēc tam paskatījās tieši acīs sievietei, kuras seja te kļuva bāla, te tumši pietvīka. Un ne tikai šīs pārmaiņas dūrās virsniekam acīs, — viņš redzēja prieku, satraukumu un pat apmulsumu, kas pārmaiņus parādījās tik pazīstamajā, kādreiz tik skaidrajā un, kā viņam vienmēr likās, mierīgajā Feņas sejā. Ka viņa priecājas — tas ir saprotams. Kā nekā ieraudzījusi dzīvu un neskartu cilvēku, kas bijis pats tuvākais brāļa Grišas draugs un dienējis viņas īsās un negaidītās mīlestības — leitnanta Semjona Miščenko mīnmetējnieku rotā. Nu bet satraukums, samulsums — kālabad tas?

Nebija vaļas meklēt atbildi. Feņa apkampa un skūpstīja viņu, vilkdama uz istabu. Sariks, pavisam aizmirsts, līdz galam neizsukāts, nesakopts, neapmierināts slāja viņiem pakaļ uz priekšnamu, uz savu kaktu. Stumdama Sergeju sev pa priekšu, Feņa apsēdināja viņu pie galda, kur šņākuļodams un sīkdams tos gaidīja vēderains patvāris ar daudzām medaļām, gluži kā tāds ģenerālis. Blakus uz apakštases bija divi mazītiņi cukura gabaliņi, tikko nolauzti no lielā gabala, kas acīmredzot jau bija noglabāts. Bija vēl arī daži rupjmaizes sausiņi. Un tas arī viss.

—     Kad tu atbrauci? … Un kālab telegrammu neatsūtīji?… — Feņa pateica tos pašus parastos vārdus, ko šādās reizēs mēdz sacīt, galīgi nesaprazdama, kad vajadzētu un vai vispār vajadzētu pajautāt par pašu svarīgāko un pašu rūgtāko; no Sergeja vēstules, ko krustmāte Avdotja kādreiz bija saņēmusi, Feņa zināja, ka viņas brāli Grišu un leitnantu Miščenko Sergeja acu priekšā nogalināja šķembas, sprāgstot kādai vācu mīnai netālu no viņiem.

—    Kam gan es būtu varējis sūtīt telegrammu? — rūgti pasmaidījis, viņš savukārt noprasīja.

—     Kā — kam? — Feņa no tiesas apvainojās — Un man? Un tētam? Viņš jau četrdesmit piektajā atgriezās un atkal ir pie mums par priekšsēdētāju. Būtu varējis atsūtīt arī savai krustmātei Avdotjai — neesi tak viņai nekāds svešais.

—     Par ko jūs te spriežat? — vecā saimniece ieņēma savu vietu pie galda, un tikai tagad šis galds itin kā ieguva savas parastās formas un beidzot kļuva tāds, kādam tam arī vajadzēja būt šajā istabiņās labsirdīgi laipns, gatavs uz rāmu, nesteidzīgu sarunu, tieši tāds galds, pie kura tēju nevis dzer, bet bauda.

Kaut arī krustmāmiņa bija salējusi tēju glāzēs un salikusi tās uz apakštasēm, kaut arī nolikusi ciemiņiem priekšā tos divus gabaliņus cukura, tomēr ne Sergejs, ne Feņa nepieskārās cienastam. Viņi klusēdami skatījās viens otrā, un neviens pirmais neuzdrīkstējās uzsākt sarunu par to — galveno un briesmīgo. Sapratusi, ka Sergejs nesāks runāt, ja viņu nepalūgs, Feņa atkal nobālusi un satumsušām acīm klusi noteica:

—     Kā tas viss notika, bija taču pašas kara beigas? Pastāsti, Serjoža, neko neslēp no manis. Tu pats zini, es esmu stipra …

—     Zinu. Tikai kas tur ko stāstīt? Tas bija Pomerānijā. Mēs gatavojāmies jaunam uzbrukumam. Bijām apmetušies aiz kaut kāda ciema — nosaukums grūts, neatceros. Griša un mūsu kapteinis atradās patālu no manis, viņi pētīja karti, kapteinis (Miščenko jau bija piešķirta tāda pakāpe) tikko bija atgriezies no štāba, kur precizēja uzdevumu … Bet vācu mīna, vienīgā tajā dienā, tika izšauta tāpat vien uz labu laimi — neviens pat nebija dzirdējis tās svelpoņu — blākš!… Un viņi abi pagalam. Griša kādas pusotras stundas vēl bija dzīvs, viņš nomira medicīniski sanitārajā bataljonā. Nu, bet Semjons Miščenko, tas…

Sajā stāstījuma vietā Feņa pēkšņi satrūkās, piespieda pirkstus pie lūpām, dodama Sergejam zīmi, lai tas tūdaļ pat apklustu.

Istabā ienāca Avdejs Baltais.

—    Tā tik ir tikšanās! Sergej, vai patiešām tas esi tu?

—    Viņš, viņš! — Feņa sacīja, cik vien iespējams mierīgi, un Sergejam vēl neizprotama kauna sārtums tumši salija viņai gan sejā, gan uz kakla — pat traktoristes lielās rokas vienā mirklī pārklājās ar sārtiem plankumiem, bet starp plaši atvēztajām uzacīm parādījās sviedru lāsītes — ne jau no tējas, kurai viņa tā arī vēl nebija pieskārusies.

Sergejs piecēlās no galda. Vīrieši cieši apkampās. Pēc tam jau abi kopā atgriezās pie galda. Feņa īsi paraudzījās uz Avdeju, patvaļīgais skatiens it kā tikai pārslīdēja pāri viņam, taču ar to pietika, lai virsnieks sāktu kaut ko saprast, kaut ko nojaust.

—           Dzīvs, dzīvs! — Sergejs pēkšņi iesaucās priecīgā Izbrīnā, itin kā tikai tagad, šajā mirklī, būtu pārliecinājies, ka acu priekšā patiešām viņa vecākais brālēns un neviens cits un ka šis brālēns, kas skaitījās bez vēsts pazudis, sēž patlaban ar viņu pie viena galda un ar dīvainu, mulsu smaidu sejā aplūko Sergeju, itin kā arī brīnīdamies, ka viņa jaunākais brālēns atgriezies no kara dzīvs un vesels. — Kā tad īsti bija? Kur tu biji visus šos gadus, ko? Lūdzu, pastāsti!

—           Garš stāsts, Serjoža, un bēdīgs. Kādreiz vēlāk izstāstīšu. Turklāt man grūti par to runāt. Tu, lūdzu, atvaino. Citā reizē.

—           Nu labi. Nevajag. Esi dzīvs — tas ir lieliski. Kā tev tagad klājas? Kur dzīvo?

—           Zavidovā. Strādāju par mehāniķi pie viņām, traktoristēm, — viņš ar skatienu norādīja uz pieklusušo Feņu, kas modri klausījās, un samulsis pasmaidīja. — Bet tu, vai uz ilgu laiku pie mums?

—    Gan redzēs. Nedējas divas padzīvošu.

—    Tak jau apmetīsies pie manas mātes?

—    Bet kur gan citur?

—    Ļoti labi. Aiziesim abi medībās. Uz pīlēm.

—           Nē, Avdej, šajā ziņā es tev nebūšu biedrs. Gana esmu medījis.

—    Nu, bet uz zveju?

—    Tā ir cita lieta.

—           Dzeriet taču tēju, mednieki! — krustmāmiņa beidzot ierunājās, tīšām izlikdamās sašutusi. — Gan vēl izrunāsities, paspēsit! Visa nakts priekšā, tagad jūs ne gulēt nevarēs dabūt.

—           Viņā saulē izgulēsimies, krustmāmiņ Anna. — Avdejs pasmaidīja, priecādamies par to, ka saruna ievirzījusies vieglākā gultnē.

Par to pašu nopriecājās arī Feņa, taču ne tik ļoti, lai galīgi apdzistu saspringuma un bažu uguntiņas viņas satumsušajās acīs.

Sergejs paskatījās uz galdu, it kā tikai tagad ieraudzīja visu krustmāmiņas bagātību, un ātri piecēlās no galda. Saprata, ka pienācis laiks, kad viņš beidzot var atvērt savu čemodānu, kur bija vairākas kārbas ar gaļas konserviem, ko dienesta biedri viņam bija iedevuši ceļam.

—    Ko tu tur rakņājies, dēliņ? Vai tad man nav ar ko jūs pacienāt? Krāsni kāposti, tie vēl karsti, tāpat ar visu mizu vārīti kartupeļi. Tūlīt izvilkšu no krāsns. Bet tēju no jauna uzkarsēšu… Sēsties, sēsties, ko tur daudz!

Taču konservi jau bija uz galda. Uzradās arī kāds cits trauks, kā likās, Feņa to bija uzbūrusi galdā, trauks, bez kura reti kad iztiek pat visnabadzīgākais krievu viesību galds.

—    Šodien bija pārdošanā, — kā taisnodamās Feņa sacīja, — un tāpēc nebūtu par grēku nogaršot, kazi, vienu pudeli… Tu re, kā īstā reizē noderēja.

Degvīnam viņi vēl nebija pieskārušies, taču tā jautrā iedarbība uz cilvēku mēlēm jau bija jūtama. Pie galda sēdošie pēkšņi kļuva jautri un neparasti runīgi, valodā braši. Taču, izdzēruši pa mazai glāzītei — krustmāmiņa Anna nez kur bija sadabūjusi pavisam mazītiņas slīpēta stikla glāzītes tikai vienam mazam malciņam —, jau jutās pavisam apgaroti, un viņu sarunas, tāpat kā meža ciematā pie brāļa un māsas, ik pēc brīža mijās ar jautriem smiekliem, kas vienīgie spēja kaut uz īsu laiku noņemt no sirds ciešanu radīto smagumu.

Vēlāk, pēc kādām divām vai trim stundām, — kas gan pie galda pamana, kā skrien laiks! — kad Avdejs pēc zīmīga Feņas mājiena, ko Sergejs nemanīja, izgāja priekšnamā, itin kā viņam tur būtu kas darāms, bet krustmāmiņa, jau laikus atcerējusies, ka viņai jāslauc kaza, bija kaut kur pagalmā vai kūtiņā, Feņa sāka runāt:

—    Zini ko, Serjoža… iespējams, ka tu pats jau esi nojautis. Mēs ar Avdeju taču … Mēs dzīvojam kopā. Varbūt arī tu nosodīsi, varbūt nostāsies krustmātes Avdotjas un to pusē, kuri mūs nosoda… Tā jau nu tava darīšana…

—     Ko tu runā, Feņa! Kā es varu nosodīt? — viņš dedzīgi iesaucās. — Kas gan var būt par soģi tādās reizēs kā vien jūs paši!

—    Soģu netrūkst. — Jaunās sievietes kreisais vaigs viegli noraustījās. — Lai nu paliek. Gan jau kaut kā tikšu galā. Ja dievs dos, velns neraus, — viņa pēkšņi pārtrauca šo domu un pārmetās uz citu, kura, kā redzams, satrauca viņu ne mazāk. — Un vēl man viens lūgums. Nestāsti mātei par Grišas bojāeju …

—     Kā tā? Viņa taču zina. Mūsu komandieris rakstīja …

—           Viņa netic nekādiem papīriem. Māte turas pie dzīvos tikai tāpēc, ka gaida. Tā ka tu neko neesi nedz redzējis, nedz dzirdējis. Citādi nogalināsi viņu ar savām ziņām.

—    Saprotu.

—           Tad jau labi. Bet par Avdeju, kā ar viņu viss bija, tu uzzināsi no šīs te vēstules. — Viņa izvilka no blūzes vecu, rokās nobružātu aploksni un sniedza Sergejam. — Izlasi, tikai pēc tam man atdod atpakaļ. Redzi nu, Serjo-

žeņka, kāda es esmu …

—    Kāda?

—    Grēcīga no visām pusēm. Paklīdusi.

—    Nav tiesa! — Sergejs dedzīgi iebilda.

—           Tu esi labs, sirsnīgs, Serjoža. Paliec kaut vai tu mūsu pusē!

—    Palikšu! — viņš noteica, gandrīz vai zvērēdams.

Feņa piegāja pie durvīm, pagrūda tās un pasauca;

—           Nāc pie mums, Avdej! Ko tu tur nīksti! Es jau izsūdzēju grēkus. Gan savā, gan tavā vietā. Par abiem uzreiz.

Avdejs ienāca iekšā vēl vairāk satraukts, atvieglojuma asaras bija saskrējušas viņam acis, un rokas nervozi šķirstīja gaišās, valgās, pie pieres pielipušās cirtas.

—           Tādas tās lietas, brālīt, — viņš dobji, aizžņaugtā balsī noteica.

—    Nu, novēlu jums laimi, — Sergejs sacīja.

Feņa skumji pasmaidīja.

—    Kāda gan var būt laime?

—    Kāpēc tad tā?

—    Vai tu ilgi būsi pie mums?

—    Es jau Avdejam teicu — nedēļas divas.

—           Tad jau tu pats visu redzēsi. Varēsi tiku tikām paskatīties uz mūsu laimi. Nu labs ir. Tu droši vien esi noguris. Atpūties, bet mēs pārgulēsim pie kaimiņienes. Viņa arī no Zavidovas. Un rīt kopā dosimies ceļā. Iesim, Avdej!

Viņi aizgāja, un tūdaļ pat atgriezās krustmāmiņa Anna ar mazītiņu spainīti, no kura uzvēdīja silta kazas piena smarža; bargi savilkusi uzacis, viņa tieši no sliekšņa pajautāja: N

—    Nu, dēliņ, vai tagad visu uzzināji?

—    Ne jau visu, bet šo to.

—           Ko nu par visu, pārāk daudz kā sakrājies. Vienā stundā nevar uzzināt. Se, ņem, mīļais, izdzer krūzīti. Nevis pienu, bet tīro krējumu dod mana Maška. Izdzer un

liecies uz auss. Gultu tev saklāju aiz aizkariem. Pati gulēšu uz krāsns. Maniem vecajiem kauliem tur īstā vieta. Gan ziemu, gan vasaru sildu tos uz ķieģeļiem. Labu naksniņu tev, mīļo zaldātiņ! Es vēl aiziešu pie sābrinieces, palūgšu ieraugu, varbūt plācenīšus jums ceļam pagūšu sacept…

«Laba naksniņa» Sergejam neiznāca. Krietna tiesa no tās pagāja, lasot garo Avdeja vēstuli, pēc tam mieru nelika satrauktās, neapklusināmās domas par viņu abu kā spīlēs sažņaugto likteni.

3

«Tu laikam būsi izbrīnījusies, saņemdama šo vēstuli. Arī es pats uzreiz nesapratu, kāpēc tieši Tev — nevis mātei, bet Tev! — nolēmu izstāstīt visu, kas ar mani notika kara laikā. Laikam jau tādēļ, ka mātei, viņu žēlodams, es noteikti sāktu mazliet melot, mīkstināt apstākļus, kuros biju nokļuvis un atrodos arī tagad. Toties Tev varu izstāstīt visu patiesību — ar Tevi citādi nevar, turklāt pēc mātes Tu, Feņa, esi vienīgais cilvēks, ar kuru kaut kā man vēl saistās kādas cerības uz rītdienu. Nē, nē, es nedomāju to, kas Tev tagad var ienākt prātā: starp mums stāv viņš — kā dzirdēju, ļoti labs cilvēks, lai dievs Jums dod laimi! Taču man pietiks arī ar to, ka Tu esi pasaulē un ka varu kaut retumis Tevi redzēt — kaut vai iztālēm.

Tātad klausies.

1941. gadā — kara pirmajā dienā tiku iesaukts armijā Ļeņingradā, kur no tādiem strādnieku puišiem kā es saformēja rotu, sasēdināja mašīnās un nogādāja uz pirmajām līnijām — Karēlijas zemes šaurumā. Laika bija tik maz, ka mums pat nepaguva atvest ieročus. Visai rotai bija viens automāts un divi rokas ložmetēji. Šauteņu nebija, to vietā iedeva pistoles un desmit patronas, kuras pavēlēja ļoti taupīt.

Karēlijas zemes šaurumā nostāvējām līdz trešajam jūlijam. Tā kā šajā rajonā ienaidnieks lielas uzbrukuma operācijas neizvērsa, bet no Ziemeļrietumiem rāvās uz Ļeņingradu, mūsu septiņdesmito, kuru komandēja ģenerālmajors Fedjuņins (varbūt Fedjuņinskis, kas vēlāk kļuva slavens?), — tātad mūsu divīziju pārsvieda uz Lugas pilsētas apkaimi, kur ieradušies mēs uzreiz devāmies kaujā;

es, protams, nevarēju zināt, kādi bija mūsu spēki un kādi ieroči citās apakšvienībās, taču mēs uzbrukām. Rezultātā vācieši tika atsviesti atpakaļ par septiņdesmit kilometriem, aiz Soļcu pilsētas un militārās pilsētiņas Medvedjas, kur mēs ieņēmām aizsardzības pozīcijas. Ienaidnieks laikam saprata, ka salauzt mūsu divīzijas pretošanos nebūs viegli, un sūtīja pret mums ārkārtīgi daudz karaspēka un kara tehnikas — lidmašīnas un tankus. Mums neizdevās tos apturēt. Kaut kur flangā, kur atradās cita divīzija, kas bija steigšus saformēta no zemessargiem, ienaidnieks pārrāva mūsu līniju. Sākās kaujas aplenkumā. Lai kā mēs centāmies izkļūt no tā, nekas neiznāca: loks saslēdzās arvien ciešāk un ciešāk. Tādā situācijā cilvēki sāka dalīties grupās, lai vieglāk varētu izkļūt pie savējiem.

Es trāpījos nelielā nodaļā, kur bez mums, ierindniekiem, bija divi jaunākie leitnanti. Pēc viņu aprēķina, gaismai austot, mums vajadzēja izkļūt no aplenkuma pie Peipusa ezera. Tomēr pa nakti mūsu grupa bija izklīdusi, un uz rīta pusi es vairs nemanīju blakus jaunākos leitnantus: kā redzams, kopā ar citiem sarkanarmiešiem viņi bija piecēlušies vēl agrāk un mēģinājuši izkļūt no aplenkuma. Tā mēs klaiņojām vieni paši — es un vēl daži karavīri — līdz pat 28. augustam kaut kur Staraja Rūsas apkaimē un galu galā uzkūlāmies vācu slēpnim. Sākumā atvairījāmies, kā nu pratām. Gandrīz visus manus biedrus jau pirmajās minūtēs nopļāva automāts, bet mani ievainoja labajā kājā, mazliet augstāk par ceļa skriemeli.

Kopš tās dienas, dārgā Feņa, tad arī sākās mans gūsta laiks. Pastiprināta konvoja pavadībā mani aizveda uz kādu sādžu, kur jau agrāk bija sadzīts daudz mūsējo; to vidū bija arī ievainotie, tādi paši kā es, un tie tik tikko turējās kājās. Tur mūs nostādīja ierindā un paziņoja: kas mēģinās no tās iziet, tiks nošauts bez brīdinājuma. Un tā bija taisnība — vācieši velti muti nedzisina, par to man gadījās ne reizi vien pārliecināties.

Tad mūs dzina tālāk. Dzina bez apstāšanās — nekādas atpūtas. Paši konvojnieki mainījās pēc katriem desmit kilometriem. Spēkus zaudējušie gūstekņi krita zemē tieši uz ceļa, tos nošāva vai nodūra ar durkļiem. Bet mēs tikai gājām. Es, protams, nebūtu nogājis ne_ versti ar savu ievainoto kāju, taču citi gūstekņi palīdzēja. īpaši mūsējais novadnieks — saratovietis, vecākais seržants Cigirjovs. Viņš pieturēja mani aiz rokas un uzmundrināja: «Turies, draugs, citādi būs vakars!» Mūsu rindas pamazām kļuva retākas. Tā mēs nogājām astoņdesmit kilometrus — ne ūdens, ne ēdiena — līdz Porhovas pilsētai, kur bija ierīkota īsta nometne karagūstekņiem. Tur mūs nodeva pēc skaita — tos, kas bija palikuši dzīvi.

Nometne bija apjozta ar dzeloņstieplēm, visapkārt sargtorņi ar ložmetējiem un sargsuņiem. Nekādu telpu tās teritorijā nebija. Mēs stāvējām vai līdz jostas vietai dubļos, ne apsēsties, ne apgulties nevarēja, turklāt bijām izsalkuši. Gūstekņu bija kādi divpadsmit tūkstoši. Atceros, ka pirmajā naktī, ko tur pavadīju, uznāca spēcīgs lietus. Paslēpties no tā nekur nevarēja, mēs tā arī gulējām tieši dubļos.

No rīta atsūtīja «produktus» — maizi, kurā puse bija zāģu skaidu, kilogramu smagu kukuli piecpadsmit cilvēkiem, un pa kausam suslas no prosas pabirām. No tāda ēdiena gūstekņi nevarēja atžirgt, — piedod, Feņa, par tādu piemēru!… Ļaudis mira tieši pie grāvja, kas bija izrakts atejas vietai.

Pēc tam kļuva vēl sliktāk. Uznāca salnas. Gūstekņi izdzisa cits pēc cita. Mani izglāba šinelis un teltene, ko brīnumainā kārtā biju saglabājis sev mugurā. Telteni izklāju dubļos, tāpat šinelī apgūlos. Kādu stundiņu pasnaužu — tūlīt spēka vairāk. Mirušos krāva kā malku, un gūstekņi paši tos aizveda uz laikus sagatavoto bedri.

Skaidrs, ka te neko citu kā vien nāvi nevarēja gaidīt. Un tad, Feņa, manī nobrieda lēmums — bēgt. Lai notiktu kas notikdams — bēgt! Mans ievainojums pamazām bija apdzijis, tas nebija no smagajiem — tikai mīkstums bija skarts, kauls palicis vesels. Bēgt! — citas domas man vairs nebija. Bēgt, bet kā? Pie dzeloņstieplēm, kas apjoza nometni, nepielaida tuvāk par desmit metriem, bet tālāk sākās aizliegtā zona. Tomēr kaut kas bija jāizdomā: ilgāk palikt nometnē nedrīkstēja.

Abi ar Cigirjovu izvēlējāmies pašu tumšāko nakti un pielavījāmies pie dzeloņstieplēm tajā vietā, kura pēc maniem novērojumiem netika tik stingri apsargāta. Ar teltenes palīdzību pārkļuvām pāri dzeloņstieplēm un, tā kā tumsā es ne vella neredzēju, uzreiz iekritu grāvī, kas acīmredzot īpaši bija izrakts tādiem gadījumiem. Lai kā es pūlējos no tā izrāpties — nevarēju. Galu galā mani ieraudzīja — apgaismoja ar prožektoru — un uzreiz izsūtīja sardzi ar suņiem. Skaidra lieta, noķēra un draudēja nogalināt, kas man droši vien būtu bijis labāk. Taču sardze nez kālab to neizdarīja — iemeta atpakaļ aiz dzeloņstieplēm. Vecāko seržantu Čigirjovu vairs netiku redzējis: vai viņš aizbēga vai tika nošauts tūlīt aiz nožogojuma — nezinu. Zinu tikai to, ka dzīvību man izglāba viņš. Bet pēc dažām dienām pie vārtiem dzirdēju tulka balsi:

—     Gūstekņi ukraiņi un baltkrievi, nāciet šurp un velciet nost netīrās drēbes. Nolieciet tās, re, šeit. To vietā jums izsniegs tīras un sūtīs uz mājām, jo jūsu novads jau atbrīvots no padomēm. Vācu pavēlniecība izrāda jums savu žēlastību un atlaiž brīvībā …

Es, protams, nenoticēju tādai «žēlastībai», tomēr nolēmu: kas būs, tas būs — kaut kā taču jāizkļūst laukā no nometnes! Vārdu sakot, ari es devos uz vārtiem. Par lieliem brīnumiem, konvojs pielaida mani apģērbušos pie galda, kur notika reģistrēšana. Uz jautājumu — no kurienes, nosaucu Mogiļevas pusi, paļaudamies, ka mani linu mati (ne jau velti bērnībā mani saukāja par Liniņu, un arī tagad tur pie jums, Zavidovā, neviens citādi nesauc kā par Avdeju Balto), — tā sakot, ka mani linu mati patiešām varētu piederēt baltkrievam. Man piešķīra deviņdesmit piekto numuru, un es nostājos ierindā. Kad beidzās visa šī ceremonija, mums izsniedza maizi — vienu kukuli desmit cilvēkiem — un veda uz staciju. Apģērbu karagūstekņiem pagaidām neizsniedza — teica, ka to izdarīšot vagonos.

Stacijā mūs jau gaidīja vajējas platformas un pastiprināta konvoja vienība. Noskaitījuši pa pieci cilvēki, dzina vagonos. Dzina gandrīz kailus, bet naktī uznāca sals. Kad vilciens sāka kustēties, visu sastāvu apgaismoja ar prožektoriem. Uz kurieni vilciens gāja, nezinājām. Gūstekņi spiedās cits citam klāt, pūlēdamies kaut vai tādā veidā mazliet sasildīties. Taču tas maz ko līdzēja — cilvēki drīz vien pārvērtās par sastingušiem līķiem. No rīta notika pārbaude, mirušos izmeta mazās stacijās, pēc tam sastāvs atkal turpināja ceļu.

Pret vakaru iebraucām Rīgā. Mūs izdzina no vilciena. Tos, kas bija palikuši dzīvi, nostādīja kolonnā — pa pieci cilvēki rindā — un lika iet nezināmā virzienā. Drīz vien mēs atradāmies pilsētas nomalē, kur arī vācieši bija ierīkojuši nometni padomju karagūstekņiem. Visi to sauca par «Lielo» — tajā bija ap četrdesmit tūkstoši cilvēku.

Nometnes priekšā auga dažas apses, kurām nebija nobirušas visas lapas. Pēc piecām minūtēm apses kļuva pavisam kailas: gūstekņi lapas bija apēduši.

Mūs pārskaitīja un salaida aiz nožogojuma. Visas nometnes pie vāciešiem bija ierīkotas pēc viena parauga; tās pašas dzeloņstieples, tāda pati apsardze, tie paši dubļi un tāds pats «uzturs». Tikai gūstekņu vairāk, un tas nozīmē, ka saņemt «devu» bija vēl grūtāk. Nosviež piecpadsmit gūstekņiem klaipu — tas acumirklī pazūd cilvēku jūklī, un kam lai te ko prasa?

Lielajā nometnē es ilgi nebiju. Vācieši bija nolēmuši to mazliet paretināt — sāka atlasīt spēcīgākos. Tādu sanāca divi tūkstoši sešsimt cilvēku. Atkal kolonna, un atkal kā vienmēr pa pieci cilvēki rindā. Uz kurieni? Neviens mums to neteica. Gājām ilgi. Rīgā bija kāds trīs vai četrstāvu nams — labi vairs neatceros —, taču ari ar dzeloņstieplēm apjozts un arī ar apsardzi. No rīta mūs sadalīja komandās, kurām nozīmēja vecākos. Šķita, ka te vajadzētu būt kaut kādai kārtībai un ciešamam uzturam. Taču nekā tamlīdzīga! Viss bija tāpat kā citās hitleriešu nometnēs.

Decembris. Sals briesmīgs — līdz četrdesmit grādiem. Mūsu apģērbs bija izdilis līdz pēdējai iespējai, saviesās utis, mūsu skrandas bija pilnas ar tām. Piecos no rīta vecākie mūs cēla augšā un veda uz darbu. Vārda un uzvārda vecākajiem nebija tāpat kā mums — tikai numuri. Mēs jau bijām pie tā pieraduši un paši jau saucām cits citu pēc numura: «Ei, četrdesmitais, iedod ievilkt dūmu no sava smēķagala!», «Deviņdesmitais, nolauz gabaliņu garozas!» — un tamlīdzīgi.

Es iekļuvu grupā, kas izkrāva degvielu, — mūs veda ārpus pilsētas, uz staciju. Darba diena ilga līdz tumsai, bija noteikta norma (kā gan vācietis varētu iztikt bez normas!): katram cilvēkam jāizkrauj viens vagons, kurā bija piecdesmit mucas, pagaidām tukšas. Taču tās vajadzēja izkraut, piepildīt ar degvielu un atkal ievelt vagonā — novietot tā, lai saietu visas piecdesmit. Redzēdami, ka viens cilvēks nevar tikt galā ar pilnu mucu, mums lika strādāt kopā pa diviem. Uz katru pāri tādu divkājainu zirgu kleperu norīkoja pa vienam dzinējam. Un tā, mana mīļā Feņa, dienu pēc dienas, dienu pēc dienas. Tas, kas neizpildīja normu, zaudēja devu un galu galā gāja bojā: nokrita beigts turpat stacijā, vai arī konvojnieki pa ceļam uz nometni to piebeidza nošaujot. Dažus izglāba paši gūstekņi — nešūs: citu aiz rokām, citu uz nestuvēm, taču arī nometnē nogādāti, viņi tik un tā nomira, vai nu aiz vājuma, vai arī no caurejas, jo iekraušanas darbos gūstekņi metās klāt dīzeļeļļai un dzēra to.

Uz katra soļa gūsteknim uzglūnēja nāve. Tos, kuri mēģināja bēgt, ķēra, pēc tam nedēļām ilgi viņiem nedeva ēst vai arī lika stāvēt ārā pavisam kailiem. Pie loga, kur izsniedza suslu, viņus sita ar nūjām, dauzīja tik ilgi, kamēr nebija beigusies visa divarpus tūkstošu cilvēku garā rinda. Pēc tam pusdzīvus atkal aizveda uz auksto šķūni un atstāja tur līdz nākamajam rītam. Svētdienās ierīkoja karātavas un kāra noķertos bēgļus mūsu acu priekšā.

Reiz naktī es aizgāju uz ateju. Tā atradās nometnes iekšpusē, — viss laukums bija labi apgaismots, un uzmanīja to divi sargi. Pa ceļam pacēlu maizes kukulīti, nodomāju, ka to kāds pazaudējis. Sardze tūdaļ pat mani saķēra un iegrūda pagrabā. Apradis ar tumsu, pamazām sāku atšķirt cilvēkus, kuri, kā izrādījās, šeit bija nokļuvuši tādā pašā ceļā kā es. Jautāju, kāpēc maize nomesta zemē, — neviens nezināja. Un tad es sapratu, ka maize nomesta tīšām — tā bija ēsma mūsiešiem, gūstekņiem. Skaidrāks par skaidru man kļuva arī tas, ka visiem pagrabā nokļuvušajiem draud nāve. Jautājums tagad bija tāds: vai vērts to sagaidīt nolaistām rokām, neko nedarot?

Sāku pierunāt gūstekņus bēgt, taču viņi atteicās. Tad es klusībā nolēmu: izdarīšu to viens pats! Naktī, kad visi gulēja vai, ticamāk, tikai izlikās, ka guļ, es izvēlu no sienas divus akmeņus un atģidos citā telpā, kurai bija logi, kas vērās uz iekšpusi. Uzmanīgi paskatījos pa logu, uzreiz ieraudzīju sardzi — tos pašus divus sargkareivjus. Vajadzēja nogaidīt brīdi, kad sargi aizies tālāk, un izlēkt pa logu.

Man par laimi, kāds piebrauca pie vārtiem, un sarg; aizgāja uz turieni. Es izlēcu pa logu un, it kā nekas nebūtu noticis, devos uz nometnes telpām. No rīta visus, kas sēdēja pagrabā, izveda laukā un sāka skaitīt. Viena, protams, trūka. Sāka meklēt. Lika nostāties ierindā visai nometnei. Mans numurs pa nakti bija palicis telpās, uz šineļa, un tas mani glāba. Bet tos, kas bija pagrabā, aplēja ar ūdeni un mūsu acu priekšā nosaldēja. Tev, Feņa, būs grūti noticēt, ka kaut ko tādu cilvēki spējīgi izdarīt ar cilvēkiem. Laikam gan pats briesmīgākais ir tieši tas, ka viss, ko Tev tagad stāstu, ir vistīrākā patiesība. Un tas notika tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada janvārī.

Bēgt, bēgt, bēgt, jo tik un tā — nāve. Kāpēc gan iet bojā kā trusim!

Otru reizi izmēģināju tikt laukā no gūsta četrdesmit otrā gada septiņpadsmitajā janvārī. Bija pamatīgs putenis. Divi vācieši — sargkareivji — stāvēja pie vārtiem, pie mucas ar strebekli. Es neiestājos rindā pēc ēdiena. Noslēpos netālu no sardzes un nogaidīju mirkli, kad sargi paies tālāk. Tas notika darba vietā stacijā, un tāpēc konvojnieki bija ģērbušies siltos šineļos ar kapucēm, bet zābakiem virsū uzvilkuši lielas salmu vīzes, tikai mazliet mazākas par vistu perēkļiem, kādus kādreiz bija pinusi mana māte. Kad viņi pagāja nost, es paskrēju malā tā, ka sargkareivji neredzēja. Blakus atradās preču vagoni. Iekraušanas darbus te veica latvieši. Mani ieraudzījuši, tie parādīja ce]u, pa kuru jābēg.

Tā es atjēdzos aiz pilsētas un skrēju uz austrumiem līdz pašam vakaram. Man līdzi bija tikai tukša soma, nekā cita. Mocīja gan bads, gan aukstums. Kājās bija zābaki bez zolēm, bet mugurā saplīsis šinelis. Noriskēju un iegriezos kādā viensētā mazliet apsildīties. Tīšām izvēlējos visnabadzīgāko mājeli. Tajā mita tikai divi cilvēki, laikam vīrs un sieva. Viņi taisījās braukt prom un kravāja mantas. Mana ierašanās viņus loti izbiedēja. Taču ieskatījušies viņi pajautāja: «Vai tu esi krievs?» Es atbildēju: «Jā.» Tie bija ebre ji. Viņi lūdza, lai es ātrāk atstāju viņu mājas, jo viņiem jau tāpat draudot lielas briesmas. Es visu sapratu un taisījos iet prom, taču saimnieks mani aizturēja, iedeva ceļam mazliet maizes, kādus divsimt gramus desas, kādus simt gramus sviesta, papirosu paciņu un sērkociņu kārbiņu.

Un es devos ceļā. Krēslā pamanīju tīrumā siena kaudzi, kur arī pārnakšņoju. Līdz ar gaismiņu soļoju tālāk, kaut gan to vajadzēja darīt nakti. Pret vakaru atkal izdevās aizkjūt līdz kādai viensētai. Apiet tai apkārt šķita neiespējami — gandrīz visu ciematu iejoza nepārejami purvi. Taču arī viensētai tiku garām laimīgi. Aiz viensētas netālu auga divas priedes. Ceļu, uz kura es izgāju, šķērsoja cits ceļš — tieši tajā vietā, kur auga priedes. No turienes man pretī iznāca divi cilvēki. Tie bija policisti. Viņi mani aizturēja. Es ilgi lūdzos, lai palaiž vajā, taču viņi nepiekrita un aizveda mani atpakaļ uz viensētu, uz policiju, bet no turienes ar pajūgu apsardzes pavadībā uz Rīgu un nodeva gestapo rīcībā. Tur mani noturēja trīs dienas. Tad nosūtīja uz cietumu pie politiskajiem ieslodzītajiem, kur sēdēja latvieši, kas bija dienējuši Sarkanajā Armijā. Lielākā daļa no viņiem bija komandieri. Es nezināju, ka te ir mans glābiņš, un, protams, gaidīju vissliktāko.

Mani ievietoja vieninieku kamerā, ēdienu pasniedza pa lodziņu no gaiteņa. Ēdiens nebija labāks par to, ko deva citās nometnēs. No rītiem tēja un deviņdesmit grami maizes, pusdienās — kausiņš zupas, vakarā — atkal tēja. Tas ari viss. Toties nedzina darbā un vispār nekur neveda, vienīgi reizi nedēļā uz pastaigu. Drīz vien pēc manis uz cietumu atveda vēl piecus cilvēkus. No viņu stāstiem izrietēja, ka viņi te nokļuvuši par diversiju. Strādādami kaut kur garāžā, viņi bija ierakuši zemē vairākas benzīna mucas, taču viņus atmaskoja.

Ieslodzītie mira arī šeit. To zināja pilsētā: par to stāstīja latvieši, kas strādāja cietumā, — pavāri, ēdiena izsniedzēji. Uzzinājuši, ka cietumā atrodas četri simti latviešu, kuriem draud bada nāve, Rīgas iedzīvotāji prasīja vācu komandantam atļauju palīdzēt ieslodzītajiem. Tāda atļauja galu galā tika dota. Kopš tā laika katru svētdienu rīdzinieki nesa kaut ko ēdamu, nodeva to virtuvē, kur strādāja uzticami cilvēki, kas sadalīja ieslodzītajiem visu līdzīgās daļās, vienalga, vai viņš bija latvietis vai ne. Tas bija liels atbalsts.

Nezinu, ko no mums gribēja fašisti, taču turēja mūs lielā stingrībā: pēc katrām trim dienām pratināja un noņēma pirkstu nospiedumus …

Piedod, Feņa, taču tālāk visu aprakstīt vairs nespēju, tas nav manos spēkos. Teikšu tikai to, ka esmu uzturējies septiņpadsmit — vai dzirdi — septiņpadsmit! — vācu nometnēs. Pastāstīju tikai par trim. Biju arī Igaunijā, degakmens raktuvēs, no kurienes mani aizsūtīja uz nākamo nometni, pēc tam uz trešo, ceturto, piekto, sesto…

Tas ir viss, Feņa. Tagad man jāiztur vēl viens pārbaudījums — ceru, ka pēdējais: kaut arī es atrodos savā zemē, tomēr tālu, tālu no Zavidovas. Cilvēkiem, kas īpaši norīkoti šajā darbā, jāpārliecinās, ka ari tad, kad biju tikai numurs deviņdesmit pieci, es paliku padomju cilvēks.

Un tam vēl vajadzīgs zināms laiks.»

Vēstule bija gara, taču Sergejs to izlasīja no sākuma līdz beigām vienreiz, tad otrreiz, nespēdams atbrīvoties no domas, kas bija viņu satraukusi: brūces, ko karš bija atstājis miljoniem frontinieku miesā un arī viņu Dzimtenes miesā, ar laiku tomēr tiks sadziedētas, aprētosies. Bet kā lai izdziedē, apārstē tās brūces, ko tas pats karš cirtis desmitiem tūkstošu cilvēku dvēselēs, tādu cilvēku dvēselēs kā Avdejs? Un vēl. Kāpēc galu galā Feņa Ugrjumova pastāvīgi glabā pie sevis šo vēstuli? Vai tā nekalpo viņai savā ziņā kā aizsardzības apliecība?… Un no kā viņa aizsargājas ar šo briesmīgo dokumentu? No mātes, tēva, no. krustmātes Avdotjas vai arī no visiem zavidoviešiem, kas nosoda viņu sakarus nemaz jau nerunājot par visu pārējo, Avdejs viņai vēl ir arī tēvocis, — Feņa tātad guļ ar savu «radiņu», vai tad to drīkst pieļaut?

Nu, bet pats Avdejs? Vai no viņa atmiņas izzudīs pagātnes šausmas? Vai viņš jel kad gulēs mierīgā miegā?

Krustmāmiņa Anna tomēr nenocietās — ierunājās no krāsnaugšas;

—    Tu vēl aizvienam neguli?

—    Guļu, guļu, krustmāmiņ Anna!

—     Kā tad — vai nu es nedzirdu, vai? Liecies un kaut vai stundiņu nosnaudies. Drīz jau būs jāceļas augšā.

—    Nez kāpēc nenāk miegs, krustmāmiņ Anna. Visu laiku domāju par Feņu un Avdeju. Grūti viņiem būs.

—           Zināms, neba jau viegli, — vecenīte dzīvi atsaucās.

—    Tagadiņ tik turies. Salds ja būsi — noknābās, bet, ja rūgts, tad ārā spļaus… Tu tomēr cik necik paguli. Un arī man, vecam cilvēkam, ļauj maķenīt nosnausties, — kā vaidā smagi nopūtusies, saimniece apklusa.

4

Tomēr dīvaini iekārtota pasaule, daudz tajā rūgtuma. Notikums, no kura cilvēkam bija tiesības gaidīt ja ne pilnīgu laimi, tad kaut vai kādu gaišumu savā liktenī, pēkšņi un, kā šķita, par spīti jebkurai dzīves loģikai, pavērsa pret viņu savu ēnas pusi. Vēstule, ko četrdesmit piektā gada beigās Feņa saņēma no Avdeja, iededza viņas sirdī nelielu gaismeklīti, pagaidām vēl neapjaustu cerību uz kaut ko gaišu nākotnē; pēc ziņas saņemšanas par brāļa Grigorija un Semjona Miščenko bojāeju tā bija pirmā reize, kad viņas lūpās, kas šķita jau uz visiem laikiem sastingušas un pārakmeņojušās, pavīdēja vieglas, tik tikko jaušamas, uz īsu mirkli pazibējušas smaida trīsas, ko viņa pati droši vien nemaz nepamanīja, — tomēr smaids tas bija, un tā bija visdrošākā liecība par garīgu atdzimšanu.

Pirmais, ko viņa toreiz izdarīja — pa galvu pa kaklu, kā viņa vēlāk stāstīja, metās pie Avdotjas Stepanovnas, Avdeja mātes, lai aiznestu viņai šo nedzirdēti lielo prieka vēsti; tobrīd Feņa, iespējams, nemaz nedomāja, ka ar šo jauno ziņu viņa atkausēs atsvešinātības ledu, kas valdīja starp viņām kopš četrdesmit trešā gada pavasara, tas ir, kopš tā laika, kad Feņas sakars ar atbraucēju no frontes kļuva zināms visā Zavidovā un kad Avdotjas sirdī bija atradušas vietu, kā varētu likties, gluži bez iemesla greizsirdības un aizvainojuma jūtas dēla dēļ, kas bija pazudis bez vēsts. Feņa nedomāja un necentās noskaņot Avdotju sev par labu, taču tāda cerība dzīvoja viņā pati par sevi, apslēpti, un laikam gan tāpēc viņa apvainojās, uzzinājusi, ka tajā pašā dienā pastnieks Maksims Pakļoņikovs bija atnesis tādu pašu aploksni arī Avdeja mātei, atnesis un nevis pabāzis zem priekšnama durvīm, kā to darīja gandrīz vienmēr, bet vai lauztin ielauzies pa durvīm iekšā un palicis tur ilgāk nekā stundu, kamēr neiztenterējis no turienes gandrīz vai četrrāpus, galīgi piedzēries, kā par to bija pārliecinājusies ceļā uz mājām sastaptā sieva Jeļena, kas sen jau nebija redzējusi vīru tādā stāvoklī: uz priekiem Avdotja Stepanovna bija uzlikusi galdā veselu pusstopu, kas glabājās pakrāsnē dievs vien zina kopš kuriem laikiem, varbūt tieši tādam retam gadījumam.

Netincinādama, kādās darīšanās Feņa pie viņas ieradusies, Avdotja aizsteidzās viešņai priekšā ar dedzīgu lūgumu:

—    Izlasi tagadiņ tu, Feņa! Maksims laikam gan izlēkāja kā zaķis pa siekstām… Kazi, pusi būs izlaidis. No Avdeja… Dzīvs taču mans dēliņš! Es zināju, ar sirdi jutu, ka nav gājis bojā… Izlasi vēl vienu reizīti, meitiņ! Ak tu kungs un dievs, par ko man, grēciniecei, tāda laime'

Feņa, bāla no saviļņojuma un nez no kurienes sirdī uzplūdušajām bažām, sāka lasīt vēstuli. Lasīja lēni, jo

Avdotja Stepanovna lūdza nesteigties, lasīt skaļāk («Ar dzirdēšanu man tagad tā pašvakāk,» viņa bija nobrīdinājusi viešņu). Vēstule nebija gara — tāda, kādu bija saņēmusi viņa, tajā nebija sīki jo sīki aprakstīti Avdeja klaiņojumi pa vācu nometnēm —, viņš tikai paziņoja, ka ir dzīvs un vesels, ka drīz cer atgriezties un tad ari atbraukt uz Zavidovu, lai satiktos ar viņu, māti un māsām, kuras lūdza pasveicināt. Tālāk sekoja sveicieni citiem, tālākiem «radagabaliem» un paziņām — starp daudzajiem vārdiem bija minēts arī viņas — Feņas vārds, Feņa pat apvainojās, ka Avdejs pieminējis viņu gandrīz vai pašu pēdējo, pēc Saņkas Špiča, viņai ļoti netīkama cilvēka, kas nesen bija atgriezies Zavidovā un izmēģinājis «piecirst» Feņai, tādā kārtā izraisīdams briesmīgu greizsirdību Nastjā Voļnovā, viņas jaunajā draudzenē, kura pa kara laiku bija Feņai stipri pieķērusies.

Izlasījusi Feņa iegrima domās. Kamēr līdz sirds dziļumiem aizkustinātā saimniece aiz pateicības apkampa un skūpstīja viņu, slacīdama Feņas vaigus neizsakāma prieka asarām, Feņa prātoja, stāstīt vai nestāstīt Avdotjai Stepanovnai par vēstuli, ko bija saņēmusi viņa, Feņa. Ja viņa pastāstīs, Avdotja noteikti piespiedīs izlasīt, bet, kā lai lasa, ja pats Avdejs negribēja stāstīt mātei to, ko bija pastāstījis citam cilvēkam!? Varbūt gluži vienkārši piecelties un iet projām, taču arī to Feņa nevarēja: lai nu kā, bet viņa taču bija sieviete, tas ir, visnedrošākā visāda veida jaunu ziņu glabātāja un labu ziņu — vēl jo vairāk. Un Feņa klusi ierunājās aizsmakušā, no satraukuma uņ neskaidrām bažām, kas viņai kā zagšus bija pielavījušās klāt, aizžņaugtā balsī.

—    Viņš arī man atlaidis ziņu.

—    Kurš tad, mīļā? — sākumā Avdotja Stepanovna nesaprata, necerēti un negaidīti atnākušā lielā prieka apstulbināta.

—    Nu Avdejs taču!

—    Tev arīdzan? … Kāpēc tad viņš? … — laimes asaras saimnieces sejā Feņas acu priekšā ātri vien nožuva un pati seja kļuva gan sausāka, gan saltāka. — Ko tad viņš tev raksta?

—    To pašu. Dzīvs, vesels, — Feņa sacīja cik vien iespējams mierīgi un ikdienišķi.

—    Būtu izlasījusi.

—    Nepaņēmu līdzi.

—    Pēcāk aiziešu pie jums. Tak jau izlasīsi.

—    Izlasīšu, — Feņa sacīja, nenolaizdama sadrūmušās acis no Avdotjas bažīgās sejas. Klusībā Feņa nodomāja: «Kāpēc gan viņa tā sapūtās? Vai tad es pateicu ko sliktu? Kungs dievs, es neko vairs nesaprotu!» — Nu labi, es iešu. Gribēju tev atnest labu ziņu, bet tā pie tevis agrāk atlidojusi. Priecājas par tavu laimi, krustmāt Avdotja.

—    Lai Kristus stāv tev klāt. Tad jau pēcāk es aiziešu pie jums…

—    Atnāc, — arī Feņa tagad noteica jau vēsākā balsī, jo tobrīd atcerējās, ka tādas viešņas ierašanās nesola neko labu ne pašai Feņai, ne arī mātei, kurai jebkurš cita cilvēka prieks ir tikai vēl viens atgādinājums par pašas nelaimi.

Agrafena Ivanovna nezināja, ka Avdejs ir dzīvs; meita tomēr bija noklusējusi viņai par saņemto Avdeja vēstuli, un līdz tam laikam, kamēr viņš bija bez vēsts pazudušo skaitā, divām mātēm arī bēdas bija kopīgas, satikdamās un atcerēdamās karā pazudušos dēlus, viņas it kā dalīja tās uz pusēm un abas, protams, raudāja, taču asaras atnesa uz kādu brīdi arī atvieglojumu, lai cik niecīgs tas bija. Toties tagad smagā bēdu nasta no Avdotjas Stepanovnas sirds tiek noņemta un kā pati no sevis sagrūs pār nelaimīgo Agrafenu Ivanovnu, — vai viņa spēs izturēt vēl arī tādu triecienu? Taču Feņa zināja, ka pasaulē nav tāda spēka, kas liktu Avdotjai Stepanovnai klusēt par savu laimi: tā, gluži tāpat kā nelaime, ir nepacietīga, raujas no krūtīm laukā un valdonīgi pieprasa, lai tu, cilvēks, dalītos tajā ar citiem.

Vēl līdz šim «pēcāk», tas ir, līdz tam laikam kaut kad pēcpusdienā vai uz vakara pusi, ko konkrētāk nemēdza apzīmēt ne ar kādu noteiktu stundu, bet kad lauku sieviete parasti pagūst sagaidīt mājās un izslaukt govi, tikt galā ar citiem mājas darbiem un ar tīru sirdsapziņu un nekādām īpašām rūpēm nenomāktām domām var uz kādu stundiņu aiziet paciemoties, — tātad vēl līdz šim «pēcāk», tik tikko paguvusi aizvadīt Feņu Ugrjumovu, Avdotja Stepanovna metās pie sābrinieces, bet tā, kļuvusi par tāda jaunuma īpašnieci, no Avdotjas atvadījusies, drāzās pie savas sābrinieces — un nu tik sākās. Vārdu sakot, kad Feņa atgriezās mājās, Avdotjas jaunā ziņa, apskrējusi pa ielām un šķērsielām visu ciemu, bija nonākusi tieši Ugrjumovu pagalmā.

Tomēr Feņas bažas bija veltas. Pretēji gaidītajam šī jaunā ziņa ne tikai nesatrieca Agrafenu Ivanovnu, bet ielēja eļļu sirds dziļumos tik tikko gailošajā cerību uguntiņā, — tagad šī uguntiņa bija uzliesmojusi, un tās atblāzma neapšaubāmi mirdzēja gandrīz nedzīvajās, galīgi izraudātajās mātes acīs. Tās arī patlaban bija asaru pilnas, taču šīs asaras nebija nemitīgu bēdu saduļķotas, bet dzidras kā avota lāses.

—     Vai dzirdēji, Feņa, jauno ziņu? — viņa gandrīz iekliedzās, ieraudzījusi meitu ienākam istabā. — Avdejs Baltais tak atradies! Dzīvs un vesels. Varbūtās arī mūsu Grišeņka… — te viņa apklusa un devās Feņai pretim, atpletusi rokas skāvienam. Viņa nevis piespiedās, bet krišus nokrita meitai pie krūtīm, un Feņa, viņu pieturēdama, pieveda pie sola un apsēdās blakus arī pati, ar pūlēm valdīdama asaras, kas uzvirda sirdi un kāpa uz augšu.

Sinī — četrdesmit septītā gada pavasarī Avdejs atgriezās. Viņš atgriezās ar stingru apņemšanos tikai satikties ar māti un māsām, nu un, protams, ar visiem pārējiem zavidoviešiem, bet pēc nedēļas vai divām doties atpakaļ uz savu rūpnīcu, uz Ļeņingradu. Un būtu arī aizbraucis un ieņēmis vietu pie sava darbgalda, ja nebūtu Feņas, kuru ieraudzīja jau pirmajā dienā, atgriezies dzimtajā ciemā. Ieraudzīja — un aizbraukt viens, bez viņas, vairs nespēja.

Jau ilgi pirms dēla ierašanās Zavidovā Avdotja Stepanovna ar mātes, bet varbūt gluži vienkārši ar sievietes nojautu noskārtusi par viņu iespējamo sakaru, centās to novērst ar visiem viņai pieejamiem līdzekļiem. Katrā vēstulē dēlam kaut kur uz tālo Sibīriju viņa it kā garāmejot, bez īpaša uzsvara neaizmirsa paziņot par Feņu kaut ko tādu, kas varētu atvēsināt dēla jūtas, ja tādas bija (bet par to, ka tādas jūtas ir, Avdotja Stepanovna nešaubījās). Vienā, gandrīz vai pašā pēdējā vēstulē Avdotja nepadevās slinkumam un sīki jo sīki aprakstīja, ka Feņa Ugrjumova «pazaudējusi kaunu un godu», gandrīz vai visas Zavidovas acu priekšā «dzīvoja ar kaut kādu iebraucēju skaistuli leitnantu», «nonāca tādā neslavā, ka pašas māte vairījās ļaudīm acīs rādīties». Gadījās līdzīgi vēstījumi arī no māsām. Tās gāja vēl tālāk. Viena pat paziņoja, ka kara laikā «traktoru brigadieres» būdā, tas ir, Feņas būdā, «mēdza iešmaukt arī mežsargs Arhips Arhipovičs Kolimaga», māsa savām acīm bija redzējusi, ka viņš nesis uz nometni pīles, ko bija nošāvis meža purvos, — «kālabad gan viņš kļuvis tik devīgs»? dārgā māsa daudznozīmīgi jautāja. «Tu, Avdej, droši vien atminies šo Kolimagu, sīkstulis, kāds pasaulē nav redzēts, no viņa ne pērno sniegu neizlūgsies, kurnu vēl pīles!» Otra, jaunākā, pavēstīja viņam ko citu, to, ka Feņa sev par biedreni pievākusi Mariju Solovjovu, «visizlaidīgāko sievišķi Zavidovā». «Iet šitā Mareja pa ciemu, pupus izslējusi kā kamielis kuprus, sak, ņemiet mani, vīrišķi, plikām rokām! Kauns un negods!» jaunākā sašutusi rakstīja, viņa, spriežot pēc vēstules, bija sievišķītis ar visai izteiktu tēlainu fantāziju, «Bet Feņa mājās pat nenakšņo. Uzgrūdusi dēlu mātei kaklā, pati, nekauņa, pie Solovjovas lakstojas ap vīrišķiem. Tā Mareja Solovjoviene, sadzīvojusi ar Tišku Ņeprjahinu bērnu, un viņai viss viens pīpis, kā pīlei ūdens. Bet vīrs, Fjodors, kā dzird, esot dzīvs, dienot Vācijā, līdz Berlīnei, vai re, aizgājis, raksta, ka drīzumā atbraukšot, gan tad sados pa asti, varbūtās pat noraus galvu kā zoslēnam!»

Avdejs lasīja un klusībā smīnēja, lieliski saprazdams, uz ko vedina un no kā baidās māte, kas bija savervējusi arī meitas, lai nozākātu ne visai tuvo radinieci. Avdotja Stepanovna nezināja, nezināja arī māsas, ka bija krietni pārcentušās un panākušas gluži pretējo, nevis to, ko bija cerējušas. Pašas to negaidīdamas un, protams, negribēdamas, viņas bija pamodinājušas Avdejā asu un nepacietīgu, varbūt pat mazliet slimīgu interesi par jauno, skaisto sievieti, kas jau kopš pirmskara laikiem nebija viņam vienaldzīga.

Avdejs ienāca Zavidovā dienas vidū, nosoļojis no stacijas līdz ciemam gandrīz septiņpadsmit verstis. Viņš apstājās pie malējām sētām, kas bija pietuvojušās pie pašām applūstošajām pļavām, kuras nez kāpēc sauca par Mazajām, kaut gan tās bija krietni plašākas par tām, kas pienāca ciemam klāt no otras puses un tika sauktas par Lielajām. Avdejs apstājās, noņēma izbalojušo laiviņu, kas no sviedriem un netīrumiem bija kā apjozta ar tumšu malu, rūpīgi noslaucīja tajā pēkšņi nosvīdušo seju un ilgi berzēja acis, kurās negaidot bija saskrējušas asaras, tad nez kāpēc palūkojās pulksteni un nobrīnījās, ka visas septiņpadsmit verstis bija pieveicis nepilnās divās stundās. «Droši vien vecais kājnieka paradums vēl asinis,» viņš apmierināts nodomāja. «īsts maršs — izrāviens, turklāt vēl pilnā kaujas tērpā!» — un viņš nometa no pleciem pietūkušu, ar kaut ko cieši piebāztu, tādu pašu kā laiviņa izbalojušu mugursomu.

Līdz vakaram māte un māsas, aizbarikādējušās savā pagalmā, greizsirdīgi apsargāja viou no citu radinieku uzbrukuma, no paziņām, it īpaši no frontiniekiem, kuri bija atgriezušies Zavidovā agrāk par Avdeju un tagad katru kārtējo un visumā ļoti reto laimes bērnu katrā ziņā sagaidīja ar dzīrošanu, kas ilga trīs dienas, bet reizēm arī veselu nedēļu.

Paši pirmie, kā jau to Avdotja Stepanovna bija paredzējusi un no kā baidījusies, ieradās Tiška un Piška. Timofejs, kaut arī nebija bijis karā, tagad visu laiku turējās svarīgās personas — Jepifana tuvumā, kurš savā soda rotā bija zaudējis kreiso aci un nu jutās kā īsts varonis. Vienīgā acs, vai nu kā kompensāciju par otrās zaudēšanu, vai kā citādi bija ieguvusi ērgļa asredzību, un Piška arvien pirmais pamanīja katru jaunu atnācēju Zavidovā; un vispār tagad laikam gan nekas ciemā un tā apkaimē nevarēja paslīdēt garām viņa vērīgajai, pastāvīgi ironiski piemiegtajai acij. Zavidovieši jau bija paguvuši pamanīt, ka Piškas acs ir ne tikai asredzīga, bet ka tajā pastāvīgi gail arī kāda noslēpumaina un biedējoša jautrības dzirkstelīte un ka tā nemitīgi mirkšķina, it kā atgādinātu ko tādu, kas zināms tikai pašam Piškam un kas visiem pārējiem cilvēkiem vēl būs jāuzmin. Tikai vienā gadījumā šī neizprotamā jautrības dzirkstelīte izzuda un paslēpās — tas bija tad, kad Piškas tuvumā patrāpījās Pavļiks Ugrjumovs, piecpadsmit gadus vecs jauneklis, bezbēdīgs un bezrūpīgs, kā jau tādā vecumā mēdz būt, un tomēr jau traktorists — kopš šā rudens viņš jau sēdēja pie stūres. Satiekoties ar viņu, Piškas smaids tūdaļ pazuda, varbūt sadega līdz zināmam laikam slēpta, sveloša niknuma uzliesmojumā: jo nevienam ciemā nevarēja ienākt ne prātā, ka Jepifans līdz pat šim laikam ir pārliecināts, ka uz Pavļika — šā kucēna ierosinājumu tika organizēta Piškas tvarstīšana mežā un ka savu kreiso aci viņš zaudējis šā zaļknābja dēļ. «Nu, pagaidi tikai, gan es ar tevi norēķināšos!» Piškas sirdī verda niknums, un tādās reizēs viņa vanaga aci noplaiksnīja zibeņi. Atriebības alkas kvēloja viņā, taču Piška pašam tuvākajam cilvēkam par to nebūtu bildis ne vārda, pat būdams «krietnā dūšā», viņš ne reizes nepateica neko lieku, — tad cilvēki, kas labi zināja, kā viss notika, bez sevišķām pūlēm būtu varējuši pārliecināt Pišku, pasargāt zēnu no viņa briesmīgajām aizdomām un atvairīt vētru, kurai, ņemot vērā pašreizē jos apstākļus, agri vai vēlu bi ja jāsaceļas. Un vainīgs atkai pie tā visa bija karš — tas iesēja arī šo slepeno un ļauno sēklu, tāpat kā bija iesējis milzum daudz citu, tikpat melnu un briesmīgu sēklu, no kurām varēja uzdīgt vienīgi visvisādas nelaimes…

Uz Avdotjas Stepanovnas māju Piška tomēr atslāja vislabākajā garastāvoklī: kara laikā piedzīvotās likstas nebija pārvērtušas viņa raksturu un līdz ar to arī vecos paradumus, starp kuriem bija arī tāds, kas Jepifanām deva iespēju izmantot katru niecīgāko gadījumu, lai tiktu pie cienasta uz citu rēķina. Pagrabinājies gar vārtiņiem, tad pieklauvējis pie loga un nesaklausījis nekādu atbildi, Piška piemiedza ar aci savam uzticīgajam ceļabiedram, un šī acs piemiegšana nozīmēja: neraizējies, Tiška, Avdotjas cietoksnis ilgi nenoturēsies, mēs ar tevi, draudziņ, ne tādus vien nocietinājumus esam ieņēmuši, ieņēmuši triecienuzbrukumā, ja nekas nesanāca ar aplenkšanu!

—    Avdotja Stepanovna! Aļona! Vera! — viņš sāka saukt vissaldākajā balsī, kopā ar saimnieci minēdams arī viņas meitas, jo bija redzējis, ka tās pirms stundas ieslīdēja vecāku mājā. — Atveriet! Vai jums nav neērti no frontinieka slēpt savu karavīru? Kazi, mēs tak viņu jums neapēdīsim. Tikai paskatīsimies, sasveicināsimies un iesim katrs uz savu māju!

Istabā valdīja klusums. Avdejs izmisīgi māja māsām, lai atver vārtiņus, bet tās tikpat izmisīgi un noraidoši purināja galvu, negribēdamas kaut vai šajā pirmajā dienā dalīties ar kādu savā priekā par ilgi gaidīto brālīti.

Bet Jepifans tik runāja:

—    Avdotja Stepanovna, bīsties dieva! Viņš tev nepiedos, pastarā tiesā atcerēsies, ka tu nelaidi pāri slieksnim savus godīgos vienciemniekus. Vai tas kur dzirdēts, ka frontinieks no frontinieka slēptos zem mātes brunčiem!

Grūti pateikt, kas vairāk iedarbojās uz saimnieci — draudi stāties dieva vaiga priekšā pastarā tiesā vai arī pēdējā Piškas piezīme par mātes brunčiem, tik apvainojoša viņas dēlam, — grūti pateikt, kas tieši, taču Avdotja Stepanovna padevās pirmā un izkāra balto karogu.

—     Aizej, Vera, un atslēdz vārtiņus. Viņš taču, vienacainais velns, ielauzīsies ar spēku, kaut nelabais to parauta uz visiem laikiem. Un arī tas antikrists kopā ar viņu, — Avdotja noteica, palūkojusies pa logu un pamanījusi Tišku, kas slēpās aiz Jepifana muguras un vainīgi smaidīja.

Pēc brīža svinīgi kā uzvarētāji abi draugi iebruka istabā un, ievērodami kārtu, ņēmās burzīt savos apkampienos mulsi smaidošo un nez kāpēc pēkšņi nosarkušo Avdeju.

—     Piesēstiet, ko nu vairs, — Avdotja Stepanovna aicināja, — netieku gudra, kāds nelabais jums visu paspēj pavēstīt.

—     Ē, krustmāt Avdotja! Tu, kā redzu, nezini, ka frontē es biju izlūks! — pat nepamirkšķinājis savu vienīgo un nekaunīgo aci, Piška sameloja un izrieza krūtis, pie kurām bija piesprausta medaļa «Par kaujas nopelniem» un dzeltena, ar pirkstiem nosmulēta uzšuve, kas liecināja, ka tās īpašnieks bijis smagi ievainots.

Savā soda rotā Piška neticami īsā laikā sadraudzējās ar staršinu, kas, par laimi, arī bija saratovietis, tas arī atstāja viņu pie sevis, uzdodams Piškam veikt ne visai apgrūtinošos pavāra pienākumus. Darbiņš, teiksim atklāti, nebija nemaz tik bīstams Piškas dārgajai dzīvībai, taču arī tas nepasargāja nogrēkojušos zaldātiņu no sakropļošanas: kādā no neskaitāmajām bombardēšanām pavisam sīka šķembiņa, tieši tāda, par kuru mēdz teikt, «ar tādu tik acī var trāpīt», tomēr pamanījās pieglausties pie Piškas viltīgās fizionomijas un padarīt to uz visiem laikiem greizu. To, ka tas noticis tieši tā un ne eitādi, Zavidovā varēja zināt vienīgi pats Piška, Jo citu liecinieku nebija, ievainojums paliek ievainojums, un par to Jepifans varēja brīvi sacerēt jebkuru, pat visvaronīgāko stāstu. Tāpēc jau arī viņš turpināja, aizvien vairāk iekaisdams, nevaldāmas fantāzijas viļņa iešūpots:

—     No manis, ja gribat zināt, neviens fricis nevarēja Izlocīties! «Mēles» vien sastiepu mūsu komandierim, ka ne saskaitīt. Bet uz Oderas — ir tāda upe vāciešiem, Avdotja, — tātad uz tās pašas Oderas es noķēru vācu ģenerāli un nogādāju mūsu pusē uz baļķa, dievs sodi, nudien! — Un Piška nekavējoties pārmeta krustu, neaizmirsdams pagriezties uz svētbilžu pusi. Viņš runāja, vēl vairāk iekaisdams, bet viņa plēsīgā un nepacietīgā acs jau sen šķielēja uz galdu, uz kura bija salikti uzkožamie, kam neviena roka vēl nebija pieskārusies.

—    Ta sēsties taču, pietiks mēli kulstīt! Mēs zinām, kas tu mums par varoni, — Avdotja Stepanovna sacīja.

—    Vai tas būtu mājiens, vai? — Piška vienā mirklī sadrūma, un viņa seja pārvērtās.

—     Kas nu par mājienu? — saimniece nopūtās. — Kas patrāpījās uz mēles, to pateicu. Kā jau sievieša cilvēks. Bet tu nedusmojies. Sēdies klāt un mielojies. Es to pateicu tāpēc… Nez kālab tev, tādam varonim, tā pamazāk ordeņu pie krūtīm …

—    Bet tavs dēliņš, māt, kā rādās, tos kabatās nobāzis, ka nav redzami pie formas blūzes, — Piška nenoturējās neiedzēlis pretī, taču, baidīdamies, ka neizjauc svētku noskaņu šajā mājā un pats tādēļ nedabū ciest, ātri vien apspieda īgnumu un sāka runāt savā pirmītējā — mazliet zobgalīgā, taču labvēlīgā tonī: — Es klausos tevī, Avdotja Stepanovna, un brīnos: tā kā būtu gudrs sievišķis, bet reizēm pasaka ko tādu, ka nezini — smieties vai raudāt. Ordeņu, vai redzējies, tā pamazāk pie Piškas krūtīm! Tu, mījā, dārgā, tik nopietnās lietās itin neko nesajēdz. Ordenis nav karavīram domāts apbalvojums. Tie domāti tikai virsniekiem un ģenerāliem … Bpt karavīriem — medaļas. 1u labāk izlasi, kas uzrakstīts uz manas medaļas! Par ko tā man iedota? Lasi: «Par kaujas nopelniem». Nevis par kādiem citiem, bet par kaujas nopelniem. Saprati?

—    Sapratu. Tikai dieva dēļ rimsties!

—    Tagad būšu kluss, ja reiz saprati. Labāk, Tiša, apsveiksim Avdeju ar atgriešanos no viņpasaules, bet viņa māti un māsiņas ar lielo laimi! —To pateicis, Piška apsēdās pie galda, turklāt nevis kaut kur maliņā, bet labi tālu, gandrīz zem svētbildēm, vietā, no kuras viņu vēlāk nemaz tik viegli nebūs dabūt ārā. Tiška bija kautrīgāks, tas savu vājo dibenu atbalstīja uz pašas čīkstošā krēsla maliņas pat atstatu no galda, tādējādi it kā rādīdams, ka nav bīstams ciemiņš, jo taisās drīz vien iet prom no šīm godībām, kas, skaidrāks par skaidru, nav domātas viņiem ar Pišku.

Šiem diviem neaicinātajiem ciemiņiem drīz vien piebiedrojās vēl divi: Saņka Špičs, kas kara beigās bija atgriezies ar sakropļotu labo roku (tai bija palikuši tikai divi pirksti, vidējais un rādītājpirksts, un tie paši bija stīvi un stāvēja izslējušies, it kā rādīdami uz kādu, un atgādināja divzaru dakšas), un tāpat vien līdzi paņemtais ciema padomes sekretārs Viktors Lazarevičs Prisipkins. par kuru laikam gan jāpastāsta sīkāk, jo šis cilvēks līdz karam un kara laikā nebija atrodams zavidoviešu sarakstā. Saņka Špičs bija iepazinies ar Viktoru kaut kur frontē — šis karavīrs viņu rotā bija nodaļas komandieris, bet vienlaikus arī rakstvedis —, un viņi bija vienojušies, ka demobilizējies Viktors Prisipkins nebrauks atpakaļ uz Brjanskas pusi, kur okupanti bija iznīcinājuši visus viņa piederīgos, un arī pašu ciemu nolīdzinājuši līdz ar zemi, bet dosies Saņkam līdzi uz Zavidovu, sākumā tādēļ, lai paciemotos pie frontes biedra, nu bet vēlāk, ja ciems iepatiksies, Saņka pieņems viņu sev par sekretāru. Tā viss arī notika. Prisipkins palika. Starp citu, šo viņa īsto uzvārdu zināja tikai rajonā, uz kurieni Viktors Lazarevičs gandrīz vai katru dienu veda no iedzīvotājiem ievāktos naudas nodokļus, Saņka Špičs, kas no jauna tika ievēlēts par Zavidovas ciema padomes priekšsēdētāju, un vēl krustmāmiņa Anna, pie kuras, tāpat kā citi zavidovieši, arī sekretārs mēdza apmesties. Visi pārējie sauca Viktoru Lazareviču Prisipkinu vienā īsā un kategoriskā vārdā — Punkts. Par šo iesauku bija parūpējies pats Viktors, jo kuru katru frāzi, kuru katru savu runu, īsu vai garu, sekretārs nobeidza ar šo vārdu — «punkts». Viņa mutē jēgas ziņā tas ieguva bezgala daudz visdažādāko intonāciju, un tam bija visdažādākā emocionālā slodze, nereti pavisam negaidīta, ko vajadzētu apzīmēt ar kādu citu pieturas zīmi, nevis ar punktu.

Un tā, pateicoties Saņkas Špiča centībai, Zavidovai tika pielikts Punkts, bet pēc gada tam pievienojās arī Komats — lieliska un Joti glīta meitene, vārdā Darja, kuru pirms apprecēšanās visi miji un labsirdīgi sauca par Dašu. Tiklīdz viņa apprecējās ar Viktoru, viņu, dabiski, ciema ļaudis uzreiz sāka saukt par Komatu. Tagad, ieraugot laulāto pāri ejam kaut kur kopā, neviens cilvēks nenoturas nepateicis: «Punkts ar Komatu kaut kur dodas. Droši vien pie Špiča ciemos.»

Pie Špiča Punkts gāja bieži, reizēm viens, taču visbiežāk kopā ar Dašu, jo viņa bija tuva draudzene Nastjai Volnovai, kura arī bija pazaudējusi savu jautro un vieglo uzvārdu. Tagad palaikam kāds nosaka viņai pakal* «Priekšsēdētāja sieva, Špičiene aiziet!» Nastju tomēr ciemā mīlēja un pat vārdā «Špičiene» neielika zobgalīgi ļaunu nozīmi, bet arvien izrunāja to ar cieņu, varbūt tālab, ka Nastjai bija neparasti labsirdīgs raksturs, un arī tāpēc, ka kļuvusi «priekšsēdētāja sieva», viņa nepameta traktoru, bet turpināja strādāt uz sava vecā, «sagrabējušā», kā viņa mēdza teikt, «universālīša». Maiga pēc dabas, Nastja pēkšņi parādīja raksturu savam vīram priekšniekam un nelokāmi noraidīja viņa prasību, kas intonācijas ziņā loti atgādināja pavēli, lai viņa pamet traktoru un ņemas tikai pa mājām, pavada uz darbu un sagaida no darba savu izredzēto. «Vai tu mani par mājkalpotāju, vai, esi paņēmis? Tā nu nebūsi» Nastja paziņoja, turklāt tā, ka Saņkam zuda jebkura vēlēšanās sākt šīs sarunas no jauna. «Bet tu, kā izrādās, esi īsta lapsene, proti pat dzelt!» izbrīnījies viņš tik vien spēja pateikt un, iegrimis domās, ilgi grozīja savu apajo un gudro priekšsēdētāja galvu. «Varu, varu, manu dārgo vīriņ, bet kā tad tu domāji?» viņa smiedamās pateica un tūdaļ apvija rokas Saņkam ap kaklu, negaidot pat noskūpstīja viņa lūpas un divpirkstu roku.

Avdeja radiniekiem par laimi, šie četri atnācēji arī bija vienīgie viesi viņu atgriešanās pirmajā dienā. Tiesa gan, pie viņiem bija ceļā arī Aprīlis, tas ir, Art joms Platonovičs Grigorjevs, ar pusspainīti tikko dīķī saķertu karūsu, taču viņam aizsteidzās priekšā Piška un Tiška, kuri divas vai trīs minūtes agrāk ieradās pie Avdotjas mājas. Mēs nezinām, kāpēc, taču Aprīlis vairījās nokļūt vienā kompānijā ar Pišku, varbūt baidījās patrāpīties Piškam uz ļaunās mēles. Arī šajā reizē viņš neuzdrošinājās pievienoties abiem drauģeļiem, — līdz kaulam izsālies aukstajā ūdenī, pusbalsī lādēdamies, apsaukādams Jepifanu un Timoteju ne visai mīlīgos vārdos, mūsu Aprīlis tenterēja uz savu Polivanovku, drebēdams kā kucēns: cik loti viņam, nabadziņam, būtu noderējis, kā būtu nācis par labu krietns mēriņš Avdotjas paštecinātā!

Neilgi paciemojušies, visi četri aizgāja: Špičam un Punktam bija sazin kādas steidzamas, neatliekamas darīšanas ciema padomē; Piškam un Tiškam tādu svarīgu darīšanu nebija, taču palikt ilgāk par priekšsēdētāju viņi uzskatīja par nepiedienīgu, un arī saimniece ne visai centās viņus pierunāt, lai vēl paliek.

Avdejs pēkšņi izlēma ciemiņus pavadīt. Avdotja Stepanovna, savilkusi uzacis un greizsirdīgi sakniebusi lūpas, taisījās tā kā iet dēlam līdzi, bet tas mierīgi, taču pietiekami stingri palūdza i

—    Māt, nenāc man līdzi. Es drīz atgriezīšos.

Sis «drīz» ievilkās līdz vēlai naktij. Māte ilgi cietās gaidīdama, taču vispēdīgi viņas pacietība bija galā. Uzmetusi uz galvas šalli, no kuras viņa reti kad šķīrās kā ziemā, tā vasarā, Avdotja nešaubīgi devās pie… Viņa ļoti labi zināja, kur jāmeklē dēls. Protams, viņš bija aizķēries Ugrjumovu mājā. Avdotja Stepanovna ieraudzīja viņu sēžam uz sola pie vārtiņiem, nevis vienu pašu, bet kopā ar Feņu. Tas, no kā viņa bija visvairāk baidījusies un ko tik ļoti negribēja, kā liekas, bija jau sācies. Viņa apstājās divu soļu atstatumā no sēdošajiem un, pie visām miesām drebēdama, aizžņaugtā balsī ierunājās:

—     Nu kā tad tā, dēliņ … Cik gadus tevi gaidīju, visas acis izskatīju un izraudāju. Bet tu ar paša māti ne stundiņu kopā nevarēji pakavēties. Vai tiešām viņa tev dārgāka … — Avdotjai aizrāvās elpa no dedzinoša naida un apvainojuma. No naida pret jauno sievieti, kurai, kā redzams, bija daudz lielāka vara pār viņas dēlu; no apvainojuma uz Avdeju, kas nebija atgriezies pie galda, kurš tika no jauna uzklāts un pie kura Avdotjai un viņas meitām gribējās pasēdēt ģimenes lokā. Nenoturējusies viņa sāka raudāt, pagriezās un pazuda tumsā.

—    Ej mājās, Avdej, — Feņa klusi noteica. — Ne jau velti māte apvainojās. Kura katra viņas vietā… Tiklīdz mans Filips kur aizķeras uz kādu lieku stundiņu, skraidīdams ar puikām, es nezinu, kur dēties, sirds dreb vienā drebēšanā. Ej mājās, Avdej, un pie manis tā retāk iegriezies — tava māte nez ko sāks domāt. Un vispār… Būtu labāk, ja tu ātrāk brauktu no šejienes projām uz pilsētu, — Feņa sacīja, un viņas pleci notrīcēja kā aukstumā.

—    No tā nekur nevar aizbēgt, Feņa, — viņš sacīja.

—    Par ko tu runā?

—    Par to pašu.

Avdejs neklausīja Feņas padomu, neaizbrauca uz pilsētu ne tikai tāpēc, ka juta: tā runādama, Feņa patiesībā it nemaz negribēja, lai viņš brauktu prom; viņš nepameta Zavidovu galvenēm kārtām tāpēc, ka tas bija pāri viņa spēkiem. Kopš tā vakara viņš sāka nākt uz Ugrjumovu māju tik bieži un kavējās tur tik ilgi, ka jau pēc kādas nedēļas pa ciemu sāka klīst valodas — sākumā bikli un nedroši, bet pēc tam pieaugdamas spēkā un ātrumā, apaugdamas ar jauniem sīkumiem: «Avdejs ar Feņu, klau, saostījušies…» Kad viena kaut ko tādu bija pateikusi, otra uzreiz uzķēra un turpināja: «Atri viņa aizmirsa gan savu Filipu Ivaniču, gan to leitnantiņu!» Trešā liekulīgi bēdājās: «Kāmī gan viņa tik palaidnīga atsitusies, par māti un tēvu neviens ne slikta vārda nepateiks, bet šī…»

Ciema sievas, sapulcējušās pie aku vindām, nevarēja vien šķirties. Sievietes, kā jau tas laukos parasts, te cēla nēšus ar pilniem ūdensspaiņiem plecos, itin kā atcerējušās, ka jāsteidzas, ka mājās gaida steidzami darbi, te cita, svarīgāka iemesla dēļ aizkavējušās, atkal lika spaiņus zemē. Ar Feņas «pārkāpuma» nosodīšanu visdedzīgāk ņēmās tās, kurām vīri vai līgavaiņi bija atgriezušies no kara, — tās sprēgāt sprēgāja niknumā, it kā Feņa būtu ievilinājusi savos mīlestības tīklos nevis Avdeju, kas nevienai no viņām nepiederēja, bet viņu izredzētos.

Savādāk izturējās karavīru atraitnes un vispār vientuļās sievietes, kuru ciemā arī pirms kara bija vairāk nekā pietiekami. Aizstāvēdamas Feņu, viņas tādējādi aizstāvēja arī pašas sevi, jo ikviena no viņām varēja krist tādā pašā grēkā. Visdedzīgākā un runīgākā Feņas advokāta lomu, kā jau to varēja gaidīt, uzņēmās Marija Solovjova. Bija pienācis īstais brīdis parādīt savas runas dāvanas:

—     Ko jūs grūžat negodā sievišķi, kurai neesat cienīgas ne kurpju siksnas atraisīt, — viņa bruka virsū Feņas pulgotājām, bargi iespriedusi rokas savos stāvajos un stingrajos gurnos, uz kuriem nez kāpēc nekādu iespaidu nebija atstājis šis badīgais četrdesmit septītais gads. — Kaut vai tu, Antoņina! — kvēlojošām acīm viņa drūzmā pievērsās Ņeprjahinai. — Auro pa visu ciemu kā, teiktum, negudra! Vai ta viņa tavu sū .. .go Tišku būtu aizvīlusi? Bet kam gan viņš vajadzīgs? Pat es — pati tak jau zini — sen viņam ne virsū neskatos. Kara laikā viņš vīrišķa vietā derēja, bet tagad — par viņu nav vērts ne nospļauties! — Un Marija pavadīja šos vārdus ar izteiksmīgu spļāvienu, ko tikpat izteiksmīgi ieberzēja zemē ar gumijas galošas pazoli. — Tā ka tu, Toņa, veltīgi trako … Vai tad Feņa, pēc jūsu domām, nav cilvēks? Vai viņa vainīga, ka divus vīrišķus karš viņai atņēma un aizmirsa atdot atpakaļ?! Eh jūs, — un viņa pagrieza saniknoto seju pret citām sievietēm, — vai esat aizmirsušas, kā viņa kara laikā mums visām palīdzēja? Citai malku atved, citai salmus, citu ar labu vārdu grūtā brīdī atbalsta! «Feņa, mijā, palīdzi! Feņa, dārgā, glāb!» Vai tie nav jūsu vārdi? Un Feņa palīdzēja un glāba! Un tagad jūs esat ieķērušās viņā ar saviem niknajiem zobiem un plosāt kā izsalkuši suņi. Ja vēl būtu par ko! Bet nu — ne no šā, ne no tā! Kas viņš jums ir, šis Avdejs? Vīrs vai mīļākais? Neviens uz jūsu vīriem acis nemet. Pieķērušās tiem pie… kungs piedod!… pieķērušās, saku, saviem vīrišķiem pie bikšu priekšas un drebat, baidāties, ka tikai kāda neatņem!…

Pūlī vienmēr gadījās tāda, kas steidzās Solovjovai palīgā.

—     Nemaz nerunā, Maša! — viņa līdzjūtīgi uztvēra, ar acīm norādīdama uz retajām laimīgajām, kas beidzot bija sagaidījušas savus iemīļotos. — Sasildījušās pie vīru sāniem un nu pagriezušas muguras savām draudzenēm, ar kurām kopā kara laikā bēdas cietušas, vēršiem pakal staigājušas un uz vecajiem traktoriem vai pušu rāvušās! Būtu viņas mūsu vietā, — spilveni taču slapji no asarām, caur un cauri piemirkuši, visu nakti acis neaizdarām, no viena sāna uz otru grozāmies un tikai domājam: kur tu esi, mans dārgais, kāpēc neatgriezies kopā ar citiem, kur esi nolicis savu galviņu?… Pieceļamies pirms gaismiņas — govs jāslauc, uz ganībām jāaizvada, malka jāsazāģē un jāsaskalda, lai bērneļiem kaut vai pa vienam melnam plācenītim izceptu. Pieķeramies pie zāģa, bet tas vienai rokai divreiz garāks liekas un cirvis — smagāks … — Sieviete uz brīdi apklusa, bet tad izšķīrusies laida darbā savu galveno, iznīcinošo ieroci: — Labāk jau jūs, sievas, klusējiet! Ne jau visas jūs bijāt tik taisnas, kad četrdesmit trešajā gadā mūsu Zavidovā karavīri bija apmetušies…

Protams, tāds nobeigums uz vienciemniecēm iedarbojās neizsakāmi atskurbinoši. Nu viņas pēkšņi atminējās galīgi aizmirstos spaiņus, cēla nēšus plecos un steidzīgi devās uz savām mājām, bet vārdu kaujā uzvarējušās Marija Solovjova un viņas sabiedrotās — uz savām. Zavidova uz kādu laiku iegrima klusumā.

Jāsaka — sieviešu nosodījumu Feņa panesa samērā viegli (sievietes, viņa domāja, tālab jau ari ir sievietes, lai trītu mēli gar saviem tuvākajiem), daudz sarežģītāk bija ar tuviniekiem. Tiesa, likās, ka Leontijs Sidorovičs, apkrauts pāri galvai ar dažādām kolhoza darīšanām, jo saimniecība pa kara gadiem bija gandrīz vai galīgi sabrukusi, neko tādu par savu meitu nav dzirdējis; viņš atgriezās mājās līdz ar pirmajiem gaiļiem, bet ai trešajiem jau cēlās augšā un devās uz valdi un uz dažādajiem mājieniem atbildēja ar klusēšanu, it kā nesaprastu, par ko īsti ļaudis runā. Cita lieta — māte. Avdotjas skubināta, Agrafena Ivanovna uzreiz nostājās viņas pusē, un tagad šīs abas pavecās sievietes uzbruka Avdejam un Feņai divatā kopīgiem spēkiem. Itin drīz viņām pievienojās arī Matrjona Divejevna Skvorcova, iesaukta par Lāpītāju, jo kādreiz pratusi lieliski lāpīt izdilušas vilnas zeķes (no visas Zavidovas nesuši viņai tās lāpīt un saņēmuši atpakaļ «labākas par jaunām»). Tas, ka cīņas arēnā parādījās Lāpītāja, Feņu ļoti izbrīnīja. Satikusies reiz ar viņu aci pret aci, Feņa pajautāja, pūlēdamās būt pēc iespējas mierīgāka:

—    Nu, krustmāti Avdotju un manu māti — tās vēl kaut kā var saprast, bet kas tev, Divejevna no mums vajadzīgs?

—    Man no jums nekas nav vajadzīgs. Tikai žēl tavas mātes — Agrafenas, vai ta viņa nav mana kūma?! — Martjona Divejevna atbildēja, slēpdama no Feņas acis.

—    Un arī tev, meit, nebūtu par grēku padomāt par māti un tēvu. — Un Lāpītāja, pagājusi Feņai garām, ātri aizsoloja savu ceļu.

Matrjona Divejevna, protams,! sameloja, tā teikdama Ugrjumovai. Bija arī viņai savs tiešs aprēķins, turklāt tīri prāvs. Feņa aizstāvēdamās nez kāpēc bija pavisam izlaidusi no acīm Nadjonku Skvorcovu, astoņpadsmit gadus veco un vienīgo Lāpītājas meitu, kuru, tāpat kā daudzas viņas vienaudzes, karš bija padarījis par bāreni un kuru tagad rajona centrā beidza kolhoza grāmatvežu kursus.

Uzzinājusi no Avdeja pirmās vēstules, ka viņas dēls dzīvs un drīz atgriezīsies Zavidovā, un, rādīdama šo dārgo papīrīti Lāpītājai, Avdotja Stepanovna kā netīšām izmeta:

—    Redzi nu, Divejevna, būs līgavainis tavai Nadjonkai!

—    Ko tu runā, Stepanovna! — Lāpītāja sāka māt ar roku.

—     Vai tiešām par vecu viņai? Nu, kādus ..*

—    Ne jau par to ir runa, Avdotja! Vai gan tavs Avdejs ņems manu bāreni bez pūra un vēl laucinieci? Pilsētā droši vien viņu gaida kāda skaistule un nevar vien sagaidīt.

—     Nav viņam, Matrjona, nekādas skaistules, nepaguva noskatīt — karš visu izjauca. Ja rīkojas gudri un pa labam, tā vien skaties — vienosimies un tiksim rados. Protama lieta, mans Avdejs nav vienkāršs kolhoznieks, par pilsētnieku tapis, dikti mācīts, taču arī tava Nadjonka nebūs tāda kā citas — grāmatvede, vienīgā pa visu ciemu!… Es, grēciniece, baidos tikai no Feņas Ugrjumovas. Viņš raksta vēstules arī viņai — uzkritusi gan kā nelaime man uz kakla, ak, tu manu rūgtu dieniņu!

—    Bet viņa taču jums radiniece, — Lāpītāja pieglaimīgi un uzmanīgi ieminējās.

—    Tur jau tā lieta, Divejevna! Vai tas kur dzirdēts, ka ar radinieci precas! Par tādu būšanu viņā saulē …

Avdotja Stepanovna nenoprecizēja, kas notiek viņā saulē par tādām lietām, taču Lāpītāja to zināja ne sliktāk par savu sarunu biedreni.

Vārdu sakot, Matrjona Divejevna kopā ar Avdotju Stepanovnu un Agrafenu Ivanovnu apvienojās tādā kā triumvirātā, lai sāktu vajāt jau kopš pirmskara laikiem dziļi slēpto un tagad pāri malām plūstošo Feņas mīlestību. Viņas izveidoja kaut ko līdzīgu abu mīlētāju slepenai uzraudzībai, pa naktīm dežurēja tajās vietās, kuras šķita aizdomīgas, bet rītos kaut kur ciema nomalē vai ganībās pie dīķa, kur zavidovieši parasti sadzen govis uz ganāmpulku, un savstarpēji dalījās novērojumos vai dzirdētajā.

—    Viņš atkal negulēja mājās, — bēdīgi nopūtusies, Avdotja Stepanovna paziņoja. — Kungs dievs, bet ir gan piebūrusi, ka piebūrusi!

—           Ai, svētā dievmāte! — Agrafena Ivanovna novilka.

—     Un par ko gan mums tāds sods uzlikts! Visu cauru naksniņu līdz pat trešajiem gaiļiem bija kaut kur pazudusi, palaidne tāda!

—    Zināma lieta, kur, — Lāpītāja uzķēra, — pie tava brālīša Stepana pagrabiņā bija ielīduši. Tu, kūma, būtu nokauninājusi brāli, kāpēc gan Stepans nepadzen viņus no turienes. Tātad viņš ir uz vienu roku ar viņiem. Tas ari saprotams, Feņka viņa kombainu ar savu traktoru visu kara laiku vadāja, cita būtu aizbēgusi, jo viņš taču, kaut nelabais to rāvis, taisni kā tāds vanags kuru katru noknābās, bet vina pacieta. Tiesa, viņš kaut arī piktojās uz Feņu, lādējās, ka vai traks, bet rādās — arī mīlēja viņu. Pamanīja mani šonakt — es aiz viņa vārtiņiem biju pielavījusies un paslēpusies —, pamanīja mani, mīļās, un kā ņēmās kliegt: «Ko tu, vecā ragana,» šis auro, «te nīksti, fik tu viena tāda, kas tev te aizmirsies!» — un kā paķēra dakšas!… Mani, mīļās, taisni kā viesuļvētra satvēra, vienā acumirklī mājās atjēdzos! No kurienes tikai spēks radās manās vecajās kājās, dienā tik tikko kustu, reimatisms galīgi nomocījis, caurām naktīm smeldz un smeldz…

—           Vai tiešām pie Stepana? — Agrafena Ivanovna pūta vien. — Un kas ar Feņu, sievas, noticis? Ja paskaita — piecus gadus turējās. Kas tikai neluncinājās viņai apkārt', trieca visus prom pa galvu pa kaklu. Bet nu — še tev! Tādu kaunu!

Nu, bet kā tad bija ar Feņu? No glāstiem pagurusi, kā apreibusi un. tālab neizmērojami drosmīga, uz rīta pusi viņa tomēr atžilba, noreibums pārgāja, un tad satraukta un domīga viņa runāja neparasti sausi un prātīgi:

—           Brauc projām, Avdej, rīt pat brauc projām. Dārgi mums maksās šī zagtā mīlestība!

—    Bet kam gan mēs to zogam? '

—           Nevienam. Taču tik un tā brauc prom. Mūs neliks mierā!

—           Vai tad tu no vecenēm esi nobijusies? Ta velns viņas rāvis, lai pļāpā, ja mēle niez, reiz taču apniks un viņas apklusīs, — Avdejs sacīja, tomēr arī pašam sirds bija nemierīga un smaga. — Ja tu vairs nevari izturēt, brauksim uz Ļeņingradu un tur sareģistrēsimies.

—           Bet pase? Kur es to ņemšu? Vai tad tu esi aizmirsis, ka mums, kolhozniekiem, nav pases?

—    Tev izdos pasi, kad būsi apprecējusies ar mani.

—    Bet kur es likšu Filipu? Uzkraušu tēvam kaklā, vai?

—    Arī Filipu ņemsim līdzi uz pilsētu!

—           Nē, Avdej, Filips tev nav paša dēls un nekad tāds nekļūs. Labāk brauc projām viens.

—    Es nevaru bez tevis, Feņa. Vai tad tu neredzi?

—     Redzu, bet ko lai dara! Ar pieri nevar mūri gāzt!

—           Atradusi mūri — vecenes! Apklusīs, es saku, pierims. Rīt pat iesim uz ciema padomi un sareģistrēsimies. Saņka Spičs izdos apliecību.

. — Nē, Avdej, labāk mazliet pagaidīsim. Varbūt tava māte patiešām atjēgsies un pieklusīs.

Tā neko pa īstam neizlēmuši, viņi šķīrās līdz nākamajai naktij cerībā, ka ļaužu valodas agri vai vēlu apklusīs un viņu mātes galu galā būs spiestas samierināties ar visu.

Taču rūcēju nometnē nekas neliecināja par drīzu norimšanu. Avdotja, Agrafena un Matrjona it nemaz netaisījās nolikt ieročus. Taisni otrādi, viņas tagad sekoja Avdejam un Feņai pavisam atklāti, neļāva paspert ne soli, — mīlētājiem negaidot, parādījās, kā Avdejam un Feņai likās, pašās slepenākajās vietās — klusās meža norās, kādā pamestā, aiznaglotā mājelē Zavidovas nomalē vai pat kaimiņu ciemā, pie traktoristu būdas tālā lauku apmetnē, mežsarga Arhipa Arhipoviča Kolimagas būdiņā, kura atradās piecas verstis no Zavidovas pie Gulbju ezera, kam bija nelaba slava… Taču arī tur ieradās vai nu Agrafena Ivanovna, vai Avdotja Stepanovna, vai Lāpītāja — visuzmācīgākā no viņām, vai arī visas kopā. Atklājušas, kur abi slēpjas, sievas sacēla tādu traci, ka tas bija dzirdams kilometriem tālu. Viņas noveda nabaga mīlētājus tiktāl, ka tie bija gatavi bēgt vai uz pasaules malu.

5

Un viņi bēga prom. Pagaidām gan nevis uz pasaules malu, bet uz rajona ciematu un tur dažas dienas paslēpās klusajā un viesmīlīgajā krustmāmiņas Annas mājelē. Labi, ka pati krustmāmiņa nenosodīja ne Avdeju, ne arī Feņu, kuru sen pazina un kurai pa kara laiku bija pieķērusies no visas sirds, — uz krustmāmiņas labestību Feņa atbildēja ar to pašu: reizēm ar mātes ziņu, reizēm tai nezinot, viņa mēdza atvest vientuļajai sievietei te spainīti kartupeļu, te mazliet rudzu miltu vai svaiga, tikko sasildīta biezpiena, te gabalu veļas ziepju, ko no frontes bija atsūtījis Leontijs Sidorovičs, — to pašu ziepju, kas toreiz bija zelta vērtē. Kā atmaksādama par to visu, bet visvairāk par Feņas iejūtību un laipnību, krustmāmiņa Anna, ka zināms, ņēma pie sevis mazo Filipu reizēm uz nedēļu, reizēm uz mēnesi, bet četrdesmit otrajā gadā puišelis nodzīvoja krustmāmiņas maizē visu ziemu.

Vārdu sakot, krustmāmiņa Anna nenopulgoja Avdeju un Feņu un nevarēja saprast abas mātes, kas izšķieda visus savus spēkus, lai izšķirtu viņus.

—     Pagaidiet, gan es šām tikšu klāti — krustmāmiņa dusmīgi sacīja, domādama AgrafenTi un Avdotju. — Prātu, vai zaudējušas! Un kā gan viņām nav kauna! Vai tad pašas nav bijušas jaunas! Nu, bet par Lāpītāju nav ko brīnīties. Tai sava meita pie vietas jādabū, līgavaiņus tagad, ar uguni meklēdams, neatradīsi, bet jūsu mātēm vajadzētu tikai priecāties, uz jums raugoties. Kas nu jūs par radiem! No baltās ķēves septītā augumā. Kad mani zedeņi svila, tad šim, tādam radagabalam, dibengals sila. Tik vien tās radniecības. Piedodiet man, vecajai grēciniecei. Dusmās daudz kas pasprūk!… Nē, nē, gan es šām tikšu klāt, gan mutes aizbāzīšu vecajām muļķēm!

Taču laiks gāja, bet krustmāmiņai arvien neiznāca vaļas aizbraukt uz Zavidovu. Varbūt viņa tā arī nebūtu sataisījusies, ja neierastos Sergejs, — nu viņa nolēma apmeklēt dzimto ciemu kopā ar pārējiem, tas ir, ar Avdeju, Feņu un Serjogu. Pirms došanās ceļā krustmāmiņa neaizmirsa iegriezties pie kaimiņienes, pie kuras bija nakšņojuši «noziedznieki», lai aiznestu sakaltušu rupjmaizes doniņu un palūgtu kaimiņienei to izmērcēt ūdenī un pēcpusdienā pabarot Sariku. Aiztaisījusi aizvirtņus, krustmāmiņa jau gribēja doties pakaļ saviem ciemiņiem, kas bija izgājuši agrāk un gaidīja viņu aiz vārtiņiem, bet tad atcerējās savu «barotāju» kazu Mašku, ko gandrīz bija aizmirsusi kūtiņā, izbijusies sasita rokas, ātri devās atpakaļ un aizveda lopiņu, kas stīvējās pretim, kā jau kazas to mūždien paradušas, uz tās pašas kaimiņienes pagalmu. Pašās beigās pieteica:

—     Neaizmirsti izslaukt, Petrovna!

—           Izslaukšu, izslaukšu! — bija dzirdama atbilde.

—     Brauc vien un neuztraucies. Neaizies postā ne tavs Sariks, ne Maška. Brauc ar dieva palīgu!

—     Lai Jēzus Kristus stāv tev klāt! — krustmāmiņa apmierināta noteica un tikai tad piebiedrojās pārējiem.

Viņi izgāja uz lielceļa, kur cerēja noķert kādu transporta līdzekli, kas brauktu uz to pusi. Feņa apgalvoja, ka nav tādas dienas, kad no zavidoviešiem kāds neatbrauktu uz rajonu.

—    Uz mašīnu neceriet, — viņa brīdināja, vērsdamās galvenokārt pie Sergeja. — Visā kolhozā palikusi viena pati pusotrtonnīgā, un arī tā mūždien remontā. Arī zirgus var uz pirkstiem saskaitīt. Tiesa gan, ir kolhoza valdes Sirmis, tā Sirmja dēls — vai atceries? — bet tēta to tur stallī aiz septiņām atslēgām, nevienu nelaiž klāt un nevienam nerāda. Uz rajomi brauc tāpat kā citi — ar vēršiem, baidās, ka Sirmis var iepatikties Fjodoram Fjodorovičam Znobinam, rajona komitejas pirmajam sekretāram, — vai tad tādam cilvēkam varētu atteikt?

—    Vai tiešām rajona komitejā nepalika neviena mašīna?

—    Neviena. Četrdesmit piektā gada sākumā Fjodors Fjodorovičs aizsūtīja uz fronti pēdējo. Tagad pa ciemiem braukā ar zirgu. Tā ka tev, Serjožeņka, kopā ar mums vajadzēs līdz Zavidovai ar mū-divi aizripot, — Feņa pasmaidījusi noteica.

—    Kas tā tāda par mašīnu — mū-divi?

—    Tūlīt redzēsi. Paskat, tieši šī mašīna jau redzama.

Tālumā uz ceļa iezīmējās vezumiņš, ko vilka divi vērši.

Ieskatījusies vērīgāk, Feņa sacīja:

—    Mūsu pajūgs, zavidoviešu.

—     Pēc kā tu to pazini? — Sergejs brīnīdamies noprasīja.

—     Pēc vēršiem. Vai redzi to, kas pa kreisi no mums, — tas ir Jautrais, bet pa labi — Sarķis. Visu kara laiku tie ar mums, sievišķiem, kopā pavadījuši, kā lai mēs tos nepazītu! Gandrīz visi vērši saglabāti. Gan šos divus, gan Zaldātu Bezasti, gan Vaņku, gan Grišku, — viņa brīdi klusēja, tad nopūtās un bēdīgi noteica: — Tikai Ziediņu nenosargājām^ nakti bija noklīdis no pārējiem vēršiem, aizgājis uz Ērgļu gravu, un tur arī tam vilki bija uzglūnējuši — tikai ragi un nagi mums palika par piemiņu no Ziediņa! Bet kas par vērsi bija — cilvēks ne dzīvnieks, no pusvārda saprata un klausīja, nevis tā kā Zaldāts Bezastis. Taču Bezastis, tāpat kā pārējie vērši, līdz pat šim laikam palīdz glābt kolhozu — bez tiem mēs būtu aizgājuši galīgā postā. Arī tagad labību uz elevatoru vadājam aizvien ar tiem pašiem vēršiem, ar astainiem un bezastainiem …

—    Vai visu labību no tīrumiem novācāt?

Feņa un Avdejs saskatījās: sak, sen atjūcis no kolhoza dzīves, citādi nebūtu uzdevis tik naivu jautājumu.

—     Kur nu visu, — Feņa atbildēja, — līdz pašai ziemai pietiks ko vākt, saulespuķes, kā rādās, pat līdz sniegam nenovāksim. Tiesa, tās arī sniegā var novākt — garas. Bet, ja ar kviešiem netiksim galā, tā jau būs nelaime. Mums palicis viens vienīgs kombains, un arī tas jau sen būtu atdevis dievam dvēseli, ja nebijis tēvoča Stepana. Tikai viņš vēl kaut kā iemanījies uzturēt šajā sagrabējušajā večukiņā dzīvības dzirksti…

Feņa apklusa, bet šoreiz tāpēc, ka vērši jau bija kādu desmit soju atstatumā. Feņa un Avdfejs nobrīnījās, ka braucējs bija nevis sieviete, kā parasti, bet Timotejs Ņeprjahins, kas vicināja pātagu un reizi pa reizei uzkliedza vēršiem. Uz viņa apakšlūpas, kā jau allaž, turējās par trim ceturtdaļām izpīpēta ltazaskāja, bet acis ņiiedzās, pūloties saskatīt, kas ir tas karavīra formā tērptais viņa vienciemnieku vidū, jo tos viņš bija pazinis jau iztālēm.

—    Vai tas esi tu, Serjoga?! — viņš iekliedzās pilnā rīklē, plati smaidīdams par tik negaidītu tikšanos. Un, kā redzams, nespēdams apvaldīt savu sajūsmu, nobēra virkni rupju lamuvārdu, taču tie mēdza pasprukt no viņa mutes tik bieži, tik brīvi un dabiski, ka nemulsināja ne vīriešus, ne arī sievietes. Tomēr šoreiz Feņa bargi norāja viņu:

—    Kāpēc tu lādies, bezgodi? Un kas viņš tev par Serjogu? Vai tad neredzi uzplečus? Varbūt jau no paša rīta esi pietempies?

—    Nē, Feņa, tu veltīgi baries. Ne rasas lāsītei manas lūpas nav pieskārušās. Saku godīgi — neesmu apgānījis savu muti ar to smirdošo riebeklību.

—    Negribas vis ticēt.

—     Panāc tuvāk, uzpūtīšu elpu!

—    Uzpūt elpu savai Antoņinai. Kāpēc tad uz rajonu dzinies?

—    Vai ta neredzi, — rezerves daļas traktoriem vedu. Uz ceļiem rāpoju tā sīkstuļa Fedčenkova priekšā. Viņam vajadzēja būt nevis MTS direktoram, bet finanšu tautas komisāram. Ir nu gan skopulis! Ar Zverevu ne salīdzināt. Dod tik tādam vaļu, viņš ne tikai ābelēm, bet ari nātrēm aiz zedeņu žoga nodokli uzliks.

—    Kāpēc tu tā aiz muguras runā par cilvēku? — Feņa Tišku pārtrauca. — Būtu ņēmis un viņam visu to pateicis!

Tiška stiepti iesvilpās un reizē piemiedza ar aci Avdejam un Sergejam:

—    Atradusi muļķi! Tad es nevis šos te virzuļus un kloķvārpstas vestu uz Zavidovu, bet gan apaļu pigu ar jumtiņu! Es viņam tādu odu nodziedāju, ka jebkurš sīkstulis būtu atvēris maku! — Ņeprjahins runāja, bet Sarķis un Jautrais, izmantodami negaidīto atelpu, gremodami ļāvās acīm redzamam slinkumam. Mūždien sērīgās vēršu acis no labā garastāvokļa tagad saldi miedzās.

—    Kas tā tāda pa odu? — Feņa centās izdibināt, kāpdama orē un aicinādama tajā arī savus ceļa biedrus.

—    Tātad pielišķējies?

—    Par tādiem vārdiem, Feņa, man vajadzētu tevi izgrūst no vezuma. Tu, mīļā, ievēlies pie manis, ne atļauju neprasīdama…

—    Vai tu redzējies? Vēl atļauja jāprasa! Vai tad vērši tavā privātīpašumā pārgājuši? Skubini tos un stāsti, kā tev izdevās šos dzelžus no Fedčenkova izplēst. Viņš taču patiešām neiedomājami skops, — viņa apstiprināja acīmredzot tikai Avdeja un Sergeja zināšanai. — Pastāsti, Tiška, nedusmojies! Tak jau zini, cik ļoti es tevi mīlu. Vai gribi, apkampšu?

—    Nu nē, dārgumiņ, tu labāk pavirzies no manis tālāk. Tā būs daudz drošāk. Man paša galva dārgāka par tavu mīlestību, — Tiška pašķielēja uz Avdeju, — paskat, kas viņam par ķetnām. Uzglūnēs kaut kur aiz stūra, paglaudīs reizīti — un nav vairs Timoteja Ņeprjahina!

—    Ko nu izliecies par nabagu! Kara laikā dikti nadzīgs un drosmīgs biji…

—     Kara laikā es viens pats karoju ar jums, sievām. No kā lai es būtu baidījies?

—    Labs ir. Skubini vēršus un stāsti par Fedčenkovu.

Tiška paskubināja vēršus, apmainīja veco kazaskāju

pret jaunu, iegrozīja to uz savas resnās apakšlūpas, bez steigas ievilka dziļu dūmu, izpūta citu pēc cita dūmu gredzenus nevis caur abām, bet caur vienu nāsi (tā viņš vienīgais ciemā prata) un tikai pēc tam sāka stāstīt, nez kāpēc slepus uzmezdams skatienus Sergejam:

—     Andrej, — saku, — Fjodorovič, sirds cilvēk, iejūties mūsu apstākļos. Brigādē trīs traktori, un bez rezerves daļām neviens nekust ne no vietas. Es tak, — saku, — zinu, cik daudz kolhozu jūs izglābāt no nelaimes, palīdzējāt piecelties kājās tajā īsajā laikā, kamēr esat direktors. Jums ne dienu, ne nakti nav atpūtas, jūs nedodat mieru ne sev, ne saviem strādniekiem, joņojat gan pa rajonu, gan uz apgabalu, pat līdz pašai Maskavai aizkļūstat un tomēr sagādājat rezerves daļas. Bez jums mēs gan sēju, gan ražas novākšanu būtu galīgi izgāzuši, būtu atstājuši valsti bez maizes kumosa. Un tikai pateicoties jums… Te Fedčenkovs nenocietās un apsauca mani. «Tu,» saka, «biedri

Ņeprjahin, necenties man zobus apvārdot, tie man visi veseli, nedziedi man slavas dziesmiņas, netērē veltīgi skaistus vārdus. Pasaki labāk, ko tu no manis gribi!…» Un kā jūs domājat? Vai es mitējos? — Tļška intriģējoši apklusa, palūkojies uz ceļa biedriem. Negaidīdams viņu atbildi, protams, viņš ātri un dedzīgi turpināja. — Ne uz to pusi! Ja jau esmu ko iesācis, mani neviens neapturēs. Turklāt es zinu tikpat labi kā citi: tikai vārdos priekšnieki apgalvo, ka tiem nepatīk pielīdēji, ka tie neciena lišķus, taču vēl nav atradies neviens pats, kam nepatiktu klausīties uzslavas vārdos.

—    Bet tu, kā redzams, Timofej Jegorič, esi labs psihologs, — Sergejs sacīja.

—    Kas tas ir, ārsts, vai? Kur nu man! Gans Tihans Zo. tičs kara laikā gan iemācīja jaunos bullīšus rūnīt — tas tiesa, taču līdz veterināram, tas ir, līdz ārstam, man patālu. Gudrības tā pamazāk.

—    Bet pielīšanai tomēr pietiek?

—    Atkal tu sāc savu, Feņka! Gribētu paskatīties, kādus vārdus tu teiktu MTS, ja būtu palikusi par brigadieri. Bet tu visu uzvēli Tiškam. Kāda kuram daļa, kā es apvārdoju Fedčenkovu! Svarīgi tas, ka dzelži, kā tu tos nievīgi nosauci, atrodas manā orē, un rīt pat, tā vien skaties, divas, bet varbūt -arī visas trīs manas mašīnas atdzīvosies un sāks rudens aršanu… Nu, pietiks par to, tevi taču, Fedosja, nevar aizrunāt. Ne jau velti tu esi Leontjevna. Visa tēvā atsitusies, tas kuru katru āža ragā salieks.

—           Kuru tad viņš ir saliecis? — Feņa pēkšņi sabozās.

—    Tevi, vai?

—    Es nedomāju tādā nozīmē. Pavei, kā saniknojās, — no acīm taisni vai dzirksteles lec! … Stūrgalvīgs ir tavs tēvs, redz, par ko es runāju. Allažiņ pastāvēs uz savu.

—   Ar tādiem, Tišeņka, kā tu un tavs drauģelis Piška citādi nevar. Uz kakla uzsēdīsities.

—    Uz tava tēva kakla, Fedosja, tādu kā es vesels desmits varētu ierīkoties, un nekas nenotiktu — kakls nelūztu. Tas viņam tāds pats kā Zaldātam Bezastim, atklāti sakot — īsts vērša kakls. Ko gan jūs ar māti dodat viņam ēst?

—    Viņš mums ir galvenais strādnieks, kā tādam lai nedod ēst? Bet kakls viņam gluži tāds pats kā kuram katram normālam cilvēkam — parasts. Tu, Tiša, ar savējo

salīdzini, bet vai tad tev ir kakls — tev jau vērša aste, ne kakls!

—    To tu pareizi pateici, — Tiška aši piekrita un ar kreiso roku aptvēra savu kakliņu tā, ka īkšķis un vidējais pirksts pie pakauša saskārās. — Tātad Antoņina uz mana rēķina ietaupa ēdmaņu. Pati māmuļa tā apvēlusies, ka paģirās nevar ne apkampt, no kā gan viņa tā briest, netieku gudrs!

—    Tā gadās pēc dzemdībām, — Feņa paskaidroja, — ar sievietēm tā mēdz notikt. Tu taču, smirdīgais āzis, ne gadiņu neļauj viņai atpūsties, un kālab tu tik daudz bērnu laid pasaulē!

—    Es redzu, Fedosja, ka tu neesi valstiski domājošs cilvēks, citādi tu tik muļķīgi nespriestu. Tātad ļaudis pareizi saka: sieviešiem gari mati, bet īss padoms. Ja tu prastu domāt, tad atcerētos, cik daudz vīriešu mēs esam zaudējuši kara laikā. Ko tad tu, mīļā, varbūt domā, ka pēc kara mums karavīri nebūs vajadzīgi?

—    Jūs taču ar savu Antoņinu nevis karavīrus, nevis vīriešus laižat pasaulē, bet vienas vienīgas meitenes, Zavidovā jau tāpat mūs — sievišķu kā spaļu. Plēšamies jūsu — draņķu dēļ, ka spalvas vien put!

Avdejs, Sergejs un krustmāmiņa Anna sēdēja un nepiedalījās šajā miermīlīgajā vārdu kaujā. Tikai saskatījās un klusi smaidīja.

Tiška, pabāzis pātagu zem kaulainā dibena, vēlreiz apmainīja smēķi un turpināja pavisam nopietni:

—     Par tiem sieviešu kautiņiem tu pareizi saki, Feņa. Viens karš beidzies, sākas otrs — sievu karš. Toreiz varēju nākt mājās kad nākdams — pēc pusnaktīm vai pat pēc trešajiem gaiļiem, mana Antoņina ne vārda neteica. Bet tagad, ja kur aizkavējos kaut vai stundiņu, gatava mani no pasaules izdeldēt, tādu pratināšanu safīko, gluži kā rajona prokurors, — visu dvēseli apgriež otrādi! «Stāsti,» šī kliedz, «kurai šoreiz sānus sildīji?» — «Ko tu runā,» es saku, «prātā esi sajukusi, vai? Valdē kopā ar vīriem kolhoza darīšanas apspriedām, prātojām, kā lai tālāk dzīvojam, bet tu?…» Kur nu! «Zinu,» šī kliedz, «kādas tavas darīšanas!» un ķeras pie podu dakšām… Cits nekas neatliek kā meklēt politisko patvērumu svešā pirtī… Tā arī cīnāmies katru mīļu dieniņu.

—    No tādiem cīniņiem bērni nedzimst, — Feņa piebilda, smiedamās tikai ar acīm.

Tiška joprojām bija sevišķi nopietns.

—     Mēdz būt pamiers arī starp mums, — viņš paskaidroja.

.— Bieži gan jūs slēdzat pamieru! Antoņina droši vien atkal uz grūtām kājām.

—    Nē. Mums abiem bija stingra saruna.

—     Par ko tad, — Avdejs iejautājās.

—     Savai Fedosjai paprasi. Viņa tak jau būs dzirdējusi. To taču visa Zavidova zina.

—     Pastāsti pats, — Feņa palūdza.

—     Antoņina dzemdēja pēdējo meitu veselu mēnesi agrāk, — Tiška pavēstīja pavisam vaļsirdīgi, kaut gan šāda vaļsirdība tādās reizēs ir reti sastopama parādība. — Es nogaidīju, kamēr viņa atlaba, atkopās pēc dzemdībām. Prasu: «Kā tad tas, mīļā, gadījās, ka tu dzemdēji priekšlaicīgi?» Viņa atbild — un kaut vai muskulītis sejā būtu noraustījies: «Neiznēsāju līdz galam, viņa mums pirms laika dzimusi, Tiša.» — «Tātad pirms laika dzimusi?» es prasu savai sieviņai, tad atnesu no priekšnama bezmēnu, nosvēru bērnu, bet tas sver — jūs neticēsiet — gandrīz pieci kilogrami! «Ir nu gan pirms laika dzimusi!» saku Antoņinai. «Bet cik gan bērns svērtu, ja tu viņu būtu iznēsājusi?!»

—    Bērns taču laikam bija paaudzies, — Feņa piebilda.

—     Redz, ko, atradusies aizstāve! Pa kuru laiku tas paguva paaugties, ja es to svēru trešajā dienā pēc dzemdībām. Tikai caram Saltanam tādi spēkavīri dzima, kas auga nevis dienām, bet stundām un tad arī vienīgi pasakā. Taču es caram tā kā nebūtu līdzīgs.

Visi nosmējās, parunāja par šo un to, pēc tam, kā redzams, nogura un līdz pašam ciemam brauca klusēdami. Tikai Tiška laiku pa laikam uzkliedza vēršiem un šmaukstināja lūpas, kaut gan varētu to arī nedarīt; ne viņa uzkliedzieni, ne šmaukstināšana, pat ne pātaga, ar kuru viņš bieži vien uzšāva gan Sarķim, gan Jautrajam, ne mazākā mērā neiedarbojās uz lopiņiem: vērši cilāja savas kaulainās kājas ne retāk, ne arī biežāk kā ceļa sākumā un tā vidū un kā cilās pašās beigās, tas ir, pie Zavidovas, — kurš katrs, ja vajadzība spiež, var reizēm neievērot savus paradumus, tikai ne vērši!

Iebraucot ciemā, no pēdējās sētas puķu dārziņa orei pretim metās melnīgsnējs, Tiškam apbrīnojami līdzīgs, gadus piecus vecs puišelis. Tiška strauji pieliecās, veikli paķēra viņu un apsēdināja sev klēpī.

—    Vai tavējais? — Sergejs pajautāja.

—    Nē… — Tiška nedroši nomurmināja.

Avdejs un Feņa neko neteica.

—     Kā dēls tu esi? — kapteinis jautāja melnmatim puišelim.

—     Mammas dēls! — tas braši atbildēja un, paņēmis no «tēvoča Timofeja» rokām grožus, bargi uzsauca: — Cob, cobe, Jautrais! Cob, cobe, Sarķi!

Aiz otrās mājas stūra parādījās vēl viens brašulis, mazliet mazāks un gaišākiem matiem, acīmredzot melnmatainā draugs. Šo pacēla rokās Avdejs un iesēdināja klēpī.

—    Bet kā dēls tad šis? — Serjoga atkal pajautāja.

—    Arī šis ir mammas dēls, — Feņa skumji sacīja.

—     Tas ir mūsu staļingradietis! — Tiška lepni noteica. Feņa tā nozibsnīja ar acīm uz viņa pusi, ka Tiška tūdaļ pat iekoda mēli zobos. Tad, atjēdzies no īslaicīgā mulsuma, dziļdomīgi sacīja:

—     Visi te, Serjoga, mūsējie. Svešu nav! Mums arī viņi jāaudzina! — Viņš paskatījās kaut kur sānis, kādā pagalmā, un uzsauca jau pavisam jautri: — Ieraudzīja, ieraudzīja, palaidnis! Vei, kā cilpo šurp!

Ar līksmiem saucieniem orei pretim joņoja Filips Filipovičs — Feņas dēlēns. Skolnieka soma kūļājās viņam uz muguras kā liela putna spārns. Viņa mātes acīs, kas pēkšņi bija kļuvušas tik skaistas, pašas no sevis sariesās prieka asaras un aši sāka ripot lejup pa sasārtušajiem vaigiem.

—     Ur-rā! Mamma brauc! — Filips kliedza, nu jau vicinādams somu sev priekšā, tādējādi riskēdams trāpīt pa ausi savam draugam, kas pēdējā brīdī bija izskrējis no kādas mājas un pievienojies citu priekam. Filips grasījās ieskrējienā ielēkt orē, taču, ieraudzījis Avdeju un otru nepazīstamu vīrieti karavīra formas tērpā, nokaunējās, apstājās kā zemē iemiets un vīlies apklusa.

—     Nāc šurp ātrāk, dēliņ, krustmāmiņa 4ev atveda ciemkukuli! — Feņa pasauca, steidzīgi raisīdama vaļā aizsainīti, kas bija viņai klēpī, un ar acīm norādīdama uz blakus sēdošo, gaiši smaidošo večiņu, kura, tāpat kā Avdejs un Sergejs, ne reizi nebija iesaistījusies Tiškas un Fenas pļāpāšanā, varbūt tāpēc, 'ka klusībā apdomāja un apsvēra, kas viņai būtu jāpasaka savām draudzenēm Agrafenai un Avdotjai. Neviens no orē sēdošajiem pat nebija pamanījis, kad šis aizsainītis parādījās Feņas rokās, un jau pavisam nebija skaidrs, kādu ciemkukuli varēja sagrabināt savā mājelē jau sen atraitnēs palikusī karavīru māte, — Serjoga, piemēram, tagad nevarēja atcerēties to cukura gabaliņu, kas parādījās uz saimnieces galda itin kā tikai tādēļ, lai tūdaļ pat atkal* nozustu, bet tas arī bija aizsainltī ievīstītā ciemkukuļa galvenā daļa.

Taču arī ciemkukulis nepārvarēja Filipa kautrību. Tad Feņa, uz ātru roku atvadījusies no saviem ceļa biedriem, uzaicinājusi Serjogu un kruslmāmiņu pēcāk iegriezties pie viņiem, šo uzaicināj umu neattiecinādama vienīgi uz Avde j u un Tišku, pirmā nolēca no vezuma un ātri devās pie dēla. Iespiedusi viņam rokā sainīti, gribēja pacelt Filipu gaisā, taču puišelis tā nopurināja plecu, ka māte neizpratnē paskatījās viņam acis un klusēdama devās uz priekšu; Filips soļoja blakus un neķērās mātei pie rokas, kaut gan viņa visu laiku to stiepa pretī. Pamanījis pēkšņi noskumušo un izbrīnās pilno mātes skatienu, viņš kā liels vīrietis parupji sacīja:

—   Es, mamm, neesmu nekāds maziņais, lai staigātu, tev brunčos ieķēries vai pie rokas turēdamies …

—    Ak jā! Bet es, dēluk, pavisam aizmirsu, ka tu jau man esi liels virs, —viņa sacīja un, plati pasmaidījusi, pajautāja: — Vai pie mums visi mājās?

—    Visi, tikai Pavļika nav.

—     Kur tad Pavluša?

—    Tīrumā. Papuvi ar. Ar tavu traktoru. Es vakar biju viņam par piekabinātāju, māt! — Filips beidzot pavēstīja savu galveno jaunumu, to, kuru taisījās pavēstīt pēdējā un pašā svinīgākajā brīdī, taču neizturēja un paziņoja tagad. .

Feņa izbijās.

—    Jūs abi ar Pavļiku esat prātu zaudējuši! Sadošu gan es viņam!

—    Nekā tu nesadosi! Man vectētiņš atļāva!

—    Arī vectētiņš, kā redzams, kopā ar jums palicis bez prātiņa. Gan viņš dabūs vēju no manis! Vai stundas esi sagatavojis?

—     Kā nu ne! Es pat dzejolīti esmu izmācījies. Vai gribi, noskaitīšu! — Un, negaidīdams mātes piekrišanu, skanīgā un kā balalaikas stiga vibrējošā balstiņā sāka deklamēti

Meža noras malā'

Neliels namiņš dim.

Dzīvoja tur kādreiz Mežsargs gluži sirms.

—     Labi jau, labi! Pietiks! Redzu, ka zini, brašs zēns! Iesim ātrāk. Vai re, vecmāmiņa Gruņa jau iznākusi pie vārtiņiem mūs sagaidīt.

Tūlīt pēc Feņas no Timoteja Ņeprjahina ores izkāpa arī Avdejs un Serjoga. Viņi nogriezās šķērsielā, kas pa taisnāko ce]u veda uz Avdotjas Stepanovnas veco mājeli. Ari krustmāmiņa Anna tā kā grasījās kāpt ārā kopā ar viņiem, taču Tiška viņu atturēja un pat sarūgtinājumā iesaucās:

—     Par ko tu mani, krustmāmiņ, turi? Vai tad man grūti tevi līdz Avdotjas pagalmam aizvest? Maniem vēršiem tikpat kā trakam sunim septiņas verstis šurpu vai turpu! Nepaies ne minūte, kad mēs… tā teikt… aizauļosim!

Pagāja tomēr vai vesela pusstunda, kamēr Jautrais un Sarķis «aizauļoja», nogādādami Tišku un nu jau viņa vienīgo ceļabiedri līdz Avdotjas pagalmam. Labi zinādami sava tagadējā braucēja paradumus, vērši piestāja pie zedeņu žoga, aiz kura neuzmanīgi slējās neliela saimnieces sagādātā siena kaudzīte, un līdz pat acīm iebāza tajā savus purnus, ar izplestajām nāsīm skaļi ievilkdami aso un aromātisko smaržu; Tiška, kā jau vērši bija gaidījuši, aiztinās krustmāmiņai pakaļ istabā. Sergejs Vetlugins bija ne tikai Avdotjas krustdēls, — agri palicis bārenis, viņš pirmskara gados dzīvoja pie viņas un bija tāds kā jaunākais brālis Avdejam, tā ka — Tiška domāja un gluži pamatoti — te neiztiks bez cienasta.

Avdejs un Sergejs pa to laiku jau bija mājās, bet pa ceļam pirmais bija paguvis pavēstīt:

—    Vai zini, kā puišelis ir tas melnīgsnējais? Marijas Solovjovas. Runā, ka no Tiškas.

—     Ā-ā-k, tāpēc Ņeprjahins tā saminstinājās.

Avdejs iebilda:

—     Nu, pieņemsim, Timoteju grūti ar kaut ko samulsināt. Bet vispārīgi viņam, Tiškam, prieka maz. Tāpat kā Solovjovai, viņam stāv priekšā sūra grūta izskaidrošanās ar Marijas vīru, ar Fjodoru, kas kuru katru dienu var ierasties. Vai redzi, brāl, kas te par putru!

—    Jā, karš to pamatīgu ievārījis, — Sergejs noteica.

—     Kur nu vēl pamatīgāki — Avdejs dedzīgi ierunājās, it kā šo bridi vien būtu gaidījis, kad var izteikt visu, kas sen jau sakrājies uz sirds. — Un kāds gan idiots varēja pateikt, ka karš visu norakstīs! Nu .nē! Karš ir nežēlīga grāmatvedis. Tas neko neaizmirst un nevienam neko nenoraksta, un laikam gan vēl ilgi glabās savus bargos rēķinus. Tā ka …

—     Tas tiesa, — Sergejs viņu pārtrauca. — Protams, varēja jau pacensties piemānīt šo «grāmatvedi», kaut kā sajaukt un pat iznīcināt, sadedzināt viņa arhīvus. Taču ko lai padara savai sirdsapziņai? To nekā nevar piemānīt.

Agri vai vēlu tā tevi atmaskos un bez žēlastības nodos godīgu ļaužu tiesai.

Sergejs runāja, bet acis neatkarīgi no viņa gribas lūkojās uz ciemu, par kuru nemitīgi bija domājis un atcerējies gan Staļingradas kauju rūgtākajos brīžos, gan pie Belgorodas, Kalna Maslovkas tuvumā, asiņainajās četrdesmit trešā gada jūlija dienās, gan uz Dņepras nedrošajā laivelē, zemnieku vienkocī, kas, vācu prožektoru stingrajās ķetnās sagrābts, nira dziesmotās upes — vai nu no asinīm, vai no abos krastos liesmojošo māju blāzmas — sārtajos viļņos, vezdams tikai vienu mīnmetēja apkalpi, ar kuru kopā cēlās pāri uz labo krastu arī viņš, toreiz leitnants Vetlugins. Viņš atcerējās Zavidovu arī tālajā Ungārijā, līdz tam laikam nezināmās Gronas krastos, kas visumā ir niecīga upele un nemaz nav iezīmēta visās kartēs, tomēr aiznesa tik daudzu karavīru dzīvības. Zavidova bija kopā ar Sergeju Vetluginu arī tur, Kosovas kalnā, čehu ciemā, kurā Sergejam Vetluginam un viņa frontes brāļiem 1

iznāca sagaidīt Uzvaras dienu. Tas bija kaut kas apbrīnojams: toreiz viņš it kā pirmo reizi gandrīz četru pēdējo gadu laikā sāka skaidri atšķirt skaņas, kas nez kāpēc nenonāca līdz viņa apziņai frontes ceļos. Pirmais, ko viņš izdzirda, iznācis rīta agrumā no savas zemnīcas, bija traka un, kā viņam likās, gavilējoša dziedāšana — dziedāja gailis, uzlēcis uz nomales mājiņas žoga. Kā pamiris, līdz sirds dziļumiem iepriecināts par šo dziesmu, Sergejs tik tikko nesāka raudāt aiz laimes, aiz neizsakāmi spēcīgām dzīves alkām, kas viņu nevaldāmi pārņēma, un aiz nepacietības pilnas vēlēšanās pēc iespējas drīzāk atgriezties dzimtajā ciemā, kaut kur klusiņām apsēsties aiz sētas vārtiņiem uz soliņa, un, vērojot, kā iedegas, bet pēc tam

izdziest naksnīgie debesu spīdekļi — zvaigznes, noklausīties visu Zavidovas gaiļu dziedāšanā — no pirmās, sākumā retās un nedrošās, nesaskanīgās sasaukšanās līdz pēdējai sulīgajai un saskanīgajai, kāda pieredzējuša un neredzama diriģenta vadītajai pirmslēkta modināšanas dziesmai. Ak, šī vienkāršā, parastā gaiļu kapella, kas gan varēja iedomāties, ka arī tu vari likt iekvēloties frontinieka sirdij, saldi un sāpīgi pieskarties šai sirdij, kas nez kāpēc nebija pārakmeņojusies no pārdzīvotā un redzētā šajos paša briesmīgākā kara četros gados!

Patlaban Sergejs soļoja pa ielu, pa kuru varētu noiet aizvērtām acīm — tik bieži viņš kādreiz pa to bija staigājis! — taču viņš nevēra acis ciet, tās bija kā izsalkušas un alkaini izrāva no rindas te vienu, te otru māju. Šīs mājas viņam kādreiz bija likušās augstas un staltas, bet tagad šķita vecīgi sarāvušās, dziļi līdz pašiem logiem iegrimušas zemē, tā ka vistas, pat uz paviļām neuzlēkušas, varēja noknābāt ķiti no rūtīm. Gandrīz visām mājām jumta čukuri bija izpluinīti, virspusē nejēdzīgi izlīdušas atkailinātās spāru ribas un greizās, zarainās vēju un laika apskrimstās un aplaizītās šķērssijas. Satrupējušie, ar zaļu sūnu apaugušie jumta salmi bija noslīdējuši lejup un nokārušies virs logiem, padarīdami mājas līdzīgas vārgām, pusaklām, noplukušām un sagumušām večiņām. Logu aizvirtņi — pirms kara tos krāsoja katru pavasari melnā un zilā krāsā —, kuri kādreiz mājas padarīja jaunas, meitenlgi svaigas, melnacainas vai zilacainas, vienmēr priecē gas un laipnas, tagad vai nu pavisam bija norauti, vai arī šķībi karājās vienā virā, padarīdami šķību arī visu būdu. Logu stikli gandrīz visur izsisti un šā tā salīmēti ar avīžu sloksnēm vai pavisam aizstāti ar finiera gabalu.

Sergejam*’ gribējās kaut kā uzmundrināt šīs pa pusei sagruvušās cilvēku ligzdas, kaut kā nomierināt, pateikt tām: «Pacietieties mazliet arī jūs, kā cietās jūsu saimnieces, pienāks laiks — un būs jums jauni baļķu vainagi, būs jauni, tuvāk saulei pacelti jumti, iestikloti logi, būs logu apmales un aizvirtņi, skaistāki par agrākajiem, un jūs atkal varēsiet uzsmaidīt visai pasaulei, un garāmgājēji priecāsies par jums!» Sirds jau sila no šiem vēl pagaidām nepasacītajiem vārdiem, bet, kad tie bija pateikti — tas jau notika Avdotjas Stepanovnas mājā —, tad tos nomāca citi — bargi un bažīgi vārdi, un negribējās ticēt, ka tos sacījusi šī laipnā un mīlīgā saimniece, kura nezināja, kur sēdināt un ar ko pacienāt tik dārgu un negaidītu ciemiņu.

—    Ai, Serjoga, Serjoga! — Avdotja Stepanovna smagi nopūtās. — Tu man, vecajai, piedod, ka saucu tevi tāpat kā agrāk. Man tu, dēliņ, tā ari paliksi Serjoga, bet no jūsu činām un nosaukumiem es maz ko saprotu… Tu, vei, par jaunām mājām bildi… Varbūt, Serjožeņka, sāksi citādi runāt, kad padzīvosi pie mums pāris nedēļu. Kas tad, mīļais, mums uzcirtis tos baļķu vainagus, kas apmainīs jumtus, iestiklos logus un izgriezīs logu apmales un uztaisīs aizvirtņus? Vai daudz vīrišķu mums karš atdeva atpakaļ? Kādu desmitu, bet veselu vēl mazāk. Vienam, ja paskatās, nav rokas, otram kājas, vienam — labās, otram — kreisās … Tīrais posts, ne strādnieki! … Bet divi pārnāca tikai ar vienu aci. Nu, kas viņi par vīrišķiem!

Tiška aizsmēķēdams turpināja:

—    Es šiem invalidiem liku priekšā: «Sabiedriskojiet,» saku, «puiši, savas rokās, kājas un acis kā trīsdesmitajos gados jūga lopus vai kā tagad, vei, govis.» Tu, Serjoža, droši vien nezini, ka tagad mums ir pa vienai govij uz divām vai pat trim sētām. Kara laikā viena pati karavīra sieva nespēja govi ne izmitināt, ne izbarot, tad nu sievas apvienojās un tā dzīvo vēl tagad. To pašu es lieku priekšā arī frontiniekiem. «Sabiedriskojiet,» saku, «un tad jums par diviem sanāks divas rokas, divas kājas un divas acis — lai nu kā, bet būs vieglāk!»

—    Nu un kā tad ir, vai viņi pieņēma tavu priekšlikumu? — kapteinis, skumji pasmaidījis, painteresējās.

—    Ne uz to pusi! Pat joku nepieņēma — apvainojās. Bet mans drauģelis Piška tā pateica: «Esmu lasījis,» saka, «Tiška, kādā gudrā grāmatā, ka cilvēka smadzenēs esot divpadsmit miljardu šūnu, bet vienu pašu nervu stldziņu, ja tās iztaisnotu, no Zemes — tak jau no mūsu planētas — līdz pat Mēnesim pietiktu. Taču tā,» Piška saka, «ir normāliem, gudriem cilvēkiem. Bet tavās smadzenēs, Tiška. pat ne duci tādu šūnu nevarētu atrast, uņ nervu stīdziņas tev laikam īsākas par matiem, kas sievām aug zināmā vietā!» Invalīdi pasmējās — kas šiem? — un izklīda pa mājām, bet Piškas apvainojošie vārdi kā skabargas duras man taisni te! — Tiška dramatiski pieskārās ar roku krūšu kreisajai pusei. Savu sakāmo viņš pabeidza tā: — Avdotjai Stepanovnai taisnība: pagaidām nav kam savest kārtībā mūsu mājeles un vispār visu saimniecību. Varbūt, kad bērneji paaugsies, tad… Un vēl jau viņi jāsataisa, tie bērneļi! Bet sievišķis bez vīrieša dzemdēt nav iemācījies. Viņas nav brūnaļas, lai mākslīgi apsēklotos…

—    Beidz taču mēli kulstīt, bezkauņa! — saimniece apsauca Tišku, jo viņš bija aizmirsis robežas, kas tomēr pastāv cilvēku sarunās. — Ir nu gan tev rupja mēle, Timofej, būtu kāds tev to nogriezis īsāku. Kaut vai no manis — vecenes būtu nokaunējies, kā lai es klausos tādas nejēdzības!

—    Vārdus no dziesmas tak nevar izmest! — Tiška iebilda.

—    Bet tu paglabā savas dziesmas sev pašam, — Avdotja ieteica.

—    Paglabāšu, māt, lai notiek, neapvainošu tavas maigās ausis. Patiesību sakot, man nebūs viegli noturēties, taču ko lai dara: uz svešu draudzi ar saviem noteikumiem pat popi nenākot. Bet varbūt tu, Stepanovna, apbalvosi mani par tādu centību?

—    Apbalvošu, — un saimniece pameta ar galvu uz kaktu blakus krāsnij, kur stāvēja podu dakšas, bigulis un vēl kaut kādi virtuves piederumi.

—    Skaidrs, — Tiška lēnām noteica un padevīgi piecēlās no galda. Beigās norunāja parasto teicienu: — Paldies par viesmīlību, es nu došos tālāk. — Jau pie sliekšņa pieklājības pēc viņš noteica: — Iegriezies pie manis, Serjoža. Un arī tu, Avdej.

—    Gan jau iegriezīsimies.

—    Nu tad ar dieviņu! Paliec vesela, māt, un neturi ļaunu prātu! Neesi tak nekāda lielmāte, lai no mūsu — vīriešu runām bītos.

—     Nu ej taču, ej prom, dieva dēļ! — Avdotja uzkliedza, bīdīdama Ņeprjahinu uz priekšnamu. — Pareizi gan mēdz sacīt: «Nebaidies no tāda ciemiņa, kas sēž, bet baidies no tāda, kas stāv!» Un neļaunojies par manu cienastu. Ko dieviņš devis, ar to cienāju.

Pēc divām vai trim minūtēm gari vēršu ragi draudoši tuvu aizslīdēja garām logiem.

—     Kaut nelabais to rāvis! Pēdējos stiklus izdauzīs! — Avdotja Stepanovna satraucās, bet, redzēdama, ka stikli palikuši veseli, piebilda: — Ģeķīgs vīrelis ir šis Timofejs, tomēr kara laikā viņš nebija ne ar zeltu atsverams, lai dieviņš dod veselību viņa brukai, tās dēļ Tišku neaizsūtīja uz pozīcijām. Daudz viņš mums, sievišķiem, palīdzēja.

Pavasaros slepus no rajona kopā ar Feņu mūsu sakņu dārzus ar traktoru uzara… un maksu ņēma tikai vienu: glāzi paštecinātā, bet, ja nebija, neapvainojās — kad nav, tad nav! Partijā viņu, vei, Jermiličs gribēja dabūt. Bet Tiška — nē! «Man grēku,» saka, «morālā ziņā tā pavairāk, kur nu ar tādiem stāties partijā! Tu,» viņš saka, «tēvoci Koļa, kaut arī esi vecais boļševiks, tomēr mācītājs neesi un manus grēkus nevari atlaist. Palikšu labāk,» šis mēļo, «bezpartejiskais boļševiks!» Pie tā, kā zināms, ari palika.

—     Nu, bet kā viņam, tēvocim Koļam, klājas, vai dzīvs, vesels? — Sergejs aši noprasīja, un acis viņam iemirdzējās.

—    Dzīvs. Pagaidām kustas.

—    Tu re, ko nozīmē jūras rūdījums! — Avdejs sacīja.

—    Tēvocis Koja … Mēs, Zavidovas puišeļi, mīlējām viņu. Viņš bija tāds dīvains, atšķīrās no citiem. Viņu gan es gribētu jo drīzāk redzēt! — Sergejs atzinās un pat mazliet samulsa, atcerējies, ka ar šo atzīšanos var aizvainot krustmāti Avdotju.

Taču Avdotja Stepanovna neapvainojās — sāka runāt par Jermiliču ar dziļu cieņu:

—     Gan redzēsi, kur šis tev spruks! Arīdzan, jāsaka, visu kara laiku ar mums, sievām, nokaroja. Kā tikai viņš izturēja — sen tak jau septīto desmitu pārkāpis. Reizēm paskatos uz viņu — tikko dzīvība kaulos turas, bet viņš aizvienam skriešus, aizvienam kaut kur steidzas un vienādiņ pagūst visur — gan uz tīrumu, gan uz sakņu dārziem, lai Aprīli un tā sievišķus uzmundrinātu, gan uz kolhoza fermām, tāpat arī dažai labai karavīra atraitnei bēdās palīdz … Bet darbā viņš nesaudzēja ne sevi, ne savu Orinu, ne kādu citu. Reizēm nostrādājāmies tā, ka galīgi vairs nebija spēka, un lūdzāmies: «Palaid kaut uz stundiņu mājās, Jermilič, rokas vairs netur!» Bet viņš: «Nekas, sieviņas, pēc kara atpūtīsimies vai arīdzan viņā saulē! Vai redzat, kā prosa ar usnēm un dievkrēsliņiem aizaugusi? Paliks karavīri bez biezputras. Taču karavīrs bez biezputras nav nekāds karavīrs. To jums saku es, vecais Baltijas un Melnās jūras flotes matrozis! … Un, pavei, pavisam maz palicis ko ravēt! Tieši līdz saules rietam tiksim galā. Acis darba izbīstas, bet rokas padara! Jūs, sieviņas, nevis uz priekšu skatieties, bet uz leju, un nezālēm, — tad drīzāk nokļūsiet līdz iedalītā gabala galam. Esmu mazlietiņ

vecāks par jums, tomēr nečinkstu! Tā ka uz priekšu, sievas, un nāvi tam naidniekam Hitleram!» Norunā tā, mīļie, un mēs sākam smaidīt, no kurienes tikai spēki ronas, — un tik raustām tos dievkrēsliņus, kamēr visus nepiebeidzam! Bet viņš kopā ar mums … reizēm līdz pat tumsai noraujas.,. Arīdzan tagad vajadzētu iet atpūtā — neviens nepārmestu. Cilvēks savu darbu zemes virsū pa« darījis, un arī kolhozu jau sen Levontijs no viņa pārņēmis. Visiem redzot, klubā apkampa viņu un sacīja: «Atpūties, Jermilič, paldies tevi» Neizturēja, nabadziņš, Jermiličs, apraudājās, nu bet mēs, sievas, vēl vairāk — sākām šņaukāties visas reizē! Bet viņš aizgriež no mums savufseju un sauc: «Izbeidziet! Ko brēcat kā pie miroņa! Varbūt aiz priekiem raudat, ka beidzot esat tikušas vaļā no vecā ņurduļa! Nesteidzieties, sievas, tēvocis Koļa vēl visas pozīcijas nav atdevis!» Un patiešām nav atdevis. Sēž valdē līdz pat šim laikam. Agrāk nekā priekšsēdētājs tur ierodas, pēc veca paraduma sievas darbā izrīko… — Avdotja Stepanovna sasita rokas, atjēdzās: «Esmu gan aizpļāpājusies, vecā muļķe! Laikam būšu apnikusi ciemiņiem ar savām sievišķa valodām. Neņem nu ļaunā, Annai — viņa beidzot atcerējās arī krustmāmiņu, kas pa visu šo laiku nebija bildusi ne vārdiņa un tikai uzmanīgi klausījusies un vērojusi, kas tiek runāts un kas tiek darīts senās draudzenes mājās. Krustmāmiņa ari tagad neko neteica, tikai uzmundrinoši atmāja ar roku: sak, ko tu runā, Avdotja, turpini, vai tad man negribas uzzināt, kas notiek dzimtajā Zavidovāl

Bet Sergejs pasteidzās nomierināt saimnieci, vaļsirdīgi atzīdamies:

—    Ko tu runā, krustmāt Avdotja! Man, piemēram, tas ir pat ļoti interesanti. Stāsti vien!

—    Nu nē, šodien jums pietiks. Gan vēl izmēļosimies, gan pagūsim. Bet tu, Serjoga, patiešām aizej pie Jermiliča, apciemo večuku, būs trakoti priecīgs, viņam nekā cita nevajag, ka tikai var ar frontinieku, ar karavīru tiku tikām izrunāties.

Avdotja Stepanovna stāstīja un izlikās neredzam, ka viņas dēls jau vairākas reizes piemiedz ar aci Vetluginam, lai tas ātrāk beidz sarunu ar valodīgo māti: dēls dega nepacietībā jo ātrāk doties uz citu māju, kas bija aizliegta viņam vienam, taču bija pieejama, ja viņš turp iet ar

kādu citu. Un, kad Avdejs piemiedza ar aci vēl vienu reizi, māte bargi savilka uzacis:

—     Ko tu visu laiku miedz ar aci, Avdej! Vai tad es neredzu, ka tu nevari nosēdēt mājās kopā ar māti, trinies uz sola, it kā uz eža adatām būtu apsēdināts. Nebaidies, nekur no tevis neaizbēgs šitenā … — paskatījusies uz ciemiņiem, viņa aprāvās, atturēdamās no kāda rupja vārda, kas jau bija gatavs pasprukt no lūpām, un tā vietā pateica citu, pieklājīgāku: — Neaizmuks šitenā… vējagrābsle.

—    Par kuru tu runā, māt?

—    Aizvienam par to pašu.

■— Būtu apkaunējusies no ciemiņiem.

—     Kāpēc lai es no viņiem kaunētos? Viņi ir savējie. Es viņiem ne to vien pastāstīšu — pateikšu visu, kā ir. Un tad nevis man, vecenei, bet tev, dēliņ, būs kauns… Ak, Annuška, ja tikai tu zinātu, kāda nelaime nākusi pār manu galvu … — viņas bālās, saviebtās lūpas sāka drebēt, seja savilkās sāpju grimasē, acīs sariesās ari pirmās asaras, taču Avdotja Stepanovna ātri saņēmās, ar lakata stūri izslaucīja acis, tajā pašā lakatā izšņauca degunu un, visiem spēkiem savaldījusies, pasmaidīja un noteica:

—    Ko es te melšu, vecā sieksta! Pie mums viss kārtībā, Aņa, un nav ko dievam acīs līst.

—     Tā jau tas ir. Sen tā vajadzēja! — Beidzot sāka runāt arī krustmāmiņa Anna. — Dēls atgriezies, ko vēl tev vajag! Katra māte vis tagad nevar lepoties ar tādu laimi… — viņa apklusa, jo kaklu aizžņaudza sauss, karsts kamols. Krustmāmiņa nopūtās un stingri paskatījās uz Avdeju un Serjogu: — Ejiet, bērni, pastaigājieties, ļaudīm parādieties, lai par jums papriecājas. Bet mēs ar Avdotju vienas pašas krēslas stundas nosvētīsim. Pie Agra fenas Ivanovnas neaizmirstiet iegriezties. Viņa, kazi, visas acis izskatījuši, tevi, Serjoža, gaidīdama. Varbūt par viņas dēlu, par Grišu, ko jaunu pastāstīsi. Ejiet vien, bet tu, Avdotja, būtu uzkarsējusi patvārīti, vai? Nevaru iztikt bez tējas, vecā grēciniece.

Kad viņi izgāja uz ielas, Sergejs palūdza:

—     Zini ko, Avdej! Tu ej tieši pie Ugrjumoviem, bet es vispirms iegriezīšos valdē. Atnāksim no turienes kopā ar Leonti ju Sidoroviču. Bez viņa baidos Agrafenai Ivanovnai acīs rādīties. Dīvaini, bet es tagad jūtos tā, it kā būtu nogrēkojies pret viņu.

—    Nu, tas gan veltīgi.

—    Varbūt arī veltīgi, taču jūtu, ka…

Sergejs nepateica savu domu līdz galam un apklusa. Viņam gribējās pastāstīt, ka, taisīdamies braukt uz Zavidovu, viņš ne reizes nebija iedomājies un droši vien arī nevarēja iedomāties par tām mokošajām «neērtībām»,, ar kurām viņam katrā ziņā būs jāsastopas, tiklīdz pārkāps robežu, aiz kuras sākas dzimtais ciems, — tikšanās ar to viņa iedomās bija saistījusies tikai ar kaut ko priecīgu, gaišu un svētdienīgu kā viņam pašam, tā arī tiem, ko viņš tur ieraudzīs. Un visvairāk tas priecīgais un svētdieriīgais Sergeja apziņā saistījās tieši ar šīm divām mājām — krustmātes Avdotjas māju, jo viņa uz laiku bija aizstājusi viņam māti, un Leontija Sidoroviča māju, kur kopā ar savu labāko draugu Grišu Sergejs bija pavadījis lielu daļu no savas baskājes bērnības. Likās, viņš atbrauks, ieskries vispirms vienā mājā, un tur, viņam ierodoties, viss iemirdzēsies un sāks smaidīt, pēc tam tas pats notiks otrajā mājā, kur viņš arī iedrāzīsies negaidīti un strauji, kā atvērtās durvīs iedrāžas brāzmains vējš pirms ilgi gaidīta, visu atsvaidzinoša un atdzīvinoša lietutiņa.

īstenībā viss notika pavisam citādi. Pirmajā mājā viņš nevis ieskrēja, bet smagi uzkāpa pa lieveņa pakāpieniem, tāpēc ka arī viņa plecos bija uzkrauta liela daļa no tās, viņam itin kā svešās drāmas smaguma, kas nevarēja neskart viņa sirdi kaut vai tāpēc vien, ka tā bija kaut arī neliela, tomēr epizode vislielākajā cilvēces traģēdijā, jo arī viņš, gvardes kapteinis Vetlugins, bija to personu vidū, kuras darbojās šai drāmā. Otrajās mājās viņš ne tikai neiedrāzās kā atsvaidzinošs vējš, kā reiz bija gribējis, bet vispār nesteidzās uz turieni, jo vēl vajadzēja izlemt, vai ar savu ierašanos nepalielinās ciešanas šajā mājā, vai netīšām nesaplēsīs kā pirmais ledutiņš plāno un nestipro kārtiņu pār pavisam nesen aprētojušo vai tikai aprētot sākušo brūci šīs mājas iemītnieku dvēselēs, pirmām kārtām Agrafenas Ivanovnas dvēselē, jo par tikšanos ar viņu Sergejs tagad domāja ar sāpīgi smeldzošu, noskumušu sirdi. Kad viņi vēl sēdēja krustmāmiņas Annas istabā, tur, rajona ciematā, kad četratā izgāja uz lielceļa un ar vēršiem brauca uz Zavidovu, kad Sergejs viegli laida gar ausīm Tiškas pļāpāšanu, viņš visu laiku atcerējās Feņas vārdus, viņas lūgumu nestāstīt mātei par Grišas bojāeju, nestāstīt, ka Sergejs pats savām acīm redzējis, kā tas bija noticis, — viņš to atcerējās un domāja par to, bet vēl vairāk viņu nomāca doma, ka viņš nespēs samelot, ja vien ieies Ugrjumovu mājā un aci pret aci sastapsies ar Agrafenu'Ivanovnu. Taču neaiziet pie viņiem pavisam, aizbraukt prom un neapmeklēt Ugrjumovu ģimeni viņš arī nevarēja, jo tas Grišas mātes sirdij pateiktu vairāk par jebkuriem vārdiem.

—     Es drīz vien atnākšu, — viņš Avdejam apsolīja, kad šķērsiela, pa kuru viņi gāja, bija beigusies un vajadzēja nogriezties Ugrjumovu pagalmā. — Paķeršu tikai līdzi Leontiju Sidoroviču.

Avdejs neko neatbildēja, tikai noskatījās ātri aizejošajam kapteinim pakaļ. Pašūpoja galvu, kā atbildēdams uz kādu smagu domu, un lēnām viens devās uz lieveni.

6

Kolhoza valde atradās tajā pašā mājā, kur bija pirms kara. Taču nams, ko reiz konfiscēja Zavidovas mācītājam, tagad, tāpat kā pārējās mājas, vairs nebija tāds, savas nabadzīgās un nabadzības dēļ vienkāršās, salmiem jumtās kaimiņienes tas vairs nekaitināja ar koši zaļo jumtu, kura pašā korē slējās gailis, kp kāds Zavidovas meistars bija izgriezis no balta cinkota skārda, — tieši gailis piešķīra namam īpaši vīzdegunīgu izskatu; nams tagad nedižojās arī ar augstu, no nelieliem, kārtīgiem, labi apdedzinātiem ķieģelīšiem samūrētu skursteni, ko vainagoja smalki darināts kronis — līdzīgs cara kronim; garāmgājēji vairs bailīgiem un skaudīgiem skatieniem neraudzījās arī uz lieveni, kurā nevar uzskriet, pirms ar kājām nav pārskaitīts kāds ducis platu ozolkoka pakāpienu, kas it nemaz neiečīkstas ne zem kāda svara, — vārdu sakot, līdz trīsdesmitajam gadam, tas ir, līdz tam laikam, kamēr nams nebija rekvizēts un piederēja tikai vienam saimniekam, kurš katrs ciema iedzīvotājs vis nebūtu uzdrošinājies uzkāpt šajā lievenī, pat ne pienākt tam tuvumā, ko nu runāt par ciema iedzīvotājiem — pats tētiņš un viņa mājinieki parādījās uz tā tikai lielos svētkos un tad arī tikai vasaras laikā, kad lieveni no vienas vietas bija apvijis mežvīns ar savām garajām <un sīkstajām stīgām un pārvērtis par tādu kā verandu, kur var rāmi un mierīgi ģimenes vai tai tuvu cilvēku lokā iedzert tēju un atvieglot sirdi nesteidzīgā, klusā sarunā. Pārējā laikā tika lietots otrs lievenis, kas bija zemāks un veda namā no pagalma puses.

Tagad nebija ne viena, ne otra lieveņa. Galveno lieveni nojauca jau pirms kara, bet tas, kas bija pagalma pusē, pats ielīda zemē kopā ar nama apakšējiem baļķiem; kolhozniekiem vairs nebija jākāpj pa pakāpieniem, vajadzēja tikai ar kāju atgrūst āra durvis, un tās pavērās uz smacīgu, piepīpētu priekšistabu, kur, gaidīdami norīkojumu darbā, sapulcējās vīrieši un ar baudu kūpināja pašaudzētu tabaku, pievienodami tai sālītus un ne mazāk stiprus stāstiņus no lauku dzīves. Tā tas bija ziemā. Vasarā durvis vispār netaisīja ciet, bet, lai tās lieki neklaudzētu, garāmskrejošu vēju šūpotas, tās izcēla no virām un pieslēja kaut kur pie aklās sienas, kur tās arī stāvēja, kamēr iestājās auksts laiks.

Arī sudrabotais gailis bija kaut kur aizlidojis no jumta, tāpat skurstenis vairs neizskatījās kā tāds monarhs; tā smalki darinātais kronis bija iepaticies kādam MTS mehāniķim, un tēvocis Koļa, sarunājis ar Feņu Ugrjumovu, atmeta ar roku un apmainīja šo krāšņumu pret parastu, nebūt ne jaunu, tomēr veselu radiatoru sieviešu brigādes traktoram, kas sen jau bija apstājies, — kara beigās tā bija vienīgā brigāde kolhozā, jo beidzamās kaujas frontē līdz pēdējam pievāca visus mehanizatorus, gan tos, kam bija bruņa, gan tos, kam dažādu iemeslu pēc tika atcelta iesaukšana. Bija pagājusi tikai kāda nedēļa pēc tēvocim Koļam izdevīgā darījuma ar MTS mehāniķi, kad kara komisariātā jau tika sagatavota pavēste arī Timotejam Ņeprjahinam ar visu viņa trūci, taču paziņojums aizkavējās atlidot uz Zavidovu; karš bija beidzies agrāk, nekā kara komisārs paguva šo Tiškas pavēsti parakstīt. Feņas brigādē briesmīgi nopriecājās gan par uzvaru karā, gan par to, ka Ņeprjahins, pa visu traktoristu brigādi vienīgais vīrietis, līdz labākiem laikiem paliek kopā ar viņām, sievām un meičām. Kā liekas, bēdājās vienīgi pats Tiška. Vismaz arājiem brunčos viņš sūrojās pavisam nopietni:

—    Man gan neveicas, sievas! Nepaguvu nokļūt frontē. Tad nevis tie divi, Jegorovs un Kantarija, — nevis viņi, bet es būtu pacēlis uzvaras karogu pār Berlīni, tas nu kā likts! Es tajā reihstāgā būtu uzrāpies ašāk par pērtiķi, neviens ātrāk par mani to nespētu. Un varoņa Zelta Zvaigzne mirdzētu nevis pie Jegorova un Kantarijas krūtīm, bet gan pie manējām! — Un, to pateicis, Tiška izrieza krūtis, ko augstais apbalvojums negreznoja tikai tāpēc, ka rajona kara komisariāta rakstveži bija pieļāvuši nepatīkamu kļūdu — nebija iedomājušies noformēt pavēsti mēnesi agrāk.

Sievietes piebalsoja:

—     Tātad tu pirmais būtu uzrāpies reihstāgā?

—     Noteikti! — Tiška apņēmīgi apgalvoja.

—    Tu ar savu bruku? — Marija Solovjova apšaubīja.

—     Slimības tādās reizēs aizmirstas, — Tiška prātīgi aizrādīja un, atriebdamies Solovjovai par apvainojošo jautājumu, atgādināja: — Tu taču arī, Marija, tā kā netiki sūdzējusies par manu bruku, kad mēs ar tevi reizēm…

—     Nekā tāda starp mums nav bijis, vai saprati? — Un Solovjova tā apsvilināja Tišku ar sātaniskā naidā pēkšņi uzliesmojušām acīm, ka tas tūdaļ pat piekrita:

—     Nebija, nebija, Mareja. Es tāpat vien pajokoju.

—    Redzi nu! Tā vairs, Neprjahin, nejoko. Mūsu abu joku laiks, kā liekas, pagājis. Skaidrs?

—     Skaidrs, — Tiška steidzīgi apliecināja, stulbi skatīdamies uz Solovjovu, gan pazīdams, gan nepazīdams viņu.

Feņai nez kāpēc kļuva žēl Tiškas, un viņa sacīja:

—     Bet tu, Timofej, būtu aizsūtījis telegrammu biedram Staļinam. Sak, tā un tā, Josif Visarionovič, pagaidi maķenīt ar kara beigām. Ļauj arī man, Timofejam Ņeprjahinam, pakarot. Sak, kā tad bez manis …

—     Nu gan padoms! — Tiška sadusmojās. — Kaut gan tu, Fena, mums esi brigadiere, bet prātiņš tev kā jau sievišķim!

Ar to saruna toreiz arī beidzās, — jautājums par Tiškas nepaveiktajiem varoņdarbiem Lielajā Tēvijas karā vairs traktoristu brigādē netika cilāts. Kas attiecas uz smalki darināto kroni, tad tā pazušanu neviens, liekas, pat nepamanīja. Tiesa, Katerina Stupkina kaut ko noburkšķēja, taču arī droši vien tikai aiz ieraduma. Arī šī ciema lielākā ņurdule ātri pieklusa — varbūt tāpēc, ka savām acīm redzēja: kronis skurstenim derēja, tam piedienēja greznot jaunu skārda jumtu, taču tagad pa pusei skārda, pa pusei salmu jumtam šis ažūra uzķibinājums neko vairāk nepiestāvētu kā Zaldātam Bezastim kavalērijas segli, — tas tikai pasvītrotu seno staltumu zaudējušā jumta nevīžību un bārenību. Vietām skārda plāksnes bija atrāvušās no naglām, sarūsējušas, sagriezušās rūsganās, caurās grīstēs un nemitīgi grabēja un čīkstēja vai arī, notvērušas kaut kur aizķērušos vēja pūsmiņu, smalki, sērdienīgi spindzināja, sūrodamās par savu likteni.

Valdes priekšistabā sēdēja vienīgi vecs vīrs, nez kāpēc paslēpis saujā kūpošu smēķi. Sergejs viņu pasveicināja un gribēja paiet garām uz priekšsēdētāja durvīm, taču pavecais kolhoznieks veikli piecēlās no sola un, taisni izslējies, noraustīja savu veco, skaidri redzams, ka cita doto, viņam palielo formas blūzi, no kuras nebija noņemtas vecākā seržanta zīmotnes, un apstājās Sergejam ceļā. Tomēr, pamanījis uz atnācēja pleciem virsnieka uzplečus, viņš samulsa un tūdaļ pat centās rast attaisnojumu savai kļūmei:

—    Jūs, biedri komandieri, lūdzu atvainojiet večuku. Es tak domāju… — viņš saminstinājās, aplūkodams Sergeju no galvas līdz kājām, — domāju, ka bez īpašas vajadzības kāds… Bet tur notiek valdes sēde. Spriež par svarīgām lietām. Rajona komitejas pirmais sekretārs tāpat vien nebūtu braucis. Droši vien redzēji pagalmā ērzeli? Ar to Fjodors Fjodorovičs atripoja pie mums jau pirms gaismiņas. Cauru dienu kopā ar Leontiju šaudījās pa Zavidovu, — visu, kā ir, izostīja, nu un tagad — sēde. Ko viņi tur spriež, dievs mans liecinieks, to gan nezinu. Bet jūs, biedri komandier, ejiet iekšā. Par jums, kazi, man nesados pa mici.

—    Vai tad jūs, Maksim Saveļjič, kalpojat valdē par sargu?

—    Ne jau nu gluži tā… Bet kā ta tu, dēliņ, mani pazīsti? — Večuks ar vēl lielāku ziņkārību sāka aplūkot Sergeju. — Kā rādās, tu neesi mūsējais, Zavidovas puisietis, be_t mani nosauci vārdā un tēva vārdā, ko? Kā tad tā?

—     E, tēvoci Maksim, tēvoci Maksim! Atceries, kas trīsdesmit piektajā kopā ar tevi par piekabinātāju strādāja, kam tu vēl trīs gadus agrāk savā dārzā ar nātrēm pa pliku dibenu sadevi, un kas ar taviem dēliem dvīņiem, Vaņku un Petjku, draudzējās, kopā ar tiem vieglajā kavalērijā ražas sargāšanai piedalījās, kas nejaušības dēļ gandrīz vai tavu māju nodedzināja — pats biji vainīgs, no bērna kājas pamodināji mūsos tieksmi uz pīpēšanu —, vai tiešām tu arī to neatceries? Bet kas tavā pirtī slēpās, kad Kolimaga skraidīja pa visu ciemu, meklēdams meža cirtēju! Un kas…

—    Pagaidi! — Maksiras, vēlas apjausmas pārņemts, sāka mirkšķināt acis. — Nu ko tu ber kā pupas, ko tarkšķi kā Lāpītāja, bet vēl kapteinis skaitās! Kas, kas! Ļauj padomāt — atcerēšos, kas tu esi un kā dēls. Jo, jūsu, draņķu tādu, pirms kara ciemā bija melnais tūkstotis, vai tad visus var atcerēties … Paga, vai tu neesi Serjoga, Nikolaja Leksejiča Vetlugina, lai dievs mielo viņa dvēseli, dēliņš? Man tā rādās …

—    Beidzot! — Sergejs priecīgi pārtrauca viņu un, saņēmis večuku aiz vājajiem pleciem, kas stūraini vīdēja zem formas blūzes, aizveda pie sola, uz kura arī pats apsēdās.

—    Kā nu ne, kā nu ne, atceros! — Pakļoņikovs turpināja ar pieaugošu dedzību. — Mēs taču ar tavu tēvu, ne-i laiķi, bijām labi draugi. Ne tikai tevi, bet arī mūs ar nātrēm cienāja svešos dārzos — kur tu spruksi no tām! Patiesību sakot, vairāk dabūju trūkties savas muļķības dēļ. Tavs tētiņš bija īsts viltībnieks — mani sūtīja pie ābelēm, bet pats pie zedeņiem, drošā vietiņā slēpās. Es, saka, stāvēšu sardzē, tiklīdz ieraudzīšu saimnieku, iesvilpšos, brīdināšu tevi, un tad tu, Maksim, mūc projām. Bet, kā lai es sadzirdu tos signālus, ja esmu uzlīdis pašā galotnē un alkatīgi bāžu ābolus azotē… Var jau būt, ka tavs tēvs kādreiz arī iesvilpās, taču es nesadzirdēju. Bet dārza saimnieks klāt kā likts. Un nozilināja, apstrādāja manu dibenu ar nātrēm pa īstam. Taču Koļa jau gabalā — nadzīgs bija nelaiķis, ātrāka skrējēja par viņu, rādās, Zavidovā nebija. Un kāds zobgalis bija. Otrā dienā ierauga mani un prasa: «Varbūt, Maksim, vēlreiz aiziesim uz Gorohovu dārzu?» To sacīdams, velnēns, pats tā vien kratās aiz smiekliem. Un kālab tikai es viņam tā biju pieķēries? Ne dienu nevarēju nodzīvot bez viņa!

—    Vai mans tēta patiešām bija tik viltīgs? — Sergejs pajautāja, jo tēva zobgaļa dabu pats bija dabūjis just uz savas ādas ne reizi vien, arī daudzi Zavidovas vīrieši bija stāstījuši par to, taču par tēva viltību dzirdēja pirmoreiz.

—     Šajā ziņā, dēliņ, otra tāda kā tavs tētiņš mūsu Zavidovā nebija. Taču nāvi arī viņš nespēja pārspēt viltībā — tā uzglūnēja gan viņam, gan Ļizavetai, tavai māmuļai, nopļāva pašā spēku plaukumā! Un vai nu viņus vien! Trīsdesmit trešais gadiņš aizvēlās gar māmuļas Volgas krastiem niknāk par kuru katru karu, cik ļautiņu nenoslaucīja no zemes virsas — ne saskaitīt! Un arī tavu tevu kopā ar citiem… Bet kas par vīru bija! Mēs ar viņu pavisam tikai divas vien ziemas baznīcas skolā sagājām, no trešās — pēdējās klases mūs izmeta par dažādiem varoņdarbiem. Koja mācītājam, tētiņam Vasilijam, — tas notika ticības mācības stundā — iebāza galošā sapuvušu tomātu, nu, bet es negribēju atpalikt, nostrādāju vēl trakākas lietas — nokārtoju savas darīšanas uz šīs te mācītāja mājas lieveņa. Mūs, protama lieta, padzina no skolas ar troksni… Tavs tēvs ar tām pašām divām klasēm tika vīrā, vai tas kāds joks — ciema padomē par sekretāru bija, rokraksts viņam lielisks, uz rajonu aicināja, lai viņš tur pārraksta tīrrakstā visādus svarīgus papīrus. Bet es… kas tad es esmu?! Kā biju, tā arī paliku tīrais ēzelis, vai arīdzan, pareizāk būtu teikt — mēslu vabole. Visu mūžu pa mēsliem nokārpījos…

—    Bet es tiku dzirdējis, ka tu kara laikā biji par pastnieku.

—    Es, Serjoža, ari tagadiņ esmu pastnieks, kaut viņu jupis! Par sargu es te tikai amatu savienošanas kārtībā.

—     Vai tiec galā?

—     Bet kur tu, cilvēks, dēsies? — Maksims turpināja ar teicienu, ar kuru parasti sāka un ar kuru beidza katru savu sarunu. — Tagad pie mums visi kauc ko dara amatu savienošanas kārtībā. Ne cilvēki, bet kauc kādi savienotāji, goda vārds! Tiška, nu Neprjahins, ir gan brigadieris, gan traktorists, bet Prisipkins Viktors Lazarevičs jeb Punkts, kā mēs te viņu saucam, viņš pie mums no atbraucējiem, tāds dīvains, tu viņu nepazīsti, — tad nu šis ir gan sekretārs ciema padomē, gan partejas sekretārs kolhozā, par neatbrīvoto saukts. Ja jau neatbrīvotais, tad alga tev par tādu amatu nepienākas. Tikai no pienākumiem cilvēku tādā reizē neviens neatbrīvo. Kā tikai kaut kas, mēs skrienam pie viņa, pie Punkta … Galva šim puisim, to es tev saku, Serjoža, labi iekārtota un pamatīgi uz pleciem turas. Ne jau velti, kā redzams, Fjodors Fjodorovičs Znobins, tāpat arī citi no rajona, kad pie mums atbrauc, tā vien met aci uz viņu. Kaut ko apsver savā prātā, citādi nebūs, aizvāks pie sevis. Bet žēl — labs pēcnācējs mūsu Levontijam būtu! … Varbūt tieši par to Znobins ari prāto — viņam ievingrināta acs uz vērtīgiem cilvēkiem … Nu, Punkts — viņš tomēr ir vīrišķis, frontē par seržantu bijis. Bet ņemsim kaut vai Nastju Vojnovu! Viņa tagadiņ, tiesa gan, nav vairs Volnova, bet Spičiene, Saņka tomēr savaņģoja meiču, aizgāja precībās gandrīz vai pirmajā dienā pēc atgriešanās no kara. Savaņģot savaņģoja, taču ne pavisam — mājās noturēt nespēja. Nastja viņam gan traktoriste, gan komjauniešu šūniņas sekretāre — vai kā tur tagad sauc šo amatu. Bet vai tas tik sen, kad es viņai degunu slaucīju, — noķēru reizēm uz ielas, iežmiedzu starp diviem pirkstiem degunteli un aizvācu tos… nu tos pašus. Jā-ā-ā, Serjoža, tādas tās lietiņas! Par ko tak es te stāstu? Aizklīdu, vecais melša, pavisam sāņus… Ak jā, atcerējos — mēs te abi par amatu savienošanu prātojam. Es, Serjoža, tagadiņ esmu ne tikai pastnieks un valdes sargs, bet arīdzan brīvprātīgais finanšu aģents!

Pēdējais vārds paspruka Maksimam Pakļoņikovam kaut kā īpaši nozīmīgi un laikam gan pārāk skaļi, jo priekšsēdētāja durvis pavērās un kāds skaļi pajautāja: «Vai klusāk nevar?»

Ņemdams šo aizrādījumu vērā, Maksims pieklusināja balsi gandrīz līdz čukstam, taču savu stāstījumu nepārtrauca — turpināja bez steigas:

—    Viegli pateikt — finanšu aģents. Bet te, dēliņ, īpaša izmaņa un pieeja cilvēkiem vajadzīga …

—     Vai tu nodokļus vāc, vai, tēvoci Maksim?

—    Gan nodokļus, gan parakstus uz valsts aizņēmumu.

—    Nu, tas ir grūts darbs.

—     Ne tikai grūts, bet arī kutelīgs. Bet kur tu, cilvēks, dēsies? Viktors Lazarevičs pierunāja. Ķeries, saka, šim darbam klāt — un punkts. Tu, vei, dēliņ, uz manu formas blūzi šķielē, sak, kur večuks to izrāvis? Bet tā taču ir viņa — Viktora dāvana. Pats atnesa man tieši uz mājām. Velc mugurā, saka, biedri finanšu inspektor, šis valsts apģērbs tev tagad vajadzīgs, lai būtu lielāka autoritāte. Karavīra formā, saka, tev būs parocīgāk cīnīties ar sievām un večiem, kas negrib maksāt nodokļus. Un, saka, uzplečus neņem nost, Saveļjič, — ar tiem tu izskaties solīdāks, nevis finanšu aģents, bet īsts maršals! Rīkojies! … Nu, es arīdzan rīkojos, no ausmas līdz ausmai staigāju pa sētām un aizvien karoju, pierunāju, pamācu, kauninu, lūdzos — vai redzi, esmu aizsmacis kā vecs krancis no tādas pierunāšanas. Kara laikā, teikšu tev, Serjoža, bija vieglāk. Aiziesi, piemēram, pie Katerinas Stupkinas vai arīdzan pie Lāpītājas, — briesmīgas skandaletājas ir šīs sievas, bet arī tām toreiz vajadzēja tikai pateikt: karš, sievas, Sarkanajai Armijai vajag palīdzēt. Nopūšas, reizēm apraudas — kur nu bez tā—, taču meklē rokā tīkstoklīti no savām lādēm un izgrabina pēdējo naudiņu. Kur tu, cilvēks, dēsies — karš. Bet tagad pavisam citādi. Tagad no viņām tik vienkārši neizplēsīsi rublīti. Manu tiesību par maz, un komandiera uzpleči uz to nolādēto Lāpītāju neiedarbojas, viņa pati sev komandieris, kā ver vajā rīkli, kā sāk tevi zākāt visādiem vārdiem, nedod dievs! No kurienes tikai viņai tādi vārdi ronas! Pūcē vaļā kā no ložmetēja, un šai viņas vārdu lentei neredz ne gala, ne malas. Bet pāri zedeņiem šās sābriniece Katerina arīdzan atklāj uguni. Un tā Maksims Pakļoņikovs stāv krustugunīs gluži kā, teiksim, kauj&s pozīcijās. Nevilšus prātā ienāk mūsu tautas komisārs biedrs Zverevs: «Vajadzētu gan tevi dabūt šurpu, lai tu kādu stundiņu pasvīsti tādā pirtī, droši vien tad piemestu kādu desmitnieku rajona finanšu nodaļas darbinieku algām …» Atgaiņājos no Lāpītājas un Katerinas, kā nu protu, aizstāvos, nevis eju uzbrukumā šīm dižrīklēm. Man vārdu pietrūkst, — bieži vien vajag aizņemties no Punkta, tas ir, saukt palīgos Viktoru Lazareviču. Citādi viņas nevar pievārēt. «Karš,» šīs saka, «beidzies, Jauj tu mums, Maksim, mazliet atpūsties! Līdz nāvei tu mūs esi nomocījis.» Bet ko tad es? Vai tad priekš sevis vācu tos nodokļus un aizņēmumu? Vajag taču, ieskaidrojam tām jau kopā ar Punktu, vajag taču, biedres sievietes, atjaunot, uzcelt sagrauto, kas tad cits, ja ne mēs palīdzēs padomju varai! Viņas vēl pakliedz, parūc, nolamā gan viņu, gan mani reizēm ne sliktāk kā vīrišķi — pa kara laiku labi iemanījušās šai amatā! — tomēr maksā. Pēdējā laikā gan vairs nav tik sīkstulīgas …

—     Nu redzi nu, tēvoci Maksim, tātad cilvēki kļuvuši mazliet turīgāki.

—      Ai nē, dēliņ, pāragri tu sāki runāt par mūsu turīgumu. Te cita lieta. Par naudas reformu valodas paklīdušas. Stāsta, par desmitnieku tikai vienu rubli došot. Tālabad arī gudri ļaudis steidzas ieguldīt savus ietaupījumus obligācijās. Tikai, manuprāt, nekas viņiem neiznāks: viņi ir viltīgi, bet arī Zverevs nav muļķis — vai tad obligācijas nevar apmainīt vienā laikā ar naudu? Zavidovieši, kas tādi prātīgāki, cenšas ātrāk nolīdzināt nodokļu parādus …

—      Nekas, Maksim Saveļjič, paies viens gadiņš, otrs, ļaudis atkal iedzīvosies turībā, un finanšu aģentiem būs vieglāk, — Vetlugins centās kaut kā uzmundrināt brīvprātīgo Inspektoru.

—    E, dēliņi Gadu no gada mūsiešiem, finanšu aģentiem, tāpat ari vadītājiem kļūs aizvienam grūtāk. Uz karu un sagrāvi vairs nevarēs atsaukties, cilvēki gribēs mazliet arī savam priekam padzīvot. Saprati?

—   Sapratu, Saveļjič, kas te ko nesaprast. Būtu labāk pastāstījis, kā pats dzīvo.

—    Dzīvoju. Kur tu, cilvēks, dēsies, ja dievs nāvi nesūta.

—    Nu kāpēc tad tā? Kāpēc uzreiz par nāvi? Es uz to, tēvoci Maksim, gana esmu atskatījies!

—    Tas tiesa. Karā viņa, nolādētā, ne soli neatkāpjas no zaldātiņa. Taču tu, dēliņ, kā redzu, tomēr kaut kā viņu esi apmānījis, pārspējis viltībā, apvedis ap stūri kaulaino, bet mani Vaņka un Petjka …

Maksims apklusa, pēkšņi viņa seja satumsa, itin kā būtu sodrējiem apputējusi. Apklusa arī Sergejs. Smaids, kas bija atplaucis viņa sejā, ieraugot Pakļoņikovu, un nenodzisa, kamēr vien viņi sarunājās, tagad mulsumā izzudar kaut kur paslēpās. Smaidu bija izraisījušas dažādas atmiņas, kas saistījās ar šo apbrīnojamo večuku.

Maksimam Pakloņikovam bija daudz dīvainību, kas jau sen kļuvušas slavenas visā Zavidovas ciemā, kurš, starp citu, tāpat kā visi ciemi Krievzemē, labprāt uzjautrinās par daža laba sava iedzīvotāja ērmībām. Zavidovieši, piemēram, brīnījās, ka savus dēlus Vaņku un Petjku, kas agri bija sākuši smēķēt, viņš nevis pēra, kā to dara visi saprātīgi tēvi visā plašajā pasaulē, bet taisni otrādi — pats pieradināja pie tabakas kopš divu gadu vecuma, tas ir, jau tajā laikā, kad uz viņu lūpām vēl nebija nožuvis mātes piens, — nevis pārnestā, bet tiešā nozīmē. Uz kaimiņu loģiskajiem un, kā varētu likties, gluži pamatotajiem aizrādījumiem, kuros izskanēja pārmetums, ka viņš bendē savu mazuļu veselību, Pakļoņikovs mīklaini atbildēja:

—    Es nevis bendēju, bet gan norūdu viņus.

—    Ar smēķēšanu? Ar tabaku? Ar savu smirdīgo pašaudzēto?!

—    Tieši ar to.

—     Un tu viņus nepadarīsi diloņslimus?

—    Ne uz to pusi!

■— Bet vai tu, Maksim, gadījumā neesi.s < jucis? Va!

tev visi mājā?

—           Kā gan citādi! — Maksims vēl noteiktāk atbildēja. — Pagaidām es vēl esmu pie pilna prāta.

—    Kā redzams, daudz tev nav palicis tā prāta.

—    Man pietiks.

—    Mēs te kaut ko nesaprotam…

—           Esat muļķi, tāpēc arī nesaprotat, — Pakļoņikovs mierīgi runāja tālāk un, zīmīgi piemiedzis acis, savukārt pajautāja: — Kā jūs domājat, vai Vaņkam un Petjkam iznāks sēdēt cietumā? Zināma lieta, ka iznāks, kur tu, cilvēks, no tā dēsies? — viņš turpināja, negaidīdams atbildi. — Ieliks kopīgā kamerā, bet tur — visi pīpmaņi, piekūpina tā, ka nesmēķētājam gals klāt, vienā mirklī nosmaks. Paklepos, nolamāsies un apklusīs, jo cietumā ne par vienu nekam nav nekādas daļas. Vai tagad jūs sapratāt?

—           Saprast jau nu sapratām, — «sabiedrības» vārdā parasti atbildēja Aprīlis, — tikai nevaram nekādā jēgā tikt, kālab tu, Maksim, tādu rūgtu likteni saviem puišeļiem paredzi? Kālab viņiem katrā ziņā būtu jānonāk tuptūzī? Ne jau visi tur nokļūst…

—           Nu un kas par to! — Maksims viņu pārtrauca un sev palīgos piesauca visiem zināmo sakāmvārdu par ubaga tarbu un cietumu, jo neviens nevarot droši galvot, ka izsargāsies no tiem.

Aprīlis centās iebilst:

—           Tavs sakāmvārds, Maksim, sacerēts jau vecā režīma laikos, eče nu, kad!

—           Zinu, ka vecā režīma laikos. Tak arī jaunais režīms nez kālab nesteidzas novākt restes no dažu namu logiem.

—     Paies laiks — novāks.

■— Tas nebūs tik drīz, Artjom.

—           Un kas tev tur? Tu, kā rādās, esi godīgs cilvēks, bet restes domātas noziedzniekiem.

—           Aiz tām var nokļūt arī kļūdas dēļ, tāpat kāda nevīžības un pat savas paša muļķības dēļ. Arīdzan visvisādu nepatiesību aiz ļaunuma var tev virsū sagāzt, ej nu pierādi pēc tam, ka tu …

Lai kādus argumentus minēja Aprīlis vai pat tēvocis Kola, kas labāk par citiem prata atrast pieeju katram cilvēkam un bija pārliecinājis ne vienu vien Zavidovas stūrgalvi, ja tas sliecās uz nepareizo pusi, taču Maksims nepiekāpās, — un laikam tāpēc, ka pats bija izbaudījis dzīvi zem nopietnā kroņa iestādījuma jumta un savām acīm redzējis to cilvēku ciešanas, kuri laikus nebija pieradinājušies pie pīpēšanas.

Pirmoreiz Maksims nokļuva cietumā sešpadsmitā gada beigās, kad, nesaskaņojis savu rīcību ar rotas priekšniecību, tumšā naksniņā brīvprātīgi bija atstājis ierakumus un ceļā uz mājām — jau mezgla stacijā Rtiščevā viņu bija noķērusi kara policija, kas pa visu Krieviju medīja rokā tādus pašus «uzticīgus» cara un tēvzemes kalpus. Otru reizi viņš nokļuva aiz restēm daudz vēlāk, bada gadā — trīsdesmit trešajā, kad bija mēģinājis atnest no tīruma uz mājām mazliet rudzu; un bija noglabājis itin kā prasmīgi, sieviešu vilnas zeķē, ko pakāra starp kājām, šis numurs tomēr neizgāja cauri, Maksimu atmaskoja: acīmredzot bija nodevusi gaita, kas tādos gadījumos nemēdz būt normāla, viņš gāja, plati iepletis kājas, bet milicijas nodaļas pilnvarotais izlīda gluži kā no zemes..

Pirmajā reizē Maksimu atsvabināja no ieslodzījuma Februāra revolūcija, tiesa gan, tikai tādēļ, lai atkal no jauna, tikai ar citiem lozungiem iemestu tajos pašos ierakumos, kuros mūsu zaldātiņš arī nosēdēja līdz otrajai — Oktobra revolūcijai, — toreiz gan viņš uz neilgu laiku atgriezās mājās, bet pēc tam devās cīnīties pret baltajiem kazakiem, kuru kavalērijas lavīnas, ieplūdušas Saratovas apvidū, jau vēlās no Jelaņas caur stepi tieši uz Zavidovu.

No vietējiem brīvprātīgajiem uz ātru roku saformēto un pret kazaku sotņām raidīto pulku toreiz komandēja Fjodors Znobins, tagadējais rajona komitejas sekretārs. Tieši viņš trīsdesmit ceturtā gada sākumā arī izvilka no Saratovas cietuma savu kareivi Maksimu Pakļoņikovu, raksturodams viņu kā neparasti varonīgu, lai gan viņa nopelni kaujās pilsoņu kara laikā nebija nekādi izcilie; Fjodors Fjodorovičs tajā papīrā neaizmirsa pavēstīt arī to, ka tūlīt pēc pilsoņu kara, tūkstoš deviņsimt divdesmit pirmajā gadā, Pakļoņikovs izcēlās arī Popova bandas sagrāvē, — Popovs, viens no negantākajiem Antonova līdzgaitniekiem, kādu nakti bija iebrucis strādnieku ciematā, pa vienam saķēris gandrīz vai visus komunistus, tai skaitā ari pirmos rajona vadītājus, un tajā pašā nakti nošāvis visus sagūstītos rajona komitejas pagalmā. Ari Fjodors Znobins būtu gulējis brāļu kapā, taču, par laimi, viņš, izrādījās, bija veiklāks par citiem un aizbēga no mājām,

burtiski, kādu minūti pirms tam, kad tur ielauzās bandīti, un : kopā ar trim komunistiem devās uz kalnu, kas pacēlās pār ciematu un tīrās nejaušības dēj saucās par Popova kalnu, nožņaudza piedzērušo ienaidnieku ložmetējnieku, \ kas, neko neredzēdams un nedzirdēdams, līdz sev liktenīļ gajam mirklim aklām ložmetēja kārtām apšaudīja satrauktā ciemata māju jumtus un logus; ar neizsakāmu rie: bumu atgrūdis nost bandīta līķi, Fjodors pats apgūlās pie j ložmetēja un uzsāka pirmo kauju pret antonoviešiem. 1 Gaismai austot, ieradās palīgspēki — atskrēja trauksmes saceltie vīrieši, puiši un pat puišeļi no apkārtējiem cieļ miem un sādžām, apbruņojušies kā nu kurš; kopā ar tiem bija arī Maksims Pakļoņikovs ar savu veco Berdana šau|ļ teni.

Tagad arī Maksims pats neatcerējās, vai viņš tika kaut reizi izšāvis ar savu skrotenīcu, taču Znobins, kas bija nolēmis par katru cenu izglābt viņu no nelaimes, kategoriski apliecināja, ka «Zavidovas ciema pilsonis Maksis Saveļjevičs Pakļoņikovs Popova kalna pakājē bezbailīgi devās cīņā pret daudz pārākiem ienaidnieka spēkiem un ar savu šauteni nogalināja četrus antonoviešus».

Fjodora Fjodoroviča iedvesmas pilnajā rakstā Maksirna I'erdana šautene pārvērtās par kaujas šauteni, bet paša J Znobina ar ložmetēju nopļautos bandītus, kā izrādījās, bija ķēruši Pakļoņikova trāpīgie šāvieni.

Skaidrs, ka pēc tāda raksturojuma, ko bija iesniedzis tik autoritatīvs lūdzējs, attiecīgajām republikas instancēm nekas cits neatlika kā pieņemt lēmumu par Maksima apžēlošanu. Tomēr amatpersona no cietuma administrācijas uzskatīja par nepieciešamu dot padomu pirms termiņa atbrīvotajam, lai tas turpmāk zeķi ar nozagtajiem kolhoza rudziem paslēpj kaut kur tālāk un transportē mājās nevis gaišā dienas laikā, bet mazliet vēlāk.

Maksims pasmaidīja. Taču viņš atbildēja pavisam nopietni:

—     Būtu paņēmis to zeķi sev par piemiņu, pilsoni priekšniek, jo tādai vajadzībai tā man vairs nekad nebūs vajadzīga. Bet valkāšanai sieva noadīs jaunas, viņa man šajā ziņā lie-iela meistariene!

—    Vek tu re, kā! — pilsonis priekšnieks nobrīnījās par tik kategorisku paziņojumu un pabeidza savu sakāmo ar profesionālu piesardzību, kurā slēpās krietna daļa skepses, ļ

kas arī, starp citu, bija profesionālas — Nu, nu, paskatīsimies.

—    Skatieties veseli, — Maksims lēnprātīgi sacīja un ar šiem vārdiem izgāja pa vārtiem.

Vēlāk, reizi pa reizei aizbraukdams uz pilsētu dažādās kolhoza darīšanās, Maksims katrā ziņā mēdza iegriezties tajā ielā, kur slējās labi zināmais nams, ko vēlākos gados Saratovas jokdari iesauca par Balto namu, — iegriezās, un, pieturējis ķēvi, kā putns izstiepis kaklu, viņš šķelmīgi pameta ar aci aizrestotajiem pusaklajiem logiem. Maksims miedza ar aci, bet no grožiem brīvās 4abās rokas pirksti, sekodami viņa domu gaitai, paši no sevis saliecās varenā ikucī, kas izteiksmīgāk par visiem vārdiem runāja: «Vai šito te negribi?! Lika drusciņ pagaidīt! Tu nu mani vairs ciet nedabūsi!»

Tomēr nevarētu teikt, ka, bez vārdiem sarunādamies ar cietumu un pārliecinādams gan sevi, gan cietumu, ka nu gan tam nekad vairs neizdosies redzēt Maksimu Pakļoņikovu zem sava jumta, viņš būtu paļāvies tikai uz pieredzi, ko bija te ieguvis nepilnu astoņu mēnešu laikā. Gluži vienkārši Maksims bija pārliecināts, ka trīdesmit trešais gads, viņam galīgi nesaprotams, nejēdzīgs un briesmīgs, vairs neatkārtosies un tātad nebūs arī tās galējās nepieciešamības, kura vienīgā varēja piespiest, viņu — godīgu un pat apzinīgu cilvēku uz tik apkaunojošu soli.

Kas attiecas uz Petjku un Vaņku, tad Pakļoņikovs, vecākais, varēja arī nepieradināt viņus pie pārāk agras smēķēšanas, pamatojoties uz tik dīvainiem un viņa vienciemniekiem tik negaidītiem apsvērumiem, jo cietums, tāpat kā visi citi iestādījumi no ceļa noklīdušo vešanai pie prāta, pēc viņiem, Pakļoņikova dēliem, neilgojās. Viņi izauga par prātīgiem puišiem, pabeidza septiņgadīgo skolu, iestājās komjaunatnē, izmācījās par traktoristiem, i pirmajā kara gadā ara zemi, sēja un novāca labību kopā f ar večiem, sievietēm un tiem nedaudzajiem vīriešiem, kam bija bruņa, bet četrdesmit trešajā pielūdzās Zavidovā stāvošās karaspēka daļas komandieri uzņemt viņus «Sarkanā zavidovieša» — par kolhoznieku ietaupījumiem nopirktā tanka ekipāžā. Ievērodams visus piesardzības pasākumus, lai sieva par to nedabūtu dzirdēt, Maksims arī pats bija lūdzis, lai viņus ņem līdzi. Bet četrdesmit, piektā gada sākumā tālajā Ungārijā, Sekešfehervāras tuvumā, kuras nosaukumu izrunāt bez vairākkārtējas aizķeršanās

Maksims tā ari neiemācījās, Petjka un Vaņka sadega kopā ar savu tanku un tagad raudzījās uz tēvu no palielinātas fotogrāfijas, raudzījās un apņēmīgi, skaidrām acīm itin kā sarunājās ar viņu, un šīs dedzīgās ērgļa acis vaicāja: «Nu kā ir, tēta, vai mēs neesam braši? Re nu, bet * ko tu teici!»

Paziņojums par viņu bojāeju bija aizkavējies garajā ceļā un sasniedza Zavidovu jau pēc Uzvaras dienas, maija vidū, bet Maksima sieva Jejena, kura ik rītu izgāja uz ceja un vērīgi skatījās, vai uz tā neparādīsies viņas dvīņi, uzzināja par nāves vēsti daudz vēlāk. Saudzēdams veco sievu, kas jau kur tie laiki kā sūdzējās par sirdi, Maksims aizvien vilcinājās, gaidīdams kādu īpašu gadījumu, kad tāds trieciens varētu būt kaut mazlietiņ vieglāks un nekļūtu sievai nāvējošs. Aploksne ar paziņojumu bija iebāzta nelielā, slepenā kabatiņā, kas atradās starp daudzajām somas ielocēm, — tajā pastnieki parasti saliek paziņojumus par sūtījumiem, naudas pārvedumiem un citus vērtīgus, apmērā nelielus dokumentus. Katrs vis neatradīs šo kabatiņu, taču Maksims nebija pārliecināts, ka viņa slepenā slēptuve ir slepena arī Jeļenai, un tāpēc atstāja pastnieka somu pa nakti ciema padomē; tādā kārtā Jejena nevarēja tajā ieskatīties, kā mēdza ieskatīties bikšu kabatās, kad Maksims gulēja. Tepat jāpiezīmē, ka otrā dienā, atklājis viņas «izmeklēšanas pasākumu» pēdas, Pakļoņikovs necēla traci, nedusmojās, jo zināja, ka paradumu izdarīt revīziju viņa kabatās Jejena ieguvusi ne jau aiz labas dzīves, bet paša vīra vainas dēj, ieguvusi jau pirmskara laikā, kad Maksims sāka ielūkoties glāzītē daudz biežāk, nekā to pieļāva pret šo grēku visai iecietīgo laucinieku ieskati; nolikusi viņu «galīgi siltu un mīkstu» gultā, Jejena sāka rīkoties, izčamdīja kabatas, izgrieza tās uz āru un pārbaudīja visas citas ieloces biksēs, retajās laimīgajās reizēs izgramstīdama no tām vai nu brīnumainā kārtā nez kā pāri palikušo, vai arī īpaši paslēpto naudiņu. Mājās Maksims nedusmojās, taču, atnācis uz kooperatīvo bodīti, visiem redzot, sāka apčamdīt sevi, rūpīgi kā zelta meklētājs izpētīdams tās pašas vietas, pa kurām pirms viņa bija izskrējušas veiklās un manīgās sievas rokas. Izmisis viņš rūgti žēlojās: «Nu gluži kā Kolčaks izgājusi pa biksēm, visu iztīrījusi. Labi atceros, ka aizbāzu rubli aiz oderes mazajā kabatiņā, domāju, no rīta taisni uz paģirām noderēs, — taču nē, izslaucījusi, ar

mēli izlaizījusi, nolādētā! Viņai par slepenpolicistu krimina!izmeklēšanā vajadzētu strādāt!»

«Pameklē, pameklē labāk, Maksim!» vīrieši viņu uzmundrināja, ar klusu smīnu vērodami sava vecākā kompanjona ņemšanos, jau iepriekš zinādami, kā to zināja ne sliktāk par viņiem ari pats Maksims, ka viņa meklējumi nevainagosies panākumiem un ka iedvesmotājiem atkal vajadzēs savest kārtībā cietēja galvu ar savu grašu palīdzību, kaut gan nevienam negribējās līdz īstajam brīdim atzīties, ka ir šie graši. Pirmais kā parasti neizturēja Aprīlis. Smagi nopūties, viņš iebāza roku līdz pašam elkonim savā jo dziļajā kabatā un izgrāba no turienes saburzītu naudas gabalu: «Kā redzams, šodien man vajadzēs jūs pacienāt!» — viņš lēni un svarīgi sacīja. Priecīgi sarosījies, kāds katrā ziņā piezīmēja: «Uzcienā vien, Aprīli, te tev konkurentu nebūs!»

Nu, viss iepriekš teiktais pastāstīts tāpat vien… Tak Maksimam galu galā vajadzēja paziņot sievai par saņemto un pastnieka somā noglabāto briesmīgo vēstuli. Viņš, kā zināms, ari agrāk cieta un mocījās, kad nesa šo melno ziņu uz svešu māju. Tagad viņa mokas bija simtreiz lielākas, dienu no dienas viņa soma kļuva arvien smagāka, šķita, ka tā spiež nevis plecus, bet sirdi un kādu reizi kļuva galīgi nepaceļama. Tomēr piemērots gadījums, kas varētu kaut vai mazliet vājināt triecienu, — Maksims saprata, ka agri vai vēlu viņam būs vien jāļauj tam sagrūt pār sievu, — tāds gadījums neradās. Un tā kādu reizi, galīgi nomelnējis, līdzīgs lielam nodegulim no nesena ugunsgrēka krāsmatām, ar iekritušām acīm un vaidiem, viņš atnāca pusdienlaikā uz mājām, apsēdās pie galda, uz kura kūpēja liela bļoda ar kāpostiem, ar koka karoti iesmēla kāpostus, cēla pie mutes, taču pusceļā apstājās, izlēja strebjamo atpakaļ, un karote pati izslīdēja no viņa slābanajiem, nevaldāmi drebošajiem pirkstiem, — Maksims smagi piecēlās, nedrošām kājām paspēra dažus soļus uz sienas pusi, kur tikko bija pakāris somu, noņēma to un, slēpdams valguma pielijušās acis no sievas, ierunājās: «Klau, māt… Tu tikai…» Viņa neļāva pateikt līdz gaiam un sāka kliegt briesmīgā balsī. Viņas kliedziens izlauzās uz ielas, kā viesulis satvēra sazin kādas sievas un iesvieda tās Maksima pagalmā …

—    Jā, mani Vaņka un Petjka guļ tagad kaut kur svešā zemītē, — Pakjoņikovs nopūtās, — pat viņu kapiņu nevarēšu apmeklēt, un vai tas maz saglabājies, šis kapiņš? Pats tiku karojis pirmajā vācu karā, zinu, kā apbedī mūsiešus pozīcijās — kur nokritis, tur ari aprok, pamēģini pēc tam atrast… Bet Jeļena līdz pat šim laikam nedod miera, raksti, saka, pašam Staļinam, lai dod caurlaidi uz Ungāriju. Draud kājām aiziet uz šiteno Šeher… meheru … Ar mēli mutē, saka, ceļu vienmēr var atrast. Mēģināju veco vest pie prāta. Uz kurieni tu esi sataisījusies, Jeļena?! Tu tak tālāk par mūsu rajona ciematu nekad neesi braukusi, bet nu — uz ārzemēm! Mēle tev, saku, pilnīgā kārtībā, tas tiesa, bet kājām nav agrākā ņipruma. Vei, uz Saltikovu, tās trīs verstis pie savas māsas nevari noiet, kur nu tev… — Maksims atkal smagi, kā elsodams nopūtās. — Es taču, Serjoža, viņu toreiz tik tikko atkopu. Veselu nedēļu nogulēja ne dzīva, ne mirusi, baroju ar tējkarotīti, maizīti knupī sakošļāju kā mazam bērnam, lai kaut kā noturētu viņu šai pasaulē, — bez viņas, bez manas Jeļenas, atzīšos tev, Serjoga, arī es nebūtu dzīvotājs, arī manas kājas nemītu mūsu Zavidovas taku mauriņu. Paldies dievam, atkopu, atgriezās sieva pie dzīves, paldies Stepanidai Lukjanovnai, caurām naktīm nosēdēja pie manas večiņas no brīva prāta … Uzcēlās Jeļena, viss būtu tā nekas, taču ar kājām kļuva pavisam vārga…

Maksims stāstīja, bet Sergejs Vetlugins, viņā klausīdamies, meklēja un nevarēja atrast atbildi uz kādu jautājumu, kas pēkšņi bija ienācis viņam prātā. Viņš atcerējās, ka pirms kara par Maksimu Pakļoņikovu Zavidovā klīda neslava kā par lielu dzērāju un šī iemesla dēļ atšķirībā no vairuma Zavidovas vīriešu viņš neieņēma pat pašu niecīgāko vadošo amatu kolhozā. Tajā laikā nevienam pat prātā neienāktu, ka tādam cilvēkam var uzticēt naudas lietas, bet tagad uztic. Kas tad noticis ar Pakļoņikovu? Varbūt kļuvis rāmāks? Varbūt karš ne tikai nogalina un sakropļo, bet kādu arī izdziedē? Tikai pārāk maz tam līdzības ar dziedinātāju …

Viņš dziļi ieskatījās, kā agrāk bija skatījies ciema akā, pavisam skaidrajās, kā avots dzidrajās večuka acīs, kas gaiši mirdzēja zem biezajām, virs deguna kopā saaugušajām uzacīm, un tieši noprasīja:

—    Vai šņabīti dzerat, tēvoci Maksim?

—    Bet kur tu, cilvēk, no tā dēsies? — ātri un mierīgi Pakloņikovs noteica.

—    Nu un vai tā krietni…

—    Redzu, Serjoga, ka tu esi agrākos gadus atcerējies, kad mēs ar tavu tēvu… Tagadiņ vairs tā nav. Gadi skrien, bet ar tiem arī spēki iet mazumā. Kādu dienu pajautāju Nikolajam Jermiličam, tas ir, tēvocim Kolam, pajautāju tātad: «Kad tev grūtāk, Jermilič, — kalnā vai no kalna?» Sis man atbild: «Vai zini, Maksim, tagadiņ viss vienādi — gan kalnā, gan no kalna: grūti tā, un grūti šitā.» — «Nu,» es saku, «kara laikā tu tāds kā taisnāks biji.» Bet šis: «Karš kuru katru iztaisnos. Un kālabad man tagadiņ būtu taisnam jāslienas — večukam jābūt večukam. Gadi tikpat kā pudu smagas svaru bumbas kuru katru pie zemes liec. Arīdzan tu, Maksim, audz pretējā virzienā…» Jermiličam taisnība: tagadiņ, Serjoža, lai vai stīvs, ka tik dzīvs… Tāpatās mani amati nepieļauj: visu laiku ar finansēm. Reizēm izmetu pa glāzītei, kur nu bez tā, kā aiznesu uz kādu māju prieka vēsti aploksnē, tā glāze paštecinātā — pamēģini atteikties, līdz nāvei aizvainosi labos ļaudis… Bet citādi — nē, nekādā gadījumā! — Maksims pēkšņi uz brīdi apklusa, paraudzījās uz Vetluginu un atjēdzās; — Es, kazi, galīgi esmu tevi aizrunājis, Serjoža, piedod men, vecajam melšam, — ne runu, ne ūdeni vairs nevaru saturēt, tādas tagadiņ tās manas padarīšanas. Bet tu tā arī netiki uz sēdi. Kā redzams, beigusies. Vai dzi, visi ceļas kājās. Tūlīt sāks nākt laukā … Būtu tu, dēliņ, iegriezies pie mums uz kādu stundiņu. Es vēl neesmu izpļāpājies. Mēs tak ar tavu tēvu kādreiz…

7

Aiz priekšsēdētāja durvīm atskanēja troksnis, krēslu un solu bīdīšana, visi sāka runāt gandrīz reizē, nepaspējuši līdz galam izlādēties sēdes laikā. Sākumā Sergejs skaidri atšķīra raksturīgo, pastāvīgi aizturēto, itin kā vainīgo Znobina klepošanu, tad kļuva dzirdams sen pazīstamais, zemais Leontija Sidoroviča Ugrjumova bass, kam apkārt, kaut ko pieprasīdamas, kā vītin apvijās sieviešu balsis, kas, savā ceļā uzdūrušās uz Tiškas bezbēdīgajiem smiekliņiem un tāpēc vēl jo vairāk uzsprēgājušas, apklusa pavisam, kad tām pretim pacēlās vecīgais, frāzes beigās ar sēcieniem pavadītais tēvoča Kojas baritons, bet atkal protestējoši ieskanējās, kad ar savām piezīmēm iespraucās vidū Saņka Špičs, kam, pašam par nelaimi, bija tā reti sastopamā balss, kas jau ar savu skanējumu vien sarunu biedrā rada tūlītēju un asu vēlēšanos iebilst, nepiekrist, runāt pretim, nebūt vienis prātis, protestēt pret itin visu, lai ko arī tas sacītu, un noraidīt un apstrīdēt pat acīm redzami neapšaubāmus un pavisam loģiskus argumentus. Tādas balss īpašnieka nelaime ir tā, ka pats viņš nav spējīgs saprast, kāpēc viņam nepiekrīt, kad viņš runā neapšaubāmi pareizas lietas, un iekaisis viņš mēģina paskaidrot savas domas no citas puses, cerēdams, ka tagad sarunu biedrs samierināsies, taču modina vēl lielāku niknumu, un sarunu biedrs neizturējis beidz ar to, ka nosaka, gandrīz vai lūgdamies: «Apklusti taču, dieva dēļ, citādi kraušu pa purnu!» Un Saņka Špičs, ja runa ir pa viņu, apstājas pusvārdā galīgā neizpratnē, bezpalīdzīgi mirkšķinādams gaišās skropstas, kas viņam bija garas kā telēnam. Patlaban viņš, kā varēja spriest, bija nokļuvis tieši tādā situācijā, jo, izgājis gaitenī pakal Aprīlim, kas mukšus muka no viņa prom, Saņka ķēra večuku aiz svārkiem, pūlēdamies tādā veidā aizturēt un pārliecināt to. Pretodamies Aprīlis pa reizei nodrebinājās vien, mats matā kā viscaur nodrebinās zirgs, kad tam neliek miera aklie dunduri, un, nikni bolīdams diezgan labsirdīgās acis ar asinīm pielijušiem baltumiem, večuks šņāca caur retajiem zobiem:

—     Saņ, mīļais, liecies mierā!

—    Nelikšos vis! — Špičs kliedza. — Tev, Artjom Platonovič, galu galā jāsaprot, ka mums tagad nav prātā tavi kartupeli, kas gan tev dos vēršus, ja labība vēl uz tīruma. Kartupeļiem zemē nekas nenotiks. Pagulēs kādu mēnesi, bet maize …

—    Un vai kartupeļi, tavuprāt, nav maize? — Aprīlis dusmojās un atkal apņēmīgi lūdza savu vajātāju: — Atstājies no manis, man vairs nav spēka klausīties tevī!

—   Es apklusīšu, bet vispirms gribu dzirdēt no tavas mutes: vai man ir vai nav taisnība!

—    Nomiršu, bet nebūšu ar tevi vienis prātis, Saņka!

—     Kāpēc tad tā?

—    Ta velns viņu sazina, — Aprīlis vaļsirdīgi atzinās, pirmoreiz uzdurdamies uz šādu jautājumu, taču, brīdi padomājis, mēģināja paskaidrot: ■— Kā lai tev pasaka,

Saņa… Vei, kad tu klusē, tu man esi vairāk pa prātam. Bet, kā tikai paver muti, sāc runāt, man šermuļi sāk skriet pār muguru, itin kā ar sirpi kāds vilktu pa to vietu … Tu tikai nesirdies, patiesību taču saku, cits tev to nepateiks,' jo tu, Saņka, ciemā esi dūzis. Klausījos tevī tagadiņ valdes sēdē, bet pašam tā vien gribējās pieiet tev klāt un aizbāzt muti. Tā ka atstājies no manis dieva tā kunga dēļ ar visām savām runām. Man tās jau līdz kaklam!

—    Bet man taču taisnība!

—    Tev vienmēr taisnība, Špič, tomēr atstājies!

Taču strīdnieki likās mierā tikai tad, kad blakus Maksimam Pakļoņikovam ieraudzīja virsnieku, kas skatījās uz viņiem un smaidīdams pacietīgi gaidīja divkaujas beigas.

Pēc brīža, pazinuši Sergeju, viņi, spēkus netaupīdami, kratīja puisi aiz pleciem, grūstīja no abām pusēm sānos, itin kā gribēdami pārbaudīt viņa ribu stiprumu, — it īpaši bija ko turēt vienai ribai labajā pusē, kurā bakstīja Saņkas divi stīvie pirksti. Savu darbošanos Špičs un Aprīlis pavadīja ar tādās reizēs parastiem izsaucieniem:

—    Tad nu ir gan!

—     Ek, dēliņ!

—     Ko tu neteiksi!

—    Tas tik ir ko vērts!

Līdz mierīgai izprašņāšanai viņi tā ari netika, jo no priekšsēdētāja kabineta iznāca Znobins un tam pakaļ arī visi pārējie: Leontijs Sidorovičs, kura sejā vēl manīja bargumu un raizes, gandrīz mīdams uz papēžiem, viņam sekoja tēvocis Koļa, burzīdams rokās vecu pusmilitāra parauga naģeni — kolhozu un ciema padomju priekšsēdē- <

tāju, uzņēmumu direktoru un citas rajona mēroga priekšniecības iecienītu un gandrīz vai obligātu galvas segu, tēvocis Koļa šo naģeni kopā ar zīmogu un visām citām valdes un kolhoza lietām bija pārņēmis no Leontija Sidoroviča, kad tas Sevās uz fronti, bet atgriezies neatprasīja atpakaļ, redzēdams, cik labi tā pieguļ tēvoča Koļas galvai un cik nepieciešama viņa rokām, kad saimnieks nezina, kur tās likt. Pēdējās no kabineta iznāca Nastja Voļnova — tagad Špičiene — un Feņa Ugrjumova, kuru uzaicināja uz valdes sēdi, tiklīdz viņa bija atgriezusies mājās: sev pa priekšu sievietes bīdīja Timofeju Ņeprjahinu, kas mazliet stīvējās pretī, viegli pabikstīdamas pa muguru, no kā varēja secināt, ka starp Ņeprjahinu un šīm jaunajām

sievietēm vēl nav līdz galam atrisināts kāds jautājums. No Nastjas apaļās sejas vēl nebija nogājis mulsuma sārtumsj pirms desmit minūtēm viņa bija sākusi runāt par kluba telpu remontu, bet atdūrusies pret smago un auksto priekšsēdētāja skatienu, turklāt priekšsēdētājs neapmierinājās tikai ar šo skatienu, bet pievienoja tam vārdus, kas ari bija saminuši Nastju kā muļķa kaķēnu; «Klubu? Varbūt tev pili uzcelt, bet kolhoza lopiņi lai stāv līdz vēderam dubļos un karavīru atraitņu mājas tā arī paliek pussabrukušas? Vai re, ko sagribējusi! Ai-ai-ai! Ir nu gan komjaunatne!» Uz mirkli sasarkušajā Nastjas sejā izspiedās sviedru lāsītes, bija gatavas pasprukt arī asaras, taču tās apturēja Fjodors Fjodorovičs Znobins, aizrādīdams bargajam priekšsēdētājam: «Kāpēc tu tā, Ugrjumov! Nu, meitēns pasteidzās — eku liela bēda! Paies daži gadiņi, un mēs visi pieprasīsim no tevis to pašu, bet vēlāk ari par pili parūpēsimies … Kas te iesmējās? Jūs, Ņeprjahin? Tātad neticat? Veltīgi! Varbūt saderēsim? Nu, dodiet roku!» Tiška negribēja derēt, atsaukdamies uz to, ka vēl nevienā spēlē viņam ne reizes neesot uzsmaidījusi laime, piebilzdams, ka arī nevienai no viņa obligācijām nekad neesot kritis pat niecīgākais laimests. «Parakstāmies abi ar Antoņinu kārtīgi uz visiem aizņēmumiem, mūs pat Maksims Pakļoņikovs min citiem par piemēru, bet, tiklīdz sākam pārbaudīt sarakstu, — vienas vienīgas nulles,» viņš pasūrojās, steigdamies uztīt smēķi, «tā ka jūs, biedri rajona komitejas sekretār, atbrīvojiet mani no savām derībām. Vei, Jepifanu, manu draudziņu, uzaiciniet, viņam patīk derības. Bet es esmu neveiksminieks, kaut gan visādām tur pilīm, atvainojiet mani, neizglītotu cilvēku, neticu. Varbūt pēc gadiem simts…» Visi, kas bija valdes telpās, skumīgi iesmējās. Klepodams iesmējās ^arī Znobins un klusībā nodomāja: «Vai es nepārcirtu pār strīpu ar to pili?» Toties Nastjai rajona galvenā priekšnieka atbalsts nāca īstā laikā, jaunā Špičiene nomierinājās, un nu viņai iegribējās mazliet padraiskoties: abas ar Feņu viņas bakstīja mugurā neticīgajam Tomam — Tiškam. Priekšistabā Nastja nekavējoties piebiedrojās tiem, kas bija apstājuši Sergeju Vetluginu, un aizgāja no kolhoza valdes tikai tad, kad Leontijs Sidorovičs izveda kapteini pagalmā, lai atsveicinātos no Fjodora Fjodoroviča.

Pagalmā Vetlugins gribēja, bet nevarēja novērst acis no Znobina sejas, nevarēja tikt vaļā no domas, ka šo seju

kāds ilgi un rūpīgi berzis ar pelniem — ne asins sārtumiņa nemanīja zem sausās un pelēkās ādas, un bija dīvaini rūgti, redzot, ka šī nedzīvā seja vēl arvien smaida, ka slimajās, bezgala nogurušajās acīs reizēm uzliesmo dzīvas zeltainas uguntiņas, bet starp pelēkajām, krunkainajām, plānajām lūpām valgi mirdz līdzeni, stipri zobi. Taču, kad Znobins sāka ar viņu runāt, Sergejs tūdaļ pat aizmirsa, ka viņa priekšā ir cilvēks, kam briesmīgā kaite jau sen piespriedusi nāves sodu.

—     Tātad esam uzvarējuši! — Fjodors Fjodorovičs paskatījās uz Sergeju, pasmaidīja un brīdi klusēja, tad atkal kļuva drūms un nopietns. — Jā, esam uzvarējuši! Bet devītais maijs, biedri Vetlugin, ir visas mūsu zemes uzvara. Tagad no mums atkarīgs, lai tā kļūtu par katra padomju cilvēka uzvaru. Tikai tādā gadījumā varēsim pateikt: jā, mēs esam uzvarējuši, uzvarējuši otrajā pasaules karā stratēģiski un politiski! Pagaidām mēs esam uzvarējuši tikai karā. Saprati?

—    Tā ne visai, — Sergejs atzinās, juzdams, ka sekretāra vārdos slēpjas kaut kas bezgala svarīgs un satraucošs.

—    Nesaprati? Ko lai dara. Tātad nepratu pateikt skaidrāk. Uz vecumu nez kāpēc esmu sācis bieži filozofēt. Padzīvosi te mazliet kopā ar mums, pats visu apjēgsi. Ja būsi rajonā — piekāp.

Znobins aizbrauca.

Leontijs Sidorovičs uzaicināja pie sevis tēvoci Koju, Aprīli, Špiču un Punktu, kas taisni īstajā laikā — pēdējā brīdī bija pabāzis galvu no sava ciema padomes kabineta. Maksims Pakļoņikovs pievienojās viņiem bez kāda aicinājuma, acīmredzot uzskatīdams, ka viņam ir neapšaubāmas tiesības uz to, jo pirmais bija saticis virsnieku un vai veselu stundu kavējis viņam laiku ar saviem stāstiem. Sākumā citiem pakaļ slāja arī Tiška, taču pusceļā apstājās; viņam acīmredzot pietrūka iedvesmotāja, tas ir, Piškas, kas tādā reizē būtu rīkojies daudz noteiktāk, taču Jepifans jau vakar aizbrauca uz Saratovu pasūtīt protēzi Savai acij. Ņeprjahins pastāvēja kādu laiku uz vietas, pamīņājās kā vienmēr grūtā brīdī, pakasīja pakausi, nopūtās kā dieva nepieņemts, pagriezās un lēnām vilkās uz savas mājas pusi, kur viņu, kā allaž, gaidīja bezgala daudz dažādu siku darbu: vajadzēja saskaldīt malku, turklāt‘tādu sausāku (sieva bija iejāvusi pilnu abru mīklas, no rīta sāks cept maizi), iztīrīt kūti, pakaisīt tajā salmus, uzsliet zedeņus, ko nakti bija sagāzis bullis, kas bija ieradies uz tikšanos ar Tiškas govi, — saimniekam par lielām raizēm nez kāpēc tā bija atcerējusies līgavaini ar lielu nokavēšanos; kambarītī gaidīja arī divi traktora karburatori, pa kuriem Tiška taisījās parakņāties vājā-cerībā, ka izdosies tiem atkal iedvest dzīvību; viņu gaidīja arī mazie bērni, kuriem no rajona bija atvedis pa konfektei, bet vēl nebija paguvis tās izdalīt — patlaban šie saldie gardumi lēnām kusa Tiškas dziļajā un siltajā kabatā, pamazām zaudēdami ne tikai formu, bet arī tiem raksturīgo labo smaržu, apmaiņai iegūdami ne ar ko nesalīdzināmo un ne ar vienu citu smaržu neiznīdējamo pašaudzētās tabakas dvaku, kas jau sen neierobežoti valdīja visās Tiškas bikšu krokās.

Nomākdams nepatīkamo skaudību, kas modās sirdī pret tiem, kuri bija pazuduši priekšsēdētāja mājā un tagad sēžas pie viesmīlīgā Ugrjumovu galda, Tiška klusībā jau biia gatavs paslavēt sevi par to, ka pagriezies uz mājas pusi, ka tūlīt atdos bērniem ciemkukuli un ķersies pie darbiem, un Antoņina klusu noraudzīsies viņā priecīga izbrīna pilnu skatienu (ka tikai neiztraucētu vīru!), viņš jau apsvēra, pie kādiem darbiem jāķeras pirmām kārtām, un sāka soļot ātrāk, kad ceļu aizšķērsoja mežsargs Kolimaga.

—    Vesels, Timofej! — tas nez kālab pārāk steidzīgi sveicināja Tišku.

—    Vesels, ja nedzen jokus, — Neprjahins padrūmi atsaucās, acīmredzot atcerējies, ka cirvis un zāģis, ko Kolimaga viņam bija atņēmis pirms mēneša, līdz pat šim laikam vēl nav atdoti atpakaļ.

—    Tu laikam nāc no valdes?

—     No valdes. Kas tad ir? — tagad savukārt pajautāja Timotejs, vietējo mežu bargā sarga sejā pirmoreiz pamanījis kaut ko līdzīgu izbailēm vai rūpīgi slēptam apjukumam.

—    Nu, kas tur jauns? — Arhipa Arhipoviča mazās actiņas, kaut ko gaidīdamas, nemierīgi durstīja Tišku.

—    It kā tu nezinātu! Kā allažiņ. Labība. Gaļa Vilna. Olas.

—    Vai Znobins nebija ieradies?

—    Bija. Nupatās kā aizvadījām.

—    Nu, un ko tad viņš… Par ko runāja?

—    Par visu ko. Bet par ko tu, Arhip, tā uztraucies? Tavs mežs kā stāvējis, tā ari stāvēs.

—    Ta ne jau par to.

—    Par ko tad?

—     Kaut jupis tevi rāvis! — nez kāpēc Kolimaga sadusmojās. — Viens runā par vēju, otrs par dzirnavām! Paliec vesels, Timotej!

—     Vesels, Arhip Kolimazevič, tas ir, Arhipič. Bet manu cirvīti tā kā būtu laiks dot atpakaļ. Un zāģi arī.

—    Pēcāk atnāc. Parunāsim. Tagadiņ man nav vaļas.

Paliec sveiks! — Un mežsargs, sabikstījis uz savas lielās, jau paplikās galvas formas cepuri ar kokardi, taisnā ceļā devās uz Ugrjumovu māju, bet viņa muguru durstīja Ņeprjahina neiabais skatiens.

Patiesību sakot, Tiška nemaz tā neskuma par zaudēto cirvi un zāģi, viņš būtu nospļāvies un atmetis tiem ar roku, tāpat kā darīja tad, kad bija jācieš lielāki zaudējumi; aizvainoja tas, ka Kolimaga skaitījās viņam, Ņeprjahinam, draugs, vismaz Kolimaga pats bieži vien to apgalvoja, taču necentās savus vārdos izteiktos draudzības apliecinājumus apstiprināt kaut vai ar niecīgiem praktiskiem pierādījumiem. Tomēr Tiška pat lepojās, ka ir draugos ar tādu svarīgu un nozīmīgu cilvēku, un savā reizē pat labprāt ar to palielījās, bet reiz gandrīz vai saplēsās ar Aprīli, kad tas izmeta: «Dažam labam, Tiša, pat velni labāki nekā tavi draugi.» Kā izrādās, Aprīlim taisnība,

Tiškas drauģeļi patiešām ir šādi tādi, ar visādām vainām — ņemsim kaut vai Pišku, vai šiteno pašu mežaini Kolimagu, un ko viņam maksātu izlikties, ka nemana lišķu pie Tālīnās stigas ar vežumeli žagaru, zem kuriem bija paslēpti pavisam tikai divi ozola bluķi, ko Ņeprjahins bija sagatavojis, lai salabotu akas grodus, lai sare- I

montētu to pašu aku, no kuras smeļ ūdeni vai puse ciema, tai skaitā arī viņš, Kolimaga?!

«Lai viņš aizrijas ar maniem instrumentiem, bet klanīties viņa priekšā neiešu. Es neesmu no tādiem. Zinu, ko viņš gaida. Taču es viņam neesmu nekāda Maša Solovjova — pusstopu galdā nelikšu. Ko pats vārīsi, to arī ēdīsi. Vai re ko — «Pēcāk atnāc, parunāsim»! Bet vai šiten to negribi?» Uz mūžīgiem laikiem ar eļļu piesūkušies Tiškas pirksti ar labpatiku savijās un veikli izveidoja visiem zināmo figūru. «Ņeprjahins Timotejs neviena priekšā vel uz ceļiem nav kritis. Tā ka negaidi — nesagaidīsi!» Tiška klusībā nolēma un, sākdams sevi vēl vairāk cienīt par tik nelokāmu un principiālu lēmumu, aši jo aši devās mājās.

Būtu viņš zinājis, kas tagad notiek priekšsēdētāja mājā, viņš vēl augstāk novērtētu savas rīcības neapšaubāmo prātīgumu.

Lielais, ar virtuves nazi pamatīgi nokasītais un rūpīgi nomazgātais ģimenes galds jau laikus bija saklāts, uz tā salikti pagrabā glabātie krājumi, bet kuldas priekšā pannā, kas bija milzīga kā paplāte, kaut kas čurkstēja droši vien kartupeļi, kam pieliktas divas, bet varbūt pat trīs olas, ko Agrafena Ivanovna bija pamanījusies noslēpt no vērīgajām Katjeņkas un ne mazāk ņiprajām Filipa acīm. Panna tika novietota galda vidū, pieliekot punktu lieliskajam skatam, kad pie loga tupošais mazdēls paziņoja: «Vecomamm, viņi nāk!» Vecajai saimniecei vēl pietika spēka, lai aiznestu saceptos kartupeļus un novietotu tos paredzētajā vietā, taču pēc tam viņas rokas nedzīvi nokārās, bet kājas saļodzījās, — jaunākās meitas un mazdēla pieturēta, viņa ar pūlēm aizkļuva līdz platajam solam un noslīga uz tā ar visu savu smago un ļengano augumu. Dzīvas šķita vienīgi acis — sausas, iekaisušas, mēmi un izmisīgi vaicājošas. Tieši tās — šīs acis apstājās pie viena vienīga cilvēka no visiem istabā ienākušajiem — pie Sergeja. Tajās viņš izlasīja reizē jautājumu un dedzīgu mātes lūgumu: «Bet kur tad Griša? Kur tad mans dēls? Viņš taču ir dzīvs, dzīvs! Pasaki taču drīzāk — dzīvs?»

Sergejs ātri pienāca viņai klāt, apsēdās blakus, piespieda viņas galvu pie sava pleca un, neko neteikdams, noskūpstīja. Visi, kas bija istabā, — Leontijs Sidorovičs, Fena, Avdejs, tēvocis Koja, Aprīlis, Saņka Špičs, Punkts, Maksims Pakļoņikovs, brītiņu vēlāk atnākušais Arhips Kolimaga — visi viņi stāvēja istabas vidū, nezinādami, kur likties, un nesaprazdami, ko darīt tādā reizē; neviens šajā brīdī ne tikai nevarēja apsēsties pie galda, bet pat paskatīties uz to. Sarkanām dzīsliņām cauraustās saimnieces acis jau bija pierietējušas ar valgumu, un divas lielas lāses jau !ēni ritēja pār vaigiem.

—    Zini ko, Serjoža, — kā jau to varēja gaidīt, pirmais ierunājās tēvocis Koļa, — pasaki viņai visu patiesību. Tā būs vieglāk nekā visu mūžu veltīgi gaidīt. Ja nogalināts, tad tā arī pasaki…

Nu Agrafenas Ivanovnas acis pievērsās vecajam vīram, un tajās zvēroja tāds niknums, tāds negants naids, ka viņš tūdaļ apklusa un apmulsumā sāka lūkoties uz pārējiem, it kā gaidīdams atbalstu. Taču viņu izglāba pati saimniece, atkal pavērsdama seju uz Sergeja pusi.

—    Vai mums rakstīja patiesību… vai patiesību? •— viņa apklusa, smagi elpodama.

—    Patiesību, Agrafena Ivanovna, — Sergejs klusi sacīja, taču šos vārdus sadzirdēja visi, un uz kādu laiku istabā iestājās skanīgs klusums. Visiem par pārsteigumu, Agrafena Ivanovna it kā pacēlās pāri šim klusumam, pāri visam šim nepanesamajam sasprindzinājumam, pagriezās uz svētbilžu pusi, nometās ceļos un ilgi skaitīja lūgšanas, bet ciemiņi klusi un satraukti neizpratnē raudzījās uz viņu. Pēc tam viņa lēnām piecēlās, ar bargu, nocietinātu skatienu visus aplūkoja un skaļi, pat tā kā svinīgi sacīja:

—    Nu ko tad jūs, vīrieši, stāvat? Sēdieties pie galda! Pieminēsim mūsu dēliņu, kā kristiešiem klājas. Leontij, aicini pie galda!

—    Sēstieties, vīri! Nikolaj Jermilič, Saņka, Artjom Platonič, Viktor Lazarevič, Maksim, Arhip Arhipič… nu kāpēc jūs visi stāvat? Tikpat lielāki neaugsiet. Nu, lūdzu, lūdzu … — Leonlijs Sidorovičs aicināja, bet arī viņa acis bija sarkanas, un arī viņš visu laiku slaucīja tās, pēc iespējas tā, lai ciemiņi neredzētu. — Māt, ved Serjogu! Sēstieties, bet tu, Feņa, pacienā mūs… Māt, uz kurieni tad tu?

—    Es tajā istabiņā pasēdēšu. Man vienai pašai vajag pakavēties. — Un Agrafena Ivanovna aizgāja uz dibenistabu. Tēva skatiena skubināta, tur ieslīdēja apķērīgā Katjeņka, bet pēc tam arī Filips.

Visi jau sēdēja pie galda, Feņa un Avdejs, kas viņai palīdzēja, salēja glāzēs pašdarināto degvīnu, bet saimnieks vēl arvien kaut ko gaidīja, nesēdās un neveikli mīņājās uz vietas, līdz beidzot izšķīries piegāja pie Vetlugina.

—    Zini ko, Serjoga… tu esi ieņēmis manu vietu, pārsēsties tur, pie Nikolaja Jermiliča.

Sergejs ātri izpildīja šo lūgumu, tomēr nosarka par tik negaidītu saimnieka izlēcienu. Feņa steidzās paskaidrot!

—    Tu nedusmojies uz viņu, Serjoža. Tēvs šo vietu nevienam neatdos. Reiz viņš no turienes izmeta pašu Znobinu. Nuka, draugs, saka, atbrīvo — es te vienmēr sēžu^

Aprīlis, tēvocis Koļa un Maksims Pakļoņikovs apstiprināja; izrādījās, ka arī viņus ne reizi vien Ugrjumovs, vecākais, bija izdzinis no šīs vietas. No neatminamiem laikiem Leontijs Sidorovičs bija ietīkojis šo vietu, viņš mēdza sēsties pa kreisi galda galā ar muguru pret sienu, kas sadalīja māju divās dalās, un neviens no mājiniekiem nedrīkstēja pārkāpt šo likumu pat tad, kad saimnieks bija kur izbraucis; tas tika stingri ievērots arī kara gados, kad nebija zināms, vai Ugrjumovs, vecākais, vispār atgriezīsies mājās. Pamazām saimnieka mugura un galva bija skaidri iezīmējuši uz sienas divus dažāda lieluma plankumus. Saimnieks neļāva tos aizkrāsot, kad pavasarī un rudenī balsināja istabu, — nesmērēsies krekls.

Pirmo glāzi izdzēra nesaskandinādami — tā tas ir pieņemts, kad grib kādu pieminēt. Vispirms katrs pateica kādus vārdus, ko Krievzemē parasti saka tik rūgtā brīdī. Viens novēlēja vieglas smiltis varonim, otrs — mūžīgu piemiņu, trešais — lai kritušo kapi būtu svēta vieta visiem cilvēkiem pasaulē. Ari pārējās glāzes tika tukšotas, pieminot Grigoriju Ugrjumovu. Izrādījās, katram ir ko atcerēties. Tēvocis Koļa, piemēram, pastāstīja par to laiku, kad viņš, mocīdamies ar zināmu kaiti, mēdzis iegriezties skolā un lasījis savus pravietojumus par Romu, kā direktors viņu pavadījis un nodevis Grišas un, rau, Serjogas apgādībā — puišeļi veduši viņu mājās un likuši gulēt. Aprīlis aizkustināts pastāstīja, ka šie paši zēni studentu brīvdienās ilgi jo ilgi runājušies ar viņu tur, pie Jerikas, un pēc tam palīdzējuši viņam lāpīt paģiras. Maksims Pakļoņikovs apraudājās, atcerējies, ka Griša un Sergejs bija draudzējušies ar viņa dēliem dvīņiem, un no viņa — Pakļoņikova vārdiem izrietēja, ka labāku draugu Vaņkam un Petjkam, lai viņiem debesu valstība, vispār nav bijis. Saņka Špičs dzīvoja viensētā, pavisam otrā Zavidovas galā, un daudzu gadu laikā atradās nepārtrauktā kara stāvoklī ar puikām, kas dzīvoja vienā ielā ar Ugrjumoviem, un tātad arī ar Grišu Ugrjumcfvu, taču ari viņš, Saņka, visos sīkumos pastāstīja, kā notikusi viņa izlīgšana ar Grigoriju. Saņka tagad nevarēja īsti pateikt, kas viņus bi ja savedis naidā pirmoreiz (šķiet, tas bija Piška, kuram patika sarīdīt bērneļus kā jaunus gailēnus), taču lieliski atcerējās, ka viņi bija kaustījuši viens otru veselus piecus gadus. Vajadzēja tikai Grišam, teiksim, parādīties viensētā, un Špičs viņu tur sagaidīja ar saviem līdzgaitnie'kiem vienaudžiem un piekāva; un otrādi — to pašu bez kavēšanās dabūja Saņka Špičs, ja ieklīda Ugrjumovu iela. Nav zināms, cik ilgi būtu turpinājies tāds stāvoklis, ja reiz kādā neitrālā ielā Griša un Saņka nebūtu saskrējušies aci pret aci un ja viens no viņiem, kādas pēkšņas un tajā pašā laikā saprātīgas domas pārņemts, nebūtu noprasījis: «Saņ, bet kāpēc mēs mizojam viens otru? Par ko?» Jautājums bija uzdots tik tieši un tik negaidīti, ka Saņka apmulsumā sāka mirkšķināt savas rūsganās skropstiņas un notvīka tā, ka vasaras raibumi uz deguna un vaigiem vairs nebija redzami un tūdaļ pat atzinās: «Es tak nezinu.» — «Es arī nezinu,» Griša sacīja un pēkšņi lika priekšā: «Labāk, Saņka, draudzēsimies!» — «Labs ir!» Špičs nekavējoties piekritis, un kopš tās dienas patiešām viņi kļuvuši labi biedri un dažu labu reizi pat kopā aizsargājušies pret citu puišeļu uzbrukumiem.

—    Re, kā gadās! — Špičs nobeidza savu stāstu.

—    Gadās… — tēvocis Koļa domīgi iesāka, — un ne tikai ar maziem muļķa bērniem, bet arī ar pavisam pieaugušiem tēvočiem. Kad būtu jāiemācās dzīvot mierā un saticībā, tie zvetē cits citam, ar ko pagadās. No tādiem, vei, kaušļiem, izceļas lielas nelaimes, dažu reizi veselas tautas viņu dēļ mazgājas asinīs …

Visi apklusa. Un droši vien būtu ilgi klusējuši, ja Arhips Kolimaga nebūtu atcerējies, ka arī viņam kaut kas jāpasaka par Grigoriju Ugrjumovu. Varēja manīt, ka viņš izmisīgi lauza galvu, taču atcerēties kaut ko tādam gadījumam piemērotu nevarēja, jo Griša Ugrjumovs uz mežu gāja nevis pēc malkas, bet pēc putnu olām un dažādiem ēdamiem augiem — mārdadžiem, dzegužpuķēm, dižzirdzenēm un pļavu pastinakiem — un vēlāk ogās: zemenēs, avenēs, bet, tuvojoties rudenim, — kazenēs un kaulenēs, tātad vāca to, kas it nekādi neietilpa Arhipa Arhipiča Kolimagas augstajā aizgādniecībā. Tāpēc viņš ieskatīja par nepieciešamu tikai piezīmēt:

—    Lielisks puisis bija tavs dēliņš, Levontij! Nedelverējās pa mežu, neplēsa kokiem mizu kā dažs labs …

Vēl neveiklāk jutās Viktors Lazarevičs Prisipkins jeb Punkts, par kuru sīki un smalki Vetluginam bija stāstījis Maksims Pakļoņikovs kolhoza valdē, — Punkts vispār nebija pazinis priekšsēdētāja vecāko dēlu un tāpēc neko nevarēja piebilst pie tā, ko citi jau bija pateikuši. Arhips Arhipičs, apmainījies ar Aprīli vietām pie galda, piesēdās

Punktam blakus un, spriežot pēc nemierīgajām kustībām, satraukti mirdzošajām mazajām, gandrīz galīgi aizpampušajām acīm, grasījās kaut ko pajautāt ciema padomes sekretāram. Viņš arī pajautāja, notrāpījis īsto brīdi un piebāzis savu resno un miklo degunu Punktam pie auss;

—     Kas tur, Lazarič, dzirdams par to pašu?

—     Par ko tad, Arhip Arhipič?

—     Par naudas reformu … klīst dažādas baumas.

—    Neticiet baumām.

—    Kā lai tām netic, ja visi kā viens…

Pēc trešās glāzes Kolimaga acīmredzot vairs neprata līdzsvarot savu balsi, un tāpēc visi, kas sēdēja pie Ugrjumovu galda, sadzirdēja, ko viņš saka. Kā jau cilvēks, kam ir saskare ar finansu lietām, Maksims Pakļoņikovs tūdaļ familiāri atsaucās:

—           Mūsu Kolimagam naudas kā sunim blusu, tālab viņš arī dreb par to. Ne jau tā kā es: man nav nevienas liekas kapeikas pie dvēseles un tāpēc nekāda reforma nav bīstama!

—           Bet vai tad tu, Maksim, manās kabatās esi skatījies, vai? — Arhips Arhipičs apvainojās un pietvīka sarkans.

—           Neesmu skatījies, bet zinu. Tālab jau esmu finanšu aģents! — Pakļoņikovs atkal izmeta pēc iespējas daudznozīmīgāk.

—    Ja zini, tad ciet klusu, — mežsargs ieteica.

—           Nu, Arhip, te nu tu mani nemāci! Neesam jau mežā uz kādas stigas, kur tu esi varenāks par varenu, bet te … Labāk izmetīsim vēl pa vienai!

—    Izmet bez manis!

—           Eka nu liela bēda! Varam ari bez tevis… — Maksims jau cēla kārtējo glāzi pie mutes, taču pusceļā apstājās, jo uz sliekšņa stāvēja Marija Solovjova un izbīļa pilnām acīm sauca Feņu pie sevis.

—    Sēsties pie galda, Maša, — Feņa aicināja.

Marija sāka izmisīgi purināt galvu.

—    Iznāc uz īsu brītiņu!

Viņas izgāja ārā, bet pēc piecām minūtēm Feņa atgrie'zās atpakaļ, un viņas seja bija nobālusi aiz satraukuma.

—    Kas vēl lēcies, — Leontijs Sidorovičs pajautāja.

—    Marijas vīrs atgriezies, Fjodors.

Feņas balss vēl ilgi lidinājās ciešajā, gluži kā sapresētajā klusumā un pēc brīža saplūda ar otru balsi, kas arī uz ilgu laiku it kā palika karājamies gaisā:

—     Vai tu rel Nu ir ķezā sievišķītisl — to sacīja Aprīlis un nez kāpēc pirmais sāka posties uz mājām: neviens tajā brīdi neiedomājās, ka Marija Solovjova no sievas puses ir viņam krustmeita.

Tūlīt pēc Aprīļa no istabas izgāja ari Feņa un Avdejs. Priekšnamā viņi gandrīz uzskrēja virsū Avdotjai Stepanovnai un krustmāmiņai, kuras līdz tam laikam jau bija tiku tikām iztriekušās un nu steidzās iesaistīt tērzēšanā ari trešo sarunu biedreni Agrafenu Ivanovnu, savu seno draudzeni. Vecās sievas atnāca reizē, taču ar pilnīgi pretējiem nolūkiem. Avdotja Stepanovna bezgala raizējās, ka, tikai Sergejam atbraucot un ierodoties Ugrjumovu mājās, mīlētāju pusē nepāriet ari Feņas māte, — tēvs jau sen sliecās Uz to pusi, — un steidzās likt šķēršļus tādai ievirzei; bet viņas draudzene, krustmāte Anna, cerēja «pielauzt» A.grafenu, samierināt viņu ar meitu un ar Av-„ deju — salauzt Avdotjas pretestību viņai neizdevās, Avdeia māte nebija samierināma. īsajā tikšanās brīdī priekšnamā katra no viņām izturējās citādi: Avdotja Stepanovna apsvilināja abus ar niknu skatienu, bet krustmāmiņa, taisni otrādi, apmīļoja ar labsirdīgu, visu saprotošu un it kā svētījošu smaidu, sak, turieties un ne no viena nebīstieties, viss nokārtosies, es esmu jūsu pusē. Abi pateicīgi uzsmaidīja viņai, bet tikai uz īsu mirkli, jo bija aizņemti ar kaut ko citu, ļoti nopietnu un steidzamu. Taču šis smaids nepazuda, bet saplūda ar viņas pašas smaidu, un krustmāmiņa ienesa to istabā, un šis smaids apstaroja visu telpu un cilvēkus, kas vēl bija palikuši pie galda.

Leontijs Sidorovičs steidzīgi piecēlās, iznāca tīkamaj’ai viešņai pretim un, pieturēdams aiz pleciem un smiedamies tikai ar acīm, citu ciemiņu piekrītošām balsīm skanot, pieveda pie galda un svinīgi nosēdināja blakus Punktam. Viktors Lazarevičs sevišķi apmierināts par to, pavēra savu skaisto muti platā jo platā smaida — vai līdz ausīm, kas no prieka sarkani pietvīka kā divas sarežģīti darinātas laternas; viņa. zilās rudzupuķu acis līksmi iemirdzējās.

Avdotja Stepanovna atteicās iet pie galda, tieši no sliekšņa gurdeni pasveicināja visus uzreiz un demonstratīvi apsēdās uz krāsns pakāpiena. Gan viņas bargās acis un lūpas, kas bija skarbi sakniebtas un izskatījās kā tievs pavediens, gan rokas, kuras bija dziļi paslēptas kokvilnas samta mēteļa piedurknēs, tāpat biežās un saraustītās nopūtas — itin viss liecināja, ka viņa atnākusi šurp ne jau tāpēc, lai veldzētu sirdi pati un izdabātu citiem pie svētku galda, bet ieradusies šeit ar noteiktu nolūku — viņa bija sagatavojusies cīņai un tagad tikai gaidīja piemērotu brīdi, lai to uzsāktu.

Tieši tobrīd no blakus istabas iznākusī Agrafena Ivanovna uzreiz saprata, kas par lietu, un dusmīgi noteica:

—    Tas nu nav lāgā, kūma. Ko tad mēs tev neesam pa prātam izdarījuši? Serjoža mums ir tāds pats radinieks kā tev. Sēsties pie galda, ko tur tik daudz. Te, kazi, visi savējie — pāri nedarīs.

—    Nekas, Grafena. Iztiks ari bez manis. Man pie tevis darīšanas. Pagaidīšu, kamēr būsi svabada.

—    Velti gan, velti, Avdotja. Tas nav pēc dieva likuma.

■— Tu mani ar dievu nebiedē. Dievs taisnīgos nesoda.

•— Vai tā esi tu, Stepanovna? — pajautāja tēvocis Koja,

kas sēdēja ar muguru pret durvīm un nu pagrieza savu garo, dzīslaino kaklu gandrīz vai par simt astoņdesmit grādiem, lai galīgi pārliecinātos, ka viņa acu priekšā patiešām ir Stepanovna. — Tu, māmuļ, kā rādās, neesi labā omā? Varbūt pastāstīsi večukam, kas tev lēcies? Jādomā, kaut kas aplam svarīgs, ja jau negribi pasēdēt kopā ar mums un parādīt godu frontiniekam, mūsu dārgajam uzvarētājam. Stāsti nu — kas noticis?

—    Tā nu nav tava bēda, Jermilič. Mielojies uz veselību un mūsu — sieviešu darīšanās nejaucies. Gan pašas tiksim galā..,

.— Eče nu, kā tu runā! — vecais vīrs nobrīnījās. — Nevarējāt vis jūs diez kā iztikt bez tēvoča Koļas kara laikā, bet tagad, kā redzams, esmu kļuvis lieks. Ko tu neteiksi!

—    Bet tu neņem ļaunā. Ne jau visas lietas tev izšķiramas, lai arī tu esi prātīgāks par mums visiem, — Avdotja Stepanovna sacīja un saīga vēl vairāk.

—    Ak tad tādas tās lietiņas! Nu labs ir, neņem ļaunā, ja jau tā, — mazliet samulsis, tēvocis Koļa samierinoši nopūtās un pagrieza galvu pirmītējā stāvoklī — ar seju pret logu, pie kura sēdēja Vetlugins. Ar skatienu, kas negaidot bija sadrūmis, viņš pasūrojās Sergejam: «Pamēģini nu saprast viņas, šīs sievas!»

Bet otrā dienā pēc tam, kad Sergejs Vetlugins ar Leontiju Sidoroviču bija apbraukājis tikai daļēji nokoptos tīrumus, iegriezies kolhoza fermās, kas slēja vēsajās septembra debesīs kailo spāru kroplās rokas, gana saskatījies uz lopiem, kuri slīka dubļos, uz tukšajām klētīm, kurās vēl nebija iebērts ne grauds avansam par izstrādes dienām, — pēc tā visa, atnācis pret vakaru pie tēvoča Kojas, Sergejs izmisumā iesaucās:

—    Viss, ko es te pie jums redzēju, Nikolaj Jermilič, Ir briesmīgs. Vai tad to visu iespējams salabot?

Tēvocis Koja tūdaj pat dusmīgi noteica:

—     Tā, tā! Arī tev tā pati dziesma, bet tu taču esi komandieris, Jaudīm priekšnieks. Tas ar resno mūli, nu kā viņu?… Nu, Čerčils, kaut jupis to rāvis, viņš tieši uz to arī cerēja, ka mēs pēc tāda posta nekad vairs neuzcelsimies kājās, neizsliesimies, tā teikt, pilnā augumā. Paskaiti vien, trīs gadus ar otro fronti vilcinājās, lai vairāk mūsu — krievu asiņu izlītu… Orina, bet ko tu sēdi, muti iepletusi? Ciemiņš taču jāuzņem, kā cilvēkiem klājas. Kur ta tev viss — liec nu, māt, galdā. Mēs ar Sergeju nosvētīsim sirmo stundu. Baidos, dēliņ, apnikšu tev līdz nāvei ar savām valodām. Nemēr gribas ar tevi parunāties! — Tēvocis Koja pavilka ar delnas malu gar aso, kustīgo gāmuru, norādīdams, cik neizsakāmi viņam gribas ļauties sarunai, kas tik mīļa viņa vecajai sirdij. Pārliecinājies, ka Orina ķērusies pie tā, kas viņai bija jādara jau agrāk, negaidot saimnieka atgādinājumu, tas ir, ka viņa jau atcēlusi aizliekamo un ar dažāda izmēra podu dakšām velk kaut ko laukā no tumšās krāsns mutes, — tēvocis Koļa apmierināts nokrekšķējās, izlaida caur pirkstiem šķidro, nu jau pavisam balto bārdas kumšķīti un taisījās turpināt sarunu, taču neattapa neko pateikt, jo, aizrādot sievai, bija pazaudējis domas pavedienu. — Eče nu … Galva veca kā siets, viss izbirst cauri. Pie kā mēs apstājāmies, Serjoga?…

—    Jūs gribējāt kaut ko teikt par Cerčilu …

—     Nu jā. Novilcinājās, nešķīstais, ar otru fronti. Sak, lai mēs galīgi paliekam bez spēka — tā šis domāja par mums. Bet pēc tam, tā teikt, plikām rokām varēšu paņemt gan to vācieti, gan to krievu. Tagadiņ, man domāt, bola uz mūsu pusi sāvas blisenes: piecelsimies kājās vai ne? Bet mums, Serjoža, visas pasaules priekšā ir pienākums ne tikai piecelties, bet kļūt stiprākiem par visiem. — Tēvocis Koļa brīdi klusēja, tad piecēlās no sola, uz kura līdz šim bija sēdējis ciemiņam blakus, un sāka staigāt pa istabu. Grīdas dēļi čīkstēja zem viņa smagajiem soļiem, un šī čīkstoņa itin labi derēja kopā ar večuka vājo, pasauso un arī mazliet čerkstošo balsi. — Tevi nobiedēja mūsu nabadzība, Serjoga. Bet vai tad tev nav gadījies redzēt dzīvus ģindeņus? Dažam labam no bada vienas vienīgas ribas palikušas — kā vēl dvēsele kaulos turas? Bet taisni dvēselē jau tas āķis un viss noslēpums. Kad tā vesela, miesa uz kauliem ataugs. Jādod tik tādam ēst, kaut cik jāaprūpē — un skaties vien — atžirgs, un vaigos sārtums sāks rotāties. Tu, eče, ieraudzīji plikas spāres un mūsu kolhoza brūnaļas līdz vēderam mēslos — un sāki gandrīz vai pēc palīdzības brēkt! Sak, viss pagalam. Nē, Serjoga, pagaidām vēl neesam pagalam. Būs gan fermām jauni jumti, gan lopbarības papilnam, un arī spalva uz lopiņu mugurām spīdēs un laistīsies, gan par izstrādes dienu saņemsim vairāk — tas viss būs. Godīgi sakot, mani, večuku, dažu labu reizi uztrauc kaut kas cits un galīgi aizgaiņā miegu …

—     Kas tad? — Sergejs pajautāja, redzēdams, ka vecais vīrs apstājas istabas vadū un sadrūmis pēkšņi apklust…

—    Kas?… Ļauj sakopot domas, dēliņ … atkal tās aizskrējušas katra uz savu pusi kā peles uz savām alām. — Viņš atpogāja tumšā satina krekla apkakli, lai vieglāk būtu elpot, un ciemiņš ar izbrīnu ieraudzīja zem tā vēl arvien to pašu jūrnieka kreklu, tik ļoti novalkātu un izbalojušu, ka tagad vairs tikai varēja nojaust tā agrāko krāsu. — Es saku, viss būs, — viņš atkārtoja ar pirmītējo nozīmīgumu un pārliecību. — Bet tu man pasaki, Serjoga, — ko lai mēs darām ar Mašu Solovjovu un viņas Fjodoru, kas vakar atgriezās? Otru dienu risinās karš pagaidām tikai viņu mājā, bet rīt tas jau var pārsviesties uz otru māju, teiksim, pie Tiškas, bet no turienes — uz trešo, ceturto — un viss ciems sāks liesmot kā lielā ugunsgrēkā, jo mēs te, Serjoga, kara laikā visi bijām kā vienā likteņa grīstē savīti, kā vienā saitē sasieti — jāpavelk tikai aiz viena gala — un visi aizķersies. Ko te lai dara? Ko lai dara, teiksim, ar Katerinu Stupkinu, kurai virs un vecākie dēli aizgāja uz fronti un neatgriezās, bet viņas apgādībā palika vēl septiņi gabali… nu, ne jau septiņi — tas tā vārda pēc —, bet četri, un vai tas ir maz?! Kā lai viņu ar šiem puņķutapām notur pasaulē un liek izsliet muguru taisni? Katerinai vēl nav ne piecdesmit, tomēr viņa izskatās vecāka par mums abiem ar Orinu. Bet Zavidovā taču viņa nav vienīgā tāda, katrā trešajā mājā — tikai jāieskatās! — var sastapt tādu sievieti. Ko mums iesākt ar viņām? Ko iesākt ar tavu radinieci Fedosju Ugrjumovu? Zelta sievišķis, bet laimi dievs nav devis: vienu iemīļoto pazaudēja Spānijā, otru vācu zemē, bet trešajam, ko iemīlēja un tālab jau sāka sirdī atdzimt, pašu mātes un citas ļaunmēles sievas sarīkojušas īstu vajāšanu kā, teiksim, kādafti vilkam… Kā lai palīdz Feņai? Bet palīdzēt vajag — nedod dievs, salūzīs nevienlīdzīgā karā, pazaudēsim tādu strādnieci, kādu maz pasaulē. Ko lai mēs darām ar šīm sievām, kas vēl vakar bija draudzenes, bet šodien kā tīģerienes skatās cita uz citu. Kāpēc tā skatās? Tāpēc, Serjoža, ka arī šeit karš visu saduļķojis — vispirms visas nolīdzināja, aizvākdams izredzētos uz fronti, bet pēc tam vienām atdeva vīrus atpakaļ, bet citām nenovēlēja tādu prieku un izraka starp sievām dziļu bezdibeni. Pamēģini tās samierināt, ja viena paslepšus met acis uz otras laimi, bet tā glabā un sargā savu laimi kā vilcene: sak, nenāc ne tuvumā, mana mīļā draudzene, citādi rīkli pārkodīšu. — Tēvocis Koļa skumji pasmaidīja. — Līdz rīklei pagaidām vēl nav nonācis, bet sieviešu matiem, tiem gan tiek. Tādas tās lietas, Serjoža! Redz, kur, man domāt, galvenais pēckara āķis — cilvēku likteņos, ko šis nolādētais karš mudžināt samudžinājis. Kaut nu te mēs nesalūztu. Bet viss pārējais ir sīkumi. Uz miesas kura katra brūce sadzīst, ja tikai dvēsele ir vesela', ja tikai to nav skārušas kara šķembas. Bet tieši dvēsele, Serjoža, daudziem ievainota un turklāt smagi jo smagi ievainota. Te vienkāršs pārsienamais neder, un tādām brūcēm vajadzīgs īpašs dziednieks … Ehe-he-hē!… — tēvocis Koļa nopūtās jau pavisam vecišķi un vilka ciemiņu pie galda. — Nu, pietiks čīkstēt, sēsties, dēliņ, tuvāk pie olu kulteņa, izmetīsim enkuru te. Orina jau sen met man ar acīm: sak, atdzisīs, bet tu, vecais melša, nekādi nevari rimties. Es patiešām sāku Maksimam Pakjoņikovam līdzināties, šis mums varen runātīgs, bet klausīties citos viņam nepatīk. Tiklīdz tu, cilvēk, paver muti, šis jau pretī: «Pagaidi, Jermilič, papriekš noklausies līdz galam!» Bet, kā lai noklausās, ja' viņa runai vispār gala nav? Nedod dieviņ, ja'viņš kolhoza sapulcē sadomā uzstāties — ne ar kādiem stingriem reglamentiem viņu nevar savaldīt! .. . Nu, dievs ar viņu, bez tādiem arī pasaulē nevar iztikt, paliktu uz zemes balts, neaizpildīts plankums… — tā runādams, tēvocis Koļa vispirms ar piekasīgu aci nopētīja galdu, kaut kā, rādās, tur trūka, jo viņš pagrieza seju uz večiņas pusi, un sejā pavīdēja mēms jautājums.

Orina saprata un samulsusi sāka purināt galvu.

—           Vai tiešām ne pilītes? — skaidrības labad viņš iejautājās.

—    Ne vienas vienīgas, Jermilič.

Serjoga, ar nelielu novēlošanos apjēdzis vecīšu raizes, steidzās palīgos:

—           Vai par dzeramo, vai, raizējaties? Nevajag, tēvoci Koļa. Dzert negribas un arī nedrīkstu. Rīt braucu prom, bet man vēl nepieciešams ar vienu otru satikties un parunāt. Tā ka nevajag.

—           Brauc prom? Tik ātri? Bet teicies uz divām nedēļām pie mums atbraucis.

—           Izsauc uz daļu, Nikolaj Jermilič, — Vetlugins paskaidroja, sēzdamies pie galda.

—    Vai kas noticis?

—           Varbūt ir arī noticis, bet to jau telegrammā nevar uzrakstīt. Pats taču esi bijis karavīrs — zini.

—               Protama lieta, — vecais vīrs piekrita un piebilda:

—    Bet es taisījos agrītiņām paņemt bisi un kopā ar tevi paklaiņāt pa mūsu purviem, pīļu, gan savējo, gan pārlidojošo, stāsta, tur esot papilnam. Tā vien skaties, būtu trāpījuši kādai.

—    Mani Avdejs jau aicināja uz medībām.

—    Nu, vai tad aizgājāt arī?

—    Nē, es atteicos.

—    Ak tā? Bet kāpēc, lai atļauts pajautāt?

—           Teikšu atklāti: tik daudz šauts, pārlieku daudz, man pietiek…

—           Nu jā, saprotu… Tu ēd, dēliņ, bet mēs ar večiņu klusiņām paskatīsimies, papriecāsimies par tevi. Līdz Berlīnei, kā dzird, nokātoji?

—    Līdz Prāgai.

—           Līdz Prāgai?! — tēvocis Koļa iesaucās, atplaukdams laimīgā smaidā un viss it kā izstiepdamies. — Bet es tak, dēliņ, esmu bijis Prāgā, tas bija tad, kad Donavas flotilē dienēju. Mūsu kuģi pieklājības vizītē brauca pa Donavu pie Austrijas imperatora. Tad arī visur — gan Budapeštā, gan Vīnē, gan Prāgā gadījās būt. Pats Francis-Jozefs uz mūsu kuģa klāja uzkāpa, man roku paspieda lai un kaut ko nomurkšķēja savā mēlē, ne jau mūsējā, bet mičmanis — viņš mums bija liels grāmatnieks — vēlāk iztulkoja; «Kāds brašulis!» Tā par mani Austrijas ķeizars pateica …

—     Atkal sāksi lielīties. Ļauj cilvēkam paēst! — Orina apsauca večuku. — Ar tavām runām izsalkumu nevar apremdēt.

—     Tas nu tiesa, — tēvocis Koja uzreiz piekrita un apklusa uz ilgu laiku.

Savu ciemiņu viņš pavadīja līdz «apmešanās vietai», līdz Avdotjas Stepanovnas pagalmam.

8

Telegramma, kas lika gvardes kapteinim Vetluginam nekavējoties ierasties daļā, savā ziņā bija negaidīta, tomēr par tās iespējamību Sergeju tika brīdinājis jau rakstvedis, kurš kārtoja viņa atvaļinājuma dokumentus, un rakstveži, kā zināms, pieder pie tās «zemāko pakāpju» kategorijas, kas par visiem militārās dabas jaunumiem, tai skaitā visslepenākajiem, uzzina agrāk par saviem komandieriem. Arī pats Vetlugins atstāja savu pulku ar neskaidru satraukumu sirdī: Vinstona Čerčila runa Fultonā tolaik jau bija izskanējusi, neseno sabiedroto attiecībās uzvējoja pavisam aukstas vēsmas, un vēl vakar skaidrais apvārsnis ātri vien aizvilkās ar negaisa mākonīšiem, kurus reizēm caururba spožas zibens šautras; tālu un neskaidri ducināja pērkons. Tādos apstākļos kadru virsnieks daudz labāk jutās savā daļā, pulka biedru vidū, it īpaši starp tādiem, ar kuriem pa frontes ceļiem kopā pārstaigāts gandrīz puspasaules. Un Vetlugins jau dega nepacietībā ātrāk sagaidīt rītu, kad Leontijs Sidorovičs iejūgs divričos kolhoza valdes Sirmo, ko tik rūpīgi sargāja un glabāja, un stundas laikā aizvizinās viņu uz staciju. Kapteinis bija nolēmis agrāk arī doties pie miera, lai ātrāk paietu nakts, taču gadījās tā, ka viņam neizdevās nosnausties pat ne stundu: karš Marijas Solovjovas mājā, tas pats karš, ko, starp citu, bija pieminējis tēvocis Koļa, ierāva savā mutulī arī viņu, Vetluginu, un tā viņš visu šo nakti bija iesaistīts kaujā, kas nebija paredzēta nekādā reglamentā un kas netika mācīta nevienā kara akadēmijā.

Avdotja Stepanovna, izdzirdusi viņa soļus, izskrēja uz lieveņa un sāka vaimanāti

—     Ak tu kungs un dievs, ak, svētā dievmāte! Skrien taču ātrāk uz turieni, skrien!… Viņš tur visus nositīs, nošaus… Stāsta, ka viņam esot pistole! Un kāpēc gan Avdejam vajadzēja iepīties tādā lietā! Lai jau viņa, izvirtule tāda, pati būtu atbildējusi! Ak tu kungs, nu nestāvi taču, Serjoža, skrien, mīļais!…

Sergejs, krustmātes izmisīgās kliegšanas apstulbināts, sākumā nevarēja saprast, kas īsti noticis, bet sapratis uzreiz neaptvēra, kurš ceļš būtu īsāks, lai pēc iespējas ātrāk nokļūtu Solovjovu mājā. Kājas tomēr, kā izrādījās, bija saprātīgākas par galvu — piecās minūtēs no ciema viņa gala viņš bija nokļuvis tā centrā, kur visu kara laiku savā mazajā būdelē bija mitinājusies vieglprātīgā sieviete, vārdā Marija. Patlaban istabas priekšā beidza liesmot klēts, kurai, kā redzams, uguni bija pielaidis pārnākušais Fjodors: un ugunsgrēka blāzmā, viegla vēja šūpotu liesmu gaismā Vetlugins ieraudzīja visu kaujas lauku: Marija Solovjova, ko stingrā aizsardzības lokā ietvēra Feņa Ugrjumova, Stepanida Lugovaja, Katerina Stupkina, Nastja Špičiene un vēl kādas Sergejam nepazīstamas sievietes, stāvēja vienā kreklā, kas bija saplēsts, spiezdama pie krūtīm dēla melnmataino, sprogaino galviņu, un niknām acīm, kurās neiemirdzējās ne viena vienīga asariņa, skatījās taisni virsū vīram, kas plosījās Avdeja un Punkta rokās, tā ka kaujās iegūtās medaļas, kuru bija kāds pusducis, šķindēja vien pie saplēstās formas blūzes.

—    Nositīšu, nositīšu vazaņķi… — Fjodors gārdza, bez panākumiem cenzdamies atbrīvoties.

—    Laidiet viņu vaļā, — tikko pienākušais Sergejs pavēlēja, un notika neiedomājamais: Fjodors, kas visu laiku bija plosījies, pēkšņi mitējās kliegt un, tiklīdz vīri bija palaiduši vaļā viņa rokas, nostiepa tās gar savu karavīra bikšu vīlēm; viņa acis vainas apziņā sāka šaudīties apkārt, seja žēli noraustījās un atslāba, un duļķainas dzēruma asaras straumēm vien sāka līt pār saskrāpētajiem Vaigiem, — šie skrāpē jumi acīmredzot bija sievas nadziņu darbs. Viņa pleci iedrebējās. Elpodams Sergejam virsū paštecinātā degvīna dvaku, Fjodors elsodams sāka runāt:

—     Kā tad tā … kā tad, biedri gvardes kapteini, var tā rīkoties ar frontinieku? Kāpēc? Par ko? — To izkliedzis, Fjodors atkal saspringa, roku muskuļi kļuva cieti, virs galvas pasviestās dūres pielija ar svina smagumu, un viņš metās sievai virsū, taču tūdaļ pat viņu satvēra tikpat stipras rokas, un pieviltais vīrs atkal sāka kliegt, lejot dzērāja asaras; — Būtu kaut vai piedošanu lūgusies, čūska tāda!…

—    Vai re, ko sagribējis! — Marija atsaucās salta ienaida piltiā balsī, nolaizīdama asinis no pārsistās lūpas. — Varbūt ceļos nokrist tavā priekšā? To nu tu nesagaidīsi!

—    Bet varbūt vajadzēja krist viņa priekšā ceļos, lūgt piedošanu? Nu, Maša? — Katerina Stupkina čukstēja viņai ausī. — Tā vien skaties, viņš piedotu, un jūs dzīvotu pa labam, mierā un draudzībā, ko, Maša?

—    Tas nenotiks, labāk nomiršu nekā lūgšu piedošanu! — Maša izsaucās tikpat naidīgi kā iepriekš. — Lai prasa norēķinus Hitleram!

—    Tātad karam gribi uzvelt savus grēkus? — vīrs kliedza, elpai aizraujoties no briesmīga niknuma. — Nekas neiznāks! — Nu Fjodors vairs nelikās piedzēries, un,-kaut arī briesmīgi vārdi rāvās viņam no lūpām laukā tikpat vētraini kā iepriekš, tie bija gluži saprātīgi. — Ar Hitleru esmu jau nokārtojis savus rēķinus, tagad pienākusi tava kārta, Zavidovas padauza!

Nastja Špiča izrāva drebošo puišeli no mātes apkampieniem un, paķērusi uz rokām — tādu raudošu, saspītējušos —, aiznesa mājās, lai bērns vairs nedzirdētu drausmīgās lamas un neķītros vārdus. Bet uz ugunslīniju aši norīkoja vīru, piekodinādama!

—   Sasieniet viņu un ieslēdziet ciema padomē, gan rīt redzēsim, ko ar viņu darīt, kā rīkoties.

Saņēmis šādu rīkojumu, Saņka devās uz notikuma vietu. Pa to laiku kaislības tur bija uzmutuļojušas vēl vairāk. Nekrietnā, taisni sejā iemestā vārda apdedzināta, Marija aizsvilās, izrāvās no sieviešu loka, pielēca vīram klāt un trakā niknumā savilktu seju pļaukāja viņu pa vaigiem, saukdama:

—    Tas tev par padauzu, bet tas par paklīdeni!

Mariju atvilka nost, un Feņa ņēmās viņu pamācīt, pierunāt:

—     Prātu esi zaudējusi, vai, Maša! Kam sienies klāt? Liec viņu mierā, iesim pie mums! Padzīvosi pagaidām tur, arī tavējo Miņku paņemsim, lai spēlējas kopā ar Filipu. Bet Fjodors… velns viņu rāvis… lai karo te viens pats. Varbūt vēl mājai pielaidīs uguni — nu lai. Iesim, Marija. Iesim…

Droši vien Fjodors to visu bija dzirdējis, jo pēc brīža: viņš sāka kliegt vēl skaļāk:

—     A-a-a!… Arī tu, Feņka, esi tāda pati! Aizstāve atradusies! … Kopā, kazi, abas vīrišķus ķērāt, vazaņķes gatavās. Visi jūs te esat sadziedājušies!

—    Zināma lieta, ka sadziedājušies, — Katerina Stupkina atsaucās, — mūsu dziesmu, dēliņ, vienatā cilvēkam nepavilkt. Mēs tad arī…

—    Tu, krustmāmiņ Katerina, labāk klusē! Par tevi nav runa. Bet Feņkai visu pieminēšu!…

Feņa apstājās kā zemē iemieta un brīdi domāja, kaut ko izlemdama. Tad, pastūmusi Mariju pie citām sievietēm, tādējādi uz brīdi nododama draudzeni viņu gādībā,.j atgriezās atpakaj, piegāja Fjodoram cieši klāt, tā ka viņas seja, loti bāla pat ugunsgrēka atblāzmā, atradās pavisam tuvu-vīrieša sejai, un ilgi skatījās viņam acīs. Tad kā skaldīt noskaldīja; |

—    Bet nu, riebekli, atkārto, ko tu teici!

—    Ej tu… . ļ

—    Atkārto, es saku! Vai dzirdi? «Vazaņķes»! Ak tu, bezkauņa nolādētais! Bet kas tevi visu kara laiku baroja un dzirdināja? Kas apģērba, kas apāva? Mēs, «vazaņķes»! Nebi jis mūs, tu pat bez vācu lodes būtu nosprādzis … Ko tausti savas medaļas?… Ne jau tu vienīgais atgriezies no kara ar medaļām, tikai neviens tā netrako. Vispirms viss ir jānoskaidro un tad tikai jāsāk cīniņš… Vai re, visu ciemu sacēlis kājās, bezkauņa tāds! Visu Zavidovu satraucis! Riebjas uz tevi skatīties — va-ro-ni!

Feņa droši vien nosprieda, ka ar šiem vārdiem pilnīgi pietiek, lai norēķinātos ar neprātīgo vīrišķi gan savā, gan draudzenes vārdā, tāpēc arī devās atpakaļ uz to vietu, kur drūzmējās ciema sievas — ar katru brīdi to skaits kļuva aizvien lielāks un lielāks.

Atjēdzies no īslaicīga apmulsuma, Fjodors nokliedza Ugrjumovai pakaļ!

—    Nositīšu arī tevi, savedēja! Nositīšu Mašku un tās dabūfenl — visus!… Un to Tišku Ņeprjahinu arī piebeigšu! … Visus, visus!

—    Labi, — pavisam mierīgi teica tēvocis Koļa, kas bija nemanot pienācis klāt kopā ar Saņku Špiču, — visus nositīsim, nevienu neatstāsim dzīvu, tika! vēlāk. Bet tagad, Fedjka, iesim pie manis, pasēdēsim mazliet, paspriedīsim.. t

—     Tas esi tu, tēvoci Koļa? — Fjodors pēkšņi pārstāja spārdīties un paskatījās uz veco vīru, kas bija paliecies uz viņa pusi reizē vainīgi, bikli un arī ar cerībām. Viņš palūdza: — Pasaki, lai palaiž mani vaļā …

—     Laidiet, vīri! Fedja ir saprātīgs puisis, vai tad jūs to nezināt?

—     Paldies tev, tēvoci Koļa, citādi visi ir pret mani… Bet kur viņi tad bija?… — Fjodors paskatījās uzreiz uz visiem: gan uz Punktu, gan uz Avdeju un klāt pienākušo Spiču, pat uz Vetluginu. — Es prasu, kur viņi bija, kad es…

—     Viņi visi bija turpat, kur tu, Fedja. Tā ka Feņa tev pateica patiesību: papriekš noskaidro, bet pēc tam trako. Taču pagaidām iesim pie manis. Es jau vakar gribēju aiziet pie tevis, bet apslimu — mani vecie kauli saniķojās, tā sāka lauzt, ka vai gals klāt. Iesim, dēliņ! Bet jūs, sievas; — uz mājām! Pavei, atradušas izrādi! Nekā priecīga te nav. Marš, marš, uz mājām! Un arī jūs visi tāpat. Man ar Fedju vienatā jāparunājas, bez lieciniekiem jāapspriežas. Aidā, Fedja! Mana večiņa būs priecīga, tu laikam esi aizmirsis, ka viņa tev krustmāte, kristīja tevi kopā ar kūmu Maksimu Pakļoņikovu. Iesim, mīļais …

Tādu neparasti padevīgu, pēkšņi atmaigušu un kā puišeli šņaukājošu, tēvocis Koļa aizveda Fjodoru kaut kur tumsā, laikam patiešām bija uzņēmis kursu uz savāra mājām.

Ar to ari noslēdzās pirmā un, spriežot pēc apstākļiem, nebūt ne pēdējā kauja pie šīs mazās cilvēku ligzdas uz niecīga milzīgās planētas gabaliņa — planētas, pār kuru pavisam nesen bija pārripojuši bargie lielā kara kaujasrati, un šis karš bija parūpējies, lai nevienam šīs rūgtās zemes iemītniekam nepaietu garām tā «žēlastība». Pūlis izklīda kā kustin izkusdams tumšajās šķērsielās, pazuda aiz citu cilvēku ligzdu zedeņiem, žogiem un sētas vārtiņiem. Iepriekšējā vietā kādu brīdi palika tikai Marija Solovjova, Feņa Ugrjumova un Avdejs Baltais. Viņi stāvēja klusēdami, itin kā klausīdamies iebrukušo un jau pamazām dziestošo spāru sprakstēšanā un skanīgajā circeņu sisināšanā, jo tie laikus bija paguvuši pamest klēts ierobes, kur līdz tam bija slēpušies. Pirmā klusumu pārtrauca iztraucētās mītnes saimniece. Drebinādamās un tikai tagad sajuzdama drēgno nakts vēsumu, viņa sacīja:

—     Paldies, Feņa, mīļā, pie jums es tomēr neiešu. Nedrīkstu taču!

—     Kāpēc tad ne? — Feņa pajautāja, neslēpdama sarūgtinājumu.

—     Vai nu nezini, kāpēc? — Marija nopūtās. — Māte jau tā grauž tavu mūžu, bet, ja es vēl uzkritīšu uz kakla ar puišeli un saviem grēkiem, Agrafena Ivanovna vispār tevi noēdīs no zemes virsas. Nedrīkst taču! Tu droši vien ātrumā uzaicināji. Sirsniņa jau tev laba. Bet par mani neuztraucies. Neviens nav vainīgs manā nelaimē, vienīgi es pati. Palikšu mājās un, ja šā vai tā, došos pie Aprīļa, pie Artjoma Platonoviča, kā nekā viņš man tēvocis, kazi, laukā nedzīs. Un krustmāmiņa Praskovja neko neteiks …

*— Zini ko, Marij, tu šonakt pat dodies pie Aprīļa. Te tu nedrīksti palikt. Fjodoru ilgi nevarēs noturēt Nikolaja Jermiliča mājā, — Avdejs sacīja.

Sergejs domāja tāpat.

—     Patiešām, Maša, ej tūlīt pat pie sava tēvoča. Vai gribi, es tevi uz turieni aizvedīšu?

—     Nē, Serjoža, pati aiziešu. Un ari jūs ejiet. Tiku tikām salāpījāt paģiras manās dzīrēs. Man vēl jāpārģērbjas, — un vina aplūkoja sevi un rūgti nosmīnēja: — Skaisti, neko teikt! Tiktāl nu aizbrūtējusies meiča! Ko lai dara! Kur nu meklēt vieglumu bez grūtuma, saldumu bez rūgtuma! Bet nu viss vienalga. Labi, es iešu, bet jūs negaidiet mani.

Viņi tomēr pagaidīja Mašu un pavisam pārvērtušos, klusu kā mūķeni, ar sainīti rokā, kurā viņa uz ātru roku bija sametusi šo to no «lupatām», — pavadīja līdz pašai Aprīļa mājai, un drošības labad vēl pastāvēja pie logiem, ieklausīdamies, kā Mašu Solovjovu uzņems ne visai tuvie radagabali. Viņi aizgāja mājās tikai tad, kad pēc nelielas kņadas mājā bija nodzisis iedegtais gaismeklis un iestājies klusums.

—     Paldies dievam tam kungam, rādās, pieņēma, neizdzina, — Feņa, pati sev par pārsteigumu, pat pārmeta krustu.

Avdejs un Serjoža grasījās pavadīt Feņu, bet viņa kategoriski atteicās, tā ka viņiem vajadzēja doties pie Avdotjas Stepanovnas. Pie pašiem savas mājas vārtiem Avdeis saminstinājās un neskaidri ieminējās:

—    Zini, ko. *. tu, Serjoža, ej… Bet es vēl… es vēl.. >

—           Labi, labi, — Sergejs sāka steigties, jo lieliski saprata savu brālēnu. — Ej ātrāki Varbūt vēl panāksi.

—           Paldies! — nez kāpēc Avdejs pateicās un kā attaisnodamies piebilda: — Es būšu drīz…

—           Skrien, skrien taču! — Sergejs iesmējās, iebelza Avdejam krietnu dunku un skriešus ieskrēja istabā, kur viņu taisni uz sliekšņa gaidīja saimniece.

—     Kur tad mans dēliņš?

—    Tūlīt atnāks. Bet ko tu, krustmāt, neguli?

—     Ai, Serjoga, kura māte gan aizmigs, ja viņas dēls …

—           Dēls, krustmāt Avdotja, nav nekāds mazais bērns. Kas te ko uztraukties?

—           Kad tev būs savi bērniņi, tad arī uzzināsi, kāpēc vecāki beidzas vai nost aiz bēdām savu putnēnu dēj.

—     Atradusi gan putnēnu — divdesmit seši gadi.

—           Mātei viņš allažiņ putnēns, — Avdotja pateica kā apvainojusies un pajautāja vēlreiz: — Kur tad viņš ir? Droši vien viņai pakaļ aizvilkās? Tu, Serjožeņka, pasaki man patiesību, nemāni savu krustmāti… Feņa viņu aizveda? Jā?

—           Kāpēc tad aizveda? — viesis tieši noteica. — Pats aizgāja. Un veltīgi tu, krustmāmiņ …

—           Bet tā jau nu, krustdēliņ, būs mana darīšana, — vecā sieva viņu bargi pārtrauca. —jVai tad mans Avdejs ir kāds likteņa pamesls, lai citu aizkostus kumosus pa svešām sētām lasītu? Ar ko tikai nav pinusies šī Feņka, bet tagad uzkārusies manam dēlam kaklā… Tāds negods! Man kauns ļaudīm acīs rādīties, pret godīgiem cilvēkiem nevaru ne acis pacelt! Līgavu, vai, mūsu Zavidovā trūkst! Ņemsim kaut vai Nadjonku Skvorcovu — pirmā skaistule ciemā, vai tad abi kopā nederētu? Taču nē, piebūra šī nolādētā Feņka, nožāvējā, čūska tāda, ne stundiņu nevar bez viņas dzīvot, galīgi nomocījies …

Sergejs pacietīgi gaidīja, kad krustmāte izrunāsies līdz galam, un sagaidījis mierīgi iesāka:

—           Tā ir vistīrākā patiesība, ko reiz kāds pateicis: mīlestībā cilvēks ir akls …

—            Nu, nu, — Avdotja aši uztvēra, piespiedusi ciemiņu atkal apklust. — Bet par ko tad es runāju! Par to pašu tak.

—           Tu gan par to, bet es par ko citu, — viņš turpināja, juzdams, ka sāk dusmoties. — Tava mātes mīlestība pret vienīgo dēlu nevis viņu, bet tevi aklu padarījusi. Citādi tu

nerīkotu vajāšanu pret sievieti, kurai līdzvērtīgas nāvi visā ciemā. Un tavs Avdejs var būt laimīgs tikai ar viņu,' ar Feņu, un ne ar vienu citu. Vai tad to tik grūti saprast? \ “Ja jūs sarausiet saites, kuras viņus vieno, padarīsiet nelaimīgu gan vienu, gan otru un arī pati sevi. Redzēsiet. Un tu vēl atcerēsies manus vārdus. Tagad es dodos uz valdi — man laiks braukt uz staciju. — Viņš iegāja priekšistabā. un pēc brīža atgriezās ar čemodānu rokā. cieši apkampa klusējošo, viņa dedzīgās runas nobiedēto saimnieci un ātri izgāja no istabas.

Divas stundas vēlāk vilciens jau veda viņu uz rietumiem, arvien tālāk no dzimtās Zavidovas un tās pastāvīgajām un nemainīgajām, un arī no jaunajām, ne visai saprotamajām rūpēm un raizēm. Prātā un, kā liekas, arī sirdī sāpīgi dūrās tēvoča Kolas vārdi: «Ko lai mēs iesākam ar Mašu Solovjovu? …» — «Patiešām,» Sergeja sirdī atbalsojās, «ko lai iesāk ar viņu un ar visām citām viņai līdzīgajām? Kur ir tie stiprie un veiklie pirksti, kas var atraisīt visus šos briesmīgos mezglus? Bet es, jocīgais, domāju, ka, izskanot mūsu pēdējiem šāvieniem, uz zemes iestāsies paradīze. Te nu bija paradīze!»

Viņš skatījās pa logu, un pretim skrēja krūmi nodzeltējušām, savītušām lapām, pavīdēja žagata kopā ar savu lielo, uz rudens pusi jau pa pusei atsegto ligzdu, — tā pavadīja vilcienu mats matā tāpat kā, lūk, šī vientuļā sieviete mazā, visu aizmirstā starpstacijā — pavadīja tikai ar acīm, droši vien nemaz nepūlēdamās domāt, uz kurieni ripo šis vilciens un kas tie par cilvēkiem, kuri tajā brauc, uz kurieni tie dodas un kāda vajadzība tos dzen…

Visos sīkumos atcerēdamies to, ko bija pieredzējis šo nepilno trīs dienu laikā dzimtajā pusē, Sergejs, sirdij sāpīgi sažņaudzoties, jautāja sev: «Vai tiešām par to es tiku sapņojis kara ceļos un arī vēlāk, pēc kara, tur, tālā svešumā? Un kāpēc es braucu uz turieni? Ko es varēju aizvest sava ciema ļaudīm? Kā es palīdzēju viņiem?»

Garāmskrejošo krūmu ņirboņa, trakā joņošana, ar kādu pretī traucās telegrāfa stabi, luksofori, pārbrauktuvju barjeras ar garajām rokām, tievās vadu švīkas, kas sagraizīja debesu zilgmi un pašas bija nosētas ar nez kādiem skumīgiem melniem putniem, vientuļi cilvēki, kas tukšu

skatienu blenza uz garām skrejošo viicienu, dzeltenie karodziņi pie būdām — tas viss neviļus izzuda. Acu priekšā, aizēnodams visu citu, ārkārtīgi skaidri, pārsteidzoši skaidri no kaut kurienes iznira bargais, kā ikonā iezīmētais, nepārejošās sērās jau kā pārakmeņojies Agrafenas īvanovnas vaigs, — pirms Sergeja atbraukšanas viņa bija dzīvojusi un vēl kaut ko cerējusi, lai cik trausla un iluzora bija šī cerība, kas vienīgā spēj noturēt cilvēku zemes virsū. Gvardes kapteini Sergej Vetlugin, ko tu viņai atstāji vietā, atņēmis šo cerību? Melnu, bezgalīgu tukšumu? Vai arī šo nedzīvo pārakmeņošanos?

Klusi ievaidējies, viņš pagrieza logam muguru, atvilka kupejas durvis un krišus nokrita ar seju uz sava apakšējā sola. Kāds no augšas pārmetoši noteica:

—     Ir gan la-bais!… Un vēl komandieris! Ordeņu un medaļu tik daudz!…

Sergejs to dzirdēja, taču bija aizņemts ar pārāk svarīgām domām, lai iebilstu nepazīstamajam ceļabiedram par netaisnīgo un apvainojošo aizrādījumu. Viņš gulēja, ar degunu ieurbies spilvenā, bet redzēja to maija dienu mazajā čehu ciemā, kas saucās Kosovas kalns, redzēja gavilējošos cilvēkus, kuri, neprātīgā priekā aizrāvušies, kliedza «nazdar», vēcināja trīskrāsainus karodziņus un karavīriem zem kājām, zem viņu apputējušiem, novalkātiem zābakiem meta veselus klēpjus svaigu, vēl rasas lāšu klātu puķu; viņš atkal redzēja arī to grezno, it kā īpaši tādiem lieliem svētkiem ietērpto gaili, kas toreiz uzlidoja uz žoga un pār visu plašo pasauli noskandināja savu dziesmu par godu uzvarai un atbrīvotājiem. Un toreiz viņam likās, ka tā diena ir tikai pati pirmā bezgalīgā turpmāko dienu virknē un ka tās būs tādas pašas, bet varbūt pat saulainākas un svētdienīgākas, — vai gan viņš, uzvarētājs, ar ziediem apbērtais, to bezgala laimīgo cilvēku svēto asaru slacītais, kuriem viņš bija atnesis atpestīšanu un kurus viņa acu priekšā bija pārņēmusi neaprakstāma sajūsma tikai tāpēc vien, ka tiem izdevies ar pirksta galiņu pieskarties pie izbalojušās krievu karavīra formas blūzes vai pie zvaigznītes uz viņa uzplečiem, vai gan tajos apstākļos viņš varēja iztēloties, teiksim, sausās, līdz pēdējai asaru lāsei izraudātās krustmāmiņas Annas acis, mūžīgās mātes sērās pārakmeņojušos Agrafenas seju vai arī paštaisnajā egoismā sakniebtās krustmātes Avdotjas lūpas? Vai gan tajā žilbinošajā dienā viņš varēja iedomāties tādu nežēlīgu ainu, kāda bija noritējusi viņa acu priekšā pagājušajā naktī? Un cik vēl būs jāredz tādu ainu?

9

Nakts drāmai, par kuras liecinieku un līdzdalībnieku gadījās būt Sergejam Vetluginam, bija arī turpinājums, izplūzdams kā apļi ūdenī un reizēm izpauzdamies pašā negaidītākajā un dīvainākajā veidā. Sāksim kaut vai ar to, ka Avdejs Baltais pieskrēja pie Ugrjumovu mājas tad, kad Feņai aiz muguras jau aizcirtās priekšnama durvis, bet uz lieveņa viņas vietā kā bargs un nepielūdzams sargs stāvēja Agrafena Ivanovna, — ne jau pirmo reizi viņa tādā veidā bija aizšķērsojusi ceļu Feņas pielūdzējam. Sadūries ar nepārvaramu šķērsli, Avdejs apstājās pagalma vidū un sāka muļķīgi mirkšķināt acis, galīgi nezinādams, kur likties. Droši vien viņš tā arī būtu stāvējis kā stabs nez cik ilgi, ja nebūtu palīdzējusi pati vecā saimniece. Viņa pajautāja:

—    Ko tu, mīļais, esi aizmirsis mūsu pagalmā?

«Mīļais» klusēja, jo uz tādu jautājumu nemēdz atbildēt.

Tomēr Agrafena Ivanovna bija panākusi savu — atsvabinājusi puisi no īslaicīga sastinguma. Avdejs palūdza:

—    Pasauc uz brītiņu Feņu. Man ar viņu jāparunā.

—     Tādos nolūkos labi ļaudis nāk dienā. Ej prom, mīļais, neviens tev viņu nesauks! Ej prom!

Tas bija pateikts tādā balsī, ka Avdejam zuda visas cerības. Pagriezies viņš lēnām izgāja no pagalma, taču aiz vārtiņiem viņu panāca Feņa. Uzmetusi plecos vateni un uz ātru roku apsējusi galvā tumšu šalli, viņa izgāja no istabas, paslīdēja garām mātei, pārgāja pār pagalmu un, paņēmusi Avdeju zem rokas, veda uz meža pusi. Viņa sāka runāt tikai tad, kad ceļš bija novedis viņus no kalna lejā, aizvijies garām Aprīļa mājai, Poļivanovkiii un, paslēpdams no svešām acīm, ieritējis blīvas bālganas miglas atvarā, kas pirms ausmas bija nolaidusies visās zemākajās vietās — pirmām kārtām mežā un meža ezeros:

—    Kāpēc tu gāji no pagalma puses? Jocīgais! Vai tad tu nepazīsti māti? Viņa arī agrāk tikpat kā negulēja, bet 1.igad vēl mazāk. Es no šķērsielas puses tev logu atvēru. Domāju…

—    Es zināju, taču ausa jau gaisma, sievas taisījās govis dzīt ganībās.

—    Ak jā! Es aizmirsu, ka ir jau rīts. Taču tik un tā irsim: es tev gribu kaut ko pateikt. Tālāk tā vairs nedrīkst, Avdej.

—    Kā? — viņš satraucās, apstādamies un pūlēdamies ieskatīties viņai sejā, ko aizsedza šalle.

—    Nu tā… Vai gan mēs abi esam nolādēti, ka visi no mums novēršas?

—    Atkal tu sāc savu. Kādi visi? Vai tad vecenes, pēc tavām domām, visi?

—    Ne tikai vecenes… Nu labi — ne jau visi. Lai ir pēc tava prāta. Taču es vairs tā nevaru. Vai nu tu paliec ar māti un savām māsiņām, vai… vai ari nāc pie manis pavisam.

—    Bet tava māte? Kā viņa to uzņems?

—     Mēs pagaidām padzīvosim pie Pelagejas Tverskovas. Es jau runāju. Viņa ir ar mieru. Bet pēc tam jāvij sava ligzda. Man aug dēls, tēvam sava ģimene. Un arī Pavluša jau liels puisis. Tā vien skaties, drīz atvedīs mājās sievu. Nu, ko tu saki? — Tagad viņa apstājās un gaidoši pavērtis Avdejā. Nobijusies, dzijā satraukumā viņa nepacietīgi pārjautāja: — Nu? … Kāpēc tu klusē?

—    Es domāju, Feņa. Vai mums būs labi svešā mājā?

—    Bet tas tikai uz laiku!

—    Vienalga. Ko teiks …

—     Ak, redz, no kā tu nobijies! — viņas balss iedrebējās. — Vai pa svešiem pagrabiem un pa klētīm slapstīties ir labāk? Pie dažādām krustmāmiņām un tēvočiem? Nu, ja jau tu bīsties ļaužu tiesas, tad ved uz savu māju! — viņa noteica svinīgi un nikni. — Ved, ved! Tu taču esi saimnieks, vīrietis. Ņem un ved! Ko, vai baidies? No savas māmuļas un māsiņām esi nobijies? Bet skaities varonis, no fašistiem, saki, trīs reizes esot bēdzis, taču no dumjām sievām nevari…

—     Pagaidi, pagaidi, — Avdejs steidzīgi noteica, tikai tagad patiešām nobijies. — Viss taču jāapdomā, kā nākas…

—    Nu tad arī apdomā viens pats, bet man pietiek! — Feņa asi atgrūda viņu un nogriezās pa meža taku, kas tik tikko bija manāma blīvajā miglas autā. Izdzirdusi sev aiz muguras soļus, viņa ļauni nokliedza: — Nenāc man pakaļ! Ej, ej vien pie savas māmuļas! Viņa sen tev līgavu noskatījusi. Nadjonka Skvorcova, mūsu grāmatvede, jau gultu saklājusi. Ej un savu kāju vairs nesper pie manis! Vai dzirdi!?

—    Dzirdu! — viņš atsaucās, arī iekaisdams. — Pārāk vis netrako! Ka vēl…

—           Kas «ka vēl»? — viņa atsaucās, atkal apstājusies.

—   Pametīsi mani, vai? Eku nobiedēji!

—    Es nebiedēju. Tikai tu padomā …

—    Es jau gana esmu domājusi — galva griežas no šīm domām. Padomā tagad tu.

Avdejs neatbildēja. Feņa vēl mazliet pastāvēja, gaidīdama, ka viņš sāks runāt, taču Avdejs klusēja. Sarūgtinājumā iekodusi apakšlūpu zobos, smalkajām nāsīm viegli drebot, viņa sāka lēnām iet meža dziļumā.

Rīts bija rāms, koku galotnes klusēja, nesačukstējās pat nodzeltējusī lapotne; tikai apšu audze, uz kurieni taka bija viņu atvedusi, kaut ko klusi čaloja savā mūžīgajā pļāpīgumā. Kaut kur netālu nokrakšķēja sausi zari zem iztraucētas aļņu ģimenes kājām; Feņai tieši virs galvas spārnus klusi novēcināja pūce, kas bija beigusi nakts medības; kā viegla ēna pāri ceļam aizzibēja zaķītis, vienā acumirklī pazuzdams biezoknī; no tuvīnā purva cēlās mežapīles, pieskandinādamas mežu ar skanīgu un sulīgu pēkšķināšanu; tai pakaļ dobji noskanēja divkāršs aizkavējies šāviens.

Feņa nodrebēja un, pametusies sāņus, pietupās, ar muguru piespiezdamās pie vecas apses aukstā stumbra, kas pie celma bija stipri grumbuļains, un tur paslēpās.

Garām pa taku aizslīdēja milzīgais un miglas autā it kā izplūdušais Arhipa Arhipoviča Kolimagas augums.

«Kungs dievs, ka tikai viņš neieraudzītu!» Feņa savilkās drebošā kamoliņā.

Mežsargs tomēr nepamanīja — aizgāja savu ceļu.

Feņa uznāca uz takas un sāka lēnām pa to iet, nedomādama, uz kurieni un kāpēc. Migla klīda ātri, un varēja jau atšķirt kokus un pat krūmus. Feņas vaigi vairs nesaskārās ar asajiem un svilinoši lokanajiem vīksnas, lauku kļavas, karagača un zemienēs biezi saaugušo ievu zariem.

Ievas…

Feņa apstājās, nolauza zariņu, ar stiprajiem un kā

zvērēnam asajiem zobiem nokoda gabaliņu un pakodlja — mute tūdaļ pielija ar skābeni rūgtu, asu un smaržīgu garšu, bet sirds pēkšņi kaut ko atcerējās, sāka dauzīties bieži un smagi, un viņu pārņēma saldas izbailes. Par kaut ko saspringti domādama, kaut ko nojauzdama, bet vēl nesaprazdama, taču juzdama, ka tūlīt, tūlīt pat viņai atklāsies šis «kaut kas», kas bija licis satraukti un saldi iesmelgties sirdij, viņa sāka skatīties visapkārt, vērīgi aplūkodama katru koku, katru krūmu un katru zaru. Nav tas, nav tas, nav tas — sita sirds un dobji un skaļi atbalsojās deniņos. Ak, redz, kur tā ir! … Tikai tagad Feņai uzplūda karsts vilnis, jo viņas acis beidzot bija atradušas to, ko bija nojautusi sirds: divu soļu attālumā stāvēja liela ieva, svinīgi izpletusi savu plato zaru kroni, tā pati ieva, zem kuras pirms četrarpus gadiem maijā, lakstīgalu naktī, viņa bija glāstījusi Semjonu Miščenko, savu nejaušo un savu visīsāko mīlestību. Kā izrādījās, kājas pašas bez viņas ziņas nez kāpēc bija atnesušas viņu šurp.

Kāpēc? Smaržīgais koks ar tumšo mizu stāvēja blakus, un Feņai likās, ka tas skatās uz viņu ar klusu un skumju smaidu, it kā sacīdams: «Neuztraucies, es neatklāšu tavu noslēpumu, jo esmu tikai koks un protu klusēt. Apsēsties inan blakus, piespiedies ciešāk pie manas mizas, nomierini sirsniņu, bet, ja gribi, paraudi — nevienam neteikšu.» Neviens, protams, viņai šos vārdus neteica, tie paši uzvirmoja krūtīs un skanēja tur, kad viņa piegāja pavisam tuvu klāt vecajai ievai, apvija tai apkārt rokas un klusi, pleciem drebot, sāka raudāt.

Pēc neilga laiciņa viņa jau ātri soļoja pa to pašu taku, nogriezdamās uz ciemu. Viņas acis bija aukstas un stin- (

gras, pilnas apņēmības. Tagad viņa atkal bija Ieviņa Rūgtā, gatava sagaidīt un atvairīt jebkuru nelaimi, ko liktenis viņai pašai vai viņai tuviem cilvēkiem uzveltu.

Viņa nezināja, ka šī iekšējā gatavība, šī iekšējā mobilizēšanās viņai būs vajadzīga, tiklīdz viņa ieies ciemā, sasniegs Poļivanovku, uz kurieni jau bija paguvuši pārmesties tie notikumi, kas sākās naktī un tagad uzliesmojuši vēl trakāk.

Aprīļa pagalma vidū divi cilvēki — Feņa uzreiz pazina Fjodoru un Tišku —, ieķērušies viens otram krūtis, asinīm notriepušies, rūkdami kā zvēri un neganti lamādamies,

neprātīgās dusmās raustīdami viens otru aiz krekla apkakles, centās un nekādi nevarēja dabūt pretinieku sev apakšā un pabeigt cīniņu sev par labu. Apkārt skraidīja Aprīlis, pūlēdamies — un skaidri redzams — bez kādām izredzēm uz panākumiem — vest pie prāta satrakotos vīrus.

—     Ko jūs darāt, neliešil Tiška, kaut vai tu liecies mierā! Ieķēries, tā teikt, kā Kolimagas buldogs, ne atraut… Fedja, nekrietneli, tu jau viņu nožņaugsi!… Paskat, Timotejs jau kļūst zilgans… Atjēdzies! Tu taču esi frontinieks. Vai tiešām vajadzēs saukt miliciju? Skaties tu man, citādi tūlīt pat aizskriešu uz ciema padomi pēc Punkta!

Sie draudi, ko zavidovieši parasti pataupīja vistrakākajiem brīžiem līdzīgos gadījumos, nevarēja iedarboties uz Fjodoru un likt viņam nomierināties, jo, dienēdams armijā, viņš vēl nepazina Punktu un nezināja, ka šis Punkts nav nekas cits kā ciema padomes un kolhoza partijas organizācijas sekretārs un turklāt vēl ari deputāts un ka ciema ļaudis visos kritiskos sadzīves jautājumos un citos gadījumos griezās tikai pie viņa vienīgā. Neko tādu Fjodors nezināja un turpināja plosīt savu upuri, kas izmisīgi turējās pretī. Galu galā viņš būtu ņēmis virsroku pār Tišku, jo bija gandrīz desmit gadus jaunāks un arī uzturs, kā redzams, viņam bijis mazliet labāks, — formas blūze, kas bija kļuvusi tumša no sviedriem un dubļiem, apkaklei pavelkoties uz leju, atsedza divas stingras un elastīgas krokas novājējušo zavidoviešu acīm neierastajā tauku kārtiņā uz kakla. Tiška atgaiņājās, kā nu prata, noskārzdams, ka beigas būs, ja kaut uz brīdi atslābinās muskuļus un zaudēs drosmi; viņš pat bija pamanījies asinīs sadauzīto lūpu kaktiņā noturēt vēl mazliet kūpošo kazaskāju, un tā piešķīra viņa ne visai kareiviskajam izskatam zobgalīgu izteiksmi, kas visvairāk kaitināja pretinieku; Fjodors jau kuro reizi mēģināja izraut no viņa mutes šo nolādēto smēķa galu, taču Tiška veikli izvairījās, retumis iebakstīdams ar neizdzisušā smēķa galu vakarējā karavīra neskūtajā vaigā vai tieši nāsī, tā ka tas tikai iekaucās kā vilks, taču neko nevarēja padarīt ne Tiškam, ne viņa kazaskājai. Aprīlis, kas skraidīja viņiem apkārt, mēģinādams vest abus pie prāta, draudēja viņiem ar visādiem sodiem, kādi bija ciema padomes rīcībā.

Feņa iegāja pagalmā tajā brīdī, kad savus vārdus Aprīlis pastiprināja ar fizisku rīcību — centās aizvilkt kaušļus katru uz savu pusi, taču kur nu! Fjodors un Tiška pēc zavidoviešu ieskatiem augumā nebija lieli, tomēr viņi bija vīrieši, nevis gaiļi, kurus večuks parasti viegli izšķīra tieši tādā veidā: vienu aizmeta uz labo pusi, otru uz kreiso — un lieta darīta; neveiksmīgie karotāji aizskrēja uz saviem harēmiem ar saknābātām sekstēm un, nākuši pie prāta, apklusa. Toties šie abi neapmierinājās ar savstarpēju asins nolaišanu un purnu dauzīšanu, bet, iekaustīdami viens otru, piešķīra pāris krietnu pļauku ari viņam, Aprīlim: viens sitiens trāpīja tieši pa «šņaucamo», kā vēlāk Punktam stāstīja pats cietušais, un tagad no večuka nāsīm tecēja divas tievas sarkanas strūkliņas, jau plūzdamas pāri lūpām, bet prāvā kārpa uz deguna pieņēmās apjomā gandrīz divkārt un kļuva violeta kā pārgatavojusies ērkšķoga. Pārskaities večuks iekaucās un sāka skraidīt pa pagalmu cerībā atrast kādu ieroci, ar kura palīdzību uzreiz izbeigtu kaušanos. Viņam acīs patrāpījās liels zvejas tīkls, ko viņš pats bija noaudis pavisam nesen un kas patlaban bija izžauts uz zedeņiem; nešaubīdamies ne mirkli, nedomādams par to, ka laiž postā vērtīgu mantu (starp citu, par to viņš nekad nedomāja), Aprīlis drudžainā steigā sāka raut to nost no mietiem un asajiem, sausajiem un spurainajiem žagariem, un, kad tīkls jau viss bija viņam rokās, večuks pieskrēja pie cīniņa vietas un aši uzmeta to abiem virsū. Kaušļi sāka spārdīties tīklā kā lielas zivis, tūdaļ pat sapinās un bezspēcīgi nokrita zemē, plātīdami mutes kā zandarti un žēli vaidēdami.

—    Nu, vai izkarojāties, mīlīši? — Aprīlis mierīgi pajautāja, bet Feņai, kas pienāca klāt, sacīja: — Tagad tos var saņemt plikām rokām. Kā gan man ātrāk tas neienāca prātā! Jau sen būtu atvēsinājis neprātīgās galviņas. Nāc, Feņa, palīdzi večukam, viens pats es ar viņiem netikšu galā. Izķibināsim no tīkla un aizvedīsim katru uz savu māju.

Taču Feņa negaidīja uzaicinājumu. Viņa jau bija nometusies uz ceļiem blakus mājas saimniekam un, pārmetoši un bēdīgi šūpodama galvu, ņēmās pestīt kaušļus ārā no tīkla un tik ilgi knibināja aci pēc acs, atbrīvodama drēbes, kamēr vīrieši tika brīvībā. Viņi piecēlās, pagrieza viens otram muguru un, nokāruši galvas kā galīgi nodzīti ērzeļi, skatījās zemē.

—    Labiņie, neko teikt, — Feņa sacīja.

—    Tevis vien te trūka, — Fjodors norūca, steidzīgi pogādams ciet vienīgo pogu, kura, kā par brīnumu, bija palikusi pie formas blūzes, pie kuras tāpat kā iepriekš karājās kaujas medaļas.

—    Jā, patiešām, manis vien trūka. Kas jūs būtu atbrīvojis no tīkla? A-sa-ri! — Un viņas lūpās pavīdēja smīns, drīzāk rūgts nekā jautrs. — Kā tu domā dzīvot? Vai dzirdi, Fjodor? Es tev jautāju. Vai ta vēl nav apnicis karš, vai neesi gana izkarojies? Karu uz mājām ataicināji, sev līdzi atvedi, vai?

—    Nav tava darīšana, — vēl arvien stāvēdams ar muguru pret Feņu, viņš sacīja.

—    Kā tad tā — nav mana darīšana? Bet kā darīšana tad tā ir? Vai Marija nav mana draudzene, ko?

—    Ja draudzene, tad kālab tu, taisnā, nepiežmiedzi šai asti, kad viņa …

—    Mēģināju, neizdevās, — Feņa sacīja, sejai un acīm satumstot. — Ko tagad lai dara, kā tu dzīvosi, es tev jautāju, Fedja? Es it nemaz neattaisnoju Mariju un šiteno te … smirdīgo āzi… — viņa pagriezās pret Tišku, kas drošības labad stāvēja Aprīļa tuvumā un steidzīgi tina smēķi. — Es neattaisnoju nevienu. Taču dzīvot mums vajadzēs kopā, vienā ciemā, vienā kolhozā. Kāpēc tu klusē, Fjodor?

—    Ko tad es?… Ko tu man piesējies? Kamēr nebūšu norēķinājies ar Mariju un šiten to te … — Fjodors strauji pagriezās un vienā lēcienā atradās Tiškam blakus, taču Feņa paguva saķert viņu aiz apkakles un strauji atrāva atpakaļ uz iepriekšējo vietu.

Lamādamies un spļaudīdams no mutes sarecējušās asinis, Fjodors lēni slāja laukā no pagalma. Nonācis drošā attālumā, kas pasargāja vismaz no tūlītēja atbildes sitiena, viņš nikni piedraudēja:

—    Nu-u-u, vazaņķe, pagaidi… Tu vēl mani iepazīsi … Fedja ko tādu nevienam nepiedod!

—    Lasies, lasies ātrāk prom! Pazīstu tādus… — Feņa gan tā teica, taču juta, ka sirdi mostas žēlums pret šo nežēlīgi apvainoto un pazemoto cilvēku, kas pēc visām ciešanām frontes ceļos atradis savu ligzdu izpostītu. Bet kā lai palīdz, kā lai nomierina viņu, kur lai ņem zāles tādām vainām? — Viņa pagriezās uz Tiškas pusi: — Bet kā tu te radies? Kāds nelabais tevi uz šejieni atnesis? Arī bez tevis nelabi metas. Būtu labāk gājis uz tīrumu, pārlaidis tur šo nelaimi, zēniem palīdzējis. Mūsu Pavluša ar Mišu Tverskovu trešo dienu strādā nenomainīti… Novājējuši tā, ka acis vien palikušas… Tikko dzīvība kaulos turas. Būtu labāk viņiem palīdzējis, bet tu te karu uzsācis. Ak tu, lielais karotāj! Paraugies uz sevi — pēc kā tu izskaties? Antoņina nepazīs… Nu gan, Timotej, dabūsi no viņas vēju! Varu iedomāties! … — Feņa negribot pasmaidīja.

—    Un iedomājies vien, — Tiška apvainojies atcirta. Tagad, kad vairs tiešas briesmas nedraudēja, viņš pēkšņi uzpūtās kā tītars, uzvaroši paskatījās uz vārtiņiem, aiz kuriem tikko bija pazudis viņa ienaidnieks, un kareivīgi nokliedzās:

—    Veltīgi jūs mūs izšķīrāt! Es viņam būtu …

—    Viņš tev ar vis ām saknēm būtu izrāvis to daiktu, ar kuru tu, draņķis tāds, grēkoji, — Feņa ātri pateica viņa vietā. — Saki paldies, rau, mums abiem ar tēvoci Artjomu, citādi…

—    Tu taču esi huligāns, Feņka! Ir nu gan sieva! — Tiška iesaucās patiesā apbrīnā. — Tu domā — tā ari būtu izrāvis?

—            Izrāvis un suņiem aizmetis, — viņa ātri apliecināja.

—     Un sūdzēties, Tiška, tu nevienam nevarētu. Saprati?

—     Kā lai nesaprot? Te katrs sapratīs…

—    Redzi nu! Bet tagad ej! Man ar tēvoci Artjomu jāparunā. Ej, ej, mīļais! Es arī drīz došos uz tīrumu. Ej… Nē, pagaidi… Tēvoci Artjom, atnes ūdeni — vismaz purnu es viņam apmazgāšu. Bail skatīties — Antoņina kritīs ģībonī, tādu ieraudzīdama …

Aprīlis izgāja sētspusē aiz zedeņu žoga, virs kura slējās akas vinda, un drīz atgriezās ar pilnu spaini.

Feņa nokomandēja:

—     Pieliec galvu, bēduli!

Tiška paklausīja.

—    Zemāk, zemāk! — Viņa saņēma ar pirkstiem Tiškas pakausi un iegremdēja galvu līdz pat lielajām, atkarenajām ausīm ūdenī. — Lūk, tā, lūk, tā!

Aizrijies Tiška pacirta galvu atpakaļ un sāka kliegt, ūdenim kaklā burbuļojot:

—    Vai tu — t… traka palikusi? Prātu zaudējusi? Ūdens taču auksts kā ledus!

—    Nekas, pacietīsi. Vai redzējies, cik vārīgs! Atvēsinies mazliet — tas tev tagad īstā reizē… Tēvoci Artjom, atnes ziepītes, tikai, skaties, nevis smaržīgās, bet vejas ziepes, Tiška nav tā vērts, lai…

—    Atstājies no manis, Feņka! — Ņeprjahins klaigāja, pūlēdamies atsvabināt no viņas spēcīgajām, cietajām un raupjajām rokām savu galviņu, kura kā taisns neaptēsts mieta gals slējās starp šaurajiem pleciem. — Ko tu man piesējies?

—    Vai būsi mierā? — Feņa paņēma no saimnieka rokām ziepju klucīti, kas bija vārīts dievs vien zina no kā un bija melns un ciets kā antracīts, un sāka nikni berzt ar to Tiškas fizionomiju, kas no vienas vietas bija klāta zilumiem un netīrumiem. Tad, nolikusi ziepes malā, bet galvu pieturēdama ar kreiso roku, sāka veikli, ierastām kustībām — tā viņa mazgāja savu Filipu — apskalot cietēja sadauzīto ģīmi. Pabeigusi palaida Tišku vaļā un skumjā balsī ironiski noteica: — Tagad vari iet. Līgavainis!

Pagriezusies pret Aprīli, kas klusēdams bija viņus vērojis, Feņa pajautāja:

—    Vai Maša mājās?

—    Kur nu! Kā izdzirda šo jandāliņu — aizmetās uz sētspusi, ka nebija ko redzēt. Un mana veča viņai pakaļ. Droši vien Maša aizjoza pie sava traktora. Nakti sacīja, ka no rīta došoties uz tīrumu. Neatgriezīšos, saka, ciemā līdz pašam salam.

—    Bet kur Miņka?

—    Nastjeņka Špičiha pievāca. Pati gan viņa arī droši vien uz tīrumu aizskrēja — vai nu viņu mājās noturēsi tādā laikā. Taču nekas. Puišeli, kazi, būs aizvedusi pie Stjošas atradeņa, pie Griņkas — viņi tikpat kā dvīņi… Tā ka Miņka tagadiņ jau pie sava draudziņa, pie Griņkas. Un labi vien ir. Divatā viņiem būs jautrāk, kad mātes darbā… Eh, Griņka, Griņka! No kādas sēklas tu esi uzdīdzis, rudais vellēn, no kādas olas izšķīlies? Kāda dzeguze tevi nometusi uz Stjoškas lieveņa? Ļaudis runā, ka atlidojusi no citurienes, itin kā no Kologrivovkas. Taču raugi to tagad uzzināt, raugi atrast viņu, to dzeguzi …

•— Un nav ko meklēt. Vai tad Stepanida Lukjanovna kādam atdotu? Viņa drebēt dreb par Griņku un jau sen nodzēsusi svētlampiņu pie savām svētbildēm, — Feņa sacīja. — Cik daudz gadu cilvēki neredzēja smaida Stjosas sejā, bet tagad viņa smaida. «Mans Griņka!» tik nosaka un atplaukst, starot iestarojas. «Dievs viņu man atsūtījis, saka, par visām manām mokām, par visām manām ciešanām!» Ņemas ap viņu kā klukste ap cālēnu, gatava kuram katram acis izskrāpēt, ja tikai kāds mēģinātu aiztikt viņas Griņku …

Feņa apklusa. Arī Aprīlis klusēja — negribējās tik drīz atgriezties pie notikuma, ar kuru bija noņēmušies visu nakti un vēl šorīt. Beidzot Feņa noprasīja:

—    Kā tas viss sākās abiem kaušļiem?

—    Ta jupis viņus zina! Būtu gājusi istabā, esi laikam nosalusi?

—    Nē, nekas. Un nav jau arī vaļas, tēvoci Artjom, man tāpat jāsteidzas uz brigādi, uz nometni, jānomaina brālis Pavluša. Būs puika nomocījies līdz nāvei.

—    Jā, nav vēl tavam brāļukam nekāds lielais nags. Viņam vēl derētu ar puikām klimpas sist, nevis uz traktora strādāt. Bet ko lai dara? Nevar taču atstāt zemīti, mūsu barotāju, neuzartu, un vīrišķu mūsu ciemā tik, cik kaķis uz astes var aiznest. Ņemsim kaut vai Fedju — kad tagadiņ viņam sirds norimsies, lai puisi pie kāda darba varētu pielikt, pie tā paša traktora vai arīdzan pie kombaina? Un vai viņu šambrīžam varēs noturēt Zavidovā? Aizšausies uz pilsētu vai vēl nez uz kurieni, lai tikai būtu no acīm prom. Tu te prasi, Feņa, ar ko tas viss viņiem sākās. Ta es arī pats nekādi nevaru saprast, kā viņi gadījās manā pagalmā, kāds nelabais tos šurpu atnesis. Tikko piesēdu brokastot, dzirdu — troksnis, lamāšanās … Uzlecu kājās, bet šie jau saķērušies …

Feņa nenoklausījās līdz galam — sāka steigties.

•— Es iešu, tēvoci Artjom. Paldies tev!

—    Par ko tad? — Aprīlis patiesi nobrīnījās.

—     Par visu. Tu esi labs. — Un Feņa ātri izgāja no pagalma, atstādama večuku tādā kā neizpratnē: patiesību sakot, visā savā garajā mūžā Aprīlis ne vienu vienīgu reizi nebija padomājis, kāds viņš ir: labs vai slikts. «Es tak ari spogulī gadus četrdesmit neesmu skatījies,» viņš nodomāja, ar labās rokas pirkstiem kasīdams pakausi. «Tieci nu gudrs ar to Feņku, ko viņa te sarunāja … Velns zina ko!» Viņš vēl pakasīja ari šķidro bārdeli, nokrekšķējās un tipināja uz istabu. Pie pašām durvīm tomēr atcerējās saplēsto tīklu, atgriezās atpakaļ, pacēla to no zemes, pakratīja un, brīdi svārstījies, izmeta pār zedeņiem mēslu kaudzē. Tikai tagad viņš laikam nolēma, ka savu pienākumu izpildījis līdz galam, tāpēc apmierināti nopūtās un iegāja istabā.

10

Feņai Artjoms Platonovičs bija teicis patiesību. Viņš patiešām nezināja, kas bija noticis starp abiem nesamierināmajiem ienaidniekiem pirms kautiņa viņa pagalmā. Ja Fjodors būtu ieradies viens pats, vecais vīrs diez vai par to brīnītos: agri vai vēlu viņam bija jāatnāk, jo, meklēdams sievu, viņš noteikti būtu iegriezies arī te. Nu, bet Tiška … Loģiski spriežot, tam vajadzētu turēties tālāk no Marijas Solovjovas, vismaz nerādīties acīs ne viņai, ne viņas saniknotajam vīram kaut vai pirmajās dienās pēc Fjodora atgriešanās. Tiška, cik Aprīlim bija zināms, neizcēlās ar īpašu drosmi un vienmēr turējās pa gabalu no visām sadursmēm, kas laiku pa laikam izcēlās starp Zavidovas vīriešiem, tāpēc maz ticams, ka viņš apzināti, turklāt tad, kad blakus nav drauģeļa Piškas, būtu uzsācis kautiņu ar cilvēku, kurš ir daudz stiprāks un kura pusē turklāt ir taisnība, kas brēc pēc atriebības. Taču pirms savas negaidītās satikšanās ar Tišku Fjodors bija noskaņots gandrīz miermīlīgi, viņš devās uz Poļivanovku tikai tāpēc, lai pierunātu Mariju kopā atgriezties mājās, un pirms tam ar tādu pašu nolūku bija apstaigājis vai pusciema, dzīdams viņai pēdas, kamēr Jekaterina Stupkina, apžēlojusies par viņu, nenorādīja pareizo adresi. Iemesls tik krasai pārmaiņai Fjodora noskaņojumā bija divu stundu ilgā uzturēšanās tēvoča Kojas mājās, kur, drīz vien bija iegriezies Viktors Lazarevičs Prisipkins, tas ir, Punkts, kas ne pa jokam bija uztraucies par nakts skandālu, kuram varēja būt pavisam neparedzētas un Joti nevēlamas sekas.

Tēvocis Koļa sāka ar to, ka nomazgāja viesim seju, sakārtoja viņa formas tērpu, apsēdināja pie galda un tikai pec tam sacīja stingri un pamācoši:

—         Tu, Fedja, mani pazīsti. Tēvocis Koļa nav tas vīrs, kas tukšu vēju pūš. Redzi nu. Klausies uzmanīgi — to li;v saka revolucionārais matrozis: iebāz dūres tā dziļāk kabatās un turi tur tik ilgi, kamēr saprāts negūst virsroku pār tavu aklo sirdi — tā tev arī tagad kaist kā drudzī un par padomdevēju svarīgās lietās itin nemaz nav derīga. Saprati?

—    Sapratu, tēvoci Koja. Es jau …

—    Bet tu klusē, tēvocis Koļa vēl nav beidzis savu runu. — Kad Nikolajā Jermiličā pamodās sprediķotājs, viņš pilnīgi pārvērtās, pleci izslējās, labā uzacs savilkās uz augšu, seja kļuva barga un svinīga, balss trīcēja, un tādos brīžos tēvocis Koja sauca sevi tikai trešajā persona. — Karš, dēliņ, ir tavs Jaunais šķīrējs, ne jau tavu ligzdu vien tas izpostījis… Bet tu pagaidi, nelec pār ilksi kā niķīgs ērzelēns! Zinu, ko tu gribi teikt. Visi, sak, iļrib karam uzvelt savus grēkus… Nē, Fedja, ne jau to es gribu teikt. Karam visas vainas nevar uzvelt, ko no tā var prasīt? Tas, eče, turpat visu zemi nosējis ar kapu kopiņām un cik bāreņu atstājis, bet kas šim bēdas — sarkt tas neprot, sirdsapziņas tam nav. Un uz apsūdzēto sola kopā ar tā aizstāvjiem karu nevar nosēdināt … Tomēr, dēliņ, ļaunu sēklu tavā ligzdā iesēja tieši karš. Mareja, protama lieta, draņķa meitietis, par vāju izrādījās… — tēvocis Koļa pašķielēja uz Orinu, kura, sakrustojusi rokas uz vēdera, klusi stāvēja savā parastajā vietā pie krāsns, mazliet sastomījās un nokāsējās, — par vāju, saku, izrādījās šitenajā pašā lietā… Ne jau visi cilvēki ir vienādi, Fedja, ne jau visi ierodas pasaulē stipri un nelokāmi…

—    Ko tad lai es daru? — Fjodors pārtrauca večuku, gandrīz raudādams. — Kā lai skatos cilvēkiem acīs? Kā lai dzīvoju?

—    Par ļaudīm neuztraucies. Ļaudis pie mums nav muļķi. Visu pareizi sapratīs. Nenosodīs, ja tu viņai, nesapratlgajai, piedosi. Un arī viņa to pratīs novērtēt pa īstam, pieķersies tev ar visu sirdi — raudams neatrausi. Tas jau nu kā āmen baznīcā! Bet tā — ar dūrēm, atriebību … Pret ko? Pret muļķa sievišķi? Stipri ļaudis. Fedja, 1ā nerīkojas, tikai vājie un tie, kas ir niķīgi un kam dūres mūždien niezēt niez… Tu taču neesi Piška, tas jau tāds, tiklīdz kas atgadās, tā metas kautiņā. Viendien, cik tur trūka, gandrīz vai Pavlušu Ugrjumovu nepiebeidza, bija uzglūnējis šķērsielā. Zēns no tīruma gāja uz mājām, bet Jepifans no mugurpuses metas šim virsū un sāk žņaugt… Tik tikko atrāvām nost. Prasām: «Kāpēc tu tā r&ojies, ko viņš tev nodarījis?» Šis tik atkārto vienu un to pašu: sak, viņam uzprasiet, viņš, kucēns, zina, par ko. Jautājam zēnam: «Ko tu esi nodarījis, Pāvel?» Šis liedzas: «Neko,» saka, «es neesmu nodarījis, nezinu, kāpēc tēvocis Jepifans man metas virsū …» Saproti nu viņus. Bet, ja sāktu visu noskaidrot, kā nākas, paraktu dziļāk, atkal tam pašam karam uzraktos. Tak jau arī te tas iejaukts… — tēvocis Koļa dziļi un smagi nopūtās un droši vien grasījās turpināt savu domu, taču izdzirda, ka priekšnamā kāds grabinās, meklēdams durvju rokturi, un uzsauca sievai: — Orina, ko tu klausies, muti atplētusi? Vai nedzirdi, ka klaudzina? Atver cilvēkam durvis!

Ienāca Punkts. Tieši uz sliekšņa pasūrojās:

—    Ir gan tumsa jūsu priekšnamā! Būtu kaut vai vējlukturi pakāruši.

—    Tā tikai trūka, — saimnieks parupji atbildēja, pieceldamies un iedams pretim jaunajam ciemiņam. — Vai gribi, lai ugunsgrēks izceļas? Jūs ar savu Spiču jaunu māju man neuzcelsiet, tur jums spēciņi par vājiem. Gan jums, gan kolhozam. Tā ka, Viktor Lazarevič, meklē manas durvis taustīdamies un nāc biežāk apraudzīt večukus, tad arī pieradīsi, aizvērtām acīm atradīsi rokturi… Nāc dziļāk, piesēsti pie mums! Mēs šeitan ar Fedju par dzīvi spriežam. Iepazīstieties …

—    Ta mēs jau tā kā būtu pazīstami… — Punkts sacīja.

—    Tas neskaitās. Tagad iepazīstieties.

Fjodors negribīgi piecēlās un, uzacis savilcis, pastiepa roku.

Punkts tūdaļ pat un, liekas, pat ar prieku spēcīgi un enerģiski to paspieda. Un uzreiz noprasīja:

—    Kurā frontē karoji?

—    Otrajā Ukrainas, — dobji un joprojām drūmi Fjodors sēzdamies atbildēja.

—    Otrajā Ukrainas? — Punkts dzīvi pārjautāja. — Tad nu ir gani Bet armija? Kurā armijā? Vai ne septītajā gvardes?

Fjodors izbrīnījies paskatījās uz Punktu.

—    Septītajā, bet kā tu to zini!

—    Kā es lai to nezinātu? Tajā armijā es no Staļingradas līdz pašai Prāgai nokātoju.

—           Nevar būti — Fjodors pat mazliet salecās uz sola.

—    Bet kādā divīzijā?

—    Septiņdesmit otrajā…

—    Gvardes divīzijā, agrākajā divdesmit devītajā?

—    Tajā pašā… — uzmanīgāk, vairs ne tik droši ap^ galvoja Punkts.

—    Tad redz kā! — Fjodors sāka dīdīties un paskatījās uz tēvoci Koļu un uz viņa sievu. — Vai dzirdējāt? Pulka biedru satiku! Tas tik ir ko vērts! Vai tiešām tā ir taisnība?

—    Punkts! — Viktors izdarīja pirmo slēdzienu šajā sarunā un, lai galīgi izkliedētu varbūtējās atrastā pulka biedra šaubas, turpināja: — Droši vien atceries, kā mēs pa jokam saucām savu divīziju — nemirkstošā, nežūstošā .,.

—    … Pieharkovas, Kremenčugas, — smiedamies un brīnīdamies Fjodors uztvēra, jau pa īstam priecādamies, ka tik necerēti un negaidīti atradis vēl vienu frontes biedru, turklāt nevis kaut kur, bet dzimtajā ciemā.

Aizmirsuši gan tēvoci Koļu, gan viņa večiņu, kuri klusēdami ar labvēlīgu smaidu vēroja viņus, abi tikai runāja un runāja, viens otru pārtraukdami ar tādās reizēs parasto jautājumu: «Bet vai atceries?» — runāja par to, kā cīnījušies pie Staļingradas, Kurskas lokā, pie Dņepras, kā gājuši pa Rumāniju, kā spraukušies cauri Transilvānijas Alpiem un Karpatiem, ka ne jau sava prieka pēc peldējuši Donavas un Gronas aukstajos viļņos…

Pamazām Fjodora vēstījums apauga ar dažādiem sīkumiem, neskaitāmām detaļām un otršķirīgām, bet stāstītājam sevišķi svarīgām epizodēm, tas ir, iestājās tas brīdis, no kura Punkts bija visvairāk baidījies, — lai netiktu atmaskots, kopš šā brīža viņš bija spiests uzmanīties ar katru vārdu un iekšēji ļoti koncentrēties: ziņas par to, kur un kādās daļās Fjodors dienējis, Punktam izdevās iegūt tikai pirms kādas stundas pie viena zavidovieša, kas bija karojis vienā daļā ar Fjodoru un atgriezies mājās kopā ar viņu, jo pats Punkts bija karojis pavisam citās frontēs — vispirms Volhovas, vēlāk — otrajā Baltkrievijas, un šā iemesla dēļ viņam nebija ne mazākās jausmas par epizodēm, kuras tagad ar milzīgu aizrautību atcerējās satrauktais un saviļņotais sarunu biedrs. Tāpēc, kad runa bija par kādu konkrētu cilvēku, karavīru vai virsnieku, vai ari par kādu Rumānijas vai Ungārijas apdzīvotu vietu, Punkts kautrīgi apklusa un nepārtrauca Fjodoru, tikai reizumis izmezdams pa nenoteiktai frāzei: «Nu jā!», «Nu kā tad!», «Labi atceros!», «Un kā vēl!» — vai kādu citu līdzīgu miglainu vārdu savirknējumu, tādējādi pūlēdamies vēl vairāk uzmundrināt ne pa jokam iekarsušo frontinieku, — tā parasti cilvēki uzmana ugunskuru, retumis iemezdami tajā pa sausam zaram. Atmiņu drudža pārņemts, Fjodors, protams, nepamanīja šo viltību, un Punkts varētu būt pavisam mierīgs, taču viņu mazliet mocīja sirdsapziņa: vienmēr un visur būdams līdz galējībai patiesīgs, viņš necieta pat visnevainīgākos melus, jo bija dziļi pārliecināts, ka puse no visām nelaimēm, kas laiku pa laikam sagrūst pār cilvēkiem, rodas no tā, ka cilvēku sadzīvē un attiecībās blakus patiesībai kaut kādas noziedzīgas paviršības dēļ ieviesušies arī meli, — nelokāmi pārliecināts par to, Punkts šoreiz tomēr bija spiests melot. Viņam it nemaz negribējās rīkoties atbilstoši pazīstamajam teicienam, ka mērķis attaisno līdzekļus, jo ne jau visi līdzekļi un ne visi mērķi atbilst tādai sakarībai, taču Punktam nebija citas iespējas, lai tiktu tuvāk šim cilvēkam, kas atradās briesmīgā stāvoklī, bet tikt tuvāk vajadzēja par katru cenu, jo viņam nepieciešama tūlītēja palīdzība. Uzmanīgi klausīdamies Fjodora stāstījumā un mocīdamies sirdsapziņas pārmetumos, Punkts izmisīgi meklēja atbalsta punktu sev pašam, to punktu, kas kaut vai mazliet varētu nomierināt viņa sirdsapziņu. Beidzot no viņa krūtīm izrāvās atvieglojuma nopūta, — viņš nolēma, ka ar laiku atzīsies Fjodoram savos melos, izstāstīs visu patiesību un tādējādi novels grēku nastu no savas sirdsapziņas, — bet tas notiks tad, kad Fjodora dzīve būs kaut cik nokārtojusies, kad viss būs norimis un atgriezīsies mierīgākos krastos, ne agrāk. Sārtums, kas kvēli bija sakāpis Viktora sejā, izzuda, atstādams uz pieres un virsdegunes tikai prāvas sviedru lāses — Fjodoram nemanot, viņš ātri tās notrausa ar krekla piedurkni.

—           Punkts! Pietiks, brāl! — Viktors piecēlās no galda.

—    Paskat, sievas jau govis dzen ganos, bet mēs neļāvām večukiem ne stundiņu nosnausties.

—    Sēdiet vien, mums ar Orinu miegs tagad kā zvirbuļiem, uz brītiņu pieveram acis — un pietiek, — tēvocis Koļa viņus nomierināja.

—    Pateicamies, taču mums patiešām laiks iet, — Fjo-i dors sacīja, nožēlodams, ka jāatgriežas atpakaļ no ierastās, nežēlīgās, taču reālās pasaules, kurā vēl nesen bija dzīvojis un kurā pirms brīža atkal bija ieniris savās atmiņās.

Sajutis to, Punkts apsolīja:

—    Mēs ar tevi, Fjodor, vēl izrunāsimies pēc sirds patikšanas. Atnāc vakarā pie manis. Visa nakts būs mūsu rīcībā. Atnāc! Mana Daša būs priecīga.

—    Paldies, draugs! — iepriecinātais Fjodors tūlīt pat piekrita. — Noteikti aiziešu. Kur lai citur eju…

—    Patiešām, kur tev jāiet? — tēvocis Koļa ātri iesaucās. — Paliec pie mums! Mēs ar večiņu kāpsim uz krāsns, bet tev atdosim savu laulības gultu. Mēs, Fedja, ar Orinu tagadīt pat neatceramies, kad tajā esam gulējuši. Mums ta vairs nav vajadzīga, jau sen tā mums nokalpojusi savu laiku. Tā ka ģērbies tik nost un liecies gulēt.

—    Nē, tēvoci Koļa, es iešu. — Fjodora balsī jautās gan nelokāmība, gan nepacietība. Tāpēc jau arī saimnieks nekavējoties noteica:

—    Nu ej, tikai skaties, necel traci!

—    Ko tu runā, tēvoci Koļa! Es tagad…

Fjodors izgāja no istabas agrāk par Punktu, izgāja, kā jau teikts, ar noteiktu apņemšanos atrast Mariju, nekavējoties paziņot, ka piedod viņai, un kopā ar dēlu vest vii.iu uz mājām. Un, kad Jekaterina Stupkina viņam norādīja precīzu adresi, viņš skriešus metās uz Poļivanovku. Fjodors skrēja un nezināja, ka tajā pašā stundā uz turieni pat dodas otrs cilvēks, un šo cilvēku sauc par Tišku Ņeprjahinu…

Ne tikai Aprīlis, itin neviens ciemā nevarēja ne iedomāties, ka Tiška iedrošināsies spert tādu soli, ka no laba prāta pa galvu pa kaklu metīsies pašā peklē. Taču mēdz būt tādi brīži, kad arī zaķa sirdī pamostas lauvas drosme, tikai nepieciešams, lai šo sirdi skartu mīlestība — vienīgā, kas spējīga padarīt neiespējamo par iespējamu. Nē, nē, te nav runa par Tiškas mīlestību uz Mariju Solovjovu, tās, patiesību sakot, nekad nebija bijis, par to skaidri liecināja Tiškas vārdi, ko viņš izmeta brīdī, kad galīgi izšķīrās ar Solovjovu. Viņš toreiz pateica bez mazākās nožēlas un rūgtuma: «Nu, ko tur daudz, Marij, manu sirdspuķīti Tādu ceļu gājuši, tādu nākuši — un nu katrs uz savu pusi. Tā, vai? Lai notiek! Gana esam smīdinājuši un uzjautrinājuši godīgus ļautiņus, pietiks!»

Cita lieta — Miņka, šis melnīgsnējais, čigāniskais zeperis, kuru Tiškam bija izdevies salipināt pēc sava ģīmja un līdzības: liekas, nevarētu atrast nevienu vienīgu krociņu, nevienu vienīgu teterraibumiņu, ne vienu vienīgu punktiņu Tiškas sejā, kas ar apbrīnojamu precizitāti nebūtu atkārtojušies, nebūtu iezīmējušies zēna sejā; deguns, acis, atkarenās ausis, biezā, mazliet uz priekšu izbīdītā apakšlūpa — viss, itin viss bija no Tiškas, bet sprogainā, uz augšu pastieptā, asā galviņa pabeidza šo apbrīnojamo līdzību. Uz to visu Tiškam bieži vien norādīja Zavidovas sievas, izmantodamas jebkuru ieganstu, arī viņš pats to redzēja un aizvien vairāk, ar visu sirdi un dvēseli pieķērās puišelim. Turklāt nav jāaizmirst, ka Tiškas likumīgajai sievai Antoņinai dzima tikai meitas, nu jau četras pēc kārtas, bet viņš aizvien gaidīja dēlu un tāpēc nedeva atelpas savai sievai, gribēdams aizvadīt šo lietu, kā pats reiz bija atzinies vīriem, «līdz puikam». Pagaidām tas viņiem ar Antoņinu nebija izdevies, un varētu nodomāt, ka Marija Solovjova ir apžēlojusies par Tišku, kādā četrdesmit trešā gada maija dienā tieši uz lauka dzemdēdama sprogaino, melnīgsnējo Miņku.

Ka Timofejs Ņeprjahins bieži mēdza ielavīties bērnudārzā un, gluži kā zaglis steidzīgi apkārt lūkodamies, paķēra Miņku uz rokām un, ja bija auksts laiks, paslēpa sava puskažociņa azotē un kaut kur aiznesa, pēc kāda laika atnāca atpakaļ, palaida zēnu vaļā kā putnēnu un, uz sliekšņa stāvēdams, laimīgs ilgi skatījās uz viņu, to Zavidovā zināja vienīgi Daša, tagadējā Punkta sieva, kas visus šos grūtos gadus bija vadījusi bērnudārzu, citiem par to nebija ne jausmas. Iedams prom, Tiška teica jauniņajai auklītei: «Tu tikai, Daša, nu … nepastāsti… nevienam, ka es… nu, te… Labi?» Viņa mierināja: «Ej, ej, tēvoci Tiša, nevienam neteikšu.»

Tagad iedomājies, ka puišelim draud briesmas, Ņeprjahins vispirms aizjoņoja uz viensētu, uz Solovjovu māju, pēc tam, apskrējis visu ciemu, izprašņājis desmitiem cilvēku, kur tagad varētu būt Marija ar bērnu, galu galā sadzina pēdas, kas viņu atveda tieši uz Aprīļa pagalmu, kur pirms brīža bija ieradies Fjodors. Ieraudzījis viņu klaudzinām pie durvīm, Tiška pāris lēcienos atradās viņam blakus un ieķērās formas blūzes apkaklē.. Bet to, kas notika tālāk, mēs jau redzējām.

11

Iedama uz tīrumu, Marija Solovjova vispirms ieskrēja pie Spiciem, paņēma dēlu un aizveda pie Stepanidas, kur puišelis tūdaļ pat piebiedrojās Griņkam, kas bija uzsācis kaut kādu rotaļu ar solu — laikam bija iztēlojies to par zirgu, jo divas sola kājas bija sapītas un sasietas ar auklu. Stepanida, paskatījusies uz viešņu, tūlīt saprata, kas par lietu.

—    Atstāj vien, atstāj, lai dzīvo pie mums, cik ilgi vajadzēs. Un arī pati pārnāc pie manis. Bet tagad ej uz tīrumu un neraizējies par dēlu. Pieskatīšu. Es taču visu laiku esmu mājās, traktors man vairs nav pa spēkam, paņēmu, rau, desmit sivēnu no kolhoza fermas — dzirdinu tos, tur tie būtu mēslos noslīkuši. Tā ka ej vien un ne par ko nebēdā.

—    Lai dievs tev atlīdzina, Stepanida!

—     Atradusi gan! Vai man grūti bērnam gabalu maizes iedot un gulēt nolikt? Man vienalga — viens vai divi… Ej vien, ej! Paskaties, kā šie spēlējas! Divatā viņiem tīrie prieki!… Tu tikai paskaties! — Un Stepanida kā starot iestarojās, viņas acis iemirdzējās. Atkal pagriezusies uz Solovjovas pusi, jau bargāk noteica: — Varbūt man neuzticies?

Marija aizgāja, bet Stepanida piesēdās pie krāsns un klusi sāka vērot, kā puikas ņemas, juzdama, ka silts maiguma vilnis ieplūst sirdī, aizmiglo acis un tās ātri pildās asarām. Un atkal — jau kuro reizi! — viņa atcerējās to nakti, kas vienā rāvienā izbeidza viņas rūgto vientulību.

Tonakt viņa gulēja slikti. Jutās nemierīga. Bieži pamodās un, atvērusi acis, ieklausījās, kaut ko gaidīdama. Vienu brīdi viņai šķita, ka dzird ieraudamies bērnu, viņa pārmeta krustu, taču no gultas necēlās, nodomājusi, ka tā tikai licies! kur te varēja gadīties bērns? Bet, kad raudāšana atkārtojās, viņa kā liels iztraucēts putns pielēca no gultas un vienā kreklā izmetās uz lieveņa. Pakampusi vīstokli, ieskrēja ar to istabā, uzlika uz spilvena un ilgi nevarēja atrast sērkociņus, lai iedegtu lampu. Kad atrada un iededza, viņa metās pie gultas un sāka tīt vaļā

vīstokli. Nelaimīgā sieviete, kas bija laidusi pasaulē šo dzīvībiņu, tomēr bija parūpējusies, lai bērns nenosaltu, nesastingtu līdz rītam (tas notika decembrī), — ietinusi to vairākos no veciem brunčiem un jakām pagatavotos autiņos, ievīstījusi no gaumīgi izvēlētiem, daudzkrāsainiem linu un zīda gabaliņiem sašūtā vatētā segā, kā liekas, gatavotā jau meičas gados cerībā uz drīzām kāzām; bērnam galviņā bija uzvilkusi sniegbaltu kapucīti, kurai iekšpusē siltumam ielikts no kazas vilnas adīta lakata gabals.

Stepanida tina bērnu vaļā kā sīpolu tikām, kamēr zem raupjajiem, cietajiem pirkstiem nesāka trīsēt un pulsēt maigā un siltā dzīvībiņa, kamēr neuzdvesa viņai pretī smaržas, kuras viņa jau sen bija aizmirsusi. Ievaidējusies viņa ar kvēlojošu seju ierakās spilvenā, ar vaigu piespiedās pie karstās galviņas un tūdaļ pat sajuta, ka kaut kur mazajos deniņos pulsē dzīsliņa, ka pie viņas vaiga sitas neredzams mazītiņš veserītis. Sievieti smacēja asaras, viņa tās rija, pūlēdamās kaut ko pateikt, bet no lūpām raisījās nesakarīgi vārdi:

—     Rasas lāsīte mana … bumbulītis … Kas gan … kā tad tā? Visusvētā dievmāte! Vai tiešām… vai tiešām tas … — ar sausām, iekšējas kvēles apdedzinātām lūpām viņa pieskārās visam bērna augumiņam — pievērtajām actiņām, kakliņam, vēderiņam, nabas bedrītei, siltajam krāniņam, kas tikko bija palaidis vaļā brašu strūkliņu, celīšiem, sarkano kājeļu pirkstiņiem.

Tobrīd Stepanida nedomāja un nevarēja domāt par to, vai spēs sagādāt bērnam ēdienu un apģērbu; nedomāja un nevarēja domāt, ko teiks ļaudis, kad ieraudzīs bērnu viņai uz rokām, jo tas viss, visi šie apsvērumi bija pavisam nenozīmīgi salīdzinājumā ar to, ko viņa izjuta. Vai tā, nelaimīgā un vājā, kas labprātīgi bija nolēmusi sevi mūžīgam sodam, tā, kas līdzīgi kautrai ēnai bija izslīdējusi cauri guļošajam ciemam, vai viņa zināja, ka viņas noziegums, ka viņas smagais, ne ar ko neizpērkamais grēks kļūs par lielu laimi citai sievietei?

Stepanidas skurstenis arī tajā rītā sāka kūpēt agrāk par citiem skursteņiem, šoreiz vēl daudz agrāk, tikai neviens to nemanīja, un, kad sāka mosties kaimiņu mājas, kad dūmi sāka vīties arī virs citiem jumtiem, Stepanida jau bija nomazgājusi savu Griņku (tā viņa bija nokristījusi bērnu, tiklīdz pārliecinājās, ka tas ir zēns), pabarojusi ar pienu, — knupīti viņa atrada uzreiz, kaut gan līdz tam nekad to netika atcerējusies un pat nezināja, kur tas varētu atrasties. Stepanida kā spārnos lidoja pa istabu, pa priekšnamu, pa pagalmu un atkal pa istabu, juzdama spraigu vieglumu visā augumā, sameklēdama te to, te šo, kas pēkšņi bija kļuvis galīgi nepieciešams. Neparasti veikli uzrāpusies istabaugšā, nostiepa no turienes platu, dvīņiem domātu, nelaiķa vīra darinātu šūpuli, pakāra uz «iķa pie griestiem un saklāja, tikpat ātri sameklējusi bērnu matracīti, sedziņas un spilvenus; tad, tvīkdama un vai pamirdama aiz laimes, uzmanīgi apguldīja bērnu. Iemidzinājusi to, pati pārģērbās tīrās, labās drēbēs, ko bija izvilkusi no vecās lādes dibena, kur šīs svētku drānas bija gulējušas neskartas un laikam gan saimnieces aizmirstas kopš trīsdesmitajiem gadiem.

Dīvaini gan: visas lietas, kurām viņa pieskārās un kuras līdz pat šim rītam bija lietojusi nedomādama, trulā vienaldzībā pārlikdama no vienas vietas uz otru un pati to nemaz nemanīdama, tagad pēkšņi it kā atdzīvojās, atguva savu sākotnējo, īsto jēgu, savu patieso uzdevumu. Nepilnas pusstundas laikā viņas veiklās un ašās rokas bija pārcilājušas un apmīļojušas visas tējas tasītes un apakštasītes un koka sālstrauciņu, piestiņu, karotes un kausiņu, kas līdz tam bija stāvējuši uz trauku plaukta galīgi noputējuši, un Stepanida redzēja, ka apakštasīte patiešām ir apakštasīte, piestiņa un sālstrauciņš ir piestiņa un sālstrauciņš… Kaktā stāvēja trejas podu dakšas, tās tur bija stāvējušas arī vakar, aizvakar, aizaizvakar — stāvējušas vienmēr, taču tikai tagad viņa ieraudzīja, ka tās ir dažādas: vienas lielas, otras nedaudz mazākas, bet trešās vēl mazākas; pirmās bija domātas pašam lielākajam čuguna podam, lielas ģimenes vajadzībām, otrās — vidēja lieluma podam, bet trešās — mazajam. Lielās podu dakšas — un Stepanida tikai tagad to pamanīja — bija sarūsējušas, bet to kāts pārklājies ar tādu kā zaļumu, jo Stepanidas rokas to nebija skārušas kopš pašiem trīsdesmitajiem gadiem. Arī vidējām podu dakšām viņa bija reti pieskārusies, tikai tad, kad vārīja skābus kāpostus vai putru ilgākam laikam, tā lai pietiktu vairākām dienām. Stepanida ieraudzīja arī piena podus, kas bija šā tā salikti uz palodzēm, — viņa tūlīt pat tos izmazgāja un iebāza krāsnī, lai izžūst, reizē atcerējusies un paslavējusi sevi par to, ka nebija atteikusies no govs, kuru viņas turēja kopā ar Katerinu Stupkinu, — kā tagad noderēs pieniņš! Māla klons šķita slikti ņobalsināts — viņa klusībā nolēma; ka ap dienas vidu katrā ziņā to nobalsinās no jauna. Bet logiem priekšā aizkārs tīrus aizkarus — viņa pat bija aizmirsusi, ka jau sen tos izmazgājusi un izveltnējusi, bet nez kāpēc nebija piekārusi. Ar piekasīgu aci viņa apskatīja ik kaktu, sienu un starpsienu un pamanīja visu, kas nebija kārtībā: sienas pulkstenis jau sen bija apstājies, lodziņš dzeguzes priekšā aizvēries un vairs nevērās vajā, jo svaru bumbas bija nokārušās līdz pašam solam, bet viņa, saimniece, nebija iedomājusies tās uzvilkt — tikai tagad viņa ātri piegāja un uzvilka tās un ar pirkstu pagrūda vozēkli; kā izrādījās, dzeguzei bija pietrūcis tikai dažu vēzēkļa vēzienu, lai palūkotos pa lodziņu un skanīgi nokūkotu. Lielais spogulis uz otras starpsienas mušu noraibināts, bet dvielis ap to pieputējis, sarkanie gaili uz tā vairs nebija ugunīgi sarkani, bet tādi kā brūngani un nevarēja iepriecināt nevienu, ja kāds iegrieztos Stepanidas istabā, — saimniece to pašu brīdi noņēma to un pameta zem sola, kur atradās viņas brunči, kas bija nolikti mazgāšanai, spoguli viņa pamatīgi noberza ar slapju lupatu, notīrīja no tā mušu traipus un paslepšus paraudzījās tanī, priecādamies par sevi — tādu mazliet piesārtušu un tādēļ glītāku…

Darīdama visus šos darbus, skraidīdama pa istabu, viņa ik pēc brīža tecēja pie šūpuļa, pārliecās pār guļošo bērnu un, pielikusi ausi pie tā krūtiņām, klausījās un, izslējusies taisni, čukstēja: «Dzīvs, elpo …»

Stepanida brīdi pastāvēja istabas vidū, domādama, kas viņai vēl būs vajadzīgs pirmām kārtām. Šūpulis, cinkota skārda vanniņa, krekliņi, knupītis — tas viss ir… Ai, kā vajadzētu baltu bērnu ziepīšu! Bet kur lai tās tagad sadabū!

Un atkal, it kā izdarīdama inventarizāciju, viņa sāka apskatīt lietas, kas atradās istabā.

Tajā dienā Stepanida nevarēja uz ilgāku laiku atstāt to, kas klusi gulēja šūpulī. Tīra, uzposusies, svētdienīgi pacilāta, viņa paņēma atradeni rokās un apsēdās pie loga. Sēdēja un nepacietīgi gaidīja, kamēr kāds ienāks — visticamāk tā būs Feņa — Stepanidai ļoti gribējās, lai tā būtu viņa! — ienāks un ieraudzīs viņu, Stepanidu, rau, tādu, stipru un lepnu. Starp citu, lai nāk kas nākdams — tagad viņa ne no viena nebaidās …

—    Vai nav tiesa, dēliņ? — viņa noskūpstīja bērna miegainās actiņas un iesmējās.

Pirmais cilvēks, kas iegriezās pie viņas, bija nevis Feņa Ugrjumova, bet Matrjona Divejevna Lāpītāja. Tā kā viņa no laba prāta bija uzņēmusies pienākumu — savākt jaunākās ziņas, tad ik rītu un ik vakaru apstaigāja visu Zavidovu, iegriezdamās vai katrā mājā un pieiedama vai pie katras akas, kur pulcējās sievu bariņi. Rīta ziņas Lāpītājai bija vajadzīgas tāpēc, lai pastāstītu tās savām vienciemniecēm vakara apgaitas laikā, bet vakara — lai bagātinātu ar tām savas biedrenes rīta apstaigas laikā. Ar gadiem visi bija tā apraduši ar šīm Matrjonas apgaitām, ka likās— nemaz nevarētu dzīvot bez tām, it īpaši, protams, sievietes. Daudzas no tām negaidīja, kad Lāpītāja ienāks pagalmā, bet pašas, pa logu pamanījušas viņu tuvojamies, skrēja uz ielas, ķēra aiz piedurknes un, nespēdamas apvaldīt ziņkārību, nepacietīgi jautāja:

—    Nu, kas jauns, Divejevna?

—    Vai ta tu, Glafira, neesi dzirdējusi? — rokas sasitusi, savukārt jautāja Lāpītāja tikai tāpēc, lai jo vairāk iekvēlinātu pagaidām vēl neaprimušo, neapmierināto vienciemnieces ziņkārību.

—     Neesmu vis, — atzinās tā, kas bija izskrējusi ārā pēc jaunumiem, — kā ta lai es? … Es tak, Divejevna, ne ārā neizeju …

—    Tātad neesi dzirdējusi?

—    Iten nekā, Divejevna! Iten hekā!

—     Kā tad tā? Katerinai Stupkinai pagāšnakt vilks pēdējo aitu saplēsa. Kas tur asa-ru, asa-ru! … Nabadzīte!

Pareizi ļaudis runā: kur izdilis, tur plīst.

Tā nu iznāca, ka Lāpītāja bija kaut kas līdzīgs dzīvai, staigājošai jaunumu vācelītei, viņa dāsni dalījās ar vien- <

ciemniecēm savos jaunumos, un vācelīte nekļuva tukšāka, jo nenogurstoši no dienas dienā tika bagātīgi papildināta.

Vārdu sakot, Lāpītājas parādīšanās uz ielas, pagalmā vai pie loga tika gaidīta, un viņa bi ja vēlama viešņa gandrīz vai katrā mājā. Tikai kara laikā, kad viņa, aizsteigdamās priekšā Maksimam Pakļoņikovam, atnesa dažā labā mājā pavisam sliktas vēstis, no viņas baidījās tāpat kā no pastnieka un, ieraudzījuši Matrjonu steidzīgi soļojam gar sētām, čukstēja: «Kungs dievs, ka tikai viņa nenāk pie mums!» Arī suņi viņai metās virsū ar tādu pašu niknumu kā Maksimam. Cits Lāpītājas vietā būtu izdarījis attiecīgus secinājumus un nebūt nesteigtos aiznest uz mājām drūmo ziņu, ja reiz bija cilvēks, kuram amats to uzlicis par

pienākumu. Taču Lāpītāja ir Lāpītāja: viņa arī šinī ziņā nevarēja nevienam atdot pirmo vietu. Uzplijusies Maksimam par brīvprātīgu palīgu, viņa mēdza izkratīt no viņa somas uz platā jo platā galda visu korespondenci un, kamēr pastnieks ko neko iekoda, ņēmās to izskatīt. Pakļoņikovs nepaspēja ne pabrokastot, kad Zavidovā te vienā ielā, te otrā atskanēja sieviešu vaimanas — pa šīm ielām jau bija aizgājusi Lāpītāja. Ar laiku Maksims savā darbā norobežojās no Matrjonas Divejevnas, izspriedis tā: tomēr labāk, ja viena un tā pati rūgtā vēsts ierodas kādā mājā vienu reizi, nevis divkārt.

Pēc kara Lāpītāja ar saviem jaunumiem atkal kļuva visiem zavidoviešiem nepieciešama. Viņu gaidīt gaidīja. Un viņa staigāja pa ciemu svarīga un svinīga, jo bija kā bāztin piebāzta ar dažādām ziņām, kuras tūdaļ pat tiks pavēstītas katram, kas tikai izteiks vēlēšanos tās uzklausīt. Bet tādi, kā izrādījās, bija gandrīz visi zavidovieši. No viņas pirmās tie uzzināja, piemēram, ka desmitajā dienā pēc uzvaras mājās atgriezās Piška, turklāt pārnāca no kara tikai ar vienu aci, bet otru kaut kur atstājis, ka Arhips Arhipovičs Kolimaga pieķēris uz meža takas kādu jaunu sievu, kā liekas, Dašu (tas Lāpītājai vēl jāprecizē) ar malkas nastiņu, sākumā pabiedējis, bet vēlāk visai skaidri licis manīt, ar kādiem noteikumiem viņš varētu mīkstināt savas dusmas vai arī vispār apžēloties, taču saņēmis negaidīti enerģisku un bezkaunīgu pretsparu, kura zīmes vēl ilgi palikušas uz Kolimagas fizionomijas. No viņas — Lāpītājas ļaudis uzzināja, ka atšķirībā no Piškas Saņka Špičs ieradies ciemā ar abām galīgi nesavainotām acīm, bet atstājis tur, kaujas laukā, divus vai trīs labās rokas pirkstus un atgriezies nevis viens pats, bet ar kādu svešinieku, ko sauc par Viktoru lazareviču Prisipkinu; ka Art joms Platonovičs Grigorjevs, tas ir, Aprīlis, pēc Praskovjas nesenās nāves taisās atkal precēties un ka aizvakar bijis precībās pie viņas — Lāpītājas, bet viņa nesteidzoties iziet pie viņa, esot bailes, jo visas priekšgājējas (bet to bija trīs) stājušās dieva priekša piektajā vai sestajā gadā pēc apprecēšanās; ka Maksima Pakļoņikova dvīņiem, Petjkam un Vaņkam, taisoties pēc nāves piešķirt Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, — tā ka drīz vien Maksimam un Jeļenai atvedīšot uzreiz divas Zelta Zvaigznes piemiņai par dēliem varoņiem; ka pie Agrafenas īvanovnas Ugrjumovas, jo viņa kā bez prāta bēdājoties par dēlu Grigoriju, katru nakti ierodoties pūķis (Lāpītāja pati savām acīm redzējusi, kā tas, līdzīgi dzirksteļu kūlim, izbirstot pa Ugrjumovu pagalmu) un ka Agrafcna sarunājoties ar to kā ar dēlu tik ilgi, kamēr Leontijs Sidorovičs neizejot uz lieveņa un neuzkliedzot sievai; ka kuru katru dienu varot gaidīt naudas reformu (šo jaunumu Matrjoria nez kāpēc vispirms bija aiznesusi uz mežsarga māju un novedusi drūmo Arhipu Arhipoviču galīgā sajukumā); ka pilsētā drīzumā tikšot atceltas kartītes gan pārtikas produktiem, gan rūpniecības precēm — pirmām kārtām apaviem, stāstītāja piemetināja; ka vienā vācu pilsētā (to nosaukt Lāpītāja neuzdrīkstējās, jo viņas mēle netiktu galā ar tik grūtu uzdevumu) tiekot sodīti galvenie kara noziedznieki, bet ka pašu galveno viņu barvedi Hitleru neesot atraduši, jo viņš «iten kā» esot paslēpies zemūdens laivā jūras dibenā; ka Antoņina Ņeprjahina, atriebdamās vīram, dzemdējusi viņam meitu no cita, — Tiškas mājās jau kuro dienu esot kari; ka pie Avdotjas Stepanovnas nule atbraukusi krustmāmiņa Anna, ciemojusies trīs dienas un visas trīs dienas centusies pierunāt, lai viņa, Avdotja, samierinoties, lai beidzot naidoties ar savu dēlu Avdeju un Feņu Ugrjumovu, lai nestājoties viņu mīlestībai ceļā, lāču Avdotja neesot klausījusi vecās draudzenes padomam un nelaipni aizvadījusi viņu no savas mājas; ka viensētā savā pagrabā nosmakusi vecā Antipiene, — daži sakot, ka nešķīstais viņu tur piebeidzis, vecenei bijis daudz grēku, citi stāstot, ka zem Zavidovas esot uzradusies gāze un nafta un izplūdusi laukā Antipienes pagrabā…

Lāpītāja stāstīja par visiem šiem un citiem notikumiem, lieliem un maziem, svarīgiem un nesvarīgiem. Gadījumi, kad viņas stāstītais neapstiprinājās, bija reti. Tomēr jaunā ziņa, kādu Matrjona Divejevna reiz iznesa no Stepanidas Lukjanovnas Lugovajas mājas un izplatīja pa ciemu taisni vai neiedomājamā ātrumā, zavidoviešiem likās galīgi neticama. Patiešām, vai tad varēja ticēt, ka Stepanida, šī biklā lēnule, šī nepieskarule un dievticīgā, kas stundām ilgi tup uz ceļiem dienu un nakti degošās svētlampiņas priekšā, — ka tā būtu dabūjusi bērnu, slepeni to iznēsājusi visus deviņus mēnešus, turklāt tā, ka neviens, pat Lāpītāja to nemanīja, un pagājušo nakti laimīgi dzemdējusi?!

—    Vai tiešām neticat? — apstulbinājusi ar šo satrie'cošo jaunumu pirmo pagadījušos sievu bariņu un redzēdama neticību sieviešu acis, Matrjona iesaucās, grozīdamās apkārt un pievērsdama savu kvēlojošo seju te vienai izbrīnītajai klausītājai, te otrai… — Kā jūs domājat, no kā viņa to dabūjusi? — Un, negaidīdama atbildi, apgalvoja: — Tik un tā noskaidrošu, visu izostīšu. No manis viņa to nenoslēps! — Lāpītājas zaļās acis kvēloja velnišķīgās ugunīs, tā ka gribot negribot bija jātic, ka no tām neviens un nekas nevarēs paslēpties.

—     Varbūt, kūma, viņai kāds nolicis bērnu? — Katerina Stupkina nedroši ieminējās. — Stjoša tak nav nekāda paklīdene. Viņa, kazi, nav tāda kā Solovjova.

Matrjona Divejevna pameta uz Katerinas pusi niknu skatienu, šķībs smaids pārslīdēja viņai pār seju.

—    Tevi gan, kūma, vajadzētu iedēvēt par Aizstāvi… «Kāds nolicis»! Ko vēl neizdomāsi!… Es, mīļā, pati pajautāju: «Kā bērniņš,» saku, «pie tevis, Stjoša? Vai neesi par aukli pie Mašas Solovjovas nolīgusi?» — «Nē,» saka, «Divejevna, mans pašas bērniņš…»

—    Tā arīdzan teica?

—     Tā, mijās, tā. Lāpītāja neies melot. Varbūt jūs man vairs neticat? — Un Matrjona apvainojumā saknieba lūpas, un viņas seja pēkšņi kļuva skāba.

—    Tu nesirdies uz mums, Divejevna, — Katerina Stupkina centās labot savu misēkli, — jaunā ziņa taču tāda, ka…

—    Kāda nu ir, tāda ir… — Lāpītāja bargi noteica, vēl arvien saīgusi, kā būtu saīdzis ikviens cilvēks, kas pelnītas pateicības vietā dabūjis brāzienu.

Un Lāpītājas sarūgtinājumu varēja saprast, jo viņa bija pavēstījusi tīru patiesību, tas ir, ne jau nu īsti patiesību, bet bija godīgi atkārtojusi cita melus. Lieta tāda, ka Stepanida nebija gribējusi Lāpītājai teikt, ka bērns ir atradenis, ka pacēlusi to tumšā naktī pie sava sliekšņa, — viņai, Stepanidai, sākumā likās, ka būs labāk, bērnam labāk, ja viņa teiks to esam savējo un paliks pie šiem vārdiem vienmēr, līdz sava mūža galam. Taču vēlāk viņa izlēma citādi: teikt patiesību, izstāstīt visu, kā bijis, — kāpēc pašai no laba prāta uzvelt sev nevalodas, atraisīt ļaudīm mēles, kas jau tā krietni vien nodilušas, par viņas nelaimi tērgājot.

Tajā pašā dienā kopā ar Feņu un Nastjeņku Voļ-; novu — Špičieni, kuras bija paņemtas līdzi kā liecinieces, Stepanida ieradās ciema padomē, noteiktiem soļiem piegāja pie sekretāra un uzlika tieši uz viņa rakstāmgalda dzīvo vīstokli.

—    Iereģistrē! Tagad viņš nav nekāds atradenis, bet mans dēls. Izraksti uz viņa vārda dzimšanas apliecību.

Izprašņājis audžumāti un viņas liecinieces par visu sīki jo sīki, sekretārs pajautāja:

—    Kā nosauksim tavu brēkuli?

—    Par Griņu.,.: Griņku… Grigoriju! — viņa steigšus pateica.

—    Man vienalga. Ja par Grigoriju, tad par Grigoriju, — sekretārs sacīja. — Gatavo cienastu, aiziešu uz kristībām.

—    Atnāc! Būšu priecīga! — Stepanida teica, tieši un droši skatīdamās sekretāra jautrajās acis.

Tā Zavidovā ieradās vēl viens nevis mātes luteklis, bet mātes dēls. Viņš ieradās šajā pasaulē un nezināja, nenojauta, ka reizē ar viņu uz laiku laikiem no zemes vaiga pazuda biklā, sevī noslēgtā sieviete, kas no visiem vairījās un no visiem bijās un ko sauca par Stepanidu, bet viņas vietā lepni paceltu galvu un taisnu muguru pa ciemu ies drošs, neatkarīgs un bezbailīgs cilvēks. Un viņas lepnā stāja kļūs vēl lepnāka un cienīgāka un dzīvās acis vēl dzīvākas, kad kādu dienu viņa pirmoreiz dzirdēs vārdu «mamma».

12

Lai pārģērbtos darba kombinezonā, vecā, ar mazutu notrieptā un salāpītā, bet tādā, kas labi un ērti piekļāvās viņas glītajam augumam, Feņa centās, mātei nemanot, iešmaukt kambari, kur atradās šīs darba drēbes, taču nekas neiznāca: Agrafena Ivanovna sagaidīja viņu jau pie vārtiņiem un, skumīgi pašūpojusi galvu, stiepti izdvesa savu parasto, nosodošo teicienu: «Ek, galviņa!» Feņa ātri pagāja garām, gaidīdama aiz muguras atskanam vēl dusmīgākus vārdus, ko māte uzsauks nopakaļ, taču Agrafena Ivanovna klusēja. Klusēdama iegāja meitai līdzi kambarī un tikai tur sāka runāt:

—    Kas tev ar viņu ir?

—    Ar ko?

—    Vai nu nezini?

—    Nezinu … Māt, labāk netraucē mani.

—           īstā māte jau allažiņ visiem par traucēkli, — Agrafenas Ivanovnas balss iedrebējās.

—    Es taču steidzos. Vai tad tu neredzi!

—    Redzu. Māte visu redz …

No istabas izskrēja Filips, un Agrafena Ivanovna apklusa;

Filips vienā acumirkli novērtēja apstākļus un izlēma, ka tagad ir pats izdevīgākais bridis palūgt, lai māte paņem viņu līdzi uz tīrumu. Feņa nopriecājās, ka var sākt runāt ar kādu citu un par kaut ko citu:

—    Tev taču jāiet uz skolu, dēliņ?

—           Nu, ko tu runā, mamm? Vai ta aizmirsi? Šodien taču it brīvdiena, svētdiena!

Agrafena Ivanovna nepalaida garām ari šo izdevību neiedzēlusi vecākajai meitai:

—           Viņa, tava mamma, visu aizmirsusi… Neej, Filipiņ, nekur, paliec ar mani mājās.

—           Nē, es iešu ar mammu! — puisēns sabozies iesaucās.

—           Filipu es ņemšu līdzi, — Feņa stingri noteica, iziedama no kambara, — tu vēl dievs zina ko viņam par mani sastāstīsi.

—           Un pateikšu arī, — Agrafena Ivanovna apsolīja,

—   visu pateikšu.

—           Nu un saki arī! — Feņa pastūma puišeli sev pa priekšu. — Iesim, dēliņ! — Viņas nāsis kā parasti drebēja, acis, kas līdz tam bija zilas, satumsa. — Pagaidi mani ārā, es tūlīt…

Viņa vēl atgriezās istabā, kur viņu pavadīja mātes klusais un bargais skatiens, sasēja lakatā šo to no ēdamā un, iedama prom, noteica aizžņaugtā, tikko dzirdamā balsī:

—           Paldies, mīļo māt, par visu! Taču tavā mājā es vairs nedzīvošu.

Un izskrēja pagalmā. Uz mātes izbaiļu saucieniem nepagriezās atpakaļ un neatsaucās. Nobālusi, sāpīgi spiezdama dēla roku, Feņa gāja pa šauro šķērsielu, un, tikai nonākusi uz lauku ceļa, kas veda uz traktoristu brigādi, viņa mazliet nomierinājās un sāka runāt ar pieklusušo dēlu:

—    Kādas atzīmes tad atnesi?

—    Marja Kirillovna ielika trijnieku, — Filips vīrišķīgi otzinās. Taču, lai māte nejustos pārāk sarūgtināta, aši

paskaidroja:

—    Tintes traipa dēļ. Vaņka Bakanovs man uzšļakstīja linti uz burtnīcas, bet es viņam sadevu pa pakausi…

—    Sākāt skolā kautiņu?

—     Nē-e, mamm, mēs nekāvāmies. Viņš uzšļakstīja, bet es viņam pa kaklu …

—    Vai tas, tavuprāt, nav kautiņš? Bet kas būs, ja es tev par to uzdošu ar siksnu?

—    Ne jau es sāku, bet Vaņka, — Filips taisnojās, ne tik daudz baidīdamies no mātes piesolītās siksnas, cik no tā, ka viņa var aizdzīt viņu atpakaļ uz mājām pie dusmī^ >;ās vecmāmiņas.

—     Vairāk, dēliņ, nekaujies. Esi gudrs. Man taču nav vaļas tevi pieskatīt. Tu redzi — tava mamma caurām dienām ņemas pa tīrumu. Bet tētes tev nav … — Feņai «izrāvās elpa, un viņa aizgriezās, lai dēls neredzētu viņas seju, un palūkojās visapkārt, kur katrs krūms, katra crambiņa un plaisiņa tīrumā viņai bija labi pazīstama.

Rīts bija skaidrs, spirgts ziemeļaustrumu vējiņš bija notraucis rasu, izžāvējis dzeltējošo, klusi šalcošo ceļmalas zāli, sacēlis virs stepes vieglu gaisa ņirboņu un nez no kurienes atnesis smalkus, Rībinoši baltus tīmeklīšus — pirmos tuvīnās atvasaras vēstnešus: tie bija aizķērušies aiz tikpat smalkiem zāļu stiebriņiem un palikuši tur karājamies, gatavi kuru katru brīdi atrauties un aizlidot tālāk; viens tāds tikpat kā neredzams tīmeklītis kutinoši pieskārās Feņas vaigiem, tad sapinās garajās skropstās, un gaisma acīs it kā sabirza, kļuva rēgaini i;irboša, un viss stepē sāka lēkāt, šūpoties šajā nevienmērīgajā gaismā un kļuva netverams.

—    Tu raudi, mamm?

—    Nē, dēlukiņ. Zirnekļa tīmeklītis iekļuva acī.

—    Ļauj es to izņemšu.

—    Nekas. Es pati. Tūlīt pāries.

Feņa apstājās. Izlaida caur pirkstiem skropstu pēc skropstas, izslaucīja acis, — gaisma atkal bija tāda pati kā parasti, tīrums gaiši un plaši pavērās visapkārt, līdz pat apvārsnim, pie kura skaidri iezīmējās vispirms viens, bet pēc tam ari otrs traktors. Tālas dūmu strūkliņas vijās virs tiem, kļuva dzirdami motoru pukšķi, dobji un bieži kā sirds puksti, nāsīs iesitās pierastā smarža vai, pareizāk sakot, — bezgala daudzas smaržas, taču par visām vairāk mašīnas dvaka, kas arī nebija vienveidīga, jo tanī jautās petrolejas, solidola un dažādu eļļu smaka. Kopā ar šīm smaržām Feņas krūtīs ielija arī ierastā un pazīstamā paļāvība gan uz savām rokām un kājām, gan uz darbu, pie kura viņa tūlīt ķersies. Paskatījusies uz dēlu, viņa skaļi sacīja:

—    Drīz būsim galā, dēlukiņ. Vai neesi noguris?

—    Nē. Itin nemaz!

—    Nu labi. Iesim lēnāk.

Feņa iedomājās, ka vēl nekad nebija gājusi uz tīrumu kopā ar dēlu, ka šodien iet pirmo reizi, un nez kāpēc viņai pēkšņi uznāca vēlēšanās stāstīt zēnam par visu, ko viņi redzēja ceļā, lai arī dēls tikpat labi kā viņa pazītu savu dzimto stepi, savu tīrumu, savu zemi, kurā viņi dzimuši un kurā varbūt būs lemts ar! nomirt. Pie nelielas gravas viņa apakšā pat apstājās, lai dēls varētu to labi apskatīt un iegaumēt, kaut arī tā bija pavisam parasta. Šo graviņu sauca par Bērziņu, bet, kāpēc, — to zināja tikai nedaudzi. Taču Feņa zināja. Viņai vēl pavisam maziņai to bija pastāstījis tēvs Leontijs Šidorovičs Ugrjumovs, kad abi bija braukuši pa šo ceļu ar savu «vienpersonisko» zirgu. Kādreiz gravas sākumā audzis bērzs, zem kura gani parasti meklējuši vēsumu un ēnu tveices laikā un atpūtušies, kamēr saule laidās uz vakara pusi. Bērzs gāja bojā kopā ar cilvēku, kas bija paslēpies zem tā negaisa laikā. Nez no kurienes gluži negaidot uznācis viens mākonītis un tam pretim — otrs; sanākuši kopā, sadūrušies, nolaizījuši viens otru bargām zibens mēlēm un ar šīs briesmīgās mēles galiņu aizķēruši bērzu, saplēsdami to skaidās, un sadedzinājuši arī ganu, pārvērzdami melnā nodegulī. Tas bijis sen, pat saknes nebija saglabājušās no šī koka, bet vārds Bērziņš palika.

—    Un kur apglabāja to tēvocīti? — Filips, domās Iegrimis, pajautāja.

—    Viņu aiznesa uz kapiem. Tur arī apglabāja.

Viņi bija pienākuši pie otras gravas kraujas, — šī grava bija gan platāka, gan dziļāka. Izrādījās, ka arī tā nav bez vārda. To sauca par Sīgu gravu.

—    Bet kas tās tādas, mamm, par sīgām?

—     Ir tāds putns, sīga! Liels jo liels. Lielāku par to pie mums nav. Tas dzīvo tīrumos. Atceries, aizpērn es tev biju atvedusi putnēnu?

—     E-ē-ē, atradusi putnēnu! Vistas lielumā! — Filips nobrīnījās.

—    Tad, lūk, tas bija sīgas mazulis.

—    Bet toreiz tu teici — siga. Kā tā?

Un te Filips atklāja kaut ko jaunu sev pašam: izrādījās, ka sīga un siga — ir viens un tas pats, bet lielā ^rava saucas par Sīgu gravu tāpēc, ka tās tuvumā rudeņos sapulcējušies šie prāvie putni lielos baros, lai savā putnu padomē izvēlētu vadoni — pašu spēcīgāko, visvaii.īk pieredzējušo un pašu gudrāko sīgu, kas varētu aizvest visu baru pa visdrošāko ceļu uz siltajām zemēm, bet pēc tam atvest atpakaļ.

—    Bet kāpēc sīgas lido projām, mamm?

—    Tās aizlido tikai pa ziemu. Te tās nosaltu.

—     Tik lielas! — Filips brīnījās aizvien vairāk. — Zvirbuļi pavisam mazītiņi, tomēr nelido prom.

—    Viņi pieraduši.

—    Bet vai mēs arī esam pieraduši?

—    Mēs arī.

—     Kaut arī man būtu spārni, mamm! Es kā-ā-ā paceltos gaisā, tā-ā-ā panāktu sīgas un aizlidotu kopā ar tām.

—      Un mani, savu mammu, pamestu? — ar skumju smaidu Feņa pajautāja, spiezdama dēla galvu sev klāt, itin kā viņš patiešām tūlīt pat varētu savicināt spārnus, pacelties gaisā un aizlidot no viņas prom.

•— Bet es atgrieztos, mamm. Drīz, drīz atgrieztos!

—     Nē, dēlukiņ, labāk nelido vis prom. Man būs grūti bez tevis, — viņa teica jau bez smaida un nopūtās.

—    Labi, nelidošu prom, — viņš apsolīja un jau pats piespiedās ciešāk mātei klāt.

Tikmēr viņi bija sasnieguši trešo gravu — platāku un garāku par iepriekšējām. Tā ņirdza pret debesīm rūsganos žokļus ar retiem izlauzītiem zobiem — asiem izciļņiem tajās vietās, kur pavasaros palu laikā no tīrumiem pa neskaitāmām iedobītēm satecēja gravā sprigani strautiņi, salauzīdami gravas malas robainos gabalos. Rūsganās, mālainās gravas sienas no vienas vietas bija izrobītas svīru alām, kas izskatījās kā bakurētas, — svīres jau bija aizlidojušas, bet alas palikušas, gaidot nākamo vasaru, kad no tālā ceļojuma atgriezīsies to nerimtīgās iemītnieces, lai dotu dzīvību jaunam pēcnācēju pulkam. Filips atcerējās, ka viņa vecākie biedri reizēm devās kaut

kur stepē un atgriezās no turienes vai nu ar svīru olām, vai ari ar svīrēniem, un lielījās citiem bērniem ar savu ieguvumu; Filips reizes divas bija lūdzis, lai svīru med-, nieki arī viņu paņem līdzi, taču tie nebija ar mieru, teica, ka viņš vēl esot par mazu tik nopietniem pasākumiem, ka viņam vēl mātes piens uz lūpām un padegune slapja. Filips jutās līdz asarām aizvainots, viņš apgalvoja, ka nekāda piena viņam uz lūpām neesot un ka padegune viņam esot sausa — puņķus viņš veikli noslaukot krekla piedurknē vai arī nolaizot un ka nevienam tie netraucēšot, taču puikas bija nelokāmi. Nu Filips uzzināja, kur mitinās svīres, un tagad pats bez to nelabo puiku palīdzības varēs doties medībās.

—    Vai tiesa, mamm?

—    Nu protams, Filip! Tu man esi jau pavisam liels.

—    Mamm, bet kā sauc šo gravu? Svīres vai Svīru grava?

—    Ne vienādi, ne otrādi.

—    Bet kā tad?

—    To daudzina par Pravikova gravu. Te netālu ir dīķis. Ari to sauc par Pravikova dīķi. Dzīvojis te reiz bagāts zemnieks — Pravikovs. Blakām bijusi viņa zeme. Tā arī iesaukuši par Pravikova gravu.

Filips atkal iegrima domās. Acīmredzot viņš nodomāja, ka bagātais zemnieks pats devis tādu nosaukumu dīķim un gravai, un tāpēc sacīja:

—    Bet es to saukšu citādi. Par Svīru gravu…

—    Nu labi. Sauc tā. Vai tu redzi tur tos paugurus?

—    Redzu, un kas tur ir, mamm?

Stepē gan šur, gan tur pacēlās vienāda lieluma un cits no cita vienādā attālumā izkaisīti kurgāni, gluži pelēki, jo bija no vienas vietas noauguši vībotnēm. Uz diviem no tiem slējās zemes mērīšanas torņi, uz dažiem, dzijās domās nogrimuši, sēdēja nelieli ērgļi, bet virs citiem, spārnus ātri, ātri plivinādami, laidelējās vanadziņi, kaut ko tur uz kurgāna izlūkodami, droši vien lauku peles. Tīruma vidū pašā centrā slējās Lielais kurgāns, visi pārējie bija krietni mazāki un atradās itin kā viņa — milža pakļautībā. Varbūt tas bija vecāks par citiem un tāpēc kailu pakausi — tā virsotnē nez kāpēc neauga nekāda zāle, pat visuresošais un nekaunīgais baltdadzis ar sārtajām pogaļām bija uzrāpies tajā tikai līdz pusei un tur bailīgi apstājies. Runā, ka zem Lielā kurgāna esot

apglabāts pats galvenais skitu vadonis, bet zem tiem, kas uazāki, — apbedīti citi, lai arī necilāki, tomēr vadoņi, ik'viens taču nesāktu bērt tik daudz zemītes uz parasta (ilvēka kapa, tam pietiktu ar kādām desmit lāpstām…

—   Mamm, vai to kņazu varētu atrakt? — Filips paj īutāja, brīnīdamies par mātes stāstu.

—    Nē, dēliņ.

—    Kāpēc tad ne?

—    Viņu ieraka dziļi, turklāt rakņāties pa kapiem ir

giēks.

Filipu tāds paskaidrojums neapmierināja.

—    E-ē-e, es gan, kad izaugšu liels, tik un tā izrakšu.

—  Labi, izraksi. Bet tagad iesim ātrāk. Saule jau augstu. Droši vien Pavluša mūs nogaidījies.

Viņi sāka soļot ātrāk. Kādu bridi abi gāja klusēdami. Peņa visu laiku klusībā centās un nekādi nevarēja izlemt: pajautāt dēlam vai ne? Beidzot viņa izšķīrās, taču nepaguva ne muti paplest, kad viscaur pietvīka pagalam nokaunējusies. Taču atturēties vairs nespēja. Uzmanīgi un gandrīz čukstus pavaicāja, it kā viņu sarunu kāds varētu dzirdēt:

—    Vai tēvocis Avdejs bija pie mums atnācis? — To pateikusi, viņa tvēra ar roku pie krūtīm, jo sirds sāka tik nevaldāmi dauzīties, ka tā vien skaties — izlēks vēl ārā.

Taču Filips no tā neko neredzēja un nesaprata. Viņš atbildēja bezbēdīgi un pat jautri:

—    Bija atnācis! Veselu stundu nosēdēja uz lieveņa, het vecmāmuļa viņu aizdzina: «Ej mājās,» saka, «tu man esi apnicis kā rūgta nāve.» Un viņš aizgāja, — pateicis to, jo tas viņu vismazāk interesēja, zēns atcerējās ko ritu, viņam daudz svarīgāku: — Paskaties! — Filipam rokā bija šķiltavas, kas izskatījās kā neliela pistole. Iemēdams uz māti, viņš uzvilka gaili, nospieda to, un no stobra izlēca dzirkstele.

—    Kur tu tās ņēmi? — Feņa nobijās. — Rotaļpistole? Un tu tēmē uz mani? …

—     Tā nav rotaļpistole, mamm! Tās ir benzīna šķiltavas. Tēvocis Serjoža uzdāvināja, kad brauca prom. Es viņu pavadīju līdz Tālīnajai stigai.

—    Ak tā! Nu tad tik glabā labi Serjožas dāvanu. Tās droši vien ir dārgas, tu visiem nerādi, citādi lielākie puikas atņems.

*— Es tās noglabāšu tā, ka neviens neatradīs.

—   Tad jau labi… Bet kā tad, dēlukiņ, — kauna sārtums atkal ielija viņas sejā, — bet kā, Filip, vai tēvocis Avdejs neko neteica vecmāmiņai?…

—    Nē-e-e, tikai piecēlās un aizgāja.

—    Uz kurieni tad viņš aizgāja? — Feņa neviļus pajautāja, kaut gan labi saprata, ka nedrīkst izprašņāt nesaprātīgo puišeli, kuram tas viss, par ko viņa tik daudz domā, ir pavisam vienaldzīgs. Nokaunējusies vēl vairāk, viņa pasteidzās novirzīt sarunu uz ko citu: — Vai Marja Kirillovna daudz uzdeva mācīties?

Taču Filipam itin nemaz nebija pa prātam šāda novirze, jo viņš ne ar ko neatšķīrās no saviem skolas biedriem, kuriem vislielākais prieks ir tad, kad skolotāja saslimst un neierodas uz stundu vai kad uznāk tik stiprs sals, ka skolā jāpārtrauc mācības. Vismaz Filips palaida gar ausīm mātes jautājumu un nolēma, ka labāk turpināt sarunu par tēvoci Avdeju. Feņai negaidot, viņš paziņoja:

—    Bet viņš man nopirka kladi.

—    Kas tev nopirka kladi? — Feņa izklaidīgi pajautāja, 1o arvien vēl gaidīja atbildi par uzdotajiem mājas darbiem. Un tikai tad, kad apjēdza, par ko ir runa, viņa, slēpdama satraukumu, steidzīgi pajautāja: — Kas, kas tev nopirka kladi?

—    Tēvocis Avdejs. Viņš man uzdāvināja arī grāmatu ar bildēm. Kad mēs atgriezīsimies no tīruma, es tev parādīšu. Ja tu zinātu, mamm, kas par grāmatu! Tāda! Liela, liela, bet bildēs uzzīmēts pelēks vilks un sarkana lapsa ar ga-aru asti!

No sajūsmas elpai aizraujoties, Filips nosauca visu, kas attēlots viņa brīnišķīgajā grāmatā, bet māte klusēja, iekodusi zobos lakata stūri un atkal sākdama iet lēnāk. To viņa darīja acīmredzot arī tāpēc, ka pie būdas ieraudzīja Avdeju. Viņa juta, ka sirds nodreb un gandrīz vai apstājas, kaut gan līdz pat tam brīdim bija tikpat kā pārliecināta, ka satiks viņu tieši tur un nekur citur. Avdejs pavisam nesen bija beidzis traktoru mehāniķu kursus, un tagad viņa pienākumos ietilpa aprūpēt mašīnas. Taču šodien pēc viņu ķildas naktī viņš varēja arī neatnākt uz brigādi, bet viņam vajadzēja būt tieši tur, jo viņa ļoti gribēja, lai tā būtu, un nepiedotu viņam, ja viņi nesatiktos tajā pašā dienā un neizlīgtu. Tomēr, piegājusi būdai klāt, Feņa tikpat kā neatbildēja uz Avdeja priecīgo sveicienu, tikai pavirši pamāja ar galvu un devās pie Marijas un Nastjas — sāka runāt ar viņām nedabiski skaļi, it kā ignorēdama Avdeja klātbūtni un ar visu savu izturēšanos parādīdama, ka viņai nav nekādas daļas gar to, ka viņi abi ir katrs par sevi. Draudzenes pieņēma šo spēli, piemērojās Feņai un sāka dzīvi sarunāties, itin kā nemaz nemanītu viņas apjukumu; Marija, raustīdama Feņu un pasmiedamās, sīki jo sīki izprašņāja par kautiņu Aprīļa pagalmā, bet Nastja, kas ar saviem izsaucieniem «Ak, kādas šausmas!» tikai uzkurināja stāstītāju, lūdza savām vecākajām biedrenēm: «Nu nesmejieties taču!» — un beigās paziņoja, ka tūlīt pat paņems līdzi savus komjauniešus Pavļiku un Mišku un kopā ar viņiem dosies uz ciemu — vai maz ko ,tur šis Fjodors var nostrādāt! Viņas zēni, komjaunieši, kuru katru pratīs apvaldīt. Drīz vien viņa patiešām sataisījās uz mājām un gaidīja, kamēr Pāvels un Mihails pie koka mucas nomazgāsies — viņi jau tur šļakstinājās, sprauslāja un smiedamies zibināja baltos zobus. Feņa no mugurpuses piezagās brālim klāt un pārvilka ar saliektu rādītājpirkstu viņam pa ribām — puisis noelsās un kā zaķis atlēca sāņus. Viņš tikai tagad ieraudzīja smaidošo māsu.

—     Prātā jukusi!

—     Ģērbieties — un marš uz mājām! Nastja tak gaida.

—    Bet ko mēs mājās darīsim? — Miška Tverskovs vaicāja. — Mēs paliksim te.

—     Nastja jums vienu darbiņu sameklējusi.

—     Kādu?

—     Gan jau redzēsiet.

Puiši apģērbās, pieskrēja pie Nastjas, kas viņus gaidīja, un, saķēruši no abām pusēm, smiedamies sāka nest viņu no būdas uz ciema pusi. Nastja spārdījās, tirinādama kājas, abām rokām pliķēja pa tievajiem, gandrīz vēl bērnišķīgajiem kakliem, bet viņi nelaida vaļā — skrēja palēkdamies, saņemdami kā balvu skaļas, svilinošas pļaukas.

—    Jau met acis uz meičām, — Marija noteica viņiem nopakaļ.

—    Ieraudzīs Saņka Spičs, viņš tiem parādīs, — Feņa sacīja, bet acis pret pašas gribu šķielēja uz būdas pusi, kur Avdejs un Filips aplūkoja brīnumainās šķiltavas un risināja nez kādas savas vīriešu sarunas.

Varbūt Marija bija uztvērusi šo skatienu, bet varbūt ari tāpēc, ka viņa vispār bija ārkārtīgi attapīga, ja runa bija par tik smalkām būšanām kā mīlestība, — grūti pateikt, kādēļ, taču viņa pēkšņi atcerējās netālu stāvošo sava pārinieka Miškas Tverskova atstāto traktoru un steidzās pie tā; kaut ko klusībā izlēmusi, viņa uzsauca:

—     Filip, nāc līdzi! Būsi man par piekabinātāju.

Puišelis tomēr ietiepās:

—     Es labāk ar mammu.

—           Vai tu re, kāds memmes dēliņš, — Marija iesmējās, — un tev nav kauns mātei brunču stērbelē turēties?

Filips kļuva domīgs. Viņa māte, atkal nosarkusi, sacīja:

—            Ej, dēliņ, ar krustmāti Mašu! Es vēl tik drīz nesākšu strādāt.

Filips paskatījās uz māti, tad uz Avdeju, vēl mazliet pasvārstījās un negribīgi aizslāja Solovjovai pakaļ. Ja viņš tobrīd būtu paskatījies atpakaļ, redzētu mātes acīs asaras.

Starp citu, dusmodamās gan pati uz sevi, gan uz to, kurš stāvēja pie būdas un gaidīja viņu, Feņa aši izslaucīja acis un iekšēji saņēmās, gatavodamās-uz grūtu un,, kā redzams, neizbēgamu sarunu.

13

■Viņa stāvēja, ar muguru piespiedusies pie pretējās būdas sienas, — gaidīja, kad viņš pienāks klāt. Viņš pienāca ātri, taču viņai likās, ka Avdejs atkal tāpat kā mežā kavējas, un tāpēc auksti sacīja:

—     Kas tev vajadzīgs?

—     Nemuļķojies, Feņa! Tu taču zini…

—     Neko es nezinu un negribu zināt!

—     Ak tad tā?

—     Tā!

—    To tu saki nopietni? Padomā …

—           Esmu jau padomājusi. Man apnicis skraidīt ar tevi kā kucītei pa svešiem pagalmiem.

—     Bet kur lai mēs liekamies?…

—    Tu esi vīrietis. Sen jau vajadzēja izlemt.

—     Brauksim uz pilsētu.

—    J5rauc viens! Man tur nav ko darīt.

—     Nu redzi, nu…

—     Redzu. Lūdzu, liec mani mierā! — Ne šos, ne citus vārdus, ko viņa pateica, nedrīkstēja teikt, un tie arī nebūtu pateikti, ja Feņa būtu izdzirdusi to, ko gribēja dzirdēt. Feņa cerēja, ka Avdejs jau kaut kur noskatījis kādu kaktu un tūlīt viņai to paziņos un ka arī ar Filipu viņš bija runājis tik dzīvi un jautri tieši tāpēc, ka visu ir nokārtojis, ka viss iekšēji noskaidrojies un nostabilizējies, un ka Avdejs tikai ar nepacietību gaida, kad Feņa paliks viena, lai zem četrām acīm visu apspriestu, lai norunātu dienu un stundu, kad pārvākties uz to kaktu, —

Feņa nešaubījās, ka tāda vieta viņiem atradīsies, ne jau visi Zavidovā ir viņu laimes ienaidnieki.

—    Es jau sen būtu pārnācis pie jums, bet tava māmuļa …

—    Es pati aizgāju no mājām, — Feņa pēkšņi paziņoja.

—    Kā? Uz kurieni?

—    Tā nu vairs nav tava bēda. Gribēju pie Stepanidas, bet pie viņas jau Maša ar bērnu… Pelageja Tverskova — Miškas māte apsolīja pieņemt.

—    Viņi paši taču četri gabali! — Avdejs skatījās uz Feņu kā uz vājprātīgo. — Četri gabali, vai dzirdi?!

—    Dzirdu. Būs seši, tik vien tās nelaimes. Bet tu, vai zini, Avdej, labāk tomēr brauc prom. Tā būs labāk.

—     Kam labāk? Tev?

—    Gan man, gan tev. Visiem.

—     Ak tā gan?! Tātad viss cauri?

Feņa neatbildēja.

Pāri bezgalīgajiem, rudenīgi pieklusušajiem un skumīgajiem tīrumiem zemu un trauksmaini aizsteidzās pirmie tumši zilie, it kā gabalos saraustītie mākoņi. Vējš, kas (

vēl nesen tikai viegli bija šūpojis zāli un koku galotnes tālumā redzamajos stādījumos, pieņēmās spēkā un sāka rosīties visur: ātri uzmeklēja šķirbu zem būdas skārda jumta, ielīda tajā un sāka čīkstēt, sāpīgi iedurdamies cilvēku sirdīs: paķēra kādu desmitu lielu, rūsganu vējriteņu kamolu un sāka dzenāt tos pa stepi, gluži kā dzinējsuņi iztraucētu zaķu baru, uz tuvējā kurgāna saslēja gaisā ērgļa asti un svilpoja caur to kā caur lielu koka ķemmi, bet vanadziņu, kas trīsuļoja gaisā kā viegls pludiņš, aizmeta tālu sāņus, un nu tas svaidījās pa debesu zilumu, ar sapluinīto spārnu meklēdams atbalstu, bet dūmus, kas cēlās no netālu strādājošo traktoru izplūdes caurulēm, piespieda pie pašiem arumiem, it kā ietīdams

tos, salstošos, vieglā, bet siltā segā; no nesen sakrautās salmu kaudzes, kas vēl nebija paguvusi sasēsties, norāva milzīgu klēpi zeltaino matu un spēlēdamies sāka tos griezt virpulī un izmētāja vai veselu versti visapkārt; piekļuva pie žagatas ligzdas, kas neskaidri vīdēja biezajos krūmājos koku stādījumos, izskrēja ,tai cauri un izdzina, grūšus izgrūda no tās pašu saimnieci, un tā, ar nagiem ieķērusies līganā zarā, par to vien domāja kā noturēties tajā, lai galīgi nenonāktu trakojošā stepes slaista — vēja varā. Vienīgi klija priecājās par vēju. Tā uzlidoja tik augstu, cik vien varēja, un nemaz nevicināja savus varavīkšņainos perlamutra spārnus, tikai mazliet piešķieba te vienu, te otru, šķeldama ciešo vēja strūklu, un grozīja savu līko, plēsīgo knābi…

Avdejs atkārtoja:

—    Tātad viss cauri, Feņa?

Feņa joprojām klusēja, ciešāk spiezdamās pie būdas, itin kā meklēdama pie tās atbalstu. Un tikai pēc tam, kad Avdejs atkal atkārtoja šos vārdus, galvu nodūrusi, uz viņu neskatīdamās, noteica nogurušā, aizlauztā balsī:

—    Ja jau cauri, tad cauri. Atradis, ar ko biedēt. — Un, strauji atgrūdusies no sienas, ātri devās pie sava traktora.

Avdejs kādu laiku skatījās Feņai pakaļ, juzdams, ka viņa sirds un visa būtne pielīst ar aizvainojumu, smagu kā svins. Viņa bezrūpīgajās un visumā labsirdīgajās acīs iedegās nelabas uguntiņas. Elpas vilcieni kļuva bieži un smagi, gaiss ar svilpieniem izrāvās no uzbudinājumā ieplestajām nāsīm. Skaidrs, ka ne jau pirms tam, ne jau dienu vai pat stundu agrāk, bet tieši tagad, šajā pēdējā brīdī, viņš arī pieņēma briesmīgo un viņiem abiem liktenīgo lēmumu. Lai vēl vairāk, pamatīgāk sevi pārliecinātu, ka šis lēmums ir nepieciešams un neizbēgams, viņš skaļi noteica, piesārtušajai sejai noraustoties:

—    Ak tad nenobijies vis? Nu, nu! Paskatīsimies, ko tu …

Teikumu nepabeidzis, viņš strauji pagriezās uz tālu lejā redzamo ciemu un mākslotā bezrūpībā sāka dungot kādu pavisam muļķīgu un galīgi neiederīgu dziesmiņu. Pusceļā viņš sastapa Tišku, kas gāja uz tīrumu. Pavaicāja, nedomādams, ko īsti jautā:

—    Kā klājas, Timofej?

—          Kas vainas, dzīvo tik nost! — Ņeprjahins bezbēdīgi atbildēja, it kā nekas nebūtu noticis. — Bet, ja vaina atrodas, lai par to domā prokurors!

Taču Avdejs neuztvēra vārdu spēli šajā atbildē un noprasīja:

—    Vai tiešām jau līdz prokuroram nonācis?

—    Pagaidām vēl ne, bet varbūt nonāks arī, — Tiška mierīgi atbildēja, čamdīdamies kabatā pēc tabakas maka.

—    Sasmēķēsim, vai? Kāpēc tu ej uz ciemu?

—     Jāpazvana uz rajonu, jāparunā par rezerves da]ām. Ja ne šodien, tad rīt var apstāties divi traktori, gultņi galīgi beigti. — Tie būtu vistīrākie meli, ja pašā pēdējā brīdī Avdejam neienāktu prātā, ka viņam patiešām jāpiezvana uz rajonu par rezerves daļām.

—    To tu esi pareizi sadomājis, Avdej, — Tiška piekrita. — Atgādini Fedčenkovam, ka jauno kāpurķēžu traktoru Znobins apsolīja mums. Neaizmirsti.

—    Labs ir.

Vīri sasmēķēja un gāja katrs uz savu pusi. Tiška devās uz brigādi, Avdejs, niknas apņēmības pilns, — uz ciemu.

Tiškam nez kāpēc sagribējās atskatīties atpakaļ, paraudzīties vēlreiz uz tālumā gaistošo Avdeja stāvu. Tiška nojauta kaut ko nelāgu, ne jau velti Avdejs tā nesas, te soļodams platiem soļiem, te sākdams skriet; kaut kas viņu dzen uz Zavidovu. Bet kas? Uz kolhoza valdi pie telefona viņš tā nediebtu — nav jau ugunsgrēks. Citādi nav, ar Feņu būs sarāvies. Laikam nonākuši strupceļā. «Lampausis tu esi, Avdej, to es tev teikšu,» Tiška nodomāja un pēkšņi bez kādas jēgas sāka dziedāt savā āža balstiņā, ar piemiegtām acīm pavadīdams mehāniķi:

Ne tai gredzenu viņš deva,

Ne tai zeltu dāvāja,

Tomēr kņaziene bez bailēm Viņa krūtīm pieglaudās.

Negaidot aprāvis dziesmu, viņš domīgi noteica:

—    Viņa patiešām ir īsta kņaziene. Aizlaidīsi garām, muļķi, tādu sievieti, kādu tik ātri vis nedabūsi, — un neparasti nopietns, nemaz nelīdzinādamies pats sev, Tiška dziļi un kā bērns aizgūtnēm, drudžaini nopūtās, it kā taisīdamies raudāt. — Feņa, viņa, brāl, tāda… viņa ir tāds sievišķis… — viņš nepateica līdz galam, pagriezās un ātri devās uz būdu, kur, aizsteigusies viņam priekšā, pa citu ceļu ar Bezasti jau bija atbraukusi virēja

Kalerina Stupkina. Ieraudzījusi Tišku, viņa sāka skaļi sūdzēties par priekšsēdētāju:

—        Viņš nomērdēs mūs badā, šis sīkstulis! Pagrūda sauju rudzu miltu — vāri ķiļķenus, Katerina! Bet kādi ķiļķeni no tādiem miltiem? Tie jau jums rīklē spriedīsies, milti samalti šā tā, uz pusēm ar klijām…

—   Bet gaļa? — Tiška pajautāja un nožēloja, ka pajautājis, jo bija spiests noklausīties garu, dusmās sprakstošu Katerinas runu.

—   Gaļa?! — viņa ievaimanājās. — Vai re, ko sagribējis? No viņa ne tikai gaļu, pat pērno sniegu nevar izlūgties. Iegrūda, rau, gabaliņu vecu, ilgi gulējušu aitu tauku, no kuriem pat suņi purnus grieztu prom, un gatavo ēdienu, Katerina, pabaro brigādi. Tiklīdz atnāks Feņa — visu viņai par tēvu izstāstīšu, varbūt viņa to nokauninās, sīkstoni tādu. Būtu kauču savus bērnus pažēlojis — Pavluša kā rauduvēns izģindis, vienas ribas palikušas. Un Feņa nav labāka … Patiesību sakot, viņa jau diltin dilst — būtu viņš man gadījies pa rokai, šis jūsu mehāniķis, skrien kā apsvilis uz ciemu, saucu — nedzird, tik skrien — un cauri… — Beidzot viņa apklusa, skumīgi apskatīja visu, ko bija izdevies izplēst no skopā priekšsēdētāja, un nopūtās: — Vāri, kā gribi… — Tad paskatījās Tiškam sejā un novaidējās:

—     Svētā dievmāte! Kas tavam ģīmim lēcies? Kas tevi, mīlīt, tā izskaistinājis? Vai Fedja? Dzirdēju, ka jūs itin kā esot saplēsušies.

—    Ar bārdas nazi… es skuvos, Katerina.

—    Tak jau dzērumā? Arvienam dzer?

—   Kurš tad nedzer? Varbūt vienīgi pūce un arīdzan tikai tāpēc, ka dienā neviena neredz, bet naktī bode ciet, — Tiška noteica pavisam ikdienišķi.

—   Un nav kauns? Kad gan jūs beigsiet tempt, kaut nelabais jūs visus rāvis!

—   Nelabais, Katerina, ar mums uz vienu roku, jo viņam patīk jautra kompānija.

—    Kaut sadomātu aizliegt to jūsu nolādēto, draņķīgo šņabi. Esmu dzirdējusi, itin kā pieņemšot tādu lēmumu…

—   Nē, Katerina, nekas neiznāks, — Tiška mierīgi paziņoja. — Lēmumu varbūt arī izdos, taču par šņabi man mierīgs prāts. Daudz vajāšanu tas pieredzējis savā garajā mūžā un no tā kļuvis tikai stiprāks.

—     Nu, rauj jūs jupis, lociet vien, ātrāk kājas atstiepsiet, aiznesīsim jūs uz turieni, aiz ciema. Tur jums ceļš.

—    Kāpēc tad tā, Katerina? Uz kapiem es nesteidzos, man vēl šajā pasaulē nav apnicis, es vēl tavu liturģiju neesmu līdz galam noklausījies.

—    Ej vien, dari, kas darāms, bet mani netraucē, — Katerina aizgāja pie saviem krājumiem. — Drīz arāji atnāks, bet man vēl nekas nav gatavs. Ej prom, Tiška, nerēgojies te man acīs.

Timotejs aizgāja pie traktoriem. Bet pēc divām stundām atgriezās kopā ar visiem pusdienās. Blakus sev pie galda nosēdināja Filipu un pavēlēja:

—     Bet nu, virējiņ, iesmel ķiļķenus un tā pavairāk mūsu jaunajam arājam. Paskaties, kā nostrādājies!

Filips kā īstens traktorists bija viss nosmērējies, nošķiedies gan ar dubļiem, gan ar mašīneļļu, taču neparko negribēja iet kopā ar māti pie ūdens mucas mazgāties, bet apsēdās tāds, kāds bija, pie galda, un Katerina Stupkina nedzina viņu prom, acīmredzot apjautusi, ka jaunajam mehanizatoram šī darbā gūtā netīrība dārgāka par visu pasaulē. Viņa pielēja Filipam pilnu šķīvi un pasniedza pirmajam. Ar acīm apmīļojusi zēnu, noteica:

—    Ed, manu zelta strādnieciņ! Paēd krietni!

Lielā koka karote zibēja vi^n virs bļodas. Bija dzirdama tikai šņākuļošana un strēbšana, ko pavadīja šņaukāšanās, jo stepes rudenīgajā vējā apaukstētajam degunam vajadzēja nemitīgi pievērst uzmanību. Reizēm, aizrāvies ar ēšanu, izsalkušais puišelis aizmirsās, un tad dzidra lāse karājās pie lūpas, draudēdama iekrist tieši strebeklī. Tomēr pašā pēdējā brīdī zeperis to pamanīja un veikli pievāca šo viltīgo lāsi ar mēles galiņu. Katerina, salikusi rokas uz vēdera, stāvēja blakus un visu redzēja, taču, baidīdamās samulsināt ēdēju, tikai retumis uzmundrinādama noteica:

—    Ēd, Filip! Ed, mīļais!

—    Es jau ēdu, krņstmāt Katja! — Filips beidzot atsaucās, juzdams, ka kļūst smagāks un piepūšas viņa vēders.

—    Tad jau labi. Ēd vairāk.

—    Nevaru, krustmāt Katja.

—    Bet tu, dēliņ, pamēģini tikt pāri šim «nevaru».

—    Ē! Bet kā tad to var? Pāri «nevaru»?

—     Pavei, kā! Nu, paplet muti! — Katerina piesmēla vēl pilnu karoti un gandrīz ar varu iebāza ķiļķenus

Filipam mutē. — Nu, tagad tu esi paēdis. Ej un pasauc māti un krustmāti Mareju.

Filips aizskrēja, bet Tiška neparasti domīgs noskatījās viņam pakaļ, pašūpoja galvu un tikai tad piestūma sev šķīvi ar dziestošajiem ķiļķeniem.

Pie mucas, kur mazgājās sievietes, Feņa gribēja nomazgāt arī dēlu, pūlēdamās saķert viņu aiz svārciņiem, taču Filips izlocījās kā zutis viņai no rokām, izskrēja uz arumiem un, lēkdams pāri leknajām vagām, aizdieba pie traktora, šoreiz pie viņas — mātes traktora.

—    Laikam jau labi, ka ir tāda patika, — Feņa sacīja, atplaukdama gaišā smaidā.

—    Kad tāda patika, arī pieaugušajiem viss iet no rokas. Uz nemīlamu, netīkamu darbu velcies kā pret stāvu kalnu, bet uz tīkamu — aizlido kā ar spārniem, tā, ka kājas pie zemes nemetas, — Marija sāka prātot, no sāniem paraudzījusies uz draudzeni, kas vēl aizvien smaidīja, un nenocietusies pajautāja: — Tu, Feņa, šodien tāda savāda… tāda pārāk mierīga. Kāpēc tā?

—            Kas tad man kaiš? — Feņa vienkārši atbildēja.

—    Es, Maša, vienmēr esmu mierīga, kamēr daru darbu. Ja kāds mani atrautu no šī nolādētā traktora stūres, liktu kaut vienu dienu palikt ciemā, es sāktu šaudīties kā sprostā. Nezinātu, kur dētiesl Bet te… — viņa apklusa, ar acīm sekodama dēlam, kas jau bija uzrāpies uz traktora un tagad droši vien iztēlojās sevi par nezin ko.

Saule jau bija tikusi pāri vienai debesu pusei un sliecās uz rietu. Lielais kurgāns, no sāniem apspīdēts, meta garu konusveidīgu ēnu; netālu no zemes mērīšanas torņa uz otra kurgāna bija izveidojies tāds pats tornis no tievām, izliektām ēnām; sidrabainie tīmekļi, ieķērušies pirmajam, īstajam tornim augšējā šķērskokā, centās pieķerties pie otra, šķietamā torņa, taču nespēja un šūpojās, paši itin kā kļuvuši bez svara, neīsti. Feņa tīksminājās par šo ainu, acu priekšā atkal viss sametās raibs, tās sāka asarot, un viņa pagriezās uz draudzenes pusi.

—     Iesim ātrāk! Katerina, pavei, jau baras uz mums.

Viņas ēda klusēdamas. Nevis ēda, bet remdēja izsalkumu, jo ēdiens bija negaršīgs, lai kā virēja bija centusies to padarīt garšīgāku ar tauku piciņu un šajos taukos apceptiem sīpoliem; ķiļķeni, kaut arī bija nelieli, tomēr spriedās rīklē, bet sakošļāt tos negribējās: norijot veselu, varēja ātrāk piepildīt vēderu un radīt sāta ilūziju. Kādā brīdī — Feņa pati to nemanīja — viņa pārstāja ēst, sēdēja pie galda ar muguru pret būdu, bet ar seju pret ciemu. Negribēja domāt, bet domāja. Kur viņš ir patlaban? Ko dara? Vai domā par viņu? Un ko viņš ir izlēmis? Avdeja acis pēdējā brīdī liecināja, ka viņš kaut ko sagudrojis un visdrīzāk kaut ko sliktu. Bet ko?

—    Maša?

Taču pie galda neviena vairs nebija. Malā pie katla Katerina mazgāja traukus. Bet uz pakāpiena, pa kuru traktoristi uzkāpj būdā, sēdēja Tiška un Marija Solovjova. Tiška bija ielicis viņai klēpī savu sprogaino galvu, Maša, neko nedomādama, skatījās uz to, paretam iegremdēdama pirkstus viņa cietajos matos.

—    Ko tad jūs tā, ieskājaties, vai? — Feņa gurdi ieprasījās.

—    Ieskājamies, tikai neko neatrodam, — Marija pasmīnēja. — Feņa, vai tev nav kāda ziede?

—    Kam tev tā vajadzīga?

—    Rau, viņam. Seja satūkusi. Taisni tāda kā Kolima-: gam kļuvusi. Pat platāka.

Feņa parakņājās kabatā un sameklēja vazelīna bundžiņu.

—    Še, ieziedi Tikai skaties, nesāciet atkal mīlināties.

—    Nedod dievsl — Marija izbijās. — Mums pietiek.

—    Dievu gan pielūdz, bet velnu nekaitini, — pie saviem katliem Katerina ierunājās un, pārkrustījusi muti, nopūtās: — Eh, he-he-hē! Dievs piedod mūsu grēkus!

—     Par ko tu runā, krustmāt Katja? — Marija uztraucās.

—Tāpat vien, par savām raizēm …

14

Avdejam bija vajadzīga vesela stunda, lai sazvanītu MTS direktoru. Kad beidzot tas izdevās un viņš no paša Fedčenkova uzzināja, ka tādu rezerves daļu, kādas Avdejam vajadzīgas, nav, bet kāpurķēžu traktors pienāks ne agrāk kā pavasarī, viņš nožēloja, ka veltīgi nositis laiku, kas viņam bija vajadzīgs citām darīšanām. Runādams pa telefonu, viņš caur pavērtajām priekšsēdētāja kabineta durvīm redzēja, ka no blakus istabas izskrēja jaunā grāmatvede — Nadjonka Skvorcova un pazuda aiz ārdurvīm. Pēdējos direktora vārdus par kāpurķēžu traktoru viņš noklausījās izklaidīgi un tagad lāgā nesaprata, kāda iemesla dēļ šī mašīna ieradīsies viņu kolhozā ar tik lielu nokavēšanos. Pakāris klausuli, Avdejs izskrēja uz ielas, bet no Nadjonkas, kā mēdz teikt, vairs nebija ne vēsts. Viņš paskatījās uz vienu pusi, paskatījās uz otru, taču nekur viņu neredzēja. Pagājis aiz viena stūra, aiz otra, aizgāja aiz aklās sienas — Skvorcovas nekur nebija, bet viņam loti gribējās sastapt meiteni grāmatvedībā vienu pašu un vienā rāvienā nokārtot iecerēto pasākumu. Viņš paskatījās pulkstenī un saprata — Nadjonka aizgājusi mājās pusdienot. Avdejs jau grasījās doties uz Lāpītājas māju, taču pusceļā izsprieda citādi, aizgāja uz savām mājām, gandrīz skriešus ieskrēja istabā un pārsteigtajai Avdotjai Stepanovnai nekavējoties paziņoja:

—    Gatavojies, māt! Es precos!

—   Tas nu nenotiks! — viņa iekliedzās, tverdama ar roku pie krūtīm.

—   Kāpēc tad ne? — savukārt nobrīnījās viņš, sākumā nesapratis, ka abi ar māti runā un domā katrs savu. — Tu taču pati man pilnas ausis piedīci: «Precies, precies ar Nadjonku Skvorcovu,» — bet tagad …

Avdotja Stepanovna kā starot iestarojās.

—    Kungs dievs! Bet es, grēciniece, nodomāju… Gods un slava tev, esi uzklausījis manas lūgšanas, visužēlīgais! Jau sen tā vajadzēja! — Viņa nez kāpēc metās uz goda istabu, tad izskrēja no turienes ārā un sāka skraidīt pa dibenistabu, kā akla uzgrūzdamās virsū visiem kaktiem, nezinādama, ko darīt, ko iesākt, uz kurieni pirmām kārtām skriet un kam pašam pirmajam pavēstīt par savi; lielo prieku. Uz kādu brīdi viņa tomēr zaudēja gan atmiņu, gan saprātu, beidzot atjēdzās un noprasīja:

—     Kā tad ir, dēliņ, vai tu jau biji precībās?

—    Nē, es viņu vēl neesmu redzējis, neesmu ar viņu runājis, — viņš smiedamies sacīja: viņu uzjautrināja mātes uzbudinātais izskats, viņas juceklīgā, bezjēdzīgā kustēšanās. — Aizej tu pie Skvorcoviem!

—   Tūlītās, tūlītās, dēliņ! Acumirklī! Tikai tu nekur neaizklīsti! Sēdi mājās! Es jau skrienu!

Steidzīgi uzmetusi plecos šalli, jau skrienot pogādama ciet virsjaku, viņa vispirms metās nevis pie Lāpītājas, bet pie Agrafenas Ivanovnas, izlēmusi, ka būs labāk, ja arī viņa ies līdzi un būs par precinieci. Avdotja Stepanovna bija pilnīgi pārliecināta, ka viņas draudzene par tādu iznākumu būs ne mazāk priecīga kā viņa, Avdotja. Un viņai nevarēja ne prātā ienākt, ka vakarējā sabiedrotā vienā mirklī pārvērtīsies par niknu ienaidnieci. Bet notika tieši tā, un Avdotja palika galīgā nesaprašanā.

Noklausījusies jauno ziņu, Agrafena īvanovna savilka sausās lūpas, uzmeta viešņai dusmīgu skatienu un sāka strauji, nevienmērīgi elpot. Dziļā sarūgtinājumā viņa noteica:

—    Vai tad mana Feņa sliktāka par Nadjonku, šo vējagrābsli? Un vai tavam dēliņam nav kauna? Jauca, jauca galviņu sievišķim, bet tagad laižas lapās? Varbūt viņa jau uz grūtām kājām? Dzīvoja tak kā vīrs ar sievu. Var teikt, pavisam atklāti. Nebijušas mēs abas un tā tenkuvācele Lāpītāja, viņi jau sen būtu sagājuši kopā un dzīvojuši kā visi cilvēki. Mēs viņiem izjaucām dzīvi…

—     Pagaidi, pagaidi, kūma, — Avdotja, nekā nesaprazdama, ar grūtībām iesprauda pa vidu savu sakāmo,

—    bet kā tad tā? Tu tak, māmuļ, pati…

—    Vai mazumu esmu sarunājusi. Kuram katram var prāts aptumšoties! Tā arī man… Ej, ej projām, Avdotja, no manas mājas! Neieved grēkā. Un lai tavas kājas vairs… Bet tavu dēliņu… ja ieraudzīšu… iespļaušu viņam nekaunīgajās acīs. Tā! Vai tad viņš atradis labāku sievu par manu Feņu? Ai, meitiņ, mana nelaimīgā! Atradi gan ar ko sapīties! Nestāvi, Avdotja, ej prom, dieva dēļ, citādi kā ķeršu biguli…

—    Tu, kūma, laikam esi prātā sajukusi? Dievs ar tevi! Svēts, svēts, svēts! — krustus mezdama, atpakaļ kāpdamās, Avdotja Stepanovna ar pakaļpusi atgrūda durvis, izripoja priekšnamā, bet tad pagalmā, tik tikko nepakrizdama uz lieveņa pakāpieniem.

Palikusi viena, Agrafena īvanovna smagi noslīga uz sola un iegrima rūgtās pārdomās. Atcerējās krustmāmiņu Annu, to, kā krustmāmiņa bija centusies vest viņu —• Agrafenu Ivanovnu pie prāta, teica, lai viņa un viņas sabiedrotās liekot mieru Feņai un Avdejam, lai nevajājot tos. Nepaklausīja, vecā muļķe, bet kas tagad iznāk? Avdejs precas ar citu, un Feņa atkal paliek viena, atkal viņai uzmāksies vīrieši, neļaus ne soli paspert, bet vai ilgam laikam viņai pietiks spēka, lai atvairītu pielūdzējus, viņa taču ir dzīvs cilvēks, jauna, glīta, patiešām īsta

Ieviņa — lokana kā klūdziņa. «Ko es esmu izdarījusi?» Agrafena Ivanovna bēdājās. «Tagad visi izsmies manu meitu, ņirgāsies par viņu. «Pamestā,» sacīs, «pret Nadjonku Skvorcovu, puņķutapu, apmainītā…» Un arīdzan es tagad nevarēšu ļaudīs rādīties… Bet Matrjona gan ir labāl Vai re, uz ko viņa tēmēja, un es, dumjā sieva, viņai palīdzēju…»

Kamēr Agrafena Ivanovna mocījās pašpārmetumos un nosodīja sevi, Lāpītājas mājā valdīja tā pacilājošā, visus un visu priecējošā rosība, kas atnāk kopā ar sen ilgotu, taču negaidītu vēsti. Nadjonka, uzzinājusi, kādā nolūkā pie viņiem ieradusies Avdotja Stepanovna, izturējās atbilstoši saviem jaunajiem gadiem un stāvoklim — kvēli nosarka, neizteikusi neviena vārdiņa, ieslēdzās goda istabā, neiedomājami īsā laikā pārģērbās un iespurdza dibenistabā kā viegls un grezns tauriņš, uzmeta uz saviem šaurajiem meitenes pleciem jaku, skaļi nobučoja uz vaiga vispirms māti, tad dārgo viešņu, nozibsnīja ar brūnajām acīm, kas vājajā sejiņā izskatījās milzīgas, izskrēja uz ielas un pēc trim minūtēm jau sēdēja savā darbistabā, bez kāda mērķa cilādama uz galda guļošos sarakstus, rēķinus, pavadzīmes un norīkojuma lapas; viņas rokas ļoti precīzi atdarināja to jucekli, kas patlaban bija viņas galvā: pēc tam viņai vajadzēs ne vienu vien dienu ņemties, lai savestu kārtībā visus šos papīrus. Pagaidām, savākusi kaudzē, viņa tos jauca, gumzīja, meta zem galda, cēla augšā, atkal nogrūda pie kājām un mīdīja, sadurstīdama ar nesen modē nākušo kurpīšu asajiem papēžiem. Drīz vien pie viņas sāka ierasties cilvēki, kaut ko jautāja, pieprasīja, bāza zem deguna nez kādas papīra lapas ar ciparu ailītēm, taču cilvēku sejas viņas acu priekšā izplūda, bet papīra lapas viņa ņēma un krāva kopīgajā kaudzē un neredzošām acīm skatījās uz apmeklētāju, kas stiepa roku un prasīja atpakaļ savus dokumentus — tos vajadzēja tikai parakstīt un atdot atpakaļ. Vārdu sakot, Nadjonka bija kā tvanā apreibusi, un tā nebija viņas vaina, ka grāmatvedībā ienākušie cilvēki to nesaprata. Taču arī apmeklētājus nevarēja vainot, un vispār nevienu nevarēja vainot, jo cilvēka dzīvē mēdz būt tādi brīži, kad viņš it kā vienā mirklī pārceļas citā pasaulē, nezināmā un noslēpumainā, kad viņš vēl pats nezina, kas tā ir par pasauli un kā viņš tajā nokļuvis, bet pārējie, kas atnākuši pie viņa reālajā, ikdienišķajā pasaulē ar saviem reālajiem un ikdienišķajiem lūgumiem, tie nav spējīgi saprast tādu cilvēku.

Nadjonkas māte turpretī tūdaļ pat visu ievirzīja praktiskā gultnē. Sākumā viņa ari priecājās, taču ne tik vētraini; tam par iemeslu bija tieši praktiski apsvērumi. Viņa baiļojās, ka kūma Avdotja sāks pārlieku lepoties, ja ieraudzīs pārmērīgu prieku viņas — Lāpītājas sejā. Lai tā nenotiktu, Matrjona pēc sena paraduma uzsita tik augstu cenu par savu meitu, ka kūma brīnījās, acis iepletusi.

—    Proties godu, Matrjonal Tu vēl uz izpirkumu ceri? Tu, kā redzams, esi aizmirsusi, kādā laikā dzīvo! — Avdotja Stepanovna, kas galīgi nebija gaidījusi tādu pavērsienu, izbrīnījusies vaicāja. — Ja jau tā, tad gatavo bagātāku pūru. Līgava bez pūra mums nav vajadzīga. — Nobiedējusi sarunu biedreni, Avdotja Stepanovna nogaidoši apklusa, un viņas savilktā piere pauda apvainojumu.

Matrjona Divejevna, juzdama, ka mazliet pārsālījusi, pasteidzās nomierināt precinieci;

—    Es to tikai tāpat, smiekla pēc pateicu, kas nu tagadiņ par izpirkumu, kas par pūru! Ka tikai mīlētu viens otru un draudzīgi dzīvotu. Bet mēs, vecenes, skatītos un priecātos par viņiem …

—    Arī es tāpat domāju, Divejevna! — Avdotja Stepanovna piekrita, sejai noskaidrojoties. Un piebilda: — Bet kāzas jāsarīko kā kāzas! Ne pārlieku skaļas, tomēr tādas…

—    Bet kā gan citādi, — Lāpītāja aši piekrita, — vai ta mēs esam sliktāki par citiem cilvēkiem? Tāds pāris visai pasaulei jāparāda, — lai būtu godības ar kāzu braucienu, ar gultas nešanu pa galveno ielu, ar līgavas atvadu vakaru …

—    Par to līgavas atvadu vakaru tu, Divejevna, veltīgi runā. Avdejs nepiekritīs. Dzīvīte tagadīt dikti grūta, kas par līgavas atvadu vakaru. Un arīdzan ar kāzu braucienu būs aizķeršanās. Kolhozā palikuši kādi trīsdesmit zirgi un tie paši kleperi, bet ar vēršiem taču līgavu un līgavaini nevar vest.

—    Kaimiņiem Pancirevkā palūgsim. Viņiem, eče, zirgi brangāki.

Izlēmušas šo jautājumu, viņas ķērās pie nākamā — sāka spriest par kāzu dienu. Abām gribējās sarīkot kāzas pēc iespējas ātrāk; neatzīdamās viena otrai, abas baidījās, ka tikai Avdejs nepārdomā; ar viņu viss varēja gadīties, mātes acīm nepaslīdēja garām dēla drudžainais, slimīgi nemierīgais garastāvoklis un satraukums, kad viņš Deparastā laikā atskrēja mājās un tieši uz sliekšņa paziņoja, ka gribot precēties ar Skvorcovu. Matrjona, kaut ari neko tādu nebija redzējusi, savukārt uztraucās par to, ka šis jaunums nāca pār viņu un viņas meitu pārlieku negaidīti; ar savu lielo dzīves pieredzi viņa nevarēja nedomāt par to, ka tādu strauju lēmumu Avdejs laikam gan pieņēmis pēc kāda liela strīdiņa ar Feņu, ka ar laiku viņš var aprimties, dusmas pāries un viņš sāks meklēt izlīgumu; tas nozīmē, ka jākaļ dzelzs, kamēr tā karsta …

—    Ko tur vilkt garumā? Rīkosim svētdien. Nadjonkas gulta jau gatava. Iztecināsim kādas pudeles degvīna, nokausim pa jēram — un ar dieva palīgu, — Lāpītāja teica.

Avdotja Stepanovna tūdaļ piekrita.

Vienojušās par galveno, viņas tagad varētu iet savu malu kura un stāties pie kāzu sagatavošanas darbiem, taču tādā dienā nevarēja tik ātri izšķirties. Vēl apsprieda daudz visādu sīkumu, parunāja par nākotni, kad viņu bērniem radīsies savi bērni. Kad runa nonāca līdz bērniem, abas sāka tērgavot reizē, abas atplauka, kļuva jaunākas. Lāpītāja uzticības pilna paziņoja:

—    Kaut arī runā, ka bērna pūriņu nedrīkst gatavot laikus, es tomēr sagatavoju. Nadjonkai neredzot, ieliku savā lādē autiņus, krekliņus, zeķītes, pat pāri biksīšu. Pati sašuvu ari — Nadjonka pat neredzēja — divas siltas sedziņas. Drēbes gabaliņi bija saglabājušies vēl no manām kāzām. Tagad noderēja.

Uz beigām abas gandrīz vai sastrīdējās. Lāpītāja pēkšņi paziņoja, ka jaunie dzīvošot pie viņas, jo Nadjonka esot vienīgā meita un neparko negribēšot pamest māti. Taču te izkapts atsitās pret akmeni. Avdotja Stepanovna ne dzirdēt negribēja:

—     Kā tad tā? Vai ta viņš pie jums iegātņos ies, vai? Vai ta viņam nav savas mājas? Kur tas redzēts, ka puisis ietu no savas mājas pie līgavas? Ļaudis mūs smiedami izsmies. Nu nē, Divejevna, tā nu nebūs. Bet, ja tava Nadjonka negribēs nākt pie mums, tad jau lai dzīvo vien ar tevi, bet mēs pameklēsim līgavu citās mājās!

Lāpītāja izbijās ne pa jokam.

—    Nu ko tu runā, Stepanovna! Dievs ar tevi! To es tāpat vien pateicu … Domāju, varbūtās pie tevis pašauri. Ko nu, — kur viņiem patiksies, tur arīdzan lai dzīvo. Ka paši grib.

—    Avdejs jauno sievu vedīs uz savām mājām. Un darīts! Un ne vārda vairāk par to! — Avdotja Stepanovna atcirta.

—    Labi, labi, kūma. Es piekrītu.

Ar to ari konflikts izbeidzās. Precinieces sabučojās. Lāpītāja pavadīja Avdotju aiz vārtiņiem. Matrjonas platajā sejā staroja apmierināts smaids, kad viņa ar acīm pavadīja jauniegūto radinieci. Istabā viņa atgriezās tikai lad, kad Avdotja bija pazudusi tuvākajā šķērsielā. Ienākusi iekšā, viņa atvēra meitas lādi, izņēma laukā, apskatīja un pārskaitīja visas viņas drēbes, tad atkal kārtīgi salika tās atpakaļ un, apmierināti nopūtusies, devās uz dibenistabu, lai pārdomātu, pie kāda darba ķerties pirmām kārtām. Nolēma, ka jāieraudzē sīvulis. Turklāt viņa domās sevi paslavēja, ka aizvakar samalusi maisu meitas nopelnīto rudzu. «Tātad sirds paredzēja,» Lāpītāja nodomāja un devās uz kambari, kur stāvēja milti. Tomēr miltu maisam viņa nepieskārās, jo pati bija līdz malām pilna ar citu smagumu, ko ilgāk nēsāt vairs nebija viņas spēkos: Lāpītājai vajadzēja pēc ļiespējas ātrāk, tūdaļ pat, šo pašu brīdi dalīties ar kādu savos ģimenes priekos. Viņai par laimi, kāds pieklauvēja pie priekšnama durvīm un Piškas balsī pieklājīgi noprasīja:

—    Vai drīkst pie jums, Divejevna?

—    Nāc vien iekšā, nāc, Jepifan! Allažiņ prieks par ciemiņiem! — saimniece atsaucās. — Kad atbrauci? Dzirdēju, tu pilsētā esot bijis. Nu, kā ar aci? Iztaisīja?

—    Iztaisīja. Bet aicini taču istabā, te ir tumšs, neredzēsi manu jauno aci.

—    Patiešām, ko ta es stāvu, vecā muļķe. Nāc dziļāk, nāc, Piška! Es tev, mīļais, tādu vēsti tūlīt paziņošu!

—    Dzirdēju, dzirdēju jau tavus jaunumus, Divejevna!

—    No kā tad? — Lāpītāja pajautāja, visai izbrīnījusies, ka jaunumus var uzzināt ne tikai no viņas vien. — Kas izpļāpāja? — viņa apvainojusies izsaucās.

—    Tavs znots, kas tad cits, — Piška sacīja. — Es jau pusciema apskrēju, lielīdamies ar savu aci. Pirms kādas stundas iegriezos pie Avdeja. Nu, un tad jau… Bet arī tu pati pacel tak uz mani savu vaigu, paskaties!

Lāpītāja atmeta galvu un ilgi aplūkoja Pišku. Viņai pretī vērās divas pilnīgi vienādas acis. Tikai viena no tām bija dzīva, mirkšķināja un kā parasti nekaunīgi un noslēpumaini piemiedzās, bet otra bija galīgi nekustīga, it kā ļaudama Piškas sarunu biedram pamatīgi sevi apskatīt, lai beidzot noskārstu, kādai būtu jābūt Piškas acij bez šīs mūžīgās piemiegšanas un mirkšķināšanas, bez pastāvīgā noslēpumainā smīna, Tā kā šī acs, ko bija izgatavojis kāds nezināms Saratovas meistars, atradās statiskā — reiz un uz visiem laikiem noteiktā stāvoklī un arī plakstiņš nez kāpēc to neaizsedza, tā šķita mazliet prāvāka par savu dzīvo kaimiņieni. Laikam tāpēc Lāpītāja negribēja ilgi skatīties uz Piškas jauno aci, viņa ātri novērsās un, mazliet sarūgtinādama ciemiņu, pavisam vaļsirdīgi atzinās:

—    Kāpēc tā tev tāda izbolīta? Ar vienu aci tu, Piška, mums biji mīļāks.

—    Vai nu mīļāks! — Piška apšaubīja. — Pieradāt pie vienas acs, pierodiet arī pie otras.

—    Varbūtās kādreiz arī pieradīsim, — saimniece negribēja viņam runāt pretī. — Pacienāt, vai? Mums taču tādi lieli prieki!

—    Tālab jau arī atnācu, lai apsveiktu. Tiklīdz no Avdeja izdzirdu, tā steidzos šurp …

Lāpītāja atkal aizgāja uz kambari, bet Piška, izmantodams gadījumu, ielavījās Nadjonkas istabiņā un sāka uzmanīgi aplūkot sevi spogulī. Tobrīd arī viņa dzīvā acs pārstāja mirkšķināt un miegties un izskatījās tikpat liela kā tās mākslīgā māsa, tāpēc jaunās acs īpašniekam bija pilnīgas tiesības izdarīt secinājumu:

—     Melš vecā! Acs kā jau acs. Kaut vai tūdaļ pat varētu nest uz nepa bodi. 2ēl, ka tagad tās nav. Citādi… — Izdzirdis no kambara iznākušās saimnieces soļus, viņš ātri izsteidzās pie viņas un, nemirkšķinādams pat savu dzīvo aci, sameloja: — Apskatīju Nadjonkas ģīmetni. Viņa tev tāda skaistule, jāsaka, taisni vai apbrīnojama. Tādu, Divejevna, ne tikai Zavidovā, bet visā Saratovas apgabalā nevarētu atrast. Ir gan meiča! Un kāmī gan viņa tāda atsitusies?

—    Kā — kāmī?! — Lāpītāja saņēma ļaunā. — Nelaiķī tēvā. Vai ta esi aizmirsis manu Mitriju? Skaistākais ciema puisis bija. Arīdzan es jaunībā…

—    Tas tiesa! — Piška bez kavēšanās piekrita. — Gan tēvs Nadjonkai uz goda, gan māte… Bija no kā mantot skaistumu! — Piška runāja, bet viņa vanaga acs jau bija piezīdusies pašdarinātā degvīna glāzei, ko Lāpītāja nule kā bija novietojusi uz galda; ciemiņš klusībā nosprieda, ka šis trauks varēja būt ari prāvāks, jo viņš taču bija pats pirmais apsveicējs.

Avdotja Stepanovna atgriezās īstā laikā. Ja viņa būtu nokavējusi kaut vai pusstundu, varēja arī neatrast dēlu mājās, jo mātes ilgstošā prombūtne sāka Avdeju uztraukt. Pavisam skaidra un saprātīga doma, kura nez kāpēc viņam nebija ienākusi prātā agrāk, kaut, loģiski spriežot, tai vajadzēja rasties pirmām kārtām, — doma, ka Nadjonka varbūt it nemaz netaisās precēties vai ari taisās, bet ne jau katrā ziņā ar viņu, Avdeju, ka viņai varētu būt ari kāds cits padomā, — šī doma, iešāvusies prātā, sākumā viņu tikai mazliet mulsināja, bet tad sāka augt augumā un pārņēma viņu aizvien spēcīgāk un bija jau gatava pārtapt pārliecībā, ka tā tas arī ir, ka viņa iecerētais pasākums ir uz smiltīm dibināts, ka visu vēl var vērst par labu, ja tūlīt pat aizietu uz brigādi un izlīgtu ar Feņu. Paskatījies pāris reižu pa logu un neredzēdams māti, kurai sen bija laiks pārnākt, viņš jau pastiepa roku pēc naģenes, bet tad ieradās Piška ar savu jauno aci. Avdejs, pats nezinādams, kāpēc, uzreiz paziņoja viņam par savu nodomu precēties ar Skvorcovu, kā arī to, ka aizsūtījis pie Lāpītājas kā precinieci savu (

māti un tagad gaida, kādu vēsti viņa atnesīs.

—    Kā tu domā, Jepifan, vai Nadjonka būs ar mieru?

Vai neesmu viņai par vecu? Varbūt viņai jau ir līgavainis?

Piška saprata, ka uz visiem šiem jautājumiem viņam jādod tādas atbildes, kas pilnīgi apmierinātu vaicātāju, un tāpēc noteikti apgalvoja, ka Nadjonka ne tikai piekritīs, bet būs kā bez prāta aiz prieka, ka tas ir pat ļoti labi, ja vīrs ir par dažiem gadiem vecāks nekā sieva (uz tādu vīru var droši paļauties, viņam vairāk patstāvības), ka nekāda cita līgavaiņa, to jau nu Piška noteikti zinot,

Nadjonkai neesot un ka Avdeja pasākums tikpat kā nodarīts un uztraukties neesot nekāda pamata, un tāpēc no viņa — Avdeja pienākoties cienasts.

Saņēmis pelnīto pateicības algu, Piška steidzīgi atvadījās no jaunā saimnieka un gandrīz vai rikšus aizrikšoja pie Lāpītājas, klusībā priecādamies, ka atgriezies no pilsētas pašā īstākajā reizē, ka nu viņu gaida jautra nedēļiņa. Taču ne jau tikai gaidāmie kāzu prieki, kuri viņam nekādā gadījumā nepaies secen, patlaban uzmundrināja viņa garu. Beidzot bija radusies lieliska izdevība ļauni papriecāties, palīksmot, paņirgāties par Feņu Ugrjumovu, kas Piškas acīs bija vainīga jau tādēļ vien, ka ir Pavļika māsa, ka viņi abi no vienas ģimenes.

—    Tā viņai vajag! Vareni, Nadjonka! — viņš runāja, pielikdams soli un aizvien vairāk iekaisdams.

Tomēr pats līgavainis nebija tik pacilāts. Māte atnāca starodama, jau pēc viņas izskata vien varēja pateikt, ka līgavas un līgavas mātes piekrišana dabūta, ka jautājums izšķirts, atkāpties vairs nevar un jāgatavojas tikai kāzām. Taču Avdeja sirdī nebija tā noturīgā un dziļā aizvainojuma pret Feņu, kas vienīgais bija spējis viņu pamudināt uz šādu soli. Un, lai šis solis paša acīs neliktos zemisks un apkaunojošs, Avdejs sāka atcerēties visu, kas varētu liecināt par viņas vainu, to, ka tieši viņa, Feņa, sagrāvusi viņu laimi, ka viņa un tikai viņa rāvusi tās saites, kas līdz tam bija abus vienojušas. Galvenā vaina bija tā, ka Feņa negribēja braukt viņam līdzi uz Ļeņingradu, tātad Feņa nemaz viņu nemīl, bet cenšas noturēt pie sevis tāpat vien, aiz sievišķīgas patmīlības vai arī tāpēc, ka nevar dzīvot bez vīrieša, — Feņa, kā zināms, ari kara laikā neapmulsa, pārāk ilgi vis neskuma pēc sava Filipa Ivanoviča un, līdzko radās izdevība, sapinās ar to leitnantu …

No jauna sevi uzkurinājis un tādā kārtā nomierinājis savu sirdsapziņu, Avdejs atkal bija aukstas apņēmības pilns.

—    Kad tad kāzas?

—    Svētdien, dēliņ.

—    Vai agrāk nevar?

—    Kur nu agrāk!

—    Gribētos drīzāk… — Viņš izgāja no istabas, nez kāpēc spēcīgi aizcirzdams durvis un tādējādi uztraukdams māti.

—    Debesu valdniece, kas ar viņu notiek? Pasargā un apžēlo!

Pēc kāda laiciņa arī viņa pati izgāja no mājas: vajadzēja pavēstīt jauno ziņu meitām un saukt palīgos kāzu

rīkošanā.

15

Visu nedējas otru pusi Feņa un Marija negāja uz ciemu — nakšņoja būdā, kad nakts maiņā strādāja PavJiks Ugrjumovs un Mihails Tverskovs. Nastja vakaros devās uz mājām: tā bija viņas vienīgā piekāpšanās greizsirdīgajam vīram — viņa nestrādāja nakts maiņā. Agrāk viņai izpalīdzēja Avdejs, kas ar lielu prieku palika tīrumā arī pa nakti, kad tur bija Feņa. Tagad viņa vietā pa naktīm ar Nastjeņkas traktoru strādāja brigadieris Timofejs Ņeprjahins.

Feņa un Marija nezināja par kāzām, kuras rīkoja Zavidovā, un tāpēc bija bezgala apmulsušas, kad kalnā uz ceja, kas veda no ciema uz stepi, parādījās neparasts jātnieku bariņš. Kāds desmits puišeļu, svārku stērbelēm plīvojot, mežonīgi kliegdami un aurodami, pletnes un paštaisītas pātagas un koka zobenus vicinādami, auļoja pilnā sparā, kā likās, tieši uz būdu. Taču, pieauļojuši kādu simt metru attālumā, strauji pagriezās pa kreisi, uz kaimiņu ciema Varvarinagaikas pusi, kā viesulis padrāzās garām izbrīnā apstulbušajām traktoristēm, kaut ko nerātnu un nesaprotamu nokliedza un pazuda aiz Pravikova dīķa.

Tad parādījās aizjūgi, to bija kāds ducis; varēja skaidri sadzirdēt pie izrotātajiem lokiem piekārto zvārguļu šķin- I

dēšanu, piedzērušo bramanīgās balsis; «Brašais Hazbulats» auļoja pa stepi, tam pakaļ traucās sieviešu spiedzienu apvītā «Pilnum pilna bija lādīte», draiskojās častuškas. Pie būdas stāvošie cilvēki nu saprata, ka tuvojas kāzu brauciens, tikai nekādi nevarēja tikt skaidrībā, kāda joda pēc kāziniekiem vajadzēja braukt pa ceļu, kas ved uz tīrumu, — traktoristi nezināja, ka galvenais rīkotājs, tātad līgavaiņa brālis, ir Piška, un viņš bija izlēmis, ka lielāka svinīguma dēļ pajūgam ar līgavaini un līgavu jāizauļo cauri veseliem trim ciemiem: vispirms Zavidovai, tad Varvarinagaikai, bet atpakaļceļā jāiegriežas Saltikovā un varbūt arī Pancirevkā, — sak, redziet nu, kādi mēs esam, velns lai parauj 1 Protams, uz Varvarinagaiku varēja aizkļūt un turklāt pat ātrāk pa lejas ceļu, taču

Piška aizvadīja kāzu braucienu pa augšējo stepes ceļu. Viņam — Piškam bija savi plāni.

Mihails Tverskovs, Pavļiks Ugrjumovs un Nastja Spica labi zināja, kas tās par kāzām, zināja laikam arī Tiška, taču, lai neuztrauktu Feņu, viņai par tām nestāstīja. Bet tagad viņi ik pēc brīža uzmeta Feņai slepenu skatienu: vai viņa noskārš vai ne? Sākumā Feņas seja neko citu nepauda kā vien neizpratnes pilnu izbrīnu, taču drīz vien tā kļuva balta jo balta un acis, zaudējušas zilumu, satumsa. Pirmajā pajūgā, ko vilka sveši brangi zirgi, viņa ieraudzīja Avdeju un Nadjonku. Satriekta viņa pirmajā brīdī neaptvēra, ka tie ir līgavainis un līgava. Ratu vidū, kājas izpletis, lai drošāka stāvēšana, dižojās līgavaiņa brālis sarkanu lentu uz krūtīm un pār plecu pārsietu dvieli. Tas bija Piška. Plātīdams rokas, viņš kaut ko auroja. Kad kāzinieki piebrauca tuvāk, Feņa un visi, kas bija viņai blakus, redzēja Piškas sejā neslēptu prieku. Tik tikko turēdami līdzi pirmajam pajūgam, ripoja citi, pilni izgreznotām sievām. Būdas tuvumā, kādus simt metrus no tās, Piška kaut ko nokomandēja, un aizjūgs strauji apstājās, tā ka nākamais tik tikko neuzdrāzās tam virsū ar savu dīseli.

—     Brauc! — Avdejs uzsauca. Viņš neskatījās uz traktoristiem.

Piška tomēr nepaklausīja. Dižodamies un plātīdamies, kāju piesizdams, vērsdamies vienīgi pie Feņas, viņš drausmīgā balsī sāka dziedāt:

Simtiem egļu, simtiem egļu,

Simtiem egju apkārt aug.

Ir gan pienākuši laiki:

Meiča puisi bildina.

—    Ha-ha-ha!

—    Hi-hi-hi!

Iereibušie kāzinieki skaļi smējās un klaigāja. Feņa stāvēja nekustēdamās, sastingušu, pārakmeņojušos seju. Tikai viņas acis kļuva aizvien tumšākas un nemirkšķinot skatījās uz ņirdzēju procesiju. Feņa neizturēja tikai tad, kad izdzirda pašas Nadjonkas balsi:

Kur vien eju, kur vien skatos,

Visur traktori tik vien.

Kāpēc mīlestību nevar Izdziedināt it neviens?

Tikai tad Feņa pagriezās un aizskrēja pie sava traktora.

Bet viņai pakaļ dzeldama un svilinādama lidoja muļķīga un ļauna Piškas dziesmiņa, ko viņš, kā redzams, pats bija sacerējis tieši šim gadījumam:

Ak, tu Feņa, dārgā Feņa,

Tagad pieņemts likums cits,

Ja ar labu puisis nenāk,

Ķer aiz piedurknes to ciet.

Nastja nenocietās, pieskrēja pie pirmā pajūga un, gandrīz vai raudādama, sāka kliegt:

—     Kā jums nav kauna? Apklustiet taču! Avdej Petrovlč, kā tu vari uz to visu noskatīties? — Pēc tam viņa palūkojās uz Pišku tā, ka tas uz brīdi apstulba: — Prom no šejienes, šķībais suns! Nolādētais dezertieris!

—     Nu vai zini, ne tik strauji! Es vis neskatīšos, ka tu esi Spičiene. Arī tādus pratīšu savaldīt. Kā tu drīksti apvainot Lielā Tēvijas kara invalīdu! — acumirklī atreibis, Piška sabozās: — Par to tu atbildēsi!

—     Atbildēšu. Vācieties prom no šejienes, kamēr mēs jūs visus neesam sašķaidījuši ar traktoriem kā suslikus!

Otrajā pajūgā, vedējam aiz muguras, svinīgi sēdēja preču mātes — Matrjona Divejevna Lāpītāja un Avdotja Stepanovna. Grumbas Lāpītājas sejā bija izlīdzinājušās un pati seja izplūdusi bezgala platā smaidā. Arī viņai tā vien gribējās nodziedāt častušku, taču viņa neuzdrīkstējās un tikai kustināja lūpas, arī pleci viņai tā vien ritmiski cilājās, kā bija cilājušies kādreiz jaunībā, kad viņa, kāju piecirzdama, uzrāva: «Lai dimd grīda, lai trīc krāsns, lai nav saimniekam kur sprukt.» Lāpītājas seja patlaban bija gaiša, priecīga un mazliet valšķīga. Un pēkšņi šajā sejā viss pārvērtās: vēl pirms mirkļa jaunavīgi mirdzošās acis iepletās dzīvnieciskās šausmās, bet mute pavērās šaušalīgā kliedzienā.

Tieši tajā brīdī no būdas aizmugures Izbrauca Pavļiks Ugrjumovs ar Mašas traktoru. Ar mazutu, dubļiem un putekļiem notrieptajā sejā zibēja niknumā atņirgti, žilbinoši balti zobi. Feņas raidītais izmisīgais kliedziens: «Pavluša, atpaka-a-aļ!» — kā redzams, atskanēja par vēlu vai arī noslāpa motora rēkoņā un kāzu brauciena dalībnieču izbīļa spiedzienos. Ietriecies ar priekšējo riteni pirmā pajūga aizmugurē, apgāzis to kopā ar līgavaini, līgavu, līgavaiņa brāli un vedēju, pēc tam aizķēris ari otru pajūgu un to apgāzis, tā ka Lāpītāja kā izplūkāts kūlis vēlās pa zemi un paniski kliedza: «Palīgā, palīgā, galē nost!» — uzbudinātais puisis būtu griezis mašīnu arī pret citiem pajūgiem, taču sievu vaimanu izbiedētie zirgi negaidīja, pajūgi izklīda pa stepi un tagad nesās dievs vien zina uz kurieni. Daudzas sievietes, starp citu, paguva izlēkt no ratiem un kā raibas vistas izbira pa tīrumu. No kalna — no notikuma vietas it kā skriedamies ripoja lejā divi riteņi. Daži puišeļi metās tiem pakaļ, cenzdamies noķert un apturēt, taču tas viņiem neizdevās — zēni pazuda no redzesloka kopā ar apdullušajiem riteņiem.

Ceļa malā palika tikai Avdejs, Nadjonka, Piška un viņu kučieris, kurš izjūdza no sadragātajiem ratiem krācošos un satrakotos zirgus un turēja tos aiz iemauktiem, vai nu nezinādams, ko iesākt, vai ari gaidīdams līgavaiņa un līgavaiņa brāļa norādījumus. Taču Avdejam unPiškam nebija vaļas. Līgavainis galīgi nevietā, turklāt muļķīgi smaidīdams, kārtoja tērpu līgavai, kura šņaukādamās drudžaini elsoja gluži kā bērns; bet Piška, nometies uz visām četrām, rāpoja ap viņu kājām, čamdījās pa novītušo zāli un kaut ko meklēja, lamādamies, ka visas malas skan:

—    Es viņu nositīšu kā kucēnu! Izšķetināšu visas zarnas! — viņš aizelsdamies kliedza gan no sašutuma, kas mutuļot mutuļoja viņā, gan tāpēc, ka bija spiests atrasties tik neērtā pozā. Nevarēdams atrast pazudušo, viņš izmisis griezās pēc palīdzības pie Avdeja un Nadjonkas:

—    Kāda velna pēc… jūs tur knibināties un pošaties? Palīdziet man!

—    Kas tev tur ir? — Līgavainis noliecās pie Piškas.

—   Ko tu esi pazaudējis?

—    Zināma lieta, ko. Vai ta neredzi? — Piška sagrieza kaklu tā, lai viņa nelaime uzreiz būtu visiem redzama, un paskaidroja: — Tas nelietis, tas kucēns man izsita aci un atkal atstāja ar vienu pašu!

Avdejs tikai tagad ieraudzīja, ka Piškas saniknotajā sejā mirdzēja viena pati acs, bet otra, mākslīgā, ar kuru viņš vēl nesen tik augstprātīgi, vienaldzīgi un bezkaislīgi bija noskatījies uz visu, kas vien nokļuva tās redzeslokā, — viņa mākslīgā acs bija kaut kur pazudusi, atstādama savu viltīgo un ņirdzīgo māsu skumjā vientulībā.

Drīz vien meklētājiem uzradās palīgi. Pienāca preču mātes, kuras beidzot bija atguvušās no izbīļa; brigadieris Ņeprjahins, kurš, kaut vai piedalīdamies meklēšanā, centās mazliet mīkstināt sodu, kas bez kavēšanās sabruks gan pār jaunā traktorista, gan pār brigādes, gan pār viņa — brigadiera Tiškas galvu, jo viņš laikus nebija pamanījis un apstādinājis puisi, nebija novērsis nelaimi. Rāpodams blakus Piškam, Tiška uz velna paraušanu lādēja jauno Ugrjumovu un visu viņu stūrgalvīgo dzimtu, nesaudzēdams arī pašu Leontiju Sidoroviču, lai tikai kaut kā noskaņotu sev par labu Pišku, kas bija cietis tik lielas «zudības». No Tiškas lūpām jau kuro reizi bija gatavs izlauzties uzvaras sauciens — tas bija tad, kad patrāpījās gaiša kvarca akmentiņi, ko viegli varēja noturēt par Piškas mākslīgo aci. Par laimi, Tiška ātri atskārta savu alošanos, un priecīgais sauciens, kas bija gatavs pasprukt no lūpām, iestrēdza rīklē.

Galvenais notikuma vaininieks neko no tā vairs neredzēja. Padarījis savu darāmo, Pavļiks pagrieza traktoru un, nesamazinādams ātrumu, aizbrauca uz pašu tālāko arumu gabalu. Pie savām mašīnām aizgāja arī Nastja un Marija. Bet Feņa atgriezās būdā, nokrita uz lāvas, uzsedza sev virsū brezentu un pārvilka to pāri galvai. Neviens neuzdrošinājās pieiet viņai klāt un mierināt. To būtu varējusi izdarīt Katerina Stupkina, taču viņa bija Zavidovā un noliktavā saņēma produktus. Kādu brīdi Feņa vēl dzirdēja jezgu un sarunu troksni pie ceļa, pēc tam arī tas apklusa. Tikai kaut kur uz jumta šķindēja skārda gabals, ko vējš bija norļāvis no naglām; vējš, kas rotaļājās ar šo gabalu, atnesa arī aizbraucošo traktoru rūkoņu. Reizes trīs notilināja zīlīte, kas savas mūžīgās un bieži vien tai liktenīgās ziņkārības dēļ ielūkojās būdā caur izsisto lodziņu, taču, nesaņēmusi atbildi, vīlusies nočiepstēja pēdējo reizi un aizlaidās. Tomēr Feņas ausīs vēl skanēja, bet cieši aizmiegto acu priekšā dzīvi atainojās viss, kas pavisam nesen bija aizjoņojis viņai garām tur, aiz būdas, un ko viņa drīzāk būtu varējusi noturēt par murgpilnu sapni nekā par īstenību. Feņas nervi bija tik saspringti un viņa pati tik uzbudināta, ka histēriski iekliedzās, kad uzmanīgi un klusu kāds pieskārās brezentam. Feņa pieslējās sēdus, atmeta brezentu pie kājām un gandrīz mežonīgām acīm skatījās uz dēlu, pirmajā mirklī to nepazīdama.

—    Ai, kas te? … Kas?

—    Mamm! Kas tev noticis?

Feņa pēkšņi atslāba, viscaur nosvīda un gurdi, apātiski

pajautāja;

—    Tu, dēliņ! Kāpēc tu… kas tevi atsūtīja?

—    Neviens. Es pats. Šodien ir svētdiena. Tu atkal esi aizmirsusi?

—    Aizmirsu, Filip. Tava māmu]a… — nepateikusi līdz galam, viņa pievilka zēnu sev klāt, nemanīdama, ka spiež dēlu pie krūtīm aizvien ciešāk un ciešāk. Un tavu brīnumu: viss smagums, kas vēl nupat bija spiedis viņas sirdi, viss rūgtums, kas bija dedzinājis viņu un plūdis pāri malām, — tas viss pēkšņi sāka attālināties, atkāpties, it kā pāriedams uz to, kuru viņa patlaban spieda pie krūtīm un pie kura balstījās. Filipam bija sāpīgi un trūka elpas, jo mātes rokas bija ļoti spēcīgas un stipras, un šādā brīdī viņa nespēja apvaldīt savu spēku, taču zēns neatrāvās no viņas, neraisījās vaļā no mātes apkampieniem, kā to darīja vienmēr, kad māte centās viņu apmīļot. Bet, kad Feņai kļuva kaut cik vieglāk ap sirdi, kad viņa mazliet atjēdzās, zēns uzmanīgi atbrīvojās no mātes rokām, aizskrēja uz būdas durvīm un atgriezās ar kaut kādu saini.

—    Kas tev tur ir?

—    Es nezinu. Vecāmāte iedeva.

—           Vecāmāte? — Feņa nobrīnījās, atraisīdama saini.

—   Kā viņai klājas?

—    Teica, lai tu ejot uz mājām. Viņa stingri piekodināja. — Zēns runāja, bet Feņa uzmanīgi klausījās, pūlēdamās saprast, kas gan tur, mājās, noticis: vai patiešām mātei sirds atmaigusi vai noticis kas cits? Filips pa to laiku turpināja: — Es, mamm, pateicu viņai, ka mēs dzīvosim pie krustmātes Poļas Tverskovas, bet vecāmāte sāka gauži raudāt, un vecaistēta mani sabāra: «Ausis,» saka, «noraušu par tādiem vārdiem!» Pēc tam bez jebkāda redzama sakara Filips sāka stāstīt mātei visu to, ko bija redzējis pa ceļam uz šejieni. Viņš stāstīja nopietni, pūlēdamies nepalaist garām nevienu sīkumu, un pamazām Feņas acu priekšā spilgti atainojās nesen garām aizšalkusī drāma.

Feņa dzīvi iztēlojās savu vienciemiešu baru, tās, kuras bija novērsušās no viņas pirmajos pēckara gados un kuras ar prieku piedalījās kāzu braucienā, bet tagad samulsušas un, cita no citas slēpdamas acis, pa vienai gāja no kalna lejā uz ciemu, lai paslēptos mājās aiz cieši aizvērtām durvīm; sievas lavījās uz saviem pagalmiem pa klusām šķērsielām, pa sakņu dārziem, taču Feņas sabiedrotās, kuru arī bija krietns pulks, pamanīja tās un pavadīja draiskiem, zobgalīgiem izsaucieniem. Feņa arī pati tikko nesāka smieties, kad dēls paziņoja, ka tēvocis Jepifans vakar esot bijis ar divām acīm, bet tagad atkal tikai ar vienu. Piška, Avdejs, Nadjonka un abas preču mātes Filipu satika pie kapsētas, jau netālu no ciema, acīmredzot ceļā uz Ņepočjotovku, uz vismazāk cienīto Zavidovas daļu, kur dzīvoja Lāpītāja ar savu meitu. Viņi gāja klusēdami, kaunēdamies pacelt acis, bet aiz muguras divi piekusuši zirgi vilka ratus bez riteņiem. Ļauni, īsi smiekli Feņai paspruka no lūpām, kad viņa iztēlojās Nadjonku, savu sāncensi un šķīrēju.

Līdz sirds dziļumiem aizvainotā, pazemotā, dubļos iemītā Feņa, kas vēl pirms brīža bija gatava padarīt sev galu un jau domāja, kā, kad un kur to labāk izdarīt, tagad atkal atguva gara možumu un juta, ka viņu pārņem labi pazīstamais, ne vienu reizi vien dzīves grūtākajos brīžos pārbaudītais, nelokāmais pretestības spēks: «Pagaidiet, vēl daudz ko pieredzēsiet. Es jums parādīšu kāzas!» viņa klusībā nodomāja, skaļi neizteikusi šos vārdus. Saltais bālums, kas tagad klāja viņas vaigus un pieri, bargais spīdums acīs, kas bija satumsušas gluži melnas, un sauso, dziļā naidā sašķiebto lūpu mēmā kustēšanās — tas viss liecināja, ka viņa pieņem vai ir jau pieņēmusi kādu lēmumu, ka iekšēji visa saspringst, kā sagatavodamās lēcienam. Tagad negaidiet no viņas lēnprātību un neņemiet ļaunā, ja viņa nebūs sevišķi izvēlīga cīņas līdzekļu ziņā. Negaidiet arī to, ka viņa metīsies kaujā pa kaklu pa galvu, neko nedomādama un neko neapjēgdama. Viņai par katru cenu vajadzēja uzvarēt kaujā un tāpēc bija labi jāsagatavojas lai. Klusībā izlēmusi, jaunā sieviete uz laiku noies maliņā, paskatīsies, nogaidīs — un vai tam, kas šādu viņas izturēšanos uzskatīs par padevību liktenim, par samierināšanos ar nežēlīgo īstenību. Nē, viņa vēl sevi parādīs!

Redzēdams, ka māte vairs viņā neklausās, Filips sacīja:

—    Es skriešu pie Pavļika. Vai drīkst? Bet tu ej mājās.

Kaut arī Feņa nolēma nesteigties, taču uz Zavidovu

viņu vilka neatvairāmi, un dēla vārdi nāca īstā laikā. Viņa tūdaļ pat piekrita:

—    Ej, mīļais! Skaties, tikai nepakļūsti zem arkla! Esi uzmanīgs!

—    Labi, mamml

Filips aizskrēja, un Feņa sāka posties uz mājām. Pavilka uz leju kombinezonu, aizpogāja visas pogas, izņēma no kabatas spogulīti, ieskatījās tajā, sakārtoja matus un izgāja no būdas. Viņa gāja ātri, taisni izslējusies un zodu pacēlusi kā vienmēr izšķirošos mirkļos, un, ja kāds cilvēks tobrīd būtu redzējis viņas seju, tad patiešām nobrīnītos par tās nesatricināmo mierīgumu; pretimnācēju vienīgi varētu nedaudz samulsināt un darīt uzmanīgu smīns, kas vīdēja cieši sakniebtajās lūpās un mazliet piemiegto acu kaktiņos, taču šo gandrīz nemanāmo smīnu vispirms vēl vajadzētu pamanīt.

16

Vecs STZ traktoriņš rūkdams un pukstēdams, dūmu gredzenus pa izplūdes cauruli izgrūzdams, nesteidzīgi rāpoja pa vagu, atstādams aiz sevis vizoši treknas un kā krauķa spārns zaigojošas melnzemes kārtas. Zem šiem smagajiem slāņiem apraktā zeltainā rugaite tikai šur un tur starp vagām varēja pacelt pret svabado gaismu kādu slīpi nopļautu, asu stiebriņu. Arklam pa pēdām, cenzdamies cits citam aizsteigties priekšā, palēkdamies vien staigāja krauķi — tādi cienīgi, baltiem knābjiem. Toties jaunie krauķi, augumā jau sen tādi paši kā pieaugušie, tikai melniem knābjiem, vēl netikuši vaļā no apgādājamo bērnišķīgajiem paradumiem, skrēja gar pašu vagas malu, klaigāja un bieži vēcināja spārnus, cenzdamies izspiest no vecākiem lomu — gaiši rožainu slieku vai arī labības vaboles kāpuru, jo šī arājam kaitīgā vabole bija parūpējusies par savas dzimtas turpinājumu un paslēpusi oliņas dziļi zemē. Zemu pār arumiem lidinājās klijas, taču tās meklēja un centās noskatīt tajos ko citu — kādu lauku peli vai susliku. Tomēr uz zemes spārnainajiem plēsoņām bija nopietni konkurenti — lapsas. Nekaunīgas un viltīgas, kā jau viss to dzimums, lapsas uzskrēja uz svaigā aruma no divām pusēm — no PravikovaunSīgu gravas — un bieži vien izrāva medījumu tieši no klijas vai vanadziņa nagiem, tad, izstiepušas savu garo, vēl ne visai kuplo asti, nesa guvumu uz alu, bet, ja bija pārāk izsalkušas, aprija to turpat uz vietas, kāri aplaizīdamās ar sarkanām mēlēm, kas izskatījās kā kumača gabali. Uz traktoristu saucieniem: «Cui, cui, paņem!» — viltnieces tikai pacēla savus smailos purnus un saslēja ausis, nogaidīdamas, kas sekos šiem bargajiem saucieniem, bet, pārliecinājušās, ka neseko itin nekas bīstams, atkal ķērās pie medībām, it kā nekas nebūtu bijis. Reizēm gaisa laupītāji centās pavērst spēli sev par labu — tie, strauji krizdami zemē, mēģināja paķert no paša lapsas purngala peli vai susliku, taču lapsa vai nu pēc strauji tuvojošās ēnas, vai arī pēc spārnu svelpoņas agrāk atskārta šādu nodomu un gandrīz vienmēr paguva laikus izmanīties, tas ir, saķert medījumu un tūdaļ pat aprīt. Taču tajās retajās reizēs, kad pirmā pamanījās klija, lapsa izdarīja vairākus lielus lēcienus uz priekšu, it kā vēl cerēdama glābt aizslīdējušo medījumu, un pēc tam ilgi žēlabaini vaukšķēja, itin kā to patiešām būtu apzaguši un aplaupījuši gaišā dienas laikā: viltnieki, kā zināms, [oti labprāt piemuļķo citus un pagalam necieš, kad paši kļūst par krāpšanas upuriem. Nereti traktora priekšā uz vēl neapartās joslas pielēca kājās motora trokšņa iztraucēts zaķis un laikam gan nomiedzi nezināja, kas jādara, — cilpoja taisni mašīnai pa priekšu, mezdams augstu gaisā pakaļkājas un zibinādams strupās ļipas balto apakšpusi. Senā mednieku instinkta mudināti, Pavļiks un Filips pie stūres kājās pieslējās un auroja kā sajukuši: «Turi, turi šķībaci!» Zaķelis tā joza, ka vienā mirklī pazuda netālu melnējošos koku stādījumos. Bet zēni vēl ilgi nevarēja nomierināties — nespēja apvaldīt medību kaismi, kas viņus bija| sagrābusi, nejaudāja apdzēst niknu, zvērisku spīdumu acīs. Pirksti raustījās, itin kā tajos nupat būtu bijis garausainais bailulis, kuram šoreiz izdevies izrauties un aizļepatot. Kādu laiku viņi dzīvoja šī jautrā notikuma atmiņās un dalījās iespaidos.

—    0, kā šis laidās! — Filips auroja, pūlēdamies pārkliegt motora troksni.

—    Vēl mazliet — un mēs būtu uzbraukuši šim virsū! — smiedamies un priecādamies savukārt kliedza Pavļiks.

Šajā brīdī viņš ne ar ko neatšķīrās no sava pārinieka. Acis, vaigi, ausis — viss kvēlot kvēloja, viss liesmoja kā ugunī. Izbiedētais zaķis atgādināja viņam neseno ainu: sieviešu panisko bēgšanu no iztramdītā kāzu brauciena, šaušalīgās bailes Lāpītājas acīs, apgāztos ratus, Piškas briesmīgo lamāšanos, Nadjonkas vaimanas, viņas balto muslīna lakatu, ko vējš bija paķēris un uzmetis uz sakarsušās traktora izplūdes caurules, Avdeja apjukumu, Feņas kliedzienu, kas pavēlēja apstāties, brigadiera Timoteja Neprjahina nemierīgo šaudīšanos apkārt būdai, Nastjas Špičas — viņu komsorga piekrītošo smaidu (šis smaids laikam bija izšķirošais. Atcerēdamies to visu, Pavļiks jutās kā īsts varonis. Toreiz — četrdesmit otrajā gadā viņam neizdevās kopā ar Mišku Tverskovu aizbēgt uz fronti pie Staļingradas un paveikt savu varoņdarbu. Nu nekas, viņš to paveica tagad. Tiesa, viņa priekšā bija nevis vācieši, bet tēvocis Piška… Kādā ziņā viņš labāks? Kāpēc viņš ņirgājas par Feņu? Ko viņa Piškam un visiem pārējiem sliktu izdarījusi? Viņa taču ir pati labākā pasaulē! Pavļiks jau nu to labi zina! Lai tik kāds mēģina Feņai kaut pirkstu piedurt, viņš vēl daudz ko izstrādās! Viņš ne no viena nenobīsies! Aizstāvēs māsu!

Vārdu sakot, Pavļiks bija laimīgs un lepns. Taču viņam gribējās izdarīt vēl kaut ko neparastu, viņš tikai nezināja, ko. Nepacietīgas vēlēšanās pārņemts izspēlēt vēl kādu joku, prātodams, ko tādu varētu izdarīt, lai visiem apkārt būtu tikpat labi un jautri kā viņam pašam patlaban, un, nespēdams neko izdomāt, Pavļiks negaidot piedāvāja desmit gadus vecajam māsasdēlam:

—    Vai negribi pasēdēt pie stūres?

Filips nodrebēja, taču neko neatbildēja, jo neticēja savām ausīm. Bet viņa jaunais tēvocis jau cēlās augšā no nospīdinātā metāla sēdekļa un lika tam virsū vateni, acīmredzot atdodams savu vietu viņam, Filipam. Nu tikai puišelis saprata, ka nav pārklausījies. Nokāpis no spārna, kas nosedza robaino traktora riteni, viņš ātri noslīdēja sēdeklī pie stūres un ieķērās tajā tik drudžaini, ka raibs sametās gar acīm. Laimes un izbīļa asaras aizsedza plašo pasauli, un Filips neko neredzēja savā priekšā un bija gatavs atdot stūri Pavļikam, taču, Filipam par laimi, Pavļiks ļoti labi saprata, kā tādā brīdī var justies nedzirdēta prieka pārņemtais māsasdēls. Mazliet pārliecies Filipam pāri, ar vienu roku pieturēdams stūri, bet ar otru apkampis viņa plecus, Pavļiks nogaidīja, kamēr zēns mazliet nomierinās, kamēr viņa acis atgūst skaidrību un rokas kļūst stingrākas.

Traktors pa to laiku gāja tieši pa vagu, un tam pakaļ tāpat kā agrāk kustējās milzīgs bars krauķu, kuri bez mitas te cēlās spārnos, te laidās zemē, plēsdamies par svaigo vagu, jo vienīgi tur tie varēja tikt pie kārotā garduma. Tāpat kā iepriekš gaisā riņķoja vanagi un klijas, meklēdami sīkus dzīvnieciņus, lai tad kā zibens mestos zemē un iegremdētu asos nagus siltajā un mīkstajā ķermenītī.

Pavjiks, redzēdams, ka māsasdēls ir mazliet atguvies,

pamācīja:

—    Turi stūri, rau, tā! — Viņš nolika savu roku blakus Filipa rokai. — Nekas vairāk nav jādara. Negrozi stūri uz vienu un otru pusi. Traktora labajam priekšējam ritenim cieši jāpieguļ pie vagas malas, bet kreisajam jāiet pa rugaiti. Tad traktors pats brauks, kā vajag. Tavs uzdevums ir nelaist stūri pa labi. Paskat, tā… Nu turi! Saprati?

—    Sa-pra-tu! — Filips sacīja drebošā balsī.

—    Drošāk, drošāk! Tā, labi! — Pavļiks gluži kā pieaugušais paslavēja. — Palaid vaļīgāk pirkstus! Tie jau tev pat zilgani sametušies! … Nu, nu, tā, tā! Labi, turpini, tā, tā! Nu vareni!

Kurš kaut reizi dzīvē izjutis saldo varu pār mašīnu, pakļaudams sev tās aklo, milzīgo spēku, tas sapratīs mūsu varoni. Pirmajos brīžos, kad viņš ieraudzīja, ka blakus viņa rokām vairs nav lielo, veiklo un spēcīgo Pavļika roku, Filips apjuka, saspringti savilktā piere pārklājās sviedriem, sirds aiz bailēm sāka bieži dauzīties, bet acīs sariesās asaras. Taču tā tas bija tikai tik ilgi, kamēr vienā jaukā brīdī viņš sajuta, ka milzīgā, rēcošā mašīna kustas, pakļaudamās viņa gribai, ka tās tērauda sirds sitas saskanīgi ar viņa sirdi, ka viņi, traktors un vadītājs, it kā saplūduši kopā, ka dreboņa savstarpēji pāriet no viena uz otru, ka tagad viņiem viss ir tīrais nieks, ka dziesma bez vārdiem, ko dzied motors, jau skan arī Filipa krūtīs, nu viņš pats savās acīs šķita izaudzis neparasti, nu taisni neredzēti liels. Tagad Filips pat uzdrošinājās mazliet novērsties un paraudzīties uz Pavļiku, kas sēdēja uz pakaļējā riteņa slīpā spārna, uz arklu, kas ar saviem trim lielajiem lemešiem uzšķērda un apvērsa cieto zemi. Ko tur daudz runāt, Filips bija laimīgs! Taču pilnīgam uzvaras priekam, protams, pietrūka vienaudžu, viņa biedru smurguļu, kuri tagad klīst pa ciemu bez darba un neredz, ka Filips pats, viens pats, bez jebkādas palīdzības (Pavļiks, re, pat neskatās uz viņu, neķeras ar savām rokām pie stūres), pilnīgi patstāvīgi vada traktoru. Ko nu viņa vecuma zēni! Pat Genka un Andrjuša Tverskovi, Miškas brāļi, daudz vecāki par Filipu, arī tie vēl ne reizes nav sēdējuši pie traktora stūres, bet, rau, viņš, Filips, sēž. Tikai kālab gan neviens to neredz?! Eh, kaut vai mamma ar vienu actiņu būtu paskatījusies uz viņu, tad ta būtu priekil Vai re, viņa teiktu, kāds tu man esil Nu, mamma droši vien jau Zavidovā, taču kur ir citi, kur visi pazuduši? Kur krustmāte Maša, kur Nastja. kur Mihails Tverskovs? Kur tēvocis Tiška! Kāpēc viņi ar savām mašīnām ir tik tālu no šejienes? Vai tad viņi nevarēja art kaut kur tuvāk — tad redzētu, ka viņš, Filips… Kaut vai vecāmāte Katerina būtu atnākusi, atnesusi savus ķiļķenus un paskatījusies! Nav neviena…

—    Vai neesi noguris? — Pavļiks laiku pa laikam iekliedza viņam ausī.

—    Nē-ē-ē-ē! — Filips noraidoši purināja galvu, baidīdamies, ka tikai Pavļiks neaizraida viņu atpakaļ uz spārnu.

Taču Pavjiks tikai vagas galā nomainīja māsasdēlu, lai pagrieztu traktoru un uzņemtu jaunu vagu, bet pēc tam atkal uzticēja stūri Filipam. Divatā viņiem bija jautri, un arī sagrabējušais traktoriņš itin kā bija kļuvis jaunāks un priecīgāks, — motors rūca moži un vienmērīgi. Tikai tur, kur bija solončaka vai smiltsmāla augsne, kas šaurām joslām baloja tīrumā, tas sāka smagi rēkt un stenēt, un tad ari Filips saspringa un pieslējās no sēdekļa, it kā gribēdams palīdzēt mašīnai; tādos brīžos viņa seja atkal pārklājās ar sviedriem, bet acis sāka asarot. Un, kad traktors tika galā ar augsni, tik cietu kā dzelzs, zēns atvilka elpu, norausa no sejas sviedrus un atkal atlaidās uz sēdekļa, uz vateņa, ko Pavļiks bija paklājis, lai Filipam būtu augstāka un ērtāka sēdēšana.

Viņi ara vagu pēc vagas, nemanīdami, kā aizrit laiks; citi traktoristi jau sēdēja būdā pie galda un ēda pusdienas, bet šie abi bija tā aizrāvušies, ka neredzēja sarkano karodziņu, ko Katerina Stupkina jau sen bija pakārusi virs būdas, tādā kārtā aicinādama visus pusdienās. Viņi apstādināja savu traktoru tikai tad, kad tas pienāca pie Pavļikam jau no kara laikiem pazīstamās bumbu bedres. Nevienam nez kāpēc nebija ienācis prātā to aizrakt un nolīdzināt, tāpēc tagad tā rēgojās kā nedzīstoša, strutojoša brūce uz zemes dzīvā auguma. Gar malām, starp citu, bedre bija apaugusi ar dažādām nezālēm — ar velnābolu, baltdadžiem, usnēm, dievkrēsliņiem; pat nātres sazin kādā ceļā bija pārvākušās uz šejieni un, izstiepušās vai ass garumā, slējās pāri visiem šiem dzelkšņiem. Dziļās bedres dibenā kā rūsganas sūkalas blāvoja ūdens, — droši vien tur sabirušās šķembas rūsēdamas bija nokrāsojušas ūdeni. Tādas dīvainas vardes (Zavidovas akas, pagrabos un upēs tādas negadās redzēt, tādas tur nedzīvo) bolīja izvelbtās acis. Un vairāk nekā tur nebija. Pavļiks dega nepacietībā aizbērt bedri ciet, aizrakt un nolīdzināt, lai no tās nepaliktu ne miņas, taču viņš redzēja, ka nevarēs to tagad izdarīt: vieni viņi netiks galā, vajadzētu sapulcināt visus komjauniešus — viņš noteikti palūgs Nastjai Špičai to izdarīt — un sarīkot svētdienas talku, lai iznīdētu šo draņķa bedri, lai tā uz visiem laikiem pazustu no dzimtajiem tīrumiem kopā ar velnāboliem un riebīgajām valbacainajām radībām…

Pavļiks un Filips vēl mazliet pastāvēja bedres malā. Viņiem pēkšņi kļuva vēsi un neomulīgi; vējš, ko abi līdz tam pat nebija jutuši, līda zem drēbēm un pūta līdz kauliem, likdams pie visām miesām drebināties. Zēni steidzās pie traktora; arī tas, liekas, ar prieku aplieca līkumu bezjēdzīgajai bedrei un, ar patiku iegūlis vagā, mierīgi devās tālāk. Arī braucēji atkal kļuva jautrāki. Neviens no viņiem nebija pamanījis, kurā brīdī uz tālā ceļa parādījās mazs, kustīgs punkts. Un, ja ari viņi būtu pamanījuši, tad nebūtu atraduši loģisku sakarību starp šo strauji tuvojošos punktu un sevi, ar visu to, ko viņi patlaban darīja, un it īpaši ar to, ko juta, kas bija pārņēmis viņu sirdis. Bet sirdis atkal līksmoja. Zēni pat bija aizmirsuši savus tukšos vēderus, kas jau sen rūca un pieprasīja, lai tos beidzot atceras un ar kaut ko piepilda. Taču par kādu izsalkumu, par kādām pusdienām var būt runa, ja Filips atkal sēž pie stūres, ja traktors labprāt un pilnīgi pakļaujas viņam, klausa viņa rokām? Nav vārdam vietas — vai tas maz ir traktors? Vai jūs, ļaudis, neredzat, ka viņi, Pavļiks un Filips, ir izgudrojuši jaunu mašīnu, kādu vēl neviens nav redzējis, tādu milzīgu, milzīgu kā māja, un tagad ižveduši to tīrumā, un šī mašīna iejūgta nevis vienā arklā, bet veselos simts tādos arklos un uzreiz aptver pusi tīruma, un šī brīnummašīna traucas ar tādu ātrumu kā vilciens, kurā Filips kopā ar māti bija braucis uz Saratovu?!

Bet kustīgais punkts pa to laiku ripoja pa ceļu. Un tas bija mērķēts uz viņiem, pareizāk, uz vienu no viņiem, un nesolīja neko labu. Viņi to ieraudzīja tad, kad tas no parasta punkta bija pārvērties par parastu motociklu ar piekabi. Un šo motociklu vadīja cilvēks ar miliča cepuri galvā. Novietojis savu trīsriteņu karieti šķērsām pāri vagai un aizkrustojis viņiem ceļu, milicis pavēloši pacēla roku.

Pavjikam sirds sažņaudzās. Tā pirmā bija nojautusi, ka svētkiem pienākušas beigas. Apmainījies ar Filipu vietām, Pavjiks apstādināja traktoru. Bet milicis nokomandēja:

—    Kāp zemē, puisi!

Pavjiks nokāpa un padevīgi slāja uz motociklu.

Viņam norādīja uz piekabi.

—    Sēsties!

Pavļiks izpildīja arī šo rīkojumu.

Pēc divām trim minūtēm motocikls atkal pārvērtās par punktu, tikai nevis tādu, kas tuvojas, bet tādu, kas ripo no kalna lejā.

17

Feņa krietnu stundu nosēdēja pieņemamajā istabā, gaidīdama, kad viņu pieņems rajona prokurors, tas pats prokurors, kas četrdesmit otrajā gadā grasījās bargi sodīt viņu, brigadieri, par to, ka pie Pancirevkas tilta upē iegāzās un noslīka traktors. Prokurora palīdze divas reizes ziņoja viņam, ka atnākusi Ugrjumova un lūdz pieņemt. Prokurors, ar labo roku turēdams telefona klausuli pie auss, bet ar kreiso neapmierināti atgaiņādamies no palīdzes, dusmīgām acīm strostēja viņu: «Vai tad tu neredzi, ka esmu aizņemts?»

Vipš patiešām bija aizņemts^ citādi nejautātu klausulē:

—    Kur? Bezobrazovkā? Un Arciemā arī? Labi, tūlīt aizsūtīšu izmeklētāju… Bet vai Vehremejevs ir uz vietas? Kāda joda pēc tad viņš ar to tur auklējas? Būtu stiepis šurp! Te arī noskaidrotu. Ak piedzēries? Nu, nu. Teicu jau, aizsūtīšu. Uz redzēšanos! — viņš pakāra klausuli, pacēla galvu, ieraudzīja pie durvīm Feņu, jo viņa nebija nocietusies un ienākusi iekšā bez atļaujas. — Ak tā esat jūs, Fedosja Leontjevna?… Jā, jā, visu zinu… Nāciet dzijāk, sēdieties, lūk, tur. Re, ko izstrādājis, vai ne? Sēstieties taču, lūdzu! — Prokurors piecēlās no galda un pastūma Feņai krēslu.

Feņa neapsēdās, bet ātri un lūdzoši sacīja:

—     Neuzsāciet lietu pret viņu. Neapkaunojiet. Viņš to Izdarīja satraukumā. Es taču esmu Pavjika māsa. Viņš metās mani aizstāvēt. Kurš katrs viņa vietā būtu tā rīkojies! Turklāt tas viss ir tāda kā ģimenes lieta.,,

—    Tas ir?

—    Teicu taču — tāda kā ģimenes lieta…

—           A-ā, nu jā, protams! — Prokurors pameta ar galvu, it kā būtu labi viņu sapratis un domātu gluži tāpat, tomēr noprasīja: — Kas tad viņš jums īsti ir?

—    Par kuru jūs runājat? — Feņa kļuva uzmanīga.

—    Nu, tas līgavainis, Avdejs. Tā, liekas, viņu sauc?

Atbildes vietā Feņa pati uzdeva jautājumu:

—    Vai tad viņš, vai, uzrakstīja iesniegumu?

—    Nē. Viņš ne.

Feņa nevarēja novaldīt atvieglojuma nopūtu.

Prokurors, nenovērsdams no viņas acis, turpināja:

—    Iesniegumu uzrakstīja kolhoza priekšsēdētājs.

—           Kas?! — Feņas acīs pavīdēja šausmas, neizpratne, sašutums — viss juku jukām vienā īsā mirklī. — Tas nevar būt!

—           Pat ļoti var būt, Fedosja Leontjevna. Iesniegumu uzrakstīja jūsu tēvs. Pēc mūsu pieprasījuma, protams. — Brīdi klusējis, prokurors paskaidroja: — Tas viņam noteikti bija jādara.

—           Jā, protams… — Feņa bija kā apdullusi un šos vārdus pateica nedomādama un neapjēgdama, ko saka.

Prokurors steidzīgi turpināja:

—           Neuztraucieties, Fedosja Leontjevnal Es. atkārtoju — līgavainis iesniegumu nerakstīja. Un tas jūsējais Avdejs tika cauri…

—           Viņš nav nekāds manējais! — Feņa ātri un nikni pārtrauca prokuroru.

—           Es to domāju citā nozīmē… nu, tas ir, jūsējais zavidovietis… Un tika cauri, es saku, ar vieglu izbīli. Mazliet gan tika sabojātas kāzu svinības, taču pavisam tās netika izjauktas. Stāsta, viņš tādu skaistuli nocēlis… Uz kurieni tad jūs, Fedosja Leontjevna?

Feņa, apstājusies pie pašām durvīm, pateica:

—           Jūs, biedri prokuror, kā redzu, interesē skaistules, nevis mana vajadzība. Uz redzēšanos!

—           Nu nē, Fedosja Leontjevna, pagaidiet! — Prokurors paguva saķert viņu aiz piedurknes un atvest atpakaļ uz iepriekšējo vietu. Piesēdies blakus, viņš sacīja bargi, bet reizē arī tēvišķīgi un līdzjūtīgi: — Un tagad parunāsim par jūsu bēdām. Lūdzu, nenervozējiet un neskatieties uz

mani tā… Vēlreiz saku: paskaidrojumu uzrakstīja jūsu tēvs pēc mūsu pieprasījuma. Taču runa nav vis par šo iesniegumu. Ir vēl viens, lūk, šis, — prokurors piegāja pie sava rakstāmgalda, izņēma no sarkaniem vākiem kaut kādas lapiņas un, atgriezies atpakaļ, nolika Feņai priekšā:

—     Papriecājieties! Ja ticētu šim sacerējumam, tad jūsu brālis ir nevis cilvēks, bet visīstākais lielceļa laupītājs, rīkļu rāvējs, cilvēces izdzimums…

Uzmetusi acis papīra lapiņām, aprakstītām šķībiem un greiziem burtiem, Feņa bez kādām grūtībām saprata, kā darbs tas ir.

—    Piška pacenties.

—    Jums viņš ir Piška, bet mums Jepifans Matvejevičs Kurdjukovs, Zavidovas ciema pilsonis. Un šis augstāk minētais Kurdjukovs pēc pieņemtās formas mums ziņo, starp citu, par formu labāk nerunāsim: forma, patiesību sakot, ir pati nesimpātiskākā… Tātad: Kurdjukovs Jepifans Matvejevičs, kā jūs sakāt, Piška, šajā iesniegumā ziņo par ārkārtēju notikumu, un mūsu pienākums bija nekavējoties reaģēt…

—    Un jūs arestējāt nepilngadīgu zēnu, paņēmāt tieši no traktora un atvedāt uz šejieni?

—    Jūs nenervozējiet, biedre Ugrjumova! Mums taču viss bija jānoskaidro. Jo viņš, šis Kurdjukovs, te sarakstījis tādas lietas! Izlasiet vien! Starp citu, dodiet, es pats nolasīšu, jūs jau te acis izmežģīsiet, es vakar nosēdēju vairāk nekā stundu pie šīs persiešu ābeces, tik tikko atšifrēju. Paklausieties! — Prokurors sāka lasīt. Vispirms viņš izlasīja virsrakstu, ko Piška bija uzrakstījis milzīgiem burtiem. Droši vien viņš bija izlējis ne mazumu sviedru, kamēr izdevās to sacerēt:

—    «Par gadījienu kas notika ārkārtēja gadīftena vielā Zavidovas ciemā kāzu brauciena laikā pie Pravikova dīķa viens lūksto/s deviņsimti un četrdesmit septītā gada divdesmitā septembrī iesniegums rajona prokuroram no pilsoņa Kurdļukova Jepilana Matvejeviča.»

Kā redzat, Fedosja Leontjevna, jau virsrakstā viss atzīmēts: darbības vieta un laiks. Absolūti viss. Tagad papriecājieties par lietas būtību, kā to pasniedzis šī plašā sūtījuma autors. Lasu…

Klausīdamās Feņa sākumā sašuta, visnepatiesākajās vietās, tur, kur Piškas fantāzija, ko uzkurināja naids pret

Pavļiku, plūda pāri malām, viņa pat lēca augšā no krēsla, sašutusi iesaucās, izbrīnā sasizdama rokas un nevarēdama saprast, kā var tik neganti melot, bet pēc tam nomierinājās, jo tam, kas visu to sarakstījis, vajadzētu griezties pie galīgiem idiotiem, vienīgi tie savas lielās muļķības dēļ varētu noticēt kaut kam tādam. Arvien biežāk viņa iespurdzās smieklos, ar lakata stūri aizsegdama muti, it īpaši viņas pleci sāka drebēt no smiekliem, kad prokurors nonāca pie tās vietas, kur Piška aprakstīja, kā pazudusi viņa mākslīgā acs.

Prokurors tomēr nesmējās.

.— Kad lasīju pirmoreiz šo poēmu, es arī smējos ne mazāk par jums, Fedosja Leontjevna, taču nekā priecīga, taisnību sakot, te nav. Vismaz jau nu jūsu brālītim…

—    Pavļikam pavisam nesen palika sešpadsmit, — slaucīdama no smiekliem slapjās acis un nobālēdama, Feņa drošības labad atgādināja.

Prokurors palaida viņas vārdus gar ausīm un turpināja, ar savu dzelzs loģiku atkailinādams vienu vienīgu faktu, kas pamazām izlobījās no Piškas rakstu rindu mežonīgajiem brikšņiem:

—    Notikums ar aci jums likās vissmieklīgākais. Vai ne? Man arī. Taču izlobīsim no tā kodolu, Fedosja Leontjevna, — prokurors piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu, izrunādams vārdus pēc vienādām laika atstarpēm kā metronoms. — Izlobīsim no tā pašu būtību. Tēvijas kara invalids ar vislielākajām grūtībām sadabūjis acs protēzi. Viņam uzbrūk huligāns — šajā gadījumā nav tik svarīgi, vai viņš ir pilngadīgs vai nav —, uzbrūk huligāns un izsit invalīdam mākslīgo aci. Nu, ko jūs teiksiet? Notikums taču, Fedosja Leontjevna, nav nekāds glītais, vai ne? — Prokurors pat apstājās, pār Feņas plecu ieskatījās viņai acīs, it kā gribēdams pārliecināties, ka arī viņa labi saprot, ka viņam, prokuroram, taisnība, ka notikums patiešām draņķīgs.

Feņa klusēja. Prokurora vārdi, ko viņš bija norunājis vienmērīgā, tonalitātes ziņā gandrīz nemainīgā balsī, krita viņai uz galvas, pašā tās vidiņā, kā aukstas ūdens lāses, un Feņas galva liecās arvien zemāk un zemāk pār galdu, līdz beidzot atslīga pret to pavisam.

Palīdze jau kuro reizi parādījās durvju spraugā, lai atgādinātu priekšniekam, ka ieradušies jauni apmeklētāji, ka pieņemamajā istabā to sanācis jau pārāk daudz, taču viņi ar asu, noraidošu žestu lika viņai atgriezties savāļ vietā un, balsi nepacēlis, turpināja:

—     Tālāk Kurdjukovs, pilsonis Kurdjukovs, min matē-1 riālos zaudējumus, ko jūsu brālis sagādājis kolhozam. Pa-ļ skatieties: divi salauzti rati, te norādīta ari naudiņa, ko kolhozam izmaksājusi šo ratu uztaisīšana. Nosaukts arī zirgs, kuram savainota kāja, bet zirgs, kā jūs pati zināt, maksā mazliet vairāk nekā rati. Tiesa, neveikli, taču diezgan skaidri iesniegumā aprādīts arī morālais zaudējums, kas nodarīts divām — un vai nu tikai divām, kur tad vēl mātes un radi! — personām vissvinīgākā pilsoniskā akta — kāzu ceremonijas laikā. So zaudējumu, Fedosja Leontjevna, materiālā izteiksmē nevar pārvērst, taču arī par to jāatbild tam, kas to nodarījis. Vai tā nav? Nu redzat! — prokurors novilka. — Bet mēs abi uzjautrināmies, smejamies par stilu, kas patiešām ir pārlieku komisks. Ņemsim labāk un padomāsim, ko lai mēs darām, kā lai rīkojamies, kā lai izkļūstam no šī stāvokļa ar mazākiem zaudējumiem. Manā priekšā ir dokuments, Fedosja Leontjevna, man tas jāpārbauda pēc pastāvošajiem likumiem, kas ir obligāti visiem valsts pilsoņiem, un jāpieņem lēmums. Iesakiet man, palīdziet, es tagad visvairāk esmu norūpējies par to, lai atrastu apstākļus, kas varētu mīkstināt šī rupjā puišeļa vainu. Jūs raudat?

—    Nē, — Feņa pacēla galvu. — Es klausos.

—     Es beidzu, Fedosja Leontjevna, — prokurors mierināja, beidzot apsēzdamies krēslā pie sava rakstāmgalda. — Tas, ka viņš aizstāvēja jūs, nav nekāds attaisnojums. Jums taču netika izdarīts nekāds uzbrukums, vai nav tiesa? Izmeklētājs man darīja zināmus visus lietas apstākļus. Kāzas ir kāzas. Kāzu brauciens devās pa ceļu garām jūsu brigādei. Kāds dziedāja dažāda satura častuškas — neizslēdzu to, ka starp tām bija arī divdomīgas, bet kas gan tās kāzās nedzied?! Un vispār viss bija pieklājīgi, manuprāt, pat pārāk pieklājīgi tādam pasākumam kā kāzas. Vai nav tiesa? Bet te uz traktora izripo jūsu brālītis un sāk visu ārdīt…

—    Ko tad viņš izdarīja, kādu nogalināja, vai? — Feņa nogurusi sacīja, juzdama, ka galīgi nav spēka, lai pretotos.

—    Tā tik vēl trūka, ka būtu kādu nogalinājis, — prokurors prātīgi iebilda. — Tad būtu pavisam cita saruna.

Jums taču jāpiekrīt, ka arī tāpat viņa vaina ir liela. Vai nav tiesa?

—• Nav tiesa! — Feņa piecēlās, lūpas viņai drebēja.

—    Nekas, itin nekas nav tiesa!

—    Te tev nu bija! — prokurors patiešām bija sarūgtināts. — Es viņas dēj izšķiedu veselu stundu, bet šī paliek pie sava. Kā tad nav tiesa?

—    Nav tiesa. Ja jūs esat cilvēks, jums vajadzēja…

—    Nu jā, es jau neesmu cilvēks, esmu prokurors, — kabineta saimnieks apvainojās.

—    Jūs esat prokurors, — Feņa viņam piekrita.

—    Nu pietiks par to, Fedosja Leontjevna! Izmeklēšana vēl nav beigusies. Es parūpēšos, lai to visīsākā laikā pabeidz. Ko lai saka: kolonija mazgadīgajiem noziedzniekiem nav nemaz tik briesmīga vieta, Fedos…

Feņa ierāva galvu plecos, it kā viņai kāds būtu no mugurpuses piezadzies un iesitis pa galvu. Viņa lēnām piegāja prokuroram klāt, mute viņai vienā mirklī bija kļuvusi sausa.

—     Ko… ko jūs sacījāt? … Kolonija? … Noziedznieks?! Nē, es jūs lūdzu, tikai neto! Soda nauda… vēl kaut kas… Tikai ne to… Negrūdiet negodā, nepazudiniet viņu, ticiet man, dieva dēļ… viņš… viņš… ja jūs zinātu, kāds viņš ir! «Noziedznieks»! … Kungs dievs, Pavluša — un noziedznieks!… Viņu nesen uzņēma komjaunatnē …

—    Varbūt pasteidzās? — prokurors satriekts papleta rokas, vēl nezinādams, ka šie vārdi aizsniegs vienu no tām, kas gaidīja pieņemamajā istabā.

Nastjeņka iedrāzās kabinetā tik trauksmaini, it kā viņu būtu paķēris viesulis un nometis taisni deguna priekšā apstulbušajam prokuroram.

—     Pasteidzās? Kas pasteidzās? — viņa kliedza tam taisni sejā. — Es, visi mani komjaunieši, rajona komiteja — visi pasteidzās? Ek jūs!

—     Vai zināt ko, jaunkundz… Kas jūs tāda esat? Kas jums devis tiesības te ielauzties? Papūlieties iziet laukā no kabineta!

—     Nepapūlēšos vis. Un es jums neesmu nekāda jaunkundze. Es esmu komjaunatnes organizācijas sekretāre. Es… es…

—     Nu un kas par to, ka jūs esat sekretāre, — prokurors tagad skatījās uz sasarkušo, pārskaitušos Nastjeņku

ar iecietīgu smīnu. — Dariet jūs savu darbu, bet es darīšu savējo. Tā tomēr būs labāk. Ticiet, es savu darbu zinu labāk nekā jūs, citādi…

—    Es lūdzu… mēs pieprasāmi — skanēja Nastjas balss. — Pieprasām…

—     Kas tie tādi «mēs», un ko viņi no manis pieprasa? — Prokurora acis tāpat kā iepriekš bija aukstas un zobgalīgas. — Jūs gribat, lai es, nepabeidzis izmeklēšanu, atlaistu huligānu ar veselu ādu, mīdītu kājām likumus, kurus esmu aicināts aizstāvēt? Vai to jūs gribat? — Šie svarīgie vārdi, izteikti skaidri, jūsmīgi, padarīja prokurora seju pavisam citādu; zobgalība kaut kur paslēpas un izzuda, acīs parādījās rāms nogurums, pat to rūgto skumju atblāzma, kas pārņem cilvēku, nesot savu dienesta pienākumu nastu, pienākumu, kas ne vienmēr ir patīkami citiem un tāpēc tiem nav saprotami. Redzēdams, ka viņa apmeklētājas mazliet aprimušas, vairs nav tik ņipras, un piedēvēdams šo kraso pārmaiņu viņu uzvedībā vienīgi savai neapšaubāmajai taisnībai, prokurors jau bija gatavs tās pažēlot — sāka runāt laipnāk un iejūtīgāk: — Ticiet man, manas dārgās, es neesmu mazāk norūpējies par šo notikumu nekā jūs un darīšu visu, kas vien manos spēkos un iespējās, visu, kas ir manu prerogatīvu robežās…

Feņa un Nastja pierimušas uzklausīja viņu uzmanīgi, centās saprast un iedziļināties visā, kas tām tika teikts, taču tikai līdz tam brīdim, kamēr no prokurora lūpām paspruka svešais, biedējošais, it kā rūcošais vārds «prerogatīva». Ko tikai viņas nesaskatīja aiz šā vārda! Gan briesmīgus ragus, gan šķēršļus un aizžogojumus, aiz kuriem prokurors grasās paslēpt Pavļiku, gan mednieka šķēpu, ko — viņas to bija redzējušas bildēs — mednieki ietriec lāča vēderā, un vēl kaut ko tādā pašā garā. Viņas sēdēja kā sastingušas un tikai gaidīja, kad prokurors pabeigs savu runu, kuras pavedienu viņas jau sen bija pazaudējušas, un atlaidīs viņas. Abas sievietes sēdēja un nezināja, ka blakus namā, rajona komitejas pirmā sekretāra kabinetā, ritēja cita saruna, taču par to pašu, par viņu nelaimīgo Pavļiku.

Tikai dažas minūtes vēlāk tur bija ieradies Viktors Lazarevičs Prisipkins, atauļojis uz rajonu priekšsēdētājam izlūgtā Sirmā mugurā. Sākumā viņš arī bija domājis iet pie rajona prokurora vai pie vecākā izmeklētāja, taču pa ceļam izlēma, ka būs labāk, ja ar tādu lietu ieradinies tieši partijas rajona komitejā, kur, starp citu, vienu sliivu zemāk atradās arī komjaunatnes rajona komiteja.

I .idu lēmumu Punkts pieņēma ne jau tāpēc, ka neuzticēta. tieslietu orgāniem. Taču viņam likās, ka cilvēkiem, kuru priekšā atrodas likumu krājumi, kur viss sadalīts pa punktiem un paragrāfiem, viss noteikts un nosacīts, Itus grūtāk izprast notikuma psiholoģiskās nianses; Punkts domāja — un šajā ziņā viņam, protams, nebija taisnība —, ka psiholoģija, morāles problēmas, intīmie un sadzīves jautājumi, it īpaši mīlestība — neiekļaujas izmeklēšanas orgānu sfērā, ka tās, šķiet, dabiskāk risināt cilvēkiem, kas nodarbojas tieši ar audzināšanu, tas ir, partijas un komjaunatnes darbiniekiem. Viktors Lazarevičs turklāt domās iztēlojās sevi prokurora vietā un redzēja, ka jaunā traktorista izlēcienu nevar kvalificēt citādi kā par ļaunprātīgu huligānismu (labi, ka viss beidzās bez upuriem, bet varēja taču būt arī upuri!), nevar, ja nezina, piemēram, visu viņa vecākās māsas un Avdeja iittiecību vēsturi, tāpat viņas un visu notikuma dalībnieku attiecības ne vienā vien, bet daudzu gadu laikā. Lai to visu uzzinātu, prokuroram vajadzētu daudz laika, bet lieta viņa uztverē ir pavisam vienkārša un skaidra: bija kāzas, ieradās huligāns un iztramdīja kāziniekus, apkaunoja jaunlaulātos un nodarīja materiālus zaudējumus saimniecībai, bet pēc tāda un tāda punkta par tādu pārkāpumu paredzēts tāds un tāds sods…

Arī abās rajona komitejās — partijas un komjaunatnes — ne jau uzreiz, ne tūdaļ saprata Punktu, pat Fjodors Fjodorovičs Znobins sakliedza uz viņu, ka viņš noņemas velns sazin ar ko, nevis ar labības novākšanu un rudens aršanu.

—    Huligāns ir jāpārmāca — un cauri! Bet jūs abus ar Leontiju Sidoroviču jau sen vajadzēja izsaukt uz biroju…

—    Uz biroju jūs varat mūs izsaukt vienmēr un paņemt uz grauda, — Punkts turpināja. — Taču vispirms uzklausiet! Viņš nav huligāns, šis Pavļiks. Taisni otrādi — lielisks puisis! Jūs, Fjodor Fjodorovič, laikam esat aizmirsis, kā šis «huligāns» tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrajā gadā mēģināja aizbēgt uz fronti. Jūs taču pats stāstījāt, ka noķērāt viņu kaut kur Smiltājos .un aizvedāt atpakaļ pie mātes. Bet tagad tika apvainota viņa māsa, saprotiet…

Znobinam un visiem, kas atradās viņa kabinetā (rajona komitejas pirmais sekretārs reti paliek savā kabinetā viens, tas jau nu skaidrs), likās, ka Punkts nemaz nav ieradies tik svarīgā jautājumā, lai ar to noņemtos rajona komiteja, ka ir nopietnāki jautājumi, ka vēl nav pabeigta labības novākšana un tātad vēl nav izpildīts «pirmais bauslis», ka labības nodošanas plāns izpildīts tikai par piecdesmit procentiem, bet kuru katru brīdi var sākties lītavas, kombaini apstāsies, ceļi izšķīdīs, un labībai draudēs bojāeja pat kuļamvietās; lopiem, kuru jau tā bija tik maz, nav sagatavots viss ziemošanai nepieciešamais: sagādātās lopbarības pietiks tikai līdz jaunajam gadam, lopu kūtis salabotas ar vieglu roku un arī ne jau nu visās saimniecībās; par izstrādes dienām kolhozniekiem izsniegts avansā tikai pa simt gramiem pabiru, un tagad ļaudis gaida galīgos aprēķinus, bet tādu — rajona komitejā to lieliski zināja — vispār nebūs, jo pirmām kārtām jānorēķinās ar valsti, un tad kolhoza apcirkņi būs galīgi tukši. Punkts bija ieradies kabinetā taisni pēc tam, kad Znobins bija pakāris telefona klausuli, pie kuras ķerties drīkstēja vienīgi viņš; šī klausule vēl bija karsta un valga, jo cilvēkam, kas veselu pusstundu turēja to pie auss, bija jānoklausās sev adresēti vārdi, kas neuzlabo garastāvokli; ja Punktam būtu bijis vaļas, ja viņš nebūtu tik ļoti pārņemts ar to, kāpēc šeit ieradies, viņš droši vien būtu pamanījis uz sekretāra virsdegunes starp cieši savilktajām, sirmojošām uzacīm sviedru lāsītes, kas vēl nebija paguvušas nožūt: Znobinam nebija viegla šī pusstunda, kaut gan pie tāda veida sunīšanas no apgabala priekšniecības puses viņam, kā liekas, vajadzēja būt sen pieradušam. Taču to, kas pār viņa galvu nāca šodien, viņš izdzirda pirmoreiz, un tas viņu sarūgtināja. Znobinam tika pateikts, ka viņš acīmredzot ir kļuvis vecs, ka laiks doties atpūtā, pensijā, ka partijai tagad vajadzīgi jaunāki darbinieki, noteiktāki un dinamiskāki, tādi, kuri mazāk spriedelētu, bet vairāk darītu, — acīm redzams mājiens uz to, ka Znobins bija norādījis — rajons ne tikai nevar pārsniegt valsts plānu visos rādītājos, kā to pieprasa apgabals, bet pat nespēj to izpildīt. «Jā, jā, piekrītu. Redzu, ka nederu. Esmu novecojis. Izsauciet uz apgabala komitejas biroju un izlemiet,» Fjodors Fjodorovičs atbildēja, bet klausule viņa rokā ātri sasila un kļuva mikla, itin kā būtu sākusi kust, un krūtīs krājās kaut kas pazīstams, sauss, smacējošs, kas kuru katru brīdi var beigties ar ilgu klepošanu, bezgala mokošu viņa pēc būtības jau nolietotajam organismam. Klepus lēkme šoreiz bija īpaši nežēlīga un ilga, gan rajona komitejas, gan rajona tautas izglītības nodaļas darbiniekiem vajadzēja gaidīt, kamēr viņu pirmais sekretārs tiek galā ar šo indevi un atgriežas pie jautājuma, kura dēl bija viņus visus izsaucis, — pie jautājuma par skolotājiem, kuru trūka itin visās skolās, un tagad vajadzēja kaut ko izdomāt, lai atrastu kādu izeju.

Pieņemamajā istabā Punktu mēģināja aizturēt sekretāre, taču viņš izlikās, ka nav pamanījis viņas protestējošo izteiksmīgo žestu, un ieslīdēja kabinetā: Znobinam vajadzēja mazliet atlikt jautājumu par skolotājiem un uzklausīt Punktu. Tieši tad arī Fjodors Fjodorovičs izteica pārmetumu viņam un pie viena aizmuguriski arī Leontijam Sidorovičam Ugrjumovam par to, ka viņi «noņemas ar velns sazin ko», nevis ar to, ar ko būtu jānoņemas pirmām kārtām. Tomēr stūrgalvīgais Viktors Lazarevičs izstāstīja visu notikumu kā allaž sīki un pamatīgi un pateica savus personiskos ieskatus par to, beigās piezīmēdams, ka šis jautājums arī ir svarīgs, jo karš ir beidzies, un tagad, vai mēs to gribam vai negribam (tie bija Punkta vārdi), taču vajadzēs — un, jo tālāk, jo vairāk — nodarboties ar jautājumiem par atsevišķiem cilvēkiem, par viņu sarežģīto likteņu ievirzi normālā gultnē, jo tie lielākoties ir saārdīti un sagandēti. Pašās beigās viņš sacīja:

—    Esmu beidzis, Fjodor Fjodorovič. Viss. Punkts.

—     Drīzāk jau komats nekā punkts, — Znobins pasmaidīja. — Ko lai dara, biedri, pamēģināsim tikt skaidrībā. — Viņš piespieda pogu. Ienākušajai sekretārei pateica: — Marja Petrovna, paaiciniet prokuroru. Un tā ātrāk. — Un, kad tas ienāca kabinetā, palūdza, vērsdamies pie Punkta: — Atkārto, Prisipkin, vārdu pa vārdam visu, ko tu mums nupat izstāstīji.

Punkts sāka visu no gala nesteigdamies, papildinādams savu stāstu ar detaļām, kuru nebija viņa iepriekšējā stāstījumā, jo redzēja, ka bez prokurora lieta netiks izšķirta, bet uz prokuroru ar emocijām vien iedarboties ir grūti, tam vajadzīgi fakti, turklāt vispārliecinošākie. Prokurors klausījās, bet skatījās vairāk uz Znobinu, pūlēdamies nojaust, kādu lēmumu pieņēmis rajona komitejas sekretārs, lai pats varētu rīkoties saskaņā ar šo lēmumu. Galu galā viņš saprata, ka arestēto vajadzēs atlaist un ka viņš to atlaidīs, tikai pacentīsies parādīt, ka dara to ar zināmu iekšēju pretestību: likuma burts mazliet mulsināja viņa sirdsapziņu. Ne prokuroram, ne biedriem no rajona komitejas, ne Punktam, kas nupat bija beidzis savu aizstāvības runu, — nevienam no viņiem nebija ienācis prātā īstenais vaininieks šajā, visumā ņemot, ļoti niecīgajā atgadījumā Zavidovā, neviens nebija nosaucis viņa uzvārdu, jo tas, šis īstenais vaininieks, nav nekas konkrēts un tāpēc arī nav tiesājams…

Zavidovā viņi atgriezās itin jautri un visi kopā — Punkts, Feņa, Nastja un Pavļiks. Ciemā viņi aizkustināti apkampās un saskūpstījās. Kādu laiku nevarēja šķirties, lai ietu mājās, — sita cits citam pa plecu, smējās, atcerējās nesen rajona ciematā pārdzīvoto, apveltīja cits citu draiskulīgiem izsaucieniem, pavilka uz zoba un beigās pairgojās arī par nelaimīgo likteni…

Feņa tomēr šajā jautrībā nepiedalījās. Viņa steidzīgi atvadījās no Punkta un Nastjas. Pagājusi tālāk, uzrunāja Pavļiku:

—    Kungs dievs, cik labi! Ir taču pasaulē krietni un gudri cilvēki — tika ar visu skaidrībā. — Brāli viņa turēja cieši pie rokas kā puišeli, kas izdarījis blēņas un kam nupat ticis piedots, un veda uz mājām, taisni tāpat, kā reiz viņu bija vedis Fjodors Znobins, kad nejauši bija atradis Smiltājos. — Viss, viss ir beidzies. Tu gan, Pavluša, vairs nelien kauties, nemeties mani aizstāvēt. Gan jau es kaut kā pati tikšu galā. Iesim ātrāk! Es tūlīt izkurināšu pirti, nomazgāšu tevi, bet .pati skriešu uz brigādi. Mūsu traktoriņš droši vien stāv, kas gan mūs nomainīs? Nav kam.

18

Vairāk nekā desmit gadi bija pagājuši kopš tā brīža, kad Fjodoram Fjodorovičam Znobinam lika saprast, ka viņš ir novecojis un ka viņam jāatdod sava vieta citam cilvēkam. Otrā rītā, tūlīt pēc zīmīgā un sarūgtinošā telefona zvana, viņš brauca uz apgabala pilsētu, un sirds viņam bija skumja un smeldzīga rūgtuma pilna. Tas, ka jāatstāj dienests, kurā bija nostrādājis vairāk nekā pusotra desmita gadu (tādā darbā un tik ilgā laikā pat Dobliņa Ņikitičs būtu sabeidzis veselibu) viņu neaizvainoja, viņš taču ir partijas kareivis. Znobins saprata, ka tii tam jābūt, ka nepieciešamība piespiedīs, lai viņa ierakumu, viņa uguns punktu galu galā ieņem cits karavīrs ar jauniem, neizšķiestiem spēkiem. Tātad ne jau tāpēc viņš tā mocījās un cieta, kremta apziņa, ka pats no laba prāta nebija lūdzis, lai atbrīvo no amata, bet sagaidījis, kamēr viņu pamudina no augšas. Visskumjākais bija tas, ka doma par aiziešanu pēdējā laikā viņam bija ienākusi prātā trīs reizes. Reiz, galīgi nomocījies un pārguris, viņš pat bija piesēdies pie galda, paņēmis baltu papīra lapu, lai uzrakstītu iesniegumu apgabala partijas birojam, taču nebija varējis uzrakstīt ne divas rindas; sadusmojies viņš strauji atvilka rakstāmgalda atvilktni un iemeta tajā papīra lapu, lai drīz vien pabeigtu iesākto, taču galīgi aizmirsa. Un nu viņam aizsteidzās priekšā, bez jebkādām diplomātiskām viltībām atgādināja: sak, pienācis laiks, draudziņ, tu savu esi padarījis. Znobins arī pats zināja, ka tā ir, taču daudz, daudz vieglāk viņam būtu, ja par to sāktu runāt viņš pats, nevis kāds cits! Taču kāpēc viņš to nebija izdarījis? Kas viņu toreiz bija atturējis, kad viņš grasījās uzrakstīt to nelaimīgo iesniegumu?

Sabozies, izklaidīgi skatīdamies uz ceļu, kas pazuda zem nesen uzdāvinātā trofeju opela riteņiem, viņš centās tikt skaidrībā: kas tad bija noticis ar viņu, vecu buku? Kāpēc nebija lūdzis atbrīvot no darba termiņā, ko būtu noteicis viņš pats, nevis kāds cits? «Vai tikai tev nav iepatikusies vara, Fedjka Znobin?» viņš nežēlīgi tincināja sevi. «Vai tā nav tevi izlutinājusi? Varbūt esi pieradis, ka visi rajonā tavā priekšā stāv, izstiepušies kā zaldāti? Vai tā nav?» Tiesādams sevi un šķīstīdamies šajā tiesā, šajā pašmocībā, viņš jau bija gatavs apstiprinoši atbildēt uz visiem šiem niknajiem jautājumiem, tomēr juta, ka tā nebūtu patiesība. Vara, kas viņam piederēja, patiešām bija liela, taču mūžīgi līdz kaklam iegrimis neatliekamos darbos, kas gāzās virsū viļņiem vien, darbos, kuriem nebija ne gala, ne malas, viņš par savu lielo varu pat nedomāja, viņam gluži vienkārši neatlika laika, lai padomātu. Znobins bija no tiem darbiniekiem, kuri ar pilnām tiesībām varēja saukt sevi par ļeņiniešiem, kuri vairāk atcerējās savus pienākumus nekā savas tiesības. «Partijas pienākums» — šie divi vārdi, kas ne mazumu cietuši no pārmērīgas lietošanas, tādiem cilvēkiem kā Znobins nozīmēja loti daudz, ja ne visu. Tā bija viņu dzīves formula, tās kodekss, tās alfa un omega, visa tās jēga, augstākais uzdevums. Znobins, protams, redzēja, ka fiziski viņš ir gandrīz pilnīgi salauzts, taču tajā pašā laikā viņš redzēja arī ko citu, to, ka garā viņš nebūt vēl nav salauzts, ka viņa griba ir pietiekami stipra, — kāpēc lai tādā gadījumā viņš brīvprātīgi pamet kaujas pozīcijas? Vai tā nebūtu dezertēšana no aizsardzības līnijas, kur tagad norit pašas smagākās kaujas ar pēckara dzīves grūtībām? Šie apsvērumi bija galvenie, noteicošie. Varbūt tiem pievienojās arī kaut kas cits, otršķirīgs, pat sīkumains. Kaut kas tāds, piemēram…

Reiz pie viņa kādās darīšanās bija iegriezies sociālās nodrošināšanas vecākais inspektors — viņi sāka runāt par vecajiem cilvēkiem, par tiem, kas, iedami atpūtā, ieguvuši mūsu zemē godājamo nosaukumu «personālais pensionārs». Znobins palūdza, lai finanšu inspektors nosauc kopīgo pensiju summu, ko izmaksā gadā. Fjodora Fjodoroviča acis iepletās: «Tik daudz?!» — «Summa ir ievērojama,» inspektors apstiprināja un tūdaļ pat ar profesionālu cinismu, ko pats nejuta, nomierināja Znobinu: «Nebaidieties no šīm summām, Fjodor Fjodorovič! Viņi, personālie, ātri nomirst. Divi, augstākais, trīs gadiņi, un, skaties, radi,jau pasūta orķestri…» Pamanījis tomēr, ka sekretāra seja kļuvusi skumja, bet uz zemes krāsas vaigiem parādās slimīgs sārtums, viņš pasteidzās saviem ne visai priecīgajiem novērojumiem dot filozofisku pamatojumu. «Cilvēkam darbs ir tas pats, kas kokam augsne. Ja atņem augsni — koks nokalst. Ja atņemtu mums darbu — mēs būtu pagalam…» Znobinu it nemaz neapmierināja arī tāds nesatricināmā finansista pamatojums; vēl arvien saīdzis, viņš ieteica: «Vai zini, Mitičkin, tu šīs savas domas labāk paturi pie sevis, mierini ar tām mūsu rajona šķidro budžetiņu, nevis dzīvus cilvēkus. Skaidrs?» — «Skaidrs!» tas atbildēja, lāgā nesaprazdams, ar ko tad sadusmojis rajona komitejas sekretāru. «Es gribēju pateikt…» — «Labi,» Znobins nenoklausījās līdz galam. «Tu jau visu pateici. Bet tagad klāj vaļā, kādā jautājumā esi ieradies.»

Ceļā uz apgabala komiteju Znobins diez vai varēja atcerēties šo visumā nenozīmīgo sarunu ar rajona sociālās nodrošināšanas nodaļas darbinieku, turklāt viņš nemaz netaisījās palikt bez darba, kad būs spiests atstāt rajona augstāko amatu. Iegājis apgabala komitejas pirmā sekiclāra pieņemamajā istabā un apsēdies uz sekretāra palīdzes norādītā krēsla, viņš vēra vaļā vākus, kur atradās divi jau sagatavoti iesniegumi: viens — lai atbrīvo no umata, otrs — ar lūgumu, lai sameklē viņam jaunu, vien.dga kādu darbu, tikai savā rajonā. Znobinu pieņēma ntri, viņš iegāja plašajā kabinetā un nobrīnījās, ka apgabala komitejas sekretārs neatradās neskaitāmu telefonu gūstā, nesēdēja savā krēslā un neturēja uzreiz divas klausules pie ausīm, un, dodams norādījumus, nerunāja vienlaicīgi gan pa vienu, gan pa otru, ar gandrīz nemanāmu galvas mājienu sasveicinādamies ar ienācēju, — bet neparasti laipns izstiepa rokas un devās Znobinam pretim. Noskaņojumā, kādā tobrīd atradās Fjodors Fjodorovičs, apgabala komitejas sekretāra laipnību un sirsnību viņš nevarēja uzņemt citādi kā vēlēšanos «saldināt rūgto malku», mīlīgi uzsist pa plecu, lai šis plecs mazliet saslienas, kļūst mundrāks un nesalūst zem smaguma, ko grasās tam uzvelt. Un Znobins jau gribēja dot sekretāram aploksni ar iesniegumiem un vienā rāvienā tikt galā ar grūto uzdevumu, pasargāt sevi un apgabala vadītāju no gariem paskaidrojumiem. Taču viņa iesniegumus neviens negribēja ne redzēt, sekretārs sāka runāt pavisam par ko citu, tas ir, arvien par to pašu —ļpar labību, gaļu, vilnu, olām un lopu kūtīm, par rudens aršanu, par traktoru un automobiļu parka atjaunošanu, par gumijas izstrādājumu rūpnīcas rekonstrukciju — rūpnīca bija evakuēta no rietumiem un iedzīvojusies Znobina rajonā —, par pamatu likšanu putnu fabrikai — par visu, kas Znobinam bija « tik pazīstams, taču tonis bija cits: uz Fjodoru Fjodoroviču nekliedza un nenorādīja uz viņa vecumu; taisni otrādi, runāja tā, it kā gatavotos viņam uzticēt rajona komitejas pirmā sekretāra posteni uz mūžīgiem laikiem.

Tikai divu stundu ilgās sarunas pašās beigās apgabala komitejas sekretārs piezīmēja:

—    Esi gan tu novājējis, Znobin, pavisam izģindis… Un vainīgi esam mēs te, apgabala komitejā. Nedodam cilvēkiem atelpu. Viņi strādā līdz galīga® spēku izsīkumam…

Nu, lūk, tagad radusies izdevība. — Apgabala komitejas sekretārs atgriezās pie sava galda (līdz tam viņi bija sēdējuši atstatu no tā, pie galda, kas bija paredzets sēdēm) un paņēma aploksni. — Te tev būs ceļazīme uz Barvihu,

rit pat dodies ce|ā. Bet tās savas lapiņas dod šurp, —* viņš atgriezās, izrāva no apjukušā Znobina rokām iesniegumus, piegāja pie krāsns un iemeta tos atvērtajā, kvēlojošajā mutē, — un, lūdzu, aizmirsti tos. Kad pienāks tava stunda, partija pateiks.

—    Taču uz atpūtas namu es nebraukšu, — Znobins pavisam godīgi sāka protestēt, — tādā laikā, kad rajonā ir tik daudz darba…

—     Rīt to būs vēl vairāk, — apgabala sekretārs viņam neļāva pateikt līdz galam, — un, lai lokomotīve varētu vilkt savu sastāvu, to vajag kapitāli izremontēt. Skaidrs?… Nu tā, bet tagad brauc mājās un pret vakaru paziņo man, ko atstāsi savā vietā. No Barvihas pazvani un paziņo par ierašanos. Viss. Uz redzēšanos, biedri Znobin, Fjodor Fjodorovič Znobinl Vai re, ko sadomājis — iet prom, laisties lapās! Nekas neiznāks, ir nedomā! Aiziesim kopā tā pēc gadiņiem desmit. Nu ej! Novēlu labu atpūtu un pilnīgu izveseļošanos!

Par tiem desmit gadiem apgabala komitejas sekretārs, protams, pajokoja. Tomēr šie tāpat vien izmestie vārdi, kā izrādījās, bija pravietiski. Tieši desmit gadus gan viņš, gan Znobins vēl atradās savā postenī, tad apgabala komitejas pirmo sekretāru iecēla par sūtni kādā no tautas demokrātijas valstīm, bet Znobins aizgāja pensijā.

Jaunais sekretārs, kas nāca Fjodora Fjodoroviča vietā, bija Kustovecs, vārdā un tēva vārdā Vladimirs Grigorjevičs. Apgabala komiteja to bija sameklējusi kaut kur Pārvolgā. Ugunīgām acīm, melnīgsnējs, ar īsu, pār biezajām, stingrajām lūpām mazliet noliektu ērgļa degunu un veselu mudžekli kastaņbrūnu matu uz lielās, apaļās galvas; no Kustoveca tā vien dvesa karsto stepju svelme un nepacietība; ikviens, kas kaut reizi palūkojās uz Kustovecu, uzreiz nodomāja, ka noteikti kāds no viņa senčiem kādreiz ir sabrāļojies ar čigānu taboru un nejauši saņēmis mantojumā kādu pilienu šīs brīvās cilts dzīvīgo, nerātno asiņu. Pie viņa jau pavisam civilā uzvalka, kurā vairs nebija itin nekā*no militārās formas, durdamās Znobina skumīgajās acīs, greznojās jauna universitātes nozīme. Tomēr Kustovecs, stādamies jaunajā amatā, bija mazliet samulsis, jutās kā nogrēkojies šī pavecā, fiziski galīgi sabrukušā cilvēka priekšā un tāpēc centās kaut nedaudz izdabāt viņam, uzmundrināt viņu, parādot savu i/.protošo un labvēligo attieksmi. Neuzdrīkstēdamies Znobinam klātesot apsēsties viņa krēslā, Kustovecs kautrīgi piemetās pajšā tālākajā galā pie garā galda, kas kopā ar galveno rakstāmgaldu veidoja milzīgu T burtu, kā jau parasts šādās iestādēs, un sāka runāt:

—    Gribētu lūgt jūsu piekrišanu, Fjodor Fjodorovič,.. gribētu, lai jūs neatteiktos man palīdzēt. Jums tāda pieredze, bet man… man vēl tā jāapgūst… Tā ka, ja es griezīšos pie jums…

Znobins lieliski saprata sava pēcteča izjūtas, tāpēc tūdaļ pat apsolīja:

—    Kā gan citādi? Es taču nebraucu prom no rajona.

—    Sirsnīgi pateicos, Fjodor Fjodorovičl Ceru, ka jūs neiebildīsiet, ja plēnumā jūs atkal ievēlēs par biroja locekli.

—    Domāju, ka tas nav obligāti.

—    Taču darbu, darbu sev izvēlieties pats. Zinu, ka jūs negribēsiet palikt bez darba. Tā ka izvēlieties.

—    Es jau izvēlējos, Vladimir Grigorjevič. Nesen pie mums tika nodibināta medību saimniecība. Taču vadītāja pagaidām nav. Tas man būtu ļoti piemērots darbs. Ja jums nav iebildumu, es jau rīt pat ķertos, kā karavīri saka, pie savu jauno dienesta pienākumu pildīšanas, dotos uz jauno darba vietu.

—    Dieva dēļ! — Kustovecs nopriecājās, un tikai melnīgsnējā āda neļāva saskatīt, ka viņa vaigi sākuši kvēlot. — Man arī pašam patīk pamedīt. Pie mums, Parvolgā, medījuma, ka biezs.

—     Nu, pie mums gluži tā nav, taču šis tas ir. Uzradušies, piemēram, aļņi un meža cūkas. Laime nenāk bez nelaimes: karš no rietumiem atdzina uz šejieni agrāk te neredzētus zvērus. Tātad jūs esat ar mieru?

—     Protams! — Sis vārds visas turpmākas sarunas laikā ar bijušo sekretāru Kustovecam paspruka biežāk par citiem, un tikai vēlāk, pēc daudzām tikšanās reizēm dažāda veida sēdēs, sapulcēs, plēnumos un aktīvos, Znobins saprata, ka šo vārdu jaunais sekretārs nez „kāpēc bija visvairāk iemīļojis. — Jums, protams, mazliet jaatpūšas, Fjodor Fjodorovič.

Znobins piekrita, taču jau otrā dienā saprata, ka viņam nekavējoties jāķeras pie darba, citādi gals klāt. Tiesa, pamodies savā pirmajā brīvajā rītā, kā parasti, gaismiņai austot, un pēkšņi atcerējies, ka nekur nav jāsteidzas, ka var gulēt, cik ilgi grib, viņš izjuta svētlaimes mirkli kā nastas nesējs, kas beidzot atsvabinājies no smaga, ilgi stiepta nesamā. Taču tie bija daži mirkli, ne vairāk. Pēc brīža uzplūda tādas zvēriskas skumjas, ka viņš pat ievaidējās un kā'vilks sacirta zobus. Kad sieva, ieskatījusies viņa istabā, pajautāja: «Kas tev kaiš, Fedja? Tu esi slims?» — viņš dusmīgi atbildēja: «Esmu pilnīgi vesels. Ej prom, Ļena!» Sieva nobažījusies aizgāja uz virtuvi, bet Znobins juta, ka viņu smacē vai nost šīs pēkšņi uznākušās skumjas. Viņš iedomājās savu kabinetu, galdu un jauno cilvēku, kurš pie tā sēdēja, ļaudis, kas nāca iekšā un gāja ārā, un telefona zvanūs, kuri šķita apnikuši kā rūgta nāve un bez kuriem viņš, kā redzams, vairs nevarēja iztikt ne stundu; iztēlojās pie rajona komitejas piebraucošos un no tās aizbraucošos ratus un divričus ar sen pazīstamiem darbiniekiem, vieglās mašīnas (tagad, pēc desmit gadiem, rajonā to bija ne mazums), kas braši pieripo ar kolhozu priekšsēdētājiem un uzņēmumu direktoriem — tos visus viņš bija uzvedis uz īstā ceļa, izvirzījis vadošos amatos, lolojis, kā pratis, — un viņi visi darbojās, par kaut ko raizējās, strīdējās, kaut ko plānoja, kaut ko pieprasīja, un tas viss tagad* jau notiek bez viņa — Znobina, viņš nu stāv malā, un uz viņu neattiecas šī ņemšanās rajona mērogā. Tāpat kā citi gudri, dzīves pieredzes rūdīti vīri, viņš dažu labu reizi mēdza atkārtot pazīstamo teicienu, ka nav neaizstājamu cilvēku, taču allaž tādās reizēs, kad tas neattiecās uz viņu. Bet, kad tas skāra pašu, sirds sažņaudzās un sūrstēja kā augonis. «Vai tiešām es nevienam vairs neesmu vajadzīgs? Vai tiešām visas darīšanas var nokārtot bez manis? Kāpēc tad veselu gadsimta ceturksni es biju pārliecināts, ka viss tiek darīts, viss kustas, griežas tikai tāpēc, ka šīs kustības centrā, šā dzīvā virpuļa vidū stāvu es? Vai tad es neiedvesmoju ļaudis uz kolektivizāciju šajā rajonā? Un vai man pēc tam nelika trūkties par «panākumu reiboni»?» Znobins mocījās ar šīm domām un juta, ka krūtīs un kaklā krājas miklums, kas kuru katru mirkli var pārvērsties par smacējošu elpas trūkumu. Viņam vajadzētu nomierināties, nedomāt par to, bet lai kāds pamēģina tikt vaļā no visām šīm plosošajām domām!

Gadsimta ceturksnis kā joņot aizjoņoja viņa gara acu priekšā. Viņš atcerējās, pareizāk, nevis atcerējās, bet

s kaidri ieraudzīja citu dienu vidū arī to marta dienu piecdesmit trešajā gadā, ieraudzīja apstulbušo Jaužu pūli laukumā un sevi tribīnē stingām lūpām runājam sēru runu, bet pēc tam braukājam pa ciemiem un sādžām, lai kaut kā uzmundrinātu ļaudis, lai nepieļautu, ka pirms paša sējas laika tiem nolaistos rokas. Pēc tam bija piecdesmit sestais gads, Divdesmitais kongress, un viņš, Znobins, kongresa delegāts, ar plecos ierautu galvu, cilvēks, ko satriekuši briesmīgie vārdi, kuri krita pār viņu no visaugstākās tribīnes; šo vārdu jēga bija tik neiedomājama un smaga, ka sākumā sirds atteicās tos saprast un pieņemt, taču viņam, rajona sekretāram, vēl stāvēja priekšā tikšanās ar ļaudīm, kas bija sūtījuši viņu uz šo kongresu, ar šo ļaužu briesmīgā izbrīnā ieplestajām acīm, — ko viņš tiem sacīs? Bet viņa pienākums, viņa uzdevums bija pateikt!…

Ar acs kaktiņu Znobins palūkojās spogulī un ieraudzīja tajā grumbu grumbām izvagotu seju, it kā meklēdams starp tām to, varbūt pašu dziļāko, ko bija atvedis no Maskavas piecdesmit sestajā gadā. Turklāt viņš atcerējās, ka vakar, nododams lietas un pārcilādams plauktos avīžu un žurnālu komplektus, bija nejauši uzdūries tūkstoš deviņi simti piecdesmit trešā gada sestā marta valdības paziņojumam un izlasījis pēdējo rindkopu: «Izveidot Padomju Sociālistisko Republiku Savienības Ministru Padomes Priekšsēdētāja un Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas Sekretāra Ģeneralisimusa Josifa Visarionoviča Staļina bēru komisiju šādā sastāvā: Hruščovs N. S. (priekšsēdētājs), Kaganovičs L. M., Vasiļevskis A. M., Artemjevs P. A., Jasnovs M. A.» Znobins iedomājās arī to nakti, kad galvaspilsēta iegrima īslaicīgā miegā un kad kādi desmit klusējoši vīri iznesa no Mauzoleja to cilvēku, kas trīsdesmit gadus bija stāvējis varenākās partijas un pasaules lielākās valsts priekšgalā, iznesa, lai ievietotu zārkā un ielaistu dziļā un mēmā, saltajā naktī stingstošā kapā. Juzdams, ka viņu sāk kratīt drebuļi un tuvojas_ klepus lēkme, Fjodors Fjodorovičs atsvieda segu, piecēlās no gultas un sāka steidzīgi ģērbties.

—    Uz kurieni tu, Fedja? Bet brokastis?

—    Pēc tam, Ļena. Es cMz atgriezīšos.

Viņš gandrīz skriešus devās uz partijas rajona komiteju. Un tikai pie pašas ieejas atcerējās, ka viņam jāiet

pavisam citā virzienā: medību saimniecības kantoris atradās attālā, klusā un tukšā ieliņā. Pusstundas laikā viņš sasauca aktīvu, kopā ar citiem entuziastiem sastādīja darba plānu, pēc kura pirmām kārtām vajadzēja apgādāties ar nepieciešamo dokumentāciju un literatūru, lai uzreiz visu darbu nostādītu uz zinātniskiem pamatiem. Vispirms, protams, jāizdara visu meža iemītnieku uzskaite, jāorganizē aļņu, meža cūku, stirnu un zaķu piebarošana. Par zaķiem negaidot uzliesmoja karsti strīdi, jo daži biedri apgalvoja, ka šim garausainajam dzīvnieciņam it nemaz neesot vajadzīga tāda veida aizgādība, ka tas pats bez medību saimniecības palīdzības atradīšot sev gan pajumti, gan barību: par mājvietu tam noderēšot kupenas un šur tur izkaisītie siena šķūnīši. Galu galā vienojās, ka zaķu skaits katastrofāli samazinās no herbicīdiem, ar kuriem tolaik bija aizrāvušies itin visur, varētu pat teikt, visi — no augšas līdz apakšai -*• bija kā ķerti uz tiem: ja pavisam nesen glābiņu saskatīja kūdras un trūdzemes podiņos, tad patlaban, piecdesmito gadu beigās, — herbicīdos; brošūru simtus, kas uzplūda no visām pusēm, lai izskaidrotu zemkopim, kā izmantot šos kūdras un trūdzemes podiņus, nomainīja cita straume — tālāk laukos izplatījās instrukcijas, no kurām jau pa gabalu nāca' ķīmisko inžu smacējošā dvaka. Otrās straumes sekas bija tās, ka uz kādu laiku pavasaros, maijam iestājoties, ļaudis vairs nedzirdēja lakstīgalu pogošanu un varžu kāzu dziesmas; ezeri, upes un piekrastes vilkukārklu krūmi un ievāji — šo dziedoņu mūžsenās apmešanās vietas divus trīs gadus draudīgi klusēja; bet raksturīgās zaķa pēdas sniegā bija tik reta parādība, ka, ieraudzījuši tās, cilvēki sanāca bariņā, priecājās un brīnījās kā mazi bērni, it kā te būtu skrējis nevis šis neievērojamais zvēriņš, bet staigājis pats Jēzus Kristus, kas par jaunu nokāpis grēcīgajā pasaulē.

Vārdu sakot, tiklīdz Znobins sāka rīkoties, viņš atklāja, ka dažādu darbu te bez sava gala un tie visi ir ārkārtīgi svarīgi, ja uz tiem skatās valstiski. Ieracies darbā ar sirdi un dvēseli (citādi viņš gluži vienkārši nespēja, tas jau tad vairs nebūtu Znobins), Fjodors Fjodorovičs reiz iegrima domās par šādu jautājumu. Labi, viņš sev sacīja, ķīmija mums palīdz, atvieglo cīņu ar nezālēm, -taču kāpēc mums jāsamierinās ar to, ka līdztekus tā bez žēlastības iznīcina derīgus dzīvnieciņus, putnus un ūdenskrātu-

vēs zivis? Vai tas ir saprātīgi vai saimnieciski? Bet ko mums teiks tie, kuri vēl nav piedzimuši, kuriem vēl tikai janāk pasaulē, ko teiks mūsu mazbērni un mazmazbērni, reiz atskārtuši, ka zaļas planētas vietā mēs tiem esam atstājuši mantojumā milzīgu biljarda bumbu ar torņa celtņiem? «Jūs esat mūs, neaizsargātos, aplaupījuši!» viņi sacīs, un tā būs taisnība. No šīs domas Znobinam karsts vien pārskrēja pa kauliem, un pagāja krietns brīdis, kamēr viņš atguvās un varēja atkal darboties: tieši tad viņš atskārta, cik svarīgs ir viņa jaunais amats, viņa jaunais ierakums (tā Znobinam patika saukt ik darba vietu, kurā partija viņu bija norīkojusi). īsts karavīrs aizņem ierakumu ne jau tādēļ, lai sēdētu tajā, gaidot labākus laikus. Ierakums — tā ir uguns līnija, no tā jāšauj. Uz ko šaut? Uz pretinieku, protams. Bet kur viņš ir, šis pretinieks, kad karš beidzies un visi apkārt aizņemti ar īstiem miera laika darbiem? Taču Znobins atrada sev pretinieku. Tas nekas, ka daudzu gadu gaitā pats bijis ar to draudzīgās attiecībās — draudzējās arī tagad —, sākumā nāca palīgā nodibināt uzņēmumu, pēc tam līdzēja paplašināt un rekonstruēt to.

—    Vai zini, Ļeļekin, kopš šā brīža mēs esam ienaidnieki! — Fjodors Fjodorovičs pēkšņi paziņoja, saticis uz ielas gumijas izstrādājumu rūpnīcas direktoru, kad tas devās uz rajona komiteju, bet Znobins uz savu vienkāršo darba vietu.

—    Kas vēl nebūs! Augstie dievi debesīs, kas noticis?! — tas izpleta rokas, pārliecināts, ka Znobins joko.

Taču Znobins bija nopietns.

—     Nesmaidi vis. Labāk pasaki — vai tu vakarā neatlicināsi brīvu brītiņu un neaizbrauksi kopā ar mani uz kādu vietu?

—    Ar tevi, Fjodor, kaut uz pasaules malu!

—    Nu, tik tālu mums nevajadzēs braukt.

Viņi izbrauca ar direktora mašīnu (tagad Znobinam sava transporta nebija) ap astoņiem vakarā un drīz vien nokļuva meža norā Balandas upes krastā. Šoferis izvilka no bagāžnieka brezentu, izklāja to pašā krasta malā tā, lai vecie draugi varētu nokārt kājas un sēdēt kā uz soliņa. No tā paša bagāžnieka reizē ar brezentu tika izņemts arī piebāzts portfelis, kurā allaž atradās viss tādās reizēs vajadzīgais. Znobins tomēr stingri iebilda:

—    Šoreiz iztiksim bez dzīrēm. Pasēdēsim tāpat.

—    Kā tā? — Ļeļekins nesaprata.

—    Un vispār — ne vārda. Pasēdēsim klusēdami. Paklausīsimies.

—    Ko paklausīsimies? — direktors brīnījās aizvien vairāk.

—    Sēdi, tev saka, un klausies!

Ļeļekins bija spiests paklausīt. Tā viņi sēdēja kādu stundu. Direktors neizturēja:

—     Paklau, Znobin, — tu par mani smejies, vai? Kāpēc tu mani atvilki uz šejieni?!

—    A, dārgais, sāki gan smilkstēt? Kļuva garlaicīgi? Nepatīk? Bet es taču atvedu tevi uz lakstīgalu koncertu. Tagad ir maija vidus, pats lakstīgalu laiks. Atceries, kādreiz tu mani vilkšus vilki uz šejieni, — paši klausījāmies un sievas vedām līdzi. Bet kur tagad lakstīgalas? Kur? Vai dzirdi, ko es jautāju, Ļejekin?… Tu klusē? Nu labi. Es tev pateikšu, kur tās palikušas. Tu tās noindēji kopā ar vardēm — arī varžu kurkstēšana nav dzirdama, bet tās šobrīd kvakšķētu uz velna paraušanu! Kur tu liec mazutu un visādu citādu nejaucību? Kur ir tavi attīrīšanas rezervuāri? … Tu atkal klusē?

—    Es domāju.

—    Domā! Labi padomā, Ļeļekin! Neaizmirsti, ka es vēl esmu rajona komitejas biroja loceklis un varu izvirzīt šo jautājumu apspriešanai.

—    Uz jautājumu izvirzīšanu visi manīgi, — direktors saņēma ļaunā, — būtu labāk ieteicis, kur lai ņemu ierīces attīrīšanas iekārtām. Esmu Maskavā izložņājis visas ministrijas, viena biedra priekšā pat ceļos nometos… Izejvielas man atved pat no Austrālijas un Jaunzēlandes — to viņi prot noorganizēt, bet vienkāršu iekārtu…

—    Tas uz mani neattiecas, — Znobins atcirta.

—     Bet uz ko tad? Pats taču teici — esi biroja loceklis. ..

—    Es savus pienākumus zinu, — Znobins sacīja, — un tu, Ļeļekin, ne reizi vien dabūsi pārliecināties, cik labi es tos zinu. Vari būt drošs, es nelikšu tevi mierā tik ilgi, kamēr tava rūpnīciņa nebūs beigusi indēt visu dzīvo radību.

—     Nevis rūpnīciņa, bet rūpnīca. Vissavienības nozīmes uzņēmums, — Ļeļekins aizskarts iebilda.

Znobins sāka skaļi smieties un smējās, kamēr uznāca klepus lēkme. Atvilcis elpu, viņš sacīja:

—    Piedod večukam, Valentīn, pavisam biju aizmirsis, ka tā tev ir Vissavienības nozīmes rūpnīca. Esmu redzējis apsituma materiālu pasažieru lainerī. Tavs ražojums?

—     Kā tad cita? — Sarūgtināts direktors bērnišķīgi saknieba lūpas. — Un vai tad tikai lidmašīnās? Kur tad paliek krēsli kultūras pilīs un jaunajos galvaspilsētas kinoteātros? …

—    Tavi?

—    Mani!

—Vareni! Nav vārdam vietas, patiešām vareni! Taču karu tev, Valentīn, esmu pieteicis un turpināšu to līdz galīgai uzvarai. Tu mani pazīsti.

—    Pazīstu, — direktors noteica.

—            Tad jau lieliski! — Znobins sparīgi saberzēja rokas.

—     Nu, bet tagad vari vērt va]ā savu portfeli. Kur tas ir? Jau paspējis noglabāt. Ir gan skopulis! Velc laukā — un labi ātri. Nez kālab man kļūst vēsi. Ziemā uzaicināšu tevi uz medībām, ja neieplūdināsi Balandā visādus draņķus. Mums solīja licenci četru aļņu atšaušanai. Labi, ka tu vēl neesi ticis klāt šiem meža milžiem. Vai zini, cik daudz to ir mūsu mežos? Starp citu, labāk neteikšu. Tu taču, Vaļka, pēc savas dabas esi malu mednieks. Palaid tikai tevi pie teikšanas!

—     Ej tu pie velna! — direktors nolamājās, paņemdams no šofera portfeli.

—     Ha-ha-ha! Tagad redzu, ka tev nonācis līdz apziņai!… Tev, draugs, jāluncinās man apkārt, jāpielien un dažādi man jāizdabā. Bet tu, nejēga gatavais, neattapies pat atsūtīt manam kantorim nieka paklājiņu. Sasodīta būšana! Staigāju pa čīkstošiem dēliem, bet sienas, ja tu tikai būtu redzējis, kādas tur sienas, kailas un vienās plaisās. — Znobins apklusa, taču tieši uz tik ilgu laiciņu, lai paņemtu no pieklusušā biedra rokām glāzīti degvīna un vienā acumirklī izdzertu. — Pašaizsardzības jūtu mudinātam tev nu gan vajadzētu noklāt ar paklājiem visas taciņas un celiņus ap manu iestādi un tās iekšpusē arī. Kur lakstīgalas? Kur vardes? Kur, es tev jautāju, Valka? — Znobins brīdi klusēja, smaids nozuda no viņa vājās sejas, acis bija dziji iekritušas un spīdēja tumšajos acu dobumos nogurušas un skumjas. It kā atbildēdams pats sev uz kādu mokošu domu, viņš beidzot noteica:

—          Mēs visi esam laupītāji, īsti lielcej^ laupītāji, lūk, ko tev teikšu, Valentīn. Nu labi, nerunāsim vairs par to. Braucam mājās. Ir laiks. Mēs, kā mēdz teikt, vēl atgriezīsimies pie šī jautājuma.

19

Uz šīm savā mūžā pirmajām medībām Znobins gatavojās veselu dienu un bija itin labā garastāvoklī, taču viņu mazliet mulsināja vakarējā kārtējā sadursme ar gumijas izstrādājumu rūpnīcas direktoru, kas bija aizkavējies ar attīrīšanas agregāta palaišanu vairāk nekā mēnesi. Viņu ķilda birojā bija tik vētraina, ka abi aizgāja no rajona komitejas neatvadījušies un savstarpēji neapmainījušies ar ierastajām un uzmundrinošajām dzēlībiņām. Uz dienas beigām Fjodors Fjodorovičs ilgi skatījās uz telefona aparātu, iekams izšķīrās piezvanīt Ļeļekinam un uzaicināt uz medībām, — viņš baidījās, ka tas atteiksies. Taču ĻeJekins neatteicās, to viņš gluži vienkārši nespēja. Vēl vairāk — Ļeļekins ne tikai neatteicās, bet pat uzprasījās, vai nevarot atnākt pie Znobina mājās, lai gatavotos kopā. Fjodors Fjodorovičs bija mazliet izbrīnījies par tādu notikumu pavērsienu, jo medību ziņā viņš bija tīrais bērns un viņam toreiz vislabāk piedienēja vārds «iesācējs» visās tā nozīmju niansēs. Šī iemesla dēļ Znobins nevarēja zināt kādu ārkārtīgi svarīgu apstākli, ka īsts mednieks patiesu baudījumu, varbūt pat pašu lielāko, izjūt jau ilgi pirms tam, kad iziet meža norā un ieņem savu vietu vai arī palaiž dzinējsuni pa aļņa, lapsas vai zaķa pēdām, — tad jau viņš ir pārāk aizņemts ar pašu darbu, lai arī, patiesību sakot, iekveldējošu, tomēr darbu, kas pārņem visu viņa būtni. īstenu prieku un neparastu satraukumu mednieks izjūt gatavošanās laikā, kārtojot medību piederumus un ieročus, tas ir, tad, kad tiek pārskaitītas patronas, piepildīta patronsoma, ar slauķi iztīrīta bise, kad plaukstās tiek cilāti un svērti smagie renkuļi un lodes, kad pat sieva tiek ierauta līdzi jautrajā gatavošanās drudzī, negaidot kļūdama par vīra sabiedroto šajā ne visai nopietnajā pasākumā. Starp citu, ar sievu ir par taaz. Droši vien viņa to dara tikai aiz augstsirdības pret vīriešu vājībām. Blakus katrā ziņā jābūt draugam — medniekam, tieši tad visa šī pirmsmedību kņada kļūst par īstiem svētkiem. Znobins to saprata, tiklīdz pār viņa slieksni bija pārkāpis Ļeļekins, kas savā ietērpā izskatījās kā viduslaiku bruņinieks, un uzreiz sāka lielīties ar saviem medību piederumiem, kādu, protams, nevienam nebija ne tikai rajonā, bet pat visā apgabalā. Un, lai saimniekam šajā ziņā nerastos ne mazākās šaubas, viņš, gluži kā nebēdnīgs tirgonis, izklāja visu savu preci uz saimnieka rakstāmgalda. Znobina aizskartā patmīliba tūdaļ pat uzliesmoja. Un tad tik sākās!

Iekaisis, tomēr juzdams drīzu uzvaru, Znobins uzmeta cēlās dusmās kvēlojošu skatienu vispirms ciemiņam, tad dīvānam un vienā mirklī sasvieda savus medību piederumus uz jaunā dīvāna pārklāja, — bise un patronu čaulas bez kavēšanās kā atmiņas par sevi atstāja uz tā daudzus eļļas traipus.

Ļeļekins visžēlīgi pasmaidīja.

—    Eku brīnums! Ar šitādu parikti jau Pētera Pirmā laikā staigāja medībās. Veclaicīga manta!

—    Kā tā — veclaicīga! — Znobins vēl vairāk sanikno-, jās, apstulbināts par tādu ciemiņa nekaunību. — Man to pirms dažām dienām biedri atveda tieši no Tulas!

—    Viņi ir blēži. No muzeja, no fondiem izzaguši, maitas gabali, — Ļeļekins turpināja ņirgāties, savilcis ārkārtīgi nopietnu sejas izteiksmi, kaut gan jau kratījās aizturētos smieklos.

Pats būdams liels zobgalis, Znobins, protams, redzēja, ka viņu izjoko, tomēr dusmojās. Un atkal, kā liekas, tāpēc, ka nezināja: tāda izjokošana, tāda paņirgšana un vilkšana uz zoba noteikti ir tās atmosfēras sastāvdaļa, varbūt pat galvenā sastāvdaļa, kāda valda starp medniekiem, gatavojoties medībām. Nezināja, tāpēc dusmojās un vienlaicīgi juta, ka nervi viņam nav saspīlēti, ka tie atpūšas, ka viņš jūtas mierīgs un pat jautrs, ka viņa gars ar katru brīdi kļūst spēcīgāks, ka asinis dzīslās riņķo jauneklīgi strauji, ka viņu tagadējais strīds ir pavisam citāda rakstura, tas nenogurdina, vienā mirklī neizkaltā muti pretīgi sausu un nespiež krūtis kā smags akmens. Gadās, diemžēl diezgan bieži, — cilvēkam sarīko tādu vārdu pirti, ka viņš bez citu palīdzības nevar ne durvis atrast, lai izskrietu svaigā gaisā. Reiz, paraudzījies tādam cietējam sejā, — četras stundas to bija apstrādājuši birojā par kādu misēkli darbā, — Znobins nošausminājās: šī cilvēka seja bija bālāka par hospitāļa palagu, bet sausas

lūpas, kas tā vien raustījās, viņš ik pa brīdim aplaizīja ar tādu pašu sausu un kā rašvīle asu mēli.

* — Ejiet, biedri Profiljev! — Znobins to steidzīgi atlaida un, redzēdams, ka tas gluži kā aklais bezpalīdzīgi taustās gar sienu blakus durvīm, pats piespieda roku pie krūtīm.

Kāds toreiz apmierināti pamāja uz durvju pusi un noteica:

—    Beigu beigās aizgāja līdz apziņai…

Znobins īsiem, steidzīgiem malkiem izdzēra glāzi ūdens, bet viņa roka pa to laiku sašutumā pastiepās uz šo nežēlīgo vārdu autora pusi. Beidzot atguvis elpu, viņš pateica vārdus, kas visiem iespiedās atmiņā:

—     Priecājamies, bet par ko tad? Nupat kopīgi bendējām cilvēku nost un tagad jūtamies apmierināti. Nē, mani dārgie, principiālie biedri, kaut ko tādu es vairs nepieļaušu. Vai dzirdat? Nepieļaušu!

Kopš tās dienas ilgus gadus Znobins patiešām vērīgi uzmanīja, lai apspriežot tā saucamās «personiskās» lietas, biroja locekļi turētos pieklājības robežās un neļautu vaļu niknām emocijām pret to, kas bija nogrēkojies un atskaitījās. Vārdi «izsauca uz biroju» vairs neradīja cilvēkā pilnīgu apmulsumu, un mazā konferenču zāle, kur parasti notika sēdes, vairs nebija nekāda pieres vieta.

Arī tagad, gatavodamies rītdienas medībām, Znobins un Ļeļekins itin kā nesaudzēja viens otra patmīlību un "apmētājās ar diezgan smagiem, jo dzēlīgiem vārdu akmeņiem, taču šie lādiņi, sasnieguši mērķi, ne tikai neievainoja un nesatrieca, bet neatstāja ne pašu mazāko zilumiņu, jo tas bija draudzīgs ķīviņš, apšaudīšanās, kurai bija cits, labvēlīgs uzdevums: tā tikai lika raitāk, dzīvāk pulsēt asinīm, atsvaidzināja tās, nevis saindēja. Tiesa, bija brīži, kad strīdnieki zaudēja mēra izjūtu un iekaisa tiktāl, ka Jeļena Borisovna, Znobina sieva, ātri ienāca kabinetā un kādu laiciņu ar uztrauktu skatienu vēroja ķildniekus, pēc kārtas uzmanīgi nopētīdama gan vienu, gan otru, kā pūlēdamās noteikt, vai tikai mednieki nav sajukuši prātā: lai dievs nedod, vēl sašaus viens otru. Znobins un Ļeļekins vainīgi apklusa un šajā mirkli bija apbrīnojami līdzīgi skolniekiem, kuri sākuši pārāk draiskoties un kurus pārsteidzis klasē ienākušais skolotājs.

—    Kungs dievs, kas te notiek? — saimniece jautāja, kā māte pārmetoši uzlūkodama palaidņus. — Gluži kā mazi bērni! Fedja, paskaties, par ko jūs esat pārvērtuši

kabinetu! Te jau izskatās kā sagrautā arsenālā, patiešām! Mans dievs, un ko tu esi izdarījis ar manu dīvāna pārklāju? Kā lai es tagad to izmazgāju? Ķīmisko tīrītavu jūs mums, mājsaimniecēm, neuzcēlāt. Ir gan posts ar jums, dieva vārds!

—     Ej prom, Jeļena, ej vien prom, — vīrs sacīja, pagriezis sievai pakausi, uz kura gluži kā zvirbulim spurojās daži sirmi mati. — Tūlīt mēs visu nokopsim. Būtu tikai tu dzirdējusi, ko tas Vaļka te man sarunāja! Visu nozākāja, nelietis tāds, pat manu īpašo renkuli nenovērtēja, kā pienākas, bet savus vecos krāmus cēla vai debesīs, it kā tie būtu medību tehnikas pēdējais modes kliedziens. Kā tev tas patīk?

—    Man nepatīk, ka jūs dusmojaties par sīkumiem.

—    Mēs tak nemaz nedusmojamies, Jeļena Borisovna, — Ļeļekins viņu mierināja. — Bet tev taču jāpiekrīt, saimniecīt, ka es nevaru klusēt, kad tavs vīrs, gatavais necilvēks, par veciem krāmiem saukā manus patiešām visjaunākos medību piederumus?!

—    Ak, ko lai iesāk ar jums! Kas te var ko saprast! Tikai klaigājiet klusāk, visus kaimiņus sacelsiet kājās. Neaizmirstiet, ka ir jau pusnakts.

Un saimniece aizgāja uz savu galu, kur lāpīja vīra vilnas zeķes, kurām bija izdilušas pēdas.

Viņi izbrauca pirms gaismiņas. Aiz ciemata jaunā apvidus automašīnā viņiem piebiedrojās Kustovecs. Viņi izkāpa no mašīnām. Pastāvēja. Uzpīpēja. Aptaustīja cits citu gan acīm, gan rokām. Ieskatījās nez kālab bagāžniekā. Vēl kādu brīdi pastāvēja. Visi tā kā būtu ieradušies, varētu jau braukt tālāk, taču neuzticības pilnais Ļeļekins drošības labad pajautāja:

—     Bet vai tavs Kolimagins nesameloja? Savu mūžu neesmu dzirdējis, ka Zavidovas mežā būtu bijuši aļņi!

Znobins atcirta:

—     Pirmkārt, manu mežsargu sauc nevis par Kolimaginu, bet par Kolimagu. Arhips Arhipovičs Kolimaga. Tas pirmkārt. Un, otrkārt, Ļeļekin, es tev ieteiktu nespriest par cilvēkiem, kurus tu nemaz nepazīsti. Tas nav labi. Saprati? Nu, bet tagad kāpjam mašīnās. Rau, aust jau gaismiņa.

Ļeļekins un Kustovecs pagriezās uz austrumiem, kur patiešām jau vīdēja vēla ziemas rīta blāzma, kura ka sprinteris dzinās pakaļ vakara blāzmai, kas savai sekotājai bija aizsteigusies priekšā tikai_ par dažām stundām.; Sārtā josla pie tālā apvāršņa, sākumā pavisam šaura, tikko manāma, mednieku acu priekšā kļuva platāka, grasīdamās pieiet un aizpildīt vai visu debesu kupolu. Sniega sega, kas pa nakti bija kļuvusi biezāka, no zilgani baltas, gluži kā rafinētais cukurs, kļuva jau mazliet mēļa; uz tās dimantu dzidrumā un spožumā iedzirkstījās un sāka laistīties rubīniem līdzīgas sarkanas aukstas zvaigznītes. No cilvēkiem, kas stāvēja pie mašīnām un no pašām mašīnām krita sākumā īsas, b'et pēc tam strauji augošas ēnas. Paskatījušies uz tām un izbīlī iesaukušies, mednieki iekāpa automašīnās, bet pēc kādas pusstundas jau sasniedza Tālīno stigu Zavidovas mežā, kur tos sagaidīja mežsargs, amatu savienošanas kārtībā ari jēgers Arhips Arhipovičs Kolimaga.

Kā jebkurš mežsargs, Kolimaga bija nesatricināmi pārliecināts: gan šis visā apgabalā slavenais Zavidovas mežs, gan visi koki un zāle, gan zvēri un putni pastāv tikai tāpēc, ka pasaulē ir viņš, Kolimaga, vienmēr nomodā esošā un vienmēr modrā meža acs. Un, ja jau tas tā, tad, arī satiekoties ar augstu priekšniecību, Kolimaga izturējās neatkarīgi, pat ar zināmu aizbildnieciskumu pret tādiem cilvēkiem, kuri, kaut arī ieņem augstus amatus, taču meža saimniecībā neko daudz nejēdz. Kopš pirmā brīža Kolimaga uzstādīja medniekiem visstingrākās prasības, tiem itin visur vajadzēja paklausīt viņa padomiem, nedrīkstēja rīkoties uz savu roku, tas ne pie kā laba nevar novest. Acīmredzot lai iedzītu bijību, Kolimaga tūdaļ pat pavēstīja par diviem traģiskiem atgadījumiem medībās, kuru cēlonis bijis viņa norādījumu pārkāpšana.

—    Tātad, dārgie biedri…

Taču mednieku nepacietība bija tik liela, ka viņu spēkos vairs nebij'a noklausīties Kolimagas pamācībās līdz galam.

—     Mēs jau to visu zinām! — Znobins pārtrauca mežsargu.

Arhips Arhipovičs apvainojās. Stingri noteica:

—    Arī tie tāpat teica, bet kad bija jādara… Nu, labs ir! Ejam! Un lai nebūtu nekādu sarunu! Alnim ir nevis ausis, bet radars.

Pa stigu, taisnu kā olekts, Kolimaga izveda viņus pie Grīšļu purva, paša lielākā Zavidovas mežā, — purvs pret rudeni izžūst, grīslis tiek nopļauts, paliek tikai viena vienīga plaša, līdzena nora, ko apjož dažas cieši saaugušas apšu rindas — apse ir aļņa lielākais gardums. Pavasarī un līdz vasaras vidum zvēri te nāk padzerties, bet rudenī un ziemā — baroties. Grīšļu purva malā Kolimaga apturēja savus ceļabiedrus, kas bija neparasti klusi un paklausīgi, un paskaidroja:

—     Nakti uzkrita neliels sniedziņš, aizputināja pēdas. Alnis guļ un tagadīt necelsies augšā tik ilgi, kamēt atkal sāks snigt. Viņš ir viltīgs — baidās sevi nodot. Nu, tā nav liela bēda. Mans Sultāns vienā mirklī to atradīs. Sultān, man blakus!

Pēdējie vārdi bija acīm redzami lieki, jo suns jau sen trinās ap sava pavēlnieka kājām un gaidīt gaidīja, kad saimnieks liks tam dzīt pēdas: klusējošo mednieku nepacietība bija pārņēmusi arī seteru, tas trīcēja pie visām miesām, žēli iesmilkstēdamies un ar savām gudrajām, skumjajām acīm skatīdamies jēgera sejā. Sīs acis teica: «Nu cik ilgi tu jauksi prātus gan man, gan sev, gan šiem svešajiem, bet katrā ziņā labajiem cilvēkiem, jo viņi ir izgājuši medībās un paņēmuši mani līdzi?»

Arhips Arhipovičs izlikās nemanām, ka viņa biedri jau nonākuši pie tās robežas, kur pacietībai pienāk gals. Viņš vēl ilgi aplūkoja noru, uzmanīgi vēroja apsēju un ostīja gaisu. Uz beigām noteica:

—     Netālu tiem jābūt.

Kaut ko prātā apsvēris, viņš nokomandēja:

—     Jūs, — viņš ar dūraini norādīja uz Znobinu un Kustovecu, — piesēstiet, vei, aiz tā celma, bet mēs ar Valentīnu Vladimiroviču… tā, šķietas, jūs godā, biedri Ļeļekin?… Mēs ar viņu iesim uz Grīšļu purva viņu galu. Tur es palaidīšu vaļā Sultānu. Tad skatieties abām acīm! — Piekodinājis visiem ciest klusu, uz sevi Kolimaga tomēr to neattiecināja: izrīkoja visus, nemaz nepieklusinādams savu dārdošo, pērkona grandieniem līdzīgo balsi; lai to sadzirdētu jau pa lielu gabalu, zvēram nemaz nebija nepieciešama radaru iekārta.

Pārliecinājies, ka Znobins un Kustovecs ieņēmuši savu vietu pēc visiem medību zinātnes noteikumiem, Kolimaga kopā ar Ļeļekinu un suni kaut kur pazuda. Balts, mēms klusums izpletās pār stingo klajumu. Neviena zvēra pēda to nebija skārusi. Tikai te, pie celma, mīksto, balto meža galdautu smalkā vīlē bija izrakstījusi pele, apraudama šo vīli pie sīkas, iedobumā iezilganas aliņas.

Znobins un Kustovecs neuzdrīkstējās traucēt apkārt valdošo klusumu, kaut gan abiem neizturami gribējās parunāties: kaudzēm neatrisinātu jautājumu bija gan vienam, gan otram, taču viņi klusēja, tikai ar acs kakliņu uzlūkodami viens otru, it kā pūlēdamies uzminēt, vai uzmanībā sastingušais kaimiņš kaut ko jau nav pamanījis sev priekšā. Ierējās suns. Tā raudulīgie rējieni vienā mirklī atrisināja visus jautājumus, kas līdz šim mudžēja mednieku galvās, — viss kaut kur pazuda; pirksti, kas bija saluši pat siltajos aitādas dūraiņos, kļuva silti un sastinga uz bises laides. Kustoveca īsā ērgļa deguna nāsis sāka pulsēt, apaļās brūnās acis kļuva vēl apaļākas un sāka skraidelēt, tekalēt pa noras malām, gatavas ieķerties jebkurā tumšā priekšmetā, ja tikai tas sāktu kustēties un izrādītu kaut vai mazākās dzīvības pazīmes. Znobinu pievīla vecās acis: tās sāka asarot, tiklīdz atskanēja Sultāna rejas. Ar vienu roku turēdamies pie bises, viņš ar otru nikni slaucīja acis, pūlēdamies padarīt tās pietiekami asredzīgas, un tāpēc laikam palaida garām to vienīgo un vienmēr medniekam negaidīto mirkli, kad klajumā, mazliet pa labi no viņiem, tas ir, tur, kur to neviens negaidīja, izskrēja alnis, apsteigdams trokšņus, kas radās, lūstot zariem, aiz kuriem ķērās tā ragi. Negaidot pārsteigts, arī Kustovecs nošāva greizi — gan tiešā, gan pārnestā nozīmē: izšāva nemērķēdams, uzreiz no abiem stobriem, taču netrāpīja. Alnis palēcās uz augšu, pēc tam pagriezās un, sniega putekļos tīts, vienā mirkli pazuda tur, no kurienes tikko bija parādījies. Un tad iestājās brīdis, kad pat visnopietnākais un saprātīgākais cilvēks zaudē saprašanu. Neapjēgdams, ko dara, Kustovecs uzšāvās kājās un lieliem lēcieniem sāka skriet pa zvēra pēdām. Šis aklais spēks pārņēma arī Znobinu. Stigdams līdz ceļiem sniegā, viņš jau sāka skriet Kustovecam pakal, taču nenoskrēja ne pussimts soļu, kad juta, ka trūkst elpas, ka sirds jau «pamirst» un tai kļūst par šauru krūšu kurvī. Juzdamies bezspēcīgs un nelaimīgs, viņš apsēdās uz pirmā celma, kas iekrita acīs, ar skumju skaudību paraudzījās uz Kustoveca plato augumu, kas attālinājās, un nodomāja: «Stiprs, vellata!» Tad nolika bisi uz ceļiem, noguris atspiedās pret to ar elkoņiem un taisījās mierīgi aizsmēķēt. Nepaguvis saspaidīt cigareti, viņš lēnām novēlās uz sāniem, brīnīdamies, ka arī augstie koki krīt kopā ar viņu …

Kustovecs, kas bija beidzis vajāt alni, atrada Znobinu mirušu. Viņa vēl siltajā rokā atradās cigarete, bet acis, ko viņš nebija paguvis aizvērt, tā ari bija sastingušas dīvainā izbrīnā, atspoguļodamas pūkainās, piesnigušās koku galotnes. Uz pieres, tik baltas kā šis sniegs, prāvās sviedru piles vienā mirkli pārvērtās par sīkiem ledus kristāliņiem; noliecies pār vecāko biedru, Kustovecs ar savu karsto delnu atkal tās atkausēja, bet pēc tam ar kabatlakalu noslaucīja Znobina seju sausu. Tikai pēc tam viņš atcerējās, ka ātrāk jāsasauc kopā pārējie mednieki, un iekliedzās tā, ka no tuvējiem dziedenītes krūmiem sāka birt sarma. Līdz Tālīnajai stigai, kur gaidīja mašīnas, viņi nesa Znobinu uz nestuvēm, kas bija izveidotas no sakrustotām bisēm. Kalsnais ķermenis, atbrīvots no ziemas virsdrēbēm un mednieka piederumiem, bija tik mazs, ka viegli ietilpa rajona komitejas apvidus mašīnas pakaļējā sēdeklī. Kolimagam tā vien gribējās pateikt Kustovecam, ka tas nav ievērojis līdz galam viņa norādījumus, kā bez prāta bija pielēcis no savas vietas un skrējis, taču galu galā izlēma, ka izteiks šo piezīmi citā reizē, bet tagad tā laikam gan nebūtu vietā.

No zavidoviešiem šo sēru gājienu pavadīja Arhips Kolimaga un Piška, kas nez kā boja gadījies pie Tālīnās stigas, droši vien no mežsarga bija dabūjis zināt par gaidāmajām medībām, un tā arī ieradies; Piška stāvēja un pēc piemiegtās, itin kā visu laiku no cilvēkiem slēptās vienīgās acs nevarēja saprast, vai viņš sēro līdzi tiem, kas novietoja bijušo rajona komitejas sekretāru mašīfiā, vai ne. Tā vien liekas, ka ne, jo tūlīt pat, atgriezies Zavidovā, viņš pirmām kārtām aizsteidzās pie Fedosjas Ugrjumovas, lai tieši viņai ar neslēptu ļaunu prieku un triumfu paziņotu: «Nav vairs tava aizstāvja, Feņķa!» Feņa uzreiz neattapa, par ko viņš runā, taču, beidzot sapratusi un mazliet atjēgusies no trieciena, ko bija radījusi briesmīgā vēsts, ātri saposās ceļā; jau pie durvīm, pagrūdusi Pišku malā, viņa kā mešus iemeta tam taisni sejā: «Viņš mums visiem bija aizstāvis. Ja nebūtu Fjodora Fjodoroviča, tevi, riebekli tādu, jau četrdesmit otrajā gadā būtu pielikuši pie sienas. Viņš izgadāja, lai tevi nosūta uz soda rotu. .. Bet tu vēl ņirdzi Vācies lauka no šejienes, greizais suns!» Viņai pakaļ Piška noauroja: «Nu, tu tā lēnāk pār tiltu, citādi…» Tomēr, redzēdams, ka viņa vārdi nesasniedz mērķi, ka Feņa jau gabalā, Piška nesteigdamies izgāja pagalmā, apskatīja jauno kūti, kas vienā laikā ar māju tika noklāta ar šīfera jumtu, latiņu žogu, vistu kūti, kurai vēl bija salmu jumts, un nelielo aitu aplociņu; īpaši ilgi un uzmanīgi viņš aplūkoja māju, ko Feņa bija uzcēlusi jau četrdesmit astotā gada pavasarī. Kā redzēsim vēlāk, dārgi viņai bija jāsamaksā par šo mājvietu, ļoti dārgi. Ja viņa nebūtu tajā atstājusi tik nevēlamu ciemiņu, nenotiktu tas, kas notika: patlaban viņa skrēja uz Krasnokaļinovskas pusi (tā jau izsenis kāds bija nodēvējis rajona ciematu), aizmirsusi visu pasaulē, pat to, ka pēc nedēļas viņas vienīgajam dēlam Filipam jāaiziet armijā. Tikai aiz Saltikovas Feņu uzņēma pusotrtonnīgā kravas mašīna, ar kuru uz rajonu brauca viņas tēvs — kolhoza pensionārs, jaunais priekšsēdētājs Punkts, Saņka Špičs, viņa sieva Nastja un Avdejs — viņus visus dzina uz Krasnokaļinovsku tā pati rūgtā vēsts. Toties Piška, atkal atgriezies istabā, pasauca Filipu un, pārliecinājies, ka viņa mājās nav, iegrima domās: vēl izdevīgāks brīdis, lai nodarītu kādas nepatikšanas nīstajam pavardam, viņam nebija gadījies. Piškas elpas vilcieni kļuva biežāki, domājot, ko varētu izdarīt tādu… tādu, lai viņai, šai Feņkai, iezāģētu, bet viņam, Piškam viss noietu gludi un vēlāk nebūtu jāatbild. Domas nez kālab pievērsās jaunajā kūtī stāvošajai govij. Taču… ko, ko lai viņš tādu izdara, lai tā … atstieptu kājas… «Ak jā!» viņam pēkšņi iešāvās prātā. «Ka tikai varētu paspēt, kamēr pārnāk tas kucēns!» Tieši pēc piecām minūtēm viņš jau skrēja no smēdes ar pilnām kabatām dzelzs skaidiņu. Steigšus viņš tās sajauca ar klijām, ko atrada Feņas klētiņā. «Darīts! Ēd, Sarķe!» Piška aizsmakušā balsī noteica, kad pa sētspusi lasījās prom no svešā pagalma. Bet Feņai un pārējiem zavidoviešiem vajadzēja pārnakšņot rajonā, jo Znobina bēres bija noliktas nākamajā dienā.

Sākumā zārku ar viņa mirstīgajām atliekām bija paredzēts novietot kultūras namā, taču Kustovecs pastāvēja uz to, lai rajona ļaudis atvadītos no sava vecā vadītāja tur, kur tie visvairāk bija pieraduši viņu redzēt. Znobinu pirms rītausmas ienesa kabinetā, uzmanīgi novietoja uz

garā galda, kam bija T burta veids, uz šī smagā krusta, ko viņš, Znobins, vairāk nekā gadsimta ceturksni nekurnēdams bija nesis uz saviem nebūt ne spēkavīra pleciem. Rokas, kas mūždien bija kaut ko meklējušas un pieprasījušas, stingrās un valdonīgās rokas nu mierīgi gulēja uz iekritušajām krūtīm — sīkas un bezpalīdzīgas kā bērnam; bet seja, kā arvien ļoti vāja, ar iedubušiem vaigiem, tomēr pirmsnāves moku neizķēmota, bija vēl mierīgāka — vienīgi mūžīgais Znobina smaids, reizē ironisks un labsirdīgs, tajā vairs nevīdēja. Grumbas ne visai augstajā pierē ar nelielu iedobumiņu bija kļuvušas dziļākas, iezīmējušās skaidrāk, — tās bija kā gadskārtu gredzeni veca koka stumbrā, kuri rāda, cik gadus nodzīvojis šis koks. Bet ko nozīmēja Znobina grumbas?

Uz sarkana spilventiņa — ordeņi, medaļas. To nav maz. Par dažiem nebija ne jausmas pat nelaiķa tuviem biedriem, un tagad, stāvēdami goda sardzē, viņi izbrīnījušies skatījās uz tiem. Ordeņi. Apbalvojumi. Pateicības. Bet kur sodi? Kur rājieni? Parastie un stingrie? Ar ierakstu un bez ieraksta? Kur tie? To nav. Stāsta, tie palikuši tikai dokumentos, kas glabājas mēmos apgabala komitejas sēifos. Bet vai tikai tur? Vai tie nav iegriezušies, nav iegūluši vēl arī tajās rievās mazajā pierē, kas nemaz neatgādina Sokrāta pieri? Vēl stāsta, ka Znobins varētu arī neminēt savus rājienus attiecīgajā anketas ailē, jo šie rājieni ir noņemti. Noņemti? It kā tos varētu noņemt. Bet vai tie nepalika kā neredzamas rētiņas vakar pārtrūkušajā sirdī? Un varbūt tieši tās rētiņas paātrināja liktenīgos plīsumus? Tas, kurš kaut vienu reizi saņēmis partijas sodu, labi zina, kur un kādas pēdas tas atstāj …

Kolektivizācija. Partijas kareivis Znobins itin kā stingri jo stingri bija pieturējies pie tās politikas, «Uzdzinis» kulaku ekspropriācijas procentu atbilstoši norādījumiem, kas nāca no augšas; reizēm, starp citu, viņu mazliet mulsināja tas, ka direktīvas bija pārāk kategoriskas (šodien jūsu rajonā jāekspropriē tik un tik sētas, rit — tik, ne

vairāk un ne mazāk), taču šaubas bija īslaicīgas, viņš apņēmīgi tās gaiņāja prom un ieturēja iepriekšējo kursu, tas ir, to, uz kuru bija orientēts; jauns un dedzīgs, Znobins bija

tādas pašas jaunas un dedzīgas, nepacietīgi uz priekšu traucošās valsts īstens iemiesojums, un nav nekāds brīnums, ka, iejūgts aizjūgā, reizēm lēca pār ilksīm. Vai maz vērts pieminēt, ka, vispārējas, elpu aizraujošas trauksmes pārņemts, viņš nesaudzēja ne sevi, ne citus, — sevi nesaudzēja un nesargāja vēl vairāk nekā citus; divas reizes, kad viņš brauca pa lauku ceļiem, kulaku lodes centās atvēsināt viņa pārdrošo galvu, taču, aklās, aizskrēja ./ garām. Viss beidzās ar to, ka viņu pat uz laiku atbrīvoja no darba par «panākumu reiboni», pievienojot šim jau tā bargajam sodam visai smago stingro rājienu. Nu un? Uzņēma kā pelnītu. Divus gadus nostrādāja par kolhoza priekšsēdētāju pašā tālākajā stepes ciemā, bet pēc tam viņu atsauca atpakaļ uz iepriekšējo darba vietu. Tad pienāca tūkstoš deviņsimt trīsdesmit trešais gads. Daudzi no tiem, kas sauca sevi par kolhozu kustības «aizsācējiem», «celmlaužiem», nojautuši kaut ko nelabu, aši vien aizlaidās uz pilsētu un no turienes klusītēm noskatījās, kas tur laukos īsti darās un kā tas notiek. Daži no tiem, žēlodami Znobinu, piedāvāja arī viņam sekot šim paraugam, taču viņš pat neatbildēja uz nelūgto labvēļu vēstulēm: arī bargajā gadā palika kopā ar tiem, ar kuriem bija sācis darboties, kurus bija cēlis kājās, virzījis uz priekšu un aģitējis; nebija viegli skatīties izsalkušo cilvēku acīs, taču viņš skatījās, skatījās tieši, nenovērsdams sānis, nenodūris grīdā savu skatienu; gadījās arī tā, ka viņam sejā tika mesti vārdi, smagāki par vissmagākajiem akmeņiem, — viņš nevairījās, uzņēma arī šo sitienu, lai tikai tas neķertu galveno — padomju varu; kad, aiz niknuma saprātam aptumšojoties, kāds no viņa novadniekiem tomēr vērsās arī pret padomju varu, Znobins zaudēja savu dzelžaino, partejisko aukstasinību un metās apvainotājam virsū ar tādiem kvēliem dusmu vārdiem un plosījās tik ilgi, kamēr tas bija nācis pie prāta un sāka lūgties: «Fjodor Fjodorovič, ko jūs tā… vai tad es… mēs taču abi kopā… Piedod, lūdzu, aiz bada cilvēks velns zina ko sarunā!» Pamazām aprimdams, Znobins sāka tīt smēķi, iebērdams no sava tabakas maka arī tam, pret kuru tikko bija cīnījies, kā šķita, uz dzīvību vai nāvi. Izturēja arī trīsdesmit trešo. Tiesa gan, bez soda neiztika ari šoreiz: Znobins dabūja stingro rājienu par to, ka nobeidzas zirgi — rajonā to bija palicis ne vairāk kā desmit procenti no kopīgā īpašumā esošo zirgu skaita.

Daudz smagāks bija sods, ko Znobins bija uzvēlis pats sev un ko nēsāja sirdī: viņš nebija spējis, nebija pratis izglābt dzīvību daudziem, ļoti daudziem cilvēkiem, kas aizgāja bojā briesmīgajā trīsdesmit trešajā gadā. Kad pats drausmīgākais jau bija palicis kaut kur pagātnē, kad bija beigušies mūžīgie, ne dienu, ne nakti nerimstošie izsalkušo cilvēku gājieni pēc smirdīgās brāgas uz degvīna rūpnīcu, kad mirušo skaits strauji samazinājās, kad no apgabala un centra pēc neatlaidīgajiem rajona komitejas sekretāra lūgumiem ieradās autoritatīvas komisijas, bet pēc tām ešeloni ar labību, kad kizjaka dūmos virs lauku sētu skursteņiem sāka stīdzēt arī pusaizmirstā maizes smarža, kad ciešanu pilnajās cilvēku acīs iemirdzējās dzīvības uguntiņas, paša Znobina skatiens pēkšņi apdzisa, izbaloja, atspoguļodams to, kas bija tur, iekritušajā, ribu kauliem asi iezīmētajā krūšu kurvī. Savos klaiņojumos pa rudenīgajiem, izmirkušajiem ceļiem viņš arī agrāk bija bieži apaukstējies, klepus nereti mocīja viņu, taču Znobins tam nepievērsa uzmanību: kas tur liels — klepus, kuru gan tas nemoka! Viņš nepiešķīra īpašu nozīmi arī dīvainajam, seklajam, plaušas kņudinošajam kāsam, kamēr reiz kādas kārtējās sēdes laikā paskatījās plaukstā, kurā pēc nejaušas klepus lēkmes pārsteigts ieraudzīja asinis. Klausīdamies, ko saka runātājs, viņš klusībā nodomāja: «Ar tevi, Fjodor, ir pavisam čābiski. Pavisam draņķīgi!» Rajona slimnīcas galvenais terapeits otrā dienā apstiprināja: «pirmā» veselības stāvoklis patiešām slikts. Ārsts neteica ne vārda, bet, izklausījis slimnieku, paskatījās viņam acīs un pacēla trīs pirkstus. Znobins pats skaļi atšifrēja: «te-be-ce». Godīgais ārsts gandrīz nemanāmi palocīja savu gudro galvu ar augsto pieri. Tā Znobinam sākās mazais «draņķa dilonītis», kā viņš pats nereti mēdza teikt. Kā zināms, šis pats «draņķa dilonītis» kara laikā piesēja nepacietīgo Fjodoru Fjodoroviču, kas rautin rāvās uz fronti, dziļā aizmugurē, kur viņš arī «nočīkstēja», «nokarojās» ar sievām, večiem un pusaudžiem visus četrus gadus, barodams, ģērbdams un apaudams jauno, veselo tautas daļu, kura karoja. Nevis kaut kur citur, bet tieši Krasnokaļinovskas rajonā uzradās slavenais vectēvs (un atkal to uzmeklēja Znobins, nevis kāds cits), kas mūža vakarā atdarīja naudas maku un par saviem ietaupījumiem nopirka kaujas lidmašīnu, ar šo rīcību radīdams nepieredzēti augstu tautas patriotisma vilni, tā ka Galvenais Virspavēlnieks nespēja vien parakstīt pateicības telegrammas brīvprātīgajiem ziedotājiem. Kara beigās Tēvijas kara pirmās pakāpes ordeni saņēma arī pats Znobins, taču, vienalga, pēc trim gadiem viņš dabūja rājienu par to, ka vienā apgabala sanāksmē bija teicis neierasti dīvainu runu, kuras jēga bija tāda, ka zemkopja izstrādes dienai galu galā jātiek apmaksātai, ka nu jau daudzus gadus tās apmaksa pielīdzināma gandrīz nullei, un tas ne pie kā laba nevar novest, kolhoznieki pametīs tīrumus un aizbēgs uz pilsētu, ka uz karu vairs nevar atsaukties, un ja mēs domājam visīsākajā termiņā… Znobina runu nenoklausījās līdz galam — palūdza pēc sanāksmes uzkavēties un ienākt «pirmā» kabinetā. Tomēr tas, ka viņu nenoklausījās līdz galam, Fjodoram Fjodorovičam nebija nekāds brīnums. Viņš brīnījās par to, ka ticis cauri pavisam viegli: tajos bargajos laikos soģa rokas reti apstājās pusceļā. Tad nāca tūkstoš deviņsimt piecdesmit trešais, pēc tam tūkstoš deviņsimt piecdesmit sestais gads, bija pirmsausmas krēsla, kad no centrālā laukuma pa klusām, miegainām ieliņām un šķērsieliņām ar kāpurķēžu traktoru «Staliņec» veda projām smagu monumentu: pēc tam bija rīts, laužu pūlis, kas izbira laukumā izbrīnās pilnā neizpratnē. Pa to laiku norisinājās vesela virkne pārveidojumu un reformu, apvienošana un sadalīšana, zonālo sekretāru štata ieviešana: partija meklēja jaunas formas praktiskajā vadībā. Znobins, kā jau tas viņam pieklājās, bija visu šo rūpju pašā centrā. Un, ja rajonā kaut. kas netika izdarīts tā, kā vajadzēja, brāzienu pirmām kārtām dabūja viņš. Rajona komitejā gandrīz vai katru nedēju pienāca slavenie «Cirkulāri», kas to pašu brīdi kļuva par lēmumiem, tika teiktas garas runas, kas aizņēma gandrīz visas avīžu slejas, tās tūdaļ pat sabrošēja un izsūtīja jau kā direktīvas; zilas brošūras, kas atgādināja biezas skolēnu burtnīcas, piepildīja visus rajona komitejas pirmā sekretāra plauktus un rezerves galdiņus darbā un mājās, bija šais brošūrās arī daudz kā jēdzīga, taču pamēģini atrast zelta graudu tik milzīgā papīru kalnā! Gadījās tā, ka telefona aparāts, kas stāvēja uz īpaša galdiņa atsevišķi no citiem aparātiem, atgādināja Znobinam, ka viņš ir aizmirsis tādu un tādu vietu no tādas un tādas direktīvas vai runas, un stingri brīdināja par iespējamo sodu par šāda veida paviršību. Tomēr laiks gāja un kopā ar cilvēkiem darīja savu darāmo. Ciemi pamazām atdzīvojās. Rūpnīcas bija pārgājušas uz miera laika produkcijas ražošanu ua deva laukiem tehniku. Izstrādes dienas samaksa brieda gandrīz tāpat, kā iekoptā druvā nobriest kviešu vai rudzu vārpa. Šur un tur — un tas jau bija kaut kas pavisam jauns! — sāka pāriet uz samaksu naudā un, kas bija pavisam brīnumaini, darīja to pēc pašu iniciatīvas. Viss sākās ar Viktoru Lazareviču Prisipkinu, tātad ar Punktu, kas pavisam nesen bija ievēlēts par kolhoza priekšsēdētāju pensijā aizgājušā Leontija Sidoroviča Ugrjumova vietā. Viņam, šim drosmīgajam puisim, būtu vajadzējis vispirms apspriesties rajona komitejā, taču viņš baidījās, ka tur viņam nepiekritīs — teiks, ka viņa pasākums ir pāragrs un tāpēc arī riskants —, un nolēma izmēģināt laimi uz savu roku. Nenogaidījis rezultātus, Znobins sakurināja šim varonim karstu jo karstu pirti, bet pēc tam dabūja brāzienu no apgabala komitejas jaunā sekretāra, kas tikko bija stājies amatā, par to, ka nebija atzinis biedra Prisipkina vērtīgo iniciatīvu, nebija saskatījis viņa rīcībā kolhoza rītdienu. Tas bija pirmais sods, ko Znobins uzņēma ar vieglu sirdi, jo redzēja: saņēmis to gluži pelnīti. Grūti iedomāties cilvēku, it īpaši komunistu, ka3 lepotos ar saņemto sodu. Taču Krasnokaļinovskas rajona komitejas pirmā sekretāra personiskajā lietā var atrast rājienu, par kuru viņš, sekretārs, klusībā lepojās, kā lepojas ar kaujas ordeni. Kad viņš, Znobins, redzēja, ka valstī un tātad arī viņa rajonā viss iet neapšaubāmi uz labo pusi, kad ļaudis kļuva možāki, ēda, cik gribēja, kad vairs netrūka ne drēbju, ne apavu, viņš nolēma īstenot jau sen iecerētu pasākumu: uzstādīt rajona komitejas dārziņā īstu pieminekli divdesmit sešiem Krasnokaļinovskas komisāriem — tā ciemata iedzīvotāji bija iesaukuši komunistus, ko tūkstoš deviņsimt divdesmit pirmajā gadā bija nogalinājušas antonoviešu bandas; nejauši to skaits bija tieši divdesmit seši: starp citu, būtu bijis arī divdesmit septītais, taču viņam izdevās aizmukt bendēm no paša degungala. Tas, kā zināms, bija Fjodors Znobins, kas rītausmā uzņēmās savu novadnieku nodaļas vadību un vienā dienā sagrāva visu antonoviešu atamana Popova bandu. Un Znobins, dabiski, uzskatīja par savu pienākumu iemūžināt savu biedru piemiņu, jo tie bija nolikuši galvas par revolūciju. Taču viņš zināja, ka pieminekļa celšanai nepieciešama valdības atļauja, un,

baidīdamies, ka pasākums var ievilkties pārāk ilgi, bet paša slimība nežēlīgi un nepielūdzami drupina viņa mūža dienas, Znobins deva rīkojumu uzcelt pieminekli par rajona laužu ziedojumiem. Un piemineklis tika uzcelts. Un tas stāv rajona komitejas priekšā apjozts ar jaunu, sarkani krāsotu metāla sētu, un pionieri liek pie tā vainagus un nodod pioniera zvērestu. Rājiens, ko Znobins saņēma par patvaļību, ierakts arhīvos, un to jau sen aizmirsuši pat tie, kas to parakstīja. Tagad — pēc pusotra gada — vairāki puiši komjaunieši nopietni un svinīgi rīkojas ar lāpstām, blakus šim piemineklim rakdami kapu arī pašam Znobinam — tādu rīkojumu bija devis Kustovecs, tādu rīkojumu būtu devis ikviens Krasnokajinovskas iedzīvotājs, ja kāds tam būtu lūdzis padomu.

Goda sardzē nostājās pēdējā maiņa, tas ir, tā, kas bija arī pirmā: jaunais apgabala komitejas sekretārs, neliela auguma, platiem pleciem, ugunīgi rudiem matiem, cieši piemiegtām mazām iezilgām .acīm, bērnišķīgi apajām sārtām lūpām; rajona komitejas sekretārs Kustovecs, rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs Voropajevs, vecie boļševiki, kuru vidū bija arī Leontijs Sidorovičs Ugrjumovs, komjaunatnes rajona komitejas sekretārs, gumijas izstrādājumu rūpnīcas direktors Ļeļekins; Kustovecs klusēdams pamāja Feņai, un viņa, sapratusi un mazliet apjukusi, nostājās blakus tēvam un stāvēja nekustēdamās, satumsušām acīm, tumšiem, no melnās šalles izslīgušiem matiem, ar brīnišķīgu, dziju sēru pārņemtu dievmātes seju — tieši tādu viņu ieraudzīja Kustovecs, kad viņš, stāvēdams nelaiķim galvgalī, nejauši paskatījās uz Feņu un nobrīnījās par šīs sievietes reti sastopamo skaistumu. Nezinu, vai viņa sajuta sev pievērsto skatienu, taču, viegli nodrebējusi, nobālēja vēl vairāk un nepacēla acis no Znobina sejas tik ilgi, kamēr kāds viegli paņēma viņu aiz elkoņa un aizveda mazliet sāņus. Sākās sēru mītiņš. Pirmais runāja Kustovecs. Viņš runāja, bet Feņa klausījās neuzmanīgi, jo nezināja, kāds viņš vēl būs viņiem, visiem tiem, ar kuriem kopā savu mūžu bija nodzīvojis Fjodors Fjodorovičs. Lai šis jaunais, spēcīgais un gudrais cilvēks nedusmojas uz Feņu, ka viņa neuzmanīgi klausās un tik Joti skumst par aizgājēju, ka tik tikko nesāk skali raudāt. Viņa neraudāja, bet juta, ka neko nedzird, ka acīs sametas tumšs, bet grīda zem kājām kaut kur pazūd. Un viņa būtu pakritusi, ja Nastja Špiča nepieturējusi

viņu zem rokas un neapsēdinājusi uz krēsla blakus Jeļenai Borisovnai, no bēdām kā pārakmeņotajai nelaiķa sievai. Tad Znobinu iznesa ārā. Feņa stāvēja tāpat kā iepriekš, bet jau apkampusies ar kādu nepazīstamu pavecu sievieti, viņa dzirdēja tauru skaņas, salūta sprakšķus un nezināja, kas viņu pēc tam bija iesēdinājis mašīnā, neatcerējās, ka līdz tam vēl bija paguvusi iemest sauju zemes vaļēja kapā un mazliet pastāvēt pie tā. Atgriezusies mājās, viņa dēlam pateica vārdus, kas gandrīz mats matā bija tādi paši, kādus vakar bija dzirdējusi no Piškas:

—    Nav vairs, Filip, mūsu aizstāvja. Apbedījām.

20

Savu māju Feņa uzcēla neredzēti īsā laikā: sāka četrdesmit septītā gada oktobrī, bet pabeidza četrdesmit astotajā agrā pavasari. Un droši vien nebūtu to spējusi, ja blakus nebijis tuvu un līdzi jūtošu cilvēku. Timofejs Ņeprjahins pēc paša ierosmes savāca ciemā kādu pusduci vīru, lai novietotu zem nākošās mājas stūrakmeņus; šī pati mazā brigāde sameklēja kādu jau trīsdesmitajos gados pamestu pussagruvušu māju, rūpīgi pa vienam baļķim izjauca, aizveda pie šiem akmeņiem un vienā dienā uzcirta guļbūvi, atjaunodami un nostiprinādami to ar dažiem ozola bluķiem, ko jau laikus bija pievākuši tā, ka Arhipa Arhipoviča Kolimagas modrais un visu jūtošais deguns pat nesaoda; patiesību sakot, mežsargs būtu varējis viegli pieķert šos zagļus, taču — laikam gan pirmoreiz mūžā viņš kļuva sev neuzticīgs — izlikās neredzam un nedzirdam tos, kuri gaišā dienas laikā iezagās mežā un pašā mežmalā nozāģēja kādus desmit ozoliņus. Marija Solovjova un Stepanida Lugovaja organizēja palīgos vienīgi sievietes — tās nozieda guļbūvi no iekšpuses un ārpuses ar māliem, ko Pavļiks Ugrjumovs un viņa biedrs Mihails Tverskovs bija atveduši no Gļiņiščas un samīcījuši. Viņi arī atveda salmus un pēc tam padeva tos uz jumta, bet par jumiķi uzprasījās Artjoms Platonovičs Grigorjevs, tas ir, Aprīlis, kam bija saprašana šajā smalkajā darbā. Viņam palīdzēja uzreiz divi večuki: tēvocis Koļa un Maksims Pakļoņikovs, viens — ar prātīgiem padomiem, bet otrs — ar pārmērīgu kritiku, ar kādu tas vērsās pret visu, ko. tur uz jumta darīja Artjoms

Platonovičs. Labsirdīgais un iecietīgais Aprīlis ilgi un pacietīgi uzklausīja šo zākāšanu, taču galu galā neizturēja un nometa no saviem augstumiem nelūgtajam kritiķim kādu duci krietni sapiparotu vārdu, kam sekoja galvenais secinājums: «Būtu labāk gājis, Maksimka, pa sētām un vācis nodokļus, bet mani licis mierā, jo tavi padomi man itin nemaz nav vajadzīgi.» Maksims tomēr neņēma vērā Aprīļa prātīgo priekšlikumu un, aizvien vairāk iekaisdams, savas paša asprātības uzmundrināts, turpināja durstīt brīvprātīgo jumiķi ar dzēlīgiem aizrādījumiem. Pakļoņikovs uzjautrinājās un nezināja, ka rīt, kad pats ķersies pie maizes krāsns un apaļās krāsns mūrēšanas Feņas mājā, lomas būs mainījušās: ilggadīgais zavidoviešu pastnieks liks ķieģeli pie ķieģeļa, bet Aprīlis sēdēs uz palodzes, sūks smēķi un, dūmus pūzdams, sev par lielu patiku, «pakļaus kritikai» visu, ko darīs Maksims. Tā kā «labs tas parāds, kas atmaksāts», tad Pakļoņikovs ar neparastu augstsirdīdību panesa visu, lai ko Aprīlis pļāpāja, taču arī viņš neizturēja, izdzirdējis no Artjoma Platonoviča, ka Maksima uzmūrētā krāsns neesot nekam derīga, ka dūmi no tās iešot nevis skurstenī, bet tieši istabā un izgrauzīšot saimniecei visas acis un viņa, protams, lādēt nolādēšot nemākulīgo mūrnieku un katrā ziņā sūtīšot savu dēlu pakaļ viņam, Aprīlim, lai tas pārmūrē krāsni no jauna. «Sūtīs pakaļ? Pēc tevis?!» večuks iekliedzās. «Bet tu taču, Aprīli, pat draņķa zedeņu žogu ap savu sakņu dārzu nevari nopīt, kur nu vēl uzmūrēt krāsni. Tā tev vis nav tīklu aušana! Te galva vajadzīga!» Aprīlis mierīgi piekrita: «Protams, vajadzīga. Bet par ko tad es runāju? Galva vajadzīga, tikai gudra galva, nevis tāda kā tavējā, Maksim. Tu jau nu man piedod, taču tāda nu ir patiesība.» Viņi strīdējās un kašķējās, bet krāsns pa to laiku auga augumā un nesamierināmo strīdnieku acu priekšā pakāpeniski ieguva tos prāvos apveidus, kādi tai pieklājās pēc krievu lauku ļaužu paražām. Paies dažas dienas, un Feņas roku pieskāriens to pārvērtīs: krāsns kā līgava ietērpsies baltā, tās rierītes tiks mazliet iezilinātas un jautri uzsmaidīs katram, kas atnāks uz jauno māju un uzlūkos skaistuli. Bet uz pirmo maizes cepienu, ko izvilks no jaunās krāsns, sanāks visas Feņas draudzenes, jaunas un vecas, un tie būs vislielākie svētki: mājā sāks smaržot pēc maizes, bet tas nozīmē, ka tajā var dzīvot. Trūka vēl vārtiņu blakus lielajiem vārtiem, bet arī tos kāds bija uztaisījis un nakti nolicis vajadzīgajā vietā.. Saimniece, protams, nojauta, kas to izdarījis. Viņa taču vija savu ligzdiņu ar slepenu cerību, ka agri vai vēlu atvērsies šie vārtiņi un ielaidīs to, kura sirds — Feņa to labi zināja — tagad smeldza mēmās mokās. Rudenī un ziemā Feņa redzēja viņu tikai darbā un izvairījās, gāja pie Tiškas, kad Avdejs bikli mēģināja uzsākt sarunu, un, zinādama, ka Avdejs viņu vēro, sāka skaļi smieties un izlikās, ka draiski labinās klāt Tiškam. Atjautīgais Tiška saprata Feņas gājienu un, mirklī pielāgodamies, pametis ar aci, tīšām apkampa viņu, bet Feņa, viegli vairīdamās, klusi sacīja: «Tu vis pārāk neaizraujies, Tiška, nedod vaļu savām ķepām, citādi kā zvelšu!» — «Nu rauj tevi jupis!» Ņeprjahins atbildēja. «Spēlē savu izrādi viena pati, bet mani šajā padarīšanā nevilini iekšā. Vai re, kā šis sabozās. Kā liksies virsū — ne savus kauliņus nesalasīšu. Bet man tie vēl vajadzīgi dzīves balstam.»

Avdejam ap to laiku jau bija izcēlusies pirmā nopietnā ķilda ar Nadjonku. Par iemeslu bija viņas ietiepīgā atteikšanās paņemt mājās trīs četrus kolhoza teļus, paturēt tos līdz pavasarim un tādā kārtā tos izglābt. Daudzas sievietes, tādas kā Stepanida Lugovaja, Katerina Stupkina, Pelageja Tverskova, Antoņina Ņeprjahina un Daša Prisipkina paņēma katra pie sevis kādus desmit teļus un tagad baroja un dzirdīja tieši istabā, jo telpu jaunlopiem kolhozā nebija. Nadjonka stingri pretojās, uzskatīdama, ka viņai, grāmatvedei, nepiedien noņemties ar lopiem, turklāt vēl savā glītajā, uzkoptajā mājā.

—     Tev neviens neliks ņemties ar teļiem, — Avdejs viņai sacīja. — Tos kops mana māte.

—    Bet vai grīdu tu mazgāsi?

—    Nemazgāšu ne es, ne tu. Māte mazgās.

—    Vai tad viņa tev tāda stipriniece?

—      Neesmu nekāda stipriniece, — Avdotja Stepanovna ieteicās, — taču savs mazumiņš spēka vēl rokās turas. Ved vien, Avdej, teļukiņus šurp. Kaut kā tikšu galā.

—      Nu tad arī dzīvojiet ar saviem «teļukiņiem», bet es negribu.

—     Iesi atpakaļ pie mātes? — Avdejs mierīgi pajautāja.

—    Ja vajadzēs, aiziešu.

—    Ak tā?

—    Tā! — Nadjonka nošņāca kā kaķene un aizcirta durvis.

Avdejs un māte saskatījās.

—     Viss skaidrs, — viņš teica tikpat mierīgi kā iepriekš.

Māte nopūtās un aizsteidzās pie krāsns, kur sāka dārdināt aizliekamo.

Vakarā Nadjonka atgriezās mājās parastajā laikā. Ieraudzījusi dibenistabā trīs raibus teļus, viņa neko neteica un aizgāja uz goda istabu; iznākusi no tās, pajautāja vīramātei:

—    Avdejs vēl nav pārnācis?

—    Vēl nav. Drīz būs.

Visu vakaru viņa bija neparasti mīlīga pret vīru. Abi apgūlās kā parasti ap divpadsmitiem naktī. Viņu galvas atdusējās uz augstiem spilveniem. Nadjonka drīz aizmiga. Avdejs uzmanīgi, it kā zagšus pavēra vispirms vienu aci, pašķielēja ar to uz guļošās sievas pusi, tad* pavēra otru un vēl uzmanīgāk sāka vilkt laukā roku, kas atradās zem Nadjonkas skaistās galvas. Kādu brīdi viņš skatījās uz to, tad nolaida kājas uz grīdas, paķēra no krēsla kreklu un bikses, uz pirkstgaliem izgāja no goda istabas dibenistabā un sāka ģērbties.

—    Uz kurieni tad tu? — tumsā atskanēja mātes balss.

—    Klusu, māt! — Avdejs lūdza. — Es drīz atgriezīšos.

Pēc minūtēm desmit viņš jau bija Feņas pagalmā.

Viņas mājas durvis, kā izrādījās, bija aizslēgtas, — droši vien saimniece aizsēdējusies pie savējiem, tas ir, pie mātes un tēva. Taču tas Avdeju nesamulsināja. Pataustījis kaut kur augšā virs durvīm, kur gandrīz visi zavidovieši glabā atslēgas, viņš atslēdza durvis kā saimnieks un iegāja iekšā; tomēr viņš juta, ka sirds izmisīgi dauzās un elpa aizraujas.

Nepagāja ne pāris minūšu, kad mājās atgriezās arī Feņa. Atradusi durvis atslēgtas, viņa kā sastingusi palika stāvam uz lieveņa un iegrima domās. Varbūt Filips atskrējis no tīruma? Diez vai — zēns bija aizgājis PavJikam līdzi nakts maiņā, tagad nekādi spēki nespēs viņu atraut no traktora līdz pat rītam. Vai tiešām?… Feņai sažņaudzās sirds, it kā viņa kristu no liela augstuma. Viņa vēl brīdi pastāvēja, ar plaukstām žņaugdama dunošos deniņus. Tad apņēmīgi devās priekšnamā un no iekšpuses aizšāva dzinteli. No dibenistabas tālākās starpsienas Feņai tuvojās papirosa sarkanā uguntiņa, tad tā nokrita zemē un sašķīda sīkās dzirkstīs viņai pie kājām, bet spēcīgas rokas apkampa viņu, karsta dvaša iesitās sejā un saplūda ar viņas tikpat saraustīto un smago elpu. Ar savu augumu sildīdams Feņu, kas nebilda ne vārda, skūpstīdams viņu uz lūpām, acīm, matiem, zoda, Avdejs, elpai aizraujoties, runāja:

—    Mans prieks, mana vienīgā… Mana laime,.. Mana sirsniņa, mans acuraugs… Kā gan es varēju! … Kā gan tas viss notika?… Kā tad tā? Nu kāds gan es biju muļķis un nelietis! Feņa, mana mīļā! Piedod man, visu, visu piedod!… Uz rokām tevi nēsāšu… nevienam tevi neatdošu. .. Vai dzirdi? … Saulīte mana! … Kāpēc tu klusē, pasaki kaut vai vārdiņu… Vai tu dzirdi, mana mīļā?…

Feņa dzirdēja un klausījās, taču joprojām klusēja, jo krūtīs jau krājās asaras, un viņa baidījās, ka tās izlauzīsies uz āru, tiklīdz arī viņa sāks runāt. Feņa bezgala ilgi un pacietīgi bija gaidījusi šo brīdi, un tāpēc viņai labāk gribējās klausīties vienīgi viņā. Feņa zināja, ko būtu varējusi Avdejam pateikt, taču baidījās viņu sarūgtināt, aizbaidīt no sevis; saprata, ka viņam nav bijis viegls tas brīdis, kurā viņš izšķīrās atnākt uz šejieni. Zēlums pret sevi un Avdeju lika vēl vairāk izjust, cik dziji aizvainota viņas pašcieņa, un šis aizvainojuins apņēmīgi nomāca sirds dziļumos gruzdošo vainas apziņu pret to sievieti, kura tagad varbūt svaidās sāpēs pēkšņi bez vīra palikušajā guļvietā. Baidīdamās tomēr, ka šī vārgā, tik tikko jaušamā vainas apziņa var atkal atdzīvoties un ņemt virsroku, Feņa saspringa, atbrīvojās no viņa apkampieniem, cieši saņēma viņu aiz rokas un kā aklu veda uz goda istabu, uz savu atraitnes gultu.

—    Pasēdēsim te!

Viņi klusēdami sēdēja uz gultas maliņas tik ilgi, kamēr Feņa aiz laimes un bailēm svešādā balsī klusi ierunājās:

—     Paej nost, Avdej! Es tūlīt… —

Viņš piegāja pie loga, atspieda karsto pieri pret stiklu un, drebēdams no mīlas drudža, kas viņu bija pārņēmis, dzirdēja, ka viņa uzklāj gultu, ka ātri un nepacietīgi pogā vaļā blūzi un nomet svārkus. Pēc tam tur, viņam aiz muguras, gaidu piesātinātajā tumsā viss apklusa. Avdejs atkal dzirdēja, cik dobji deniņos dun sirdspuksti. Caur šo dunoņu viņš drīzāk sajuta nekā izdzirda tikko jaušamus vārdus:

—    Ko tu tā?… Nāc šurp…

Viņi bija kopā pavadījuši citas naktis — daudz nakšu. Taču šī nebija līdzīga tām, pagājušajām. Kādā brīdī, kaunēdamās par savām alkām, juzdama, ka viņas kaisle ar katru brīdi kļūst nesātīgāka, viņa atslābusi vainīgi čukstēja:

—      Ko es daru!… Mans mīļais, vai tad es tevi atdošu kādai citai? Tu esi mans. Mans, mans, mansl… Vai dzirdi? Ma-ans! — pēdējais vārds noskanēja kā vaids. Vienā mirklī viņu atvēsināja gailis, kurš, kā redzams, bija izlēmis aizsteigties visiem ciema gaiļiem priekšā, un uz savas laktas sāka tā dziedāt, ka Feņa nodrebēja, pēc tam uzreiz galīgi atslāba un noteica ar lielu īgnumu un pat sāpēm balsī: — Nešķīstais gars viņu, sasodīto, pamodinājis! Tagad viss cauri. Ģērbies, Avdej! Ej mājās, kamēr tavējie nav sākuši uztraukties… Ej, mīļais, bet es varbūtās kādu stundiņu nosnaudīšos — esmu nomocījusies, nav spēka! — un smiedamās saldi izstaipījās. — Bet kā tu — aiziesi viens vai pie rokas pieturēt?… Nu, nu, nešņāc tik dusmīgi: zinu, ka tu esi stiprs, stiprāks par visiem. Ej! — Viņa pagriezās uz sienas pusi, kā bērns pievilka ceļgalus pie vēdera un, juzdama gan nogurumu, gan neparastu vieglumu visā augumā, tūdaļ pat aizmiga — vairs nedzirdēja, ka viņš apģērbjas un aiziet prom.

Kopš tās nakts viss sākās no jauna. Taču ne Avdejs, ne Feņa toreiz nezināja, ka paies vēl desmit gadi, iekams Feņas mājokļa jumts uz visiem laikiem kļūs par viņu abu kopīgo jumtu. Ka līdz tam laikam viņi satiksies slepeni, ja vispār kaut kas tāds iespējams ciemā, kur visi zina cits par citu visu, itin visu. Reizēm Avdejs nāca pie viņas mājās — tad, kad tur nebija Filipa: vasarā viņš varēja būt pionieru nometnē vai arī tīrumā pie traktoristiem. Un arī šis pats tīrums — vai gan tas nevarēja paslēpt, pasargāt no svešas, ļaunas acs? Bet stepes stādījumi, gravas un rozas ar lakstīgalu pilniem krūmiem pakājē un slavenais Zavidovas mežs ar savām tumšajām savrupienēm — vai tad tie Varēja nepieņemt, nepasargāt? Tie taču bija Feņas draugi. Viņa tos pazina no mazām dienām; tie bija jutuši viņas nasko kāju pieskārienus, viņa bija lidinājusies kā grezns tauriņš pa norām un meža stigām, lasījusi ogas, pinusi vainagus, bet vēlāk uzticējusi pašu lielāko noslēpumu — mīlestības noslēpumu, un tie ne reizes vēl viņu nebija nodevuši.

Filips pa to laiku auga lielāks, viņa acis, tādas pašas zilas kā mātei, satumsa aizvien biežāk, kad sastapās ar viņas vainīgajām, grēcīgajām un reizē laimīgajām acīm; puisis nojauta visu un gadu no gada kļuva drūmāks, atsvešinājās — un tas bija pats smagākais. Taču Filips klusēja. Sarunu uzsāka tikai nedēļu pirms aiziešanas armijā — un kā uzsāka! Viņš atgriezās no līksmām ap otrajiem gaiļiem. Māte, noliekusies pār abru, mīcīja mīklu. Nepagriezdamās, smagi, kā visas mātes Zavidovā, viņa izdvesa:

—    Ek, puisi!

Filips staipīdamies, ka locītavas vien krakšķēja, piegāja pie mātes un apkampa viņu ap pleciem.

—      Māt, nedusmojies! Rīt iešu gulēt jau vakarā, tu redzēsi! Nu, māt!…

Feņa, nepagriezusies pret viņu, noteica:

—      Kaut drīzāk tevi paņemtu armijā. Esmu galīgi nomocījusies ar tevi. Ai, Filip, Filip!

—    Ko tu runā, māt!

—    Neko. Bija atnākusi Antoņina Neprjaliina…

—    Kāpēc?

—    Gan jau pats zini.

Feņa pastāstīja, kas bija noticis viņu pagalmā iepriekšējā vakarā.

Izslaukusi govi, viņa nesa pienu uz istabu. Pie lieveņa viņu gaidīja Antoņina, Tiškas sieva.

—       Nu, ikas tad vēl noticis? — Feņa dobji noprasīja, viebdamās no sirdssāpēm un neskaidrām bažām. Viņas rokas kļuva kā bez spēka un steidzīgi -nolaida zemā spaini, pilnu ar pienu. — Ko viņš vēl nostrādājis?

—      Aizvienam tas pats, — Antoņina aplam naidīgi skatījās uz Feņu. — Likšu savai Ņinuškai bandubērnu atnest jums. Nevarēsiet vis izlocīties. Vai tad tā rīkojas krietni puiši? Un vēl komjaunietis! Bet tu taču esi viņa māte. Kopā, vei, uz goda plāksnes pie valdes nama lepojaties. Trieciennieki. Jūs vajadzētu …

—      Klusē! — Feņa drebēja aiz niknuma. — Neaiztiec goda plāksni, pievaldi savu ļauno mēli, citādi… Un lasies prom no mana pagalma! Tūdaļ pat!

Paņēmusi piena spaini, Feņa kā mākonis padrāzās garām pārbiedētajai sievietei, bet istabā izmocīta atlaidās uz sola — viņa atcerējās, ko no rīta bija redzējusi: valdes nama pagalmā kāda meitene (tagad viņa saprata, ka tā bijusi Ņina Ņeprjahina) norāva no goda plāksnes Filipa ģīmetni, saplēsa to sīkos gabaliņos un elsodama aizskrēja. Feņa nevarēja redzēt, ka pa valdes logu Ņinu acīgi vēro kāda cita meitene — kolhoza priekšsēdētāja sekretāre; Feņa nevarēja redzēt arī to, kā šī meitene, atgriezusies no loga pie sava galdiņa ar rakstāmmašīnu un telefonu, naskiem pirkstiem atvēra somiņu, izņēma no tās fotogrāfiju, izlasīja uzrakstu otrā pusē: «Par piemiņu dārgajai Taņai no mīlošā Filipa,» — un piespieda fotogrāfiju pie lūpām, kādu brīdi kaut ko domāja un ielika atpakaļ somiņā, bet naktī ieradās valdes nama pagalmā un, zaglīgi atskatīdamās, steidzīgi pielīmēja to noplēstās vietā. To Feņa vairs neredzēja un tāpēc nevarēja pastāstīt dēlam. Mātes jauno vēsti viņš uzņēma mierīgi un vienkārši.

—    Tās ir tenkas, māt! Dikti man vajadzīga viņu Ņinka!

—    Tu, dēliņ, tomēr esi uzmanīgāks. Nedod dievs…

—    Es saku — tās ir tenkas! — Filips apvainojās un, brīdi klusējis, pēkšņi pajautāja: — Vai tēvocis Avdejs bija atnācis?

—    Bija. Taču tā vairs nav tava bēda.

—    Mana. Ja ieraudzīšu — nogalināšu. Tā arī pasaki viņam.

—     Bet tu sāc ar mani, dēliņ… — Feņa pacēla acis, kas bija pilnas tādu necilvēcisku moku, ka Filips neizturēja un metās mātei klāt.

—     Māt, māt! Kāds nelietis gan es esmu!… Mā-āt! Piedod man … Mā-ā-ātI…

Bet pēc nedējas viņa pavadīja savu Filipu armijā. Pa rudenīgu lauku ceļu, kas te pazuda starp gravām, te atkal parādījās, gāja nākamie karavīri. No viņiem atvadoties, tīrumi bija it kā sadrūmuši, viscaur uzmetuši salmu un siena kaudžu kūkumus. Viņi, puiši, vēl tikai devās armijā un tāpēc bija apģērbušies kā nu kurais, kā mājās. Pujši soļoja bezrūpīgi; viņu jautrās, draiskās sejas bija pavērstas pret visiem vējiem. Viņi gāja, raiba meiteņu bara ielenkti. Filips, garš jo garš — tēvā atsities! — zeltainām cirtām, soļoja visiem pa priekšu. Pagriezusies ar seju pret viņu un atmuguriski dejas solī iedama, brašā un pārgalvīgā Ņina Ņeprjahina dziedāja:

Esmu maza augumiņa,

Tomēr nebēdāju daudz:

Mīļais mans ir garš jo garš —

Viņš ar mani dalīsies.

Uztvērusi Taņas greizsirdīgo skatienu, viņa iesāka citu

častušku:

Mēs ar draudzentti abas Vienu puisi mīlam sen,

Bet viņš staigā baidīdamies,

Ka tik neatgadās kas.

Redzēdama, ka nav izdevies aizgaiņāt Taņas greizsirdību, Ņina pameta uz viņas pusi ar roku un iedziedājās vēl pārgalvīgāk:

Vai tu zini, labais draugs,

Ka mums ceļš ir katram savs;

Mani gaida mācības,

Tevi dienests armijā.

Taņa, no dusmām piesarkusi, saņēma dūšu, izlēca priekšā un, bīdīdama Ņinu Ņeprjahinu malā, sāka dziedāt, bet pati tā vien valdījās, lai neraudātu:

Za]a, kupla liepiņa,

Nenocirtīs to neviens.

Tu uz mani, dārgais draugs,

Vari droši paļauties.

Taču Ņina ir nedomāja padoties. Grūzdama Taņu nost, viņa sāka skandināt jo skaļi, nenovērsdama pārdrošās, kvēli mirdzošās acis no smejošā Filipa:

Ai, tu Fi]a, Filip mans,

Druvas ziediņš zilacains!

Sirds man, jaunai meitenītei,

Kvēlo tev, mans traktorist.

Apkārt druvas, druvas vien,

Bet pa druvām traktori.

Vai patiešām nebūs lemts Traktorista sievai kļūt?

Taņa atkāpās, pagāja malā un, galīgi satriekta, sīkiem solīšiem sāka iet pa ceļa malu. Filips pieskrēja viņai klāt, paķēra uz labās rokas, bet to pašu brīdi uz kreisās viņam uzmetās Ņina. Viņš nesa abas meitenes un smējās, ka viss tīrums skanēja, tik skaists šajā brīdī, kas varbūt bija visbezrūpīgākais viņa mūžā.

—           Filip, atdod man kaut vienu! — Andrejs Tverskovs uzsauca.

—           Neparko! — laimīgais Filips nokliedza visai pasaulei.

Krasnokajinovskā (tā, pateicoties Kustoveca neatlaidīgajiem lūgumiem, bija nosaukts rajona ciemats, kas pavisam nesen ar tā paša neatlaidīgā Kustoveca gādību bija ieguvis pilsētas tiesības) meičas palika drūzmējoties laukumā, pretim kara komisariātam. Taņa un Ņina, rokām plātīdamās, kaut ko centās pierādīt viena otrai, kā redzams, turpinādamas jau ceļā uzsākto nesamierināmo strīdu Filipa dēj. Tikmēr kara komisāra kabinetā Feņa lūdza:

—    Vai nevarētu ātrāk, biedri major…

—           Pirmo reizi redzu, ka māte steidzas šķirties no dēla, — tas brīnījās par viņas vārdiem.

—          Bet jūs paskatieties pa logu, biedri major. Vai redzat^ kas tur notiek?

—           A-a-a! — komisārs saprotoši iesaucās. — Tātad nevar sadalīt. Tā mums ir pazīstama aina. Vajadzēs pasteigties. Citādi patiešām šīs iekarsīgās jaunekles sāks kauties. .. Jūs vēl kaut ko gribējāt pajautāt, Fedosja Leontjevna?

—    Vai tālu sūtīsiet manu Filipu?

—           To gan es jums neteikšu, Fedosja Leontjevna. Pati saprotat — nedrīkstu. Kara noslēpums.

—          Saprotu, — Feņa bēdīgi sacīja. — Vai tikai ne pāri robežai uz ārzemēm?

—          Nē, nevis pāri robežai, bet uz robežu… Fu, velns parāvis, re, kā izpļāpājos! Vārdu sakot, ļoti tālu, Fedosja Leontjevna. Tas ir vienīgais, ko varu jums pateikt.

Uz Zavidovu Feņa devās atpakaļ kājām kopā ar meitenēm. Tagad Taņu un Ņinu nevarēja ne pazīt. Nesenās ienaidnieces gāja apkampušās, klusām mierinādamas viena otru, nemaz nemanīdamas, ka smagi aizskar krustmātes Feņas mātes patmīlību.

—           Rauj viņu jupis, nav vērts viņa dēj tā bēdāties! — Ņina apņēmīgi noteica.

Taņa piebalsoja:

—    Vai tad citu puišu nav, vai? Tiesa, Ņina?

—    Tiesa, tiesa, Taņa. Paskat tikai, kas par vīzdeguni!

—          Bet uz kurieni viņu sūtīs, Ņina, nezini? — Taņa pēkšņi iejautājās, nodūrusi savas lielās, skumjās acis.

—     Nezinu, — Ņina atbildēja, pūlēdamās ieskatīties draudzenes sejā. — Kas tik tev nenāk prātā! Bet nu izbeidz tūdaļ pat! Lai vēl raudātu tādu dēļ! …

Feņa pasmaidīja, pienāca viņām klāt, apkampa abas uzreiz un, visa starodama, noskūpstīja gan vienu, gan otru un sacīja:

—    Manas mīļās meitiņas! Manas brīnišķīgās! Jums abām zelta sirsniņas!

—     Ejiet nu, krustmāt Feņa, ja jūs zinātu, cik mēs esam niknas! — Ņina iebilda.

—     Zinu, zinu, Ņina, tu esi meiča ar raksturu, bet Taņa ir kā vasks. Vai gribat mācīties par traktoristēm? Puiši taču kādam jāaizstāj! Atkal atjaunosim sieviešu brigādi. Nu, ko jūs sakāt?

—    Mēs ar lielāko prieku, krustmāt Feņa! — Taņa atsaucās.

Feņa pašķielēja uz viņas smalkajiem pirkstiņiem un lakotajiem nadziņiem.

—    Vai nebūs žēl šķirties no šī skaistuma? — Feņa saņēma Taņas roku un pārcilāja pirkstiņu pēc pirkstiņa.

—    It nemaz! — viņa apgalvoja.

—    Nu labi, paskatīšos!

21

Lai kā Fjodors centās pierunāt Mariju atgriezties pie viņa, lai kā zvērēja, ka piedos viņai un nekad nepārmetīs neuzticību, lai kā raudāja un dievojās šis gandrīz vai visu pakāpju Slavas ordeņa kavalieris, lai kā solīja, ka mīlēs viņu līdz kapa malai un lai rokas viņam nokalstot, ja viņš tās paceltu pret viņu, — lepnā sieva negāja atpakaļ uz savu pašas māju. Uz Fjodora solījumiem atbildēja salti un lietišķi:

—     Tu, Fedja, esi labs cilvēks. Es zinu, ka piedosi. Bet es pati nespēšu sev piedot. Es neesmu tevis vērta, Fedja. Raisi vaļā savu sirdi un rokas — meklē sev draudzeni. Bet mani aizmirsti.

Apraudājās karavīrs, izgāja laukā no Stepanidas mājas un nosēdēja uz paviļas līdz pat ausmai, visu laiku gaididams, ka Marija pārdomās, apžēlosies par viņu un iznāks laukā, apmīļos, kopā ar viņu paraudās, un, asarās veldzējušies un šo asaru šķīstīti, viņi paņems pie rokas Miņku un, visiem zavidoviešiem redzot, laimīgi dosies uz savu sētu, uz savu mājokli. Nesagaidīja. Uzmaucis armijas ausaini līdz pašām acīm, Fjodors smagi piecēlās no paviļas un, līgodamies kā piedzēries, aizslāja, pats nezinādams, uz kurieni. Bet pēc divām dienām atgadījās notikums, kas reizē ir gan smieklīgs, gan bēdīgs. Vajadzēja taču liktenim savest kopā abus sāncenšus tādā vietā, kur tie nevarēja ne paiet, ne pabraukt garām viens otram: tas atgadījās uz Pancirevkas tilta, kur Marija Solovjova kādreiz bija noslīcinājusi traktoru. Tiška ar orē iejūgtu vēršu pāri devās no Zavidovas uz Pancirevkas tīrumu pēc salmiem. Arī Fjodors tieši tobrīd un arī ar vēršu pāri un salmu vezumu brauca atpakaļ. Ieraudzījis viņā pusē savu ienaidnieku, Fjodors uzšāva vēršiem un uzbrauca uz šaurā, tikai vienam pajūgam domātā tilta tieši tobrīd, kad tur jau atradās Tiška, kas negribēja Fjodoram griezt ceļu. Starpgadījums beidzās ar to, ka abi vēršu pāri ar visām orēm un iecirtīgajiem braucējiem atradās zem tilta; vēršiem bija lauztas kājas, un tos vajadzēja nokaut, bet cietušos sāncenšus nosūtīja uz rajona slimnīcu ārstēties: gan vienam, gan otram,, kā ārsti konstatēja, bija lauztas divas vai trīs ribas. Vairāk nekā mēnesi Tiška un Fjodors nogulēja slimnīcā, bet, kad izrakstījās no tās, nokļuva tieši uz apsūdzēto sola. Lai ne vienam, ne otram nebūtu nekāda sarūgtinājuma, piesprieda katram trīs gadus labošanas darbu nometnē; sodu abi izcieta pilnīgi, kā Tiška teica, «ne vairāk un arī ne mazāk», toties atgriezās atpakaļ itin kā izlīguši. Starp citu, Fjodors drīz vien kaut kur nozuda no Zavidovas, kādu nakti aizvācās no sievas mājām un pagaisa uz visiem laikiem, ja runājam par ciema ļaudīm un Mariju. Ieradušies tukšajā mājā uz pārbaudi, trīs vecie vīri — tēvocis Koja, kas klusi vadīja savu mūža nogali, vēl možais un aktīvais Maksims Pakjoņikovs un Aprīlis, aizvien tādu pašu nesalikušu muguru un taisns kā kārts, — atrada uz galda zīmīti, kas bija adresēta Solovjovai. Fjodors vēlreiz lūdza, lai Marija nešaubās, ka viņš ir tai piedevis, un paziņoja, ka brauc prom Joti tālu, pie sava frontes drauga kaut kur aiz Baikāla, ka dodas prom no Zavidovas pirmām kārtām tāpēc, ka viņam būtu grūti, pat nepanesami satikties ar Mariju, un otrām kārtām tāpēc, ka viņš, Fjodors, tomēr baidoties — varot atkal gadīties pa ķērienam Timofejs Ņeprjahins — un tāpēc labāk tālāk no grēka. «Viņam, tam draņķa Tiškam, taču septiņi gabali bērnu, nejau viņa, bet bērnu žēl,» — tā Fjodors beidza savu vēstuli.

Ar šo vēstuli večuki nosūtīja pie Solovjovas tēvoci Koju, un viņam tikai ar lielām grūtībām izdevās pierunāt iecirtīgo sievišķi kopā ar dēlu atgriezties savā pašas mājā.

Grūti pateikt, kāpēc — var nu bija par daudz uztraucies, vai arī situsi viņa stunda (nāve, kā zināms, vienmēr ieganstu atradīs) —, taču, atgriezies mājās, tēvocis Koja sajuta nespēku. īpašu uzmanību viņš tam nepievērsa, jo viņa vecumā tāds nespēks bija parasta parādība un atkārtojās gandrīz vai katru dienu. Tēvocis Koja apgūlās gultā, palūdza, lai večiņa uzkarsē patvāri, pievēra acis, cerēdams mazliet nosnausties, un, kā izrādījās, bija aizvēris tās uz mūžiem. Zavidovas kapos uzradās jauna kapu kopiņa, virs kuras slējās sarkana finiera piramīdiņa, bet tai blakus garš, melns ozolkoka krusts. Uz piramīdiņas bija lasāms uzraksts: «Nikolajs Jermilovičs Krutojarovs, revolucionārais matrozis». Mazliet zemāk kāda nemākulīga roka bija pierakstījusi klāt: «Tēvocis Koja». Uz krusta varēja izlasīt: «Te atdusas dieva kalps Nikolajs Jermiličs Krutojarovs». Piramīdu bija uzlikuši komjaunieši, pēc Nastjas Špičas ierosinājuma, bet sanagloja to Pāvels Ugrjumovs. Krustu savukārt bija uzlicis Maksims Pakļoņikovs, paklausot vecmāmuļas Orinas žēlabainajam lūgumam, viņam palīdzēja Tiška un Piška, kuri, nebūdami nekādi dievticīgie, tomēr bija pareizi izsprieduši,, ka vecās sievietes griba ir jāciena. Ozolu krustam izvēlējās un nozāģēja pats Arhips Arhipovičs Kolimaga, viņš pats to arī notēsa., apdarināja, kā nākas, un atveda uz nelaiķa pagalmu, un, jādomā, tāpēc ieņēma goda vietu bēru mielastā. Zavidova netērpās sērās, taču noskumusi bija, ciems pieklusa, un dažas dienas cilvēki sarunājās sava starpā it kā čukstus; varbūt tas notika arī tāpēc, ka pec trim dienām tēvocim Kojām blakus guldīja arī viņa mūža draudzeni, vecomāti Orinu: večiņa vairs negribēja «aizņemt tikai vietu šajā pasaulē», bez Nikolaja Jermiliča viņai bija grūti, un tāpēc viņa nolēma ātrāk pievienoties vīram. Bet pēc tam dzīve Zavidova ritēja savu gaitu, laiku pa laikam pārsteigdama cilvēkus ar dažadiem notikumiem.

Stepanida Lugovaja, piemēram, hija galīgi izbrīnījusies, kad reiz, no rīta izgājusi uz lieveņa, atkal ieraudzīja aizsaini. Šoreiz viņa nepriecājās — pat izbijās: viņai pilnīgi pietika ar vienu atradeni. Tomēr viņa pieliecās, atraisīja saini un noelsās: tajā bija bērna drēbītes un apavi un tieši tāda izmēra, kāds bija Griņkam. Nojautusi, kā šeit varēja rasties šīs mantas, viņa atcerējās, ka reiz Griņka bija atskrējis mājās un, no satraukuma stostīdamies, stāstījis mātei, ka nez kāda sieviete («Ne jau mūsējā, mamm, ne zavidoviete!») aiz upes bija viņu noķērusi, piespiedusi pie krūtīm un piebāzusi pilnas kabatas ar konfektēm. Griņka beigās pavēstīja, ka krustmāmiņa ļoti, ļoti raudājusi un gandrīz vai nosmacējusi viņu savos apkampienos, taču viņš esot izrāvies un aizbēdzis, bet krustmāmiņa — tā teica Miņka — pazudusi mežā. Līdz tam brīdim Stepanida nebija lāgā ticējusi Lāpītājas apgalvojumiem, ka viņa trīs reizes Lugovajas sakņu dārzā aiz zedeņiem redzējusi nepazīstamu sievieti, kas, nometusies tupus, vērojusi Griņku un Miņku, kad tie pagalmā spēlējušies.

—    Skaties, Stjoša, ka neaizved prom tavu atradeni. Citādi nav — uzradusies īstā māte! — Matrjona Divejevna brīdināja.

—           Ko nu pļāpā, Divejevna, — Stepanida dusmojās.

—    Esmu savam Griņkam īstā māte!

—    Tā jau tas ir, Stepanida, — Lāpītāja piekrita, tomēr ieteica: — Tik un tā esi uzmanīgāka. Nelaid puišeli uz mežu. Sargies pats, tad ari dievs tevi sargās. Citādi, ka nenotiek nelaime.

Tagad arī Lāpītājas brīdinājums šķita svarīgs. Prātodama, kā lai viņa rīkojas ar atrasto bērna drēbju kārtu, Stepanida aizgāja pēc padoma pie Feņas, sevī izlēmusi: «Kā viņa teiks, tā arīdzan darīšu.» Taču Feņa nezināja, kādu padomu dot: pārāk neparasts bija šis notikums. Toties Marija Solovjova, kurai Lugovaja arī bija izstāstījusi šo jaunumu, paziņoja bez kādas šaubīšanās: «Velc Griņkam mugurā un auj kājā, nav ko gudrot! Tu viņa dēļ esi daudz vairāk tērējusies, tik grūtā laikā pieņemdama audzināšanā!» Pārcilājusi atrastās mantas, Stepanida atklāja, ka sainī ir divi komplekti gan krāsas, gan izmēra ziņā pavisam vienādu biksīšu, krekliņu, mazo biksīšu un zābaciņu, un, Mašai neko neteikdama, saģērba jaunās drēbēs ne tikai savu dēlu, bet arī viņa draugu Miņku: nu

viņi izskatījās kā īsti dvīņi un tādi arī ieradās skolā, jo abiem jau bija astoņi gadi. Un abiem bija mātes uzvārds:ailē, kas paredzēta tēva vārdam, skolotāja, mazliet pasvārstījusies, skumju seju, laikam atcerējusies, ka ari pašas dzīvē viss nav gājis kā pa diedziņu, ar spalvas galu ievilka svītru. Tad pacēla seju, paraudzījās uz puišeļiem, kas stāvēja, taisni izstiepušies kā zaldātiņi, ar acīm tos apmīļoja un pateica, cik vien laipni spēdama:

—    Rīt nāciet uz skolu. Sāksim mācīties. Norunāts?

—    Norunāts, Marija Kirillovna! — Miņka un Griņka abi kopā skaļi noteica.

Bērni auga. Auga arī Stepanidas bažas: katru vasaru gandrīz vienā un tanī pašā laikā Zavidovas mežos parādījās tā sieviete un slēpās tur tik ilgi, kamēr viņai izdevās iekļūt ciemā un kaut ko atstāt Griņkam uz Lugovajas lieveņa vai pagalmā. Divas reizes meža norās un stigās viņu bija redzējis Arhips Arhipovičs Kolimaga, divas reizes bija mēģinājis apturēt un parunāt ar viņu, noskaidrot, kas viņa tāda ir un kāpēc slēpjas no cilvēkiem, bet sieviete kā meža kaza ienira biezoknī, un mežsarga smalkās ausis dzirdēja tikai lūstošu zaru brīkšķus, kas drīz vien noklusa pavisam. Trešajā reizē viņš tomēr bija uzglūnējis, noķēris «noslēpumaino svešinieci», kas raudāja un koda viņam rokās — kas gan viņš citādi būtu par mežsargu! — izvedis uz ceļa un apsēdinājis uz kāda no soliņiem, ko pats bija uztaisījis, lai vecāki cilvēki, kas sadomātu izlocīt savus vecos kaulus un paelpot meža gaisu, varētu atpūsties. Ne jau tik drīz šim vīram, kam bija visai bargs, drīzāk pat nikns izskats, izdevās nomierināt savu gūstekni un pārliecināt, ka viņam nav nekas slikts padomā, ka, taisni otrādi, viņš ir ar mieru palīdzēt, ja viņai nepieciešama cilvēku palīdzība.

—    Ek tu, jānudien! … Vai ta es kāds laupītājs! — Kolimaga basā dārdināja, visiem spēkiem cenzdamies piešķirt savai balsij labsirdīgu, vēlīgu noskaņu. — Beidz brēkt, kad tev saka! Es tevi neaiztikšu. Vai ta tu neredzi, kas es tāds? Esmu šejienes mežsargs. Mani sauc par Arhipu. Arī tēva vārdā Arhipičs. Tu taču neesi meža zagle, manus kokus neaiztiec, — tātad tev nav ko baidīties! Stāsti — no kurienes esi un kādos nolūkos šeitan ieradusies? Kāda tad vajadzība tevi šurpu attrenkusi?…

Sākumā šķita, ka mežsarga vārdi lido garām sievietes ausīm un neskar viņu. Sieviete vēl arvien raudāja, taču vairs nerāvās ārā no viņa rokām, viņa nekustējās no vietas arī tad, kad mežsargs atlaida vaļā savus dzelžainos pirkstus; arī viņas pleci vairs tik stipri’neraustījās un pēc tam aprima pavisam, noslīga un pēkšņi kļuva meitenīgi šauri un bezpalīdzīgi. Vairākas reizes vēl saraustīti nopūtusies kā bērns, kas pamazām nomierinās, viņa pirmoreiz uzdrīkstējās paraudzīties uz mežsargu. Ar ilgu, pētošu skatienu viņa lūkojās vecajam vīram sejā. Un atzinās:

—    Es jūs pazīstu, Arhip Arhipovič.

—    Re, kā! Kā tad tu vari mani pazīt?

—    Es taču, tēvoci Arhip, esmu no Kologrivovkas, bet jūs tur bieži bijāt, arī pie mums esat ne reizi vien iegriezies. Atcerieties, mans tēta… — Viņa pateica, kā sauc viņas tēvu, ko vecais mežsargs nevarēja nepazīt.

—     Kā lai neatceros! — Kolimaga sakustējās. — Mēs ar tavējo tētu ne vienu pudeli vien esam izdzēruši gan jūsu Kologrivovkā, gan dažā labā citā vietā. Zināma lieta: cūka dubļus atradīs. Viņš, tētiņš tavējais, tāpat kā es, grēcinieks, bija kārs uz to pašu … Atceros, atceros, kā tad! Arīdzan tevi, kā rādās, tikai tagadīt uzpazinu… Nu, nu, nesāc atkal asaras birdināt, neraudi — tu atkal sāc savu dziesmu! Tu, kazi, viņam biji vienīgā meita? Nu pietiks, nebrēc tak! — Kolimaga saņēma viņas galvu savā raupjajā, asajā ķetnā un kā ar zāļu slotu noslaucīja sausu saraudāto seju. — Vienīgā, prasu, biji, vai arīdzan ir vēl brālīši un māsiņas?

—           Vienīgā, — sieviete noteica, atkal nomierinādamās.

—    Tēta krita pie Rostovas jau četrdesmit pirmajā gadā, bet māti — jūs laikam viņu atceraties, tēvoci Arhip? — arī kara laikā govju kūtī nobadīja bullis, māte bija slaucēja. Es paliku viena. Bet pēc tam satiku… — šajā vietā sieviete/apklusa, jo vēl nebija saņēmusi dūšu, lai izstāstītu to, kas galu galā viņu bija atvedis šurp, uz šo mežu, pie svešas mājas sliekšņa, kur, itin neko nezinādams un neko nenojauzdams, auga viņas dēls. Viņa bija satikusi tā nākamo tēvu sarkanarmieti savā dzimtajā ciemā un kā neuzmanīgs muļķa taurenītis, ko vilina uguns, paļāvīgi pielidojusi klāt un ar saviem vēl nenobriedušajiem spārniņiem sākusi lidināties ap viņa spēcīgo augumu, no kura dvesa ierakumu iemītnieka noturīgās smaržas, — kāds tur brīnums, ka viņas spārniņi apsvila! Viņš, šajā pusē nevienam nepazīstams karavīrs ar medaļu «Par drošsirdību» pie izbalojušās formas blūzes, bija atbraucis atpūtā uz Kologrivovku, nelielu klusu ciemu, kas stiepās gar Balandas krastiem, atbraucis no Saratovas kara hospitāļa, lai galīgi atspirgtu. Meitēns bija piekļāvies viņam uz kādu īsu saldu brīdi — pavisam tikai vienu naksniņu viņi pavadīja kopā zem meitenes sērdienīgā jumta. Otrā dienā karavīrs aizbrauca, viņš vēl bija vajadzīgs karam, kas vēlās uz savām pēdējām robežām un tuvā un tālā aizmugurē savāca visus, kuri bija izveseļojušies, un sūtīja atpakaļ uz kaujas pozīcijām. Viņa gaidīja vēstules, bet tās nepienāca. Tik ļoti gaidīja, ka ne par ko citu nespēja ne domāt, ne ko citu atcerēties, un tāpēc laikam palaida garām visus termiņus, kad varēja vēl tikt vaļā no šīs kā mirklis īsās un kā strāvas sitiens dedzinošās mīlas augļa. Bet, kad atcerējās, bija par vēlu, bērns jau lika sevi just čir spēcīgiem, asiem grūdieniem. Tagad visi nelaimīgās meitenes pūliņi tika vērsti uz to, lai neviena viņas draudzene un vispār itin neviens Kologrivovkā nepamanītu, ka viņa ir stāvoklī, — iziedama no mājas, meitene vispirms ar lakatu cieši apjoza vidukli, bet, satikusi kādu uz ielas, ierāva vēderu uz iekšu tik stipri, ka aiz piepūles vaigi piesarka un elpa rāvās ciet; uz pretimnācēju jautājumiem viņa atbildēja nesakarīgi un centās drīzāk tikt garām. Pastāvīgā saspringtība un paškontrole viņu briesmīgi novārdzināja, un viņa ļoti izbrīnījās, ka bērns piedzima pavisam normāls un vesels; klusībā viņa bija cerējusi, ka bērns piedzims nelaikā. Dzemdībās viņai palīdzēja kāda vecenīte, bērnu saņēmēja, kas bija slavena ne tik daudz ar prasmi saņemt bērnus kā ar to, ka nebija pļāpa. Viņa arī ieteica jaunajai mātei nolikt zīdainīti uz Stepanidas sliekšņa, jo bija daudz dzirdējusi par tās nelaimi un jau iepriekš zināja, ka puisītis tai būs nevis apgrūtinājums, bet liels prieks. «Tu vēl atradīsi to, kuru liktenis tev lēmis, savu laimi, mīļā,» teica labsirdīgā večiņa, agrā rītausmā iedama prom no pavisam apjukušās jaunās mātes. Pēc nedēļas kādu nakti meitene — māte pa mežu aizkļuva uz Zavidovu un izdarīja tā, ka viņai bija ieteikts. Bet no rīta devās uz staciju — aizbrauca uz pilsētu, sāka strādāt kādā rūpnīcā un atrada to, kuru liktenis viņai bija lēmis, tikai neatrada laimi, jo šī sieviete nebija dzeguze, bet cilvēks, turklāt ļoti godprātīgs cilvēks. Viņai jau bija bērni no tā, otrā, tomēr viņa vēl arvien atcerējās savu pirmdzimto un skaitīja dienas, kad dabūs atvaļinājumu un brauks uz dzimto pusi, lai tikai ieraudzītu savu uz sveša sliekšņa pamesto acuraugu. ..

—     Kāpēc tu neatzīsties Stepanidai? — noklausījies šo bēdīgo stāstu, Kolimaga noprasīja; sirms, pinkains, viņš patlaban atgādināja senu, gadu nastas gandrīz līdz zemei saliektu ozolu, un viņa balss čīkstēja gluži tāpat, kā čīkst vecs koks vēja brāzienos. — Stepanida Lugovaja ir laba, krietna sieviete. Viņa tevi sapratīs.

—    Man ir kauns, tēvocīt Arhip.

—    Saprotu. Bet ko lai dara? Tā arī zagšus klīdīsi apkārt?

—    Laikam tā arī klīdīšu. Man taču, tēvoci Arhip, ir ģimene, bērni, vīrs. Kā viņš uz to skatīsies? Es viņam par to neko neesmu stāstījusi…

—    Un nestāsti — nevajag. Kāpēc jaukt laukā ligzdu? — mežsargs piekrita un uz ilgu laiku pieklusa: viņš nevarēja rast padomu šai sievietei. — Paļaujies, meit, uz laiku! Tas ir gudrāks par mums. Tā vien skaties — palīdzēs.

—     Paldies, tēvoci Arhip! Jūs tikai nevienam nestāstiet, ka mani šeit redzējāt.

—    Neteikšu. Tikai pati esi uzmanīgāka… Padomā ari par Stepanidu. Viņai, kazi, sirds sāpēt sāp sava Griņkas dēļ — zēns taču ir viņas lielākais prieks un atspaids zemes virsū.

—    To es zinu, tāpēc ari slēpjos. Tomēr sirdij nevar pavēlēt, viņa man kvēlot kvēlo, kad atceros… Un arī palīdzēt Stepanidai Lukjanovnai gribas. Pilsētā taču vieglāk sadabūt gan drēbītes, gan apavus.

—     Tikai citreiz, kad atvedīsi, nenoliec vis pati, bēt atstāj man. Gan es izdomāšu, kā visu izdarīt… Nu ej, meit. Dzi, pats nelabais jau kādu nes šurp, dzirdu soļus …

Sieviete aizgāja, bet Kolimaga vēl brīdi pasēdēja, pēc tam, brīnīdamies par nez no kurienes radušos, negaidīto nespēku, ar pūlēm atrāva smago augumu no sola un lēnām sāka soļot pa ceļu uz Zavidovas pusi. Aiz pagrieziena satika Pišku, kas bija paguvis iemest cirvi krūmos un, nonācis līdzās mežsargam, pajautāja, miegdams savu vienīgo, visu redzošo aci:

—    Tu, kazi. ar kādu tērgāji, Arhip Arhipič? Bet varbūtās man tikai tā šķita?

—    Tā šķita, — Kolimaga saīga un savukārt pajautāja: — Bet kālabad cirvīti paslēpi?

—     Kādu cirvīti? Nu ko tu runā, Arhip Arhipič? Kur tas man šite varētu rasties? Es tāpatās vien pastaigāties atnācu. Bet tas cirvītis tev, tā teikt…

—    Tikai šķita, vai ne? — Kolimaga viņu dusmīgi pārtrauca.

—    Nu jā! — Piška uzreiz piekrita.

—     Bet mēs tūlīt paskatīsimies…

Mežsargs apgāja Piškam apkārt, paspēra vēl dažus sojus, pacēla lauku kļavas krūmu, parakņājās, pataustīja ar roku zālē un ar cirvi rokā atgriezās pie Piškas, kas stāvēja kā pienaglots iepriekšējā vietā. Uz atvadām noteica:

—    Paraugies, Jepifan, uz savu cirvīti pēdējo reizi, jo tu to vairs neredzēsi. Sveiks! — Un, plecos sagumis, Kolimaga aizgāja savu ceļu.

Piška šaudīja savu aci visapkārt ap kājām, cerēdams ieraudzīt ko neko smagu: viņam ļoti gribējās mest ar kaut ko pa mežsarga plato un dusmīgo muguru. Neko neatradis, nospļāvās, pa ieradumam pavadīdams spļāvienu ar sulīgām lamām. Tad devās uz meža noru, kur viņu gaidīja ratos iejūgts zirgs.

Kā otrās grupas invalīdu un pensionāru kolhoza valde norīkoja Pišku vieglā darbā — par uzraugu. Viņa uzdevums bija apbraukāt tīrumus un pļavas un uzraudzīt, lai tās neizganītu vai nenobradātu. Nevis divi, bet trīs labumi bija šim darbam. Pirmais bija tas, ka uzraugam pienācās zirgs, kas kļuva it kā par viņa īpašumu, un tas bija krietns atspaids Piškas jau tā izmanīgajām rokām; ziemai sienu un malku viņš tagad sagādāja atliku likām, tā, lai paliktu pāri ari nākamajai ziemai; viņa pagalms, ko no svešas, skaudīgas acs aizsedza jauns, augsts žogs, ātri vien bija pilns ar dažādu dzīvo radību: saradās ne tikai vistas, zosis un pīles, bet arī tītari ar skaļu tītartēviņu priekšgalā, kurš ik pēc brīža izpleta savu apaļo asti un izstiepa savu sarkano seksti gandrīz vai līdz zemei, pieskandinādams pagalmu ar bargu klaigāšanu; lai aina būtu pilnīga, jāpiemin ari tāds neredzēts brīnums kā perju vistiņas, ko Piška bija dievs zinā kur sameklējis. Piška bija reizē tā kā kolhoznieks un viensētnieks, un ievilktās svītriņas par izstrādes dienām, par kurām pirmajos pēckara gados nemaksāja ne grama, viņu daudz neuztrauca: ja kolhoza saimniecība pievils — paglābs paša saimniecība, uz to Piška varēja drošāk paļauties. Tas, kā saka, ir pirmām kārtām. Bet, otrkārt, uzraugs, lai vai kā, tomēr ari ir priekšniecība: tāpat kā no Kolimagas visuredzošajām acīm, zavidovieši baidījās ari no Piškas vērīgās acs: ja pieķers kolhoza pļavā ar izkapti, būs jāatbild, jāstiepj pudele, ja negrib nonākt darīšanās ar rajona prokuroru. Tāda savas varas apziņa daudziem liktu sliet degunu gaisā, kur nu vēl Piškam. Un tas vēl nebija viss. Uzrauga pienākumi bija izdevīgi vēl arī tāpēc, ka viņš, uzraugs, šajā gadījumā Piška, vienmēr atrodas svaigā gaisā — ripo ar saviem ratiem pa tīrumiem un pļavām, iztraucē irbes, mazās sīgas, bet pavasaros klausās cīruļu lirināšanā, atveldzē dvēseli, un neviens viņam nevar norādīt, kad jāceļas, kad jāiet gulēt, kur braukt šodien, kur rīt, jo viņš nu ir kungā, viņam pašam galva uz pleciem. Pret vakaru atgriezās mājās, galīgi apreibis gan no stepes skurbīgajām smaržām, gan no malciņa degvīna, kas paslēpts ratu priekšgalā, gan gluži vienkārši no jūtu pārpilnības. Ratos Piškam zem dibena mīksts svaigas zāles klēpis, bet zem tā — izkapts ar pielipušiem sīkiem zāļu stiebriņiem; atvērsies vārti, saimnieks svinīgi iebrauks pagalmā, ienesīs izkapti šķūnī, lai mājlopi nesagriežas, bet pēc svaigās zāles stieps purnus no ganībām pārnākusī govs, tele un aitas. Lie-lis-ki!

Kāpēc tad šobrīd Piška tik drūms un saīdzis? Kāpēc asinīm pieplūdusī acs meklē smagu priekšmetu, lai mestu pakal mežsargam, ar kuru pirmskara gados pat bija pa draugam?

«Un arīdzan šitais pret mani?» — šī doma, kas pēkšņi viņu bija pārsteigusi, smagi nospieda sirdi.

To, ka Zavidovā viņu nemīl, Piška zināja, taču nez kāpēc līdz šai tikšanās reizei ar Arhipu Kolimagu par to neuztraucās. «Padomā tikai — nemīl, neciena! Apskauž manu saimniecību — redz, kur īstais iemesls. Un liela man vajadzība pēc viņu mīlestības? Man no tās ne silts, ne auksts. Ka tikai baidītos!» — tā viņš bija domājis agrāk. Šo pārliecību neiedragāja ari tēvoča Kojas vārdi, ko tas reiz bija izmetis: «Nav grūti panākt, lai no tevis bītos,

daudz grūtāk, lai viņš, cilvēks, sāktu tevi cienīt. Redz, kur tas suns aprakts, kur mūsu dzīves jēga.» Tēvoča Kojas pamācību Piška palaida gar ausīm, tā neaizskāra nevienu stīgu viņa dvēselē. Un tikai tagad kaut kas pēkšņi notika ar viņu, tādas kā skumjas sakustējās krūtīs un sāpīgi iezīdās sirdī. Negaidīts žēlums pašam pret sevi pārņēma viņu tik Joti, ka vajadzēja to kādam izteikt. Saņēmis abām rokām šauro, garo un kaulaino Losās purnu, viņš ar lūpām piespiedās pie ķēves siltajām, nemierīgi drebošajām nāsīm un raudulīgā balsī sāka kratīt sirdi:

—    Visi, visi griež degunu no manis prom! Arī Tiška, _

maitas gabals, tāpat… visi, visi! Losā, bet tu… tu… ari tu tāpat kā citi? Nu saki, velns parāvis! Ko slien purau gaisā? Kas tevi, draņķi tādu, baro, ko? Kāpēc jūs visi esat pret mani? Es taču ar asinīm esmu izpircis savu vainu, aci, rau, zaudēju… Paskaties, Losā, — kur mana otrā acs, kur? Nav tās! Nav! Bet jūs… Vai tad es esmu vainīgs, ka gribējās dzīvot… ka negribēju nomirt tajā nolādētajā četrdesmit pirmajā? Saki — vai esmu vainīgs? Ne jau es iesāku karu! Kāpēc tad… Muļķīgi taču mirt, Losā, vai ne? Vai dzirdi, muļ-ķī-gi-i! — viņam izlauzās stiepti un vientuļi kā vilkam. — Tu klusē, draņķa radījums? Nu tad še tev!

Piška īsi atvēzējās un ar briesmīgu spēku ietrieca dūri ķēvei purnā — sitiens trāpīja tieši starp karstajām nāsīm; pēc tam vienā rāvienā Piška ielēca ratos, ar mežonīgu baudu sākdams slānīt ķēves krustus ar pātagu tā, lai tās tievais, svilinošais gals ķertu Losajai paslēpenēs, tātad pašā sāpīgākajā vietā, — un iznesās uz ceļa un aizjoņoja (

ciema virzienā, galīgi pārliecinājies par kādreiz pieņemtā lēmuma pareizību.

22

«Ja notvers, ari mani pieliks pie sienas, velns mani rāvis, tā man arī vajag!» viņš domāja ar saltu atsvešinātību, pletnēdams zirgu aizvien lielākā niknumā, nemanīdams, ka arī pašu nemitīgi pīckā pretim skrejošie koku zari. «Ko tur daudz! Lai cik grēku — elle tikai viena. Šitā arīdzan nav nekāda dzīve! Man par šauru uz vienas zemes ar viņu! Vai nu es, vai viņš — citas izejas nav!»

Kad mežs palika aiz muguras, viņš strauji apturēja Loso, pieskandinādams apkārtni ar skaļu un gari vilktu saucienu «Tprrrū-ū-ū!». Atskatījies atpakaļ, — Piška smagi elpoja tāpat kā viņa satramdītā ķēve, — viņš pēkšņi atcerējās, ka tieši tur, uz kurieni patlaban skatās, toreiz ciema ļaudis bija viņu noķēruši. Atcerējies notrīcēja pie visām miesām, un niknuma konvulsijas sašķobīja viņa seju, izķēmodamas to. Piška jau bija gatavs griezties atpakaļ un aizdedzināt mežu, kas toreiz viņam nebija devis drošu patvērumu, taču izlēma citādi: atmaksa, ko viņš sagatavojis galvenajam vaininiekam visās savās nelaimēs, būs daudz pārliecinošāka…

Visus turpmākos gadus Piška gaidīja izdevīgu brīdi, lai pilnam varētu izrēķināties ar Ugrjumovu, jaunāko. Viņš nereti sev jautāja, ar ko gan tajā tālajā laikā bija iemantojis šī puišeļa dusmas, ka tas neturēja doto vārdu un nodeva viņu Zavidovas varas iestādēm, kas organizēja viņa gūstīšanu mežā. Atbildi viņš ilgi nevarēja atrast. Un tomēr atcerējās, ka reiz bija ļoti apvainojis zēnu, kaut arī tanī dienā neuzskatīja, ka rīkojas netaisnīgi. Tas notika tā…

Balandas vecupe, kas atradās Zavidovas nomalē, palu laikā savienojās ar pašu upi, bet, kad pali beidzās, šī saite pārtrūka. Vecupe kļuva par noslēgtu ezeru, kurā palika daudz zivju: līdaku, savvaļas karpu, salatu, sapalu, raudu, asaru un pat nelielu samu. īpaši daudz bija līdaku, kas šeit iepeldēja uz nārstu un nepaguva atgriezties Medvedicā un tajā ietekošajā Balandā. Vasarā zavidovieši zvejoja vecupē ar tīkliem, venteriem un bradeņiem, bet bērneļi — ar makšķerēm, taču ziemā kā lielus svētkus gaidīja to bridi, kad zemledus valsts iemītniekiem kļūst par grūtu, kad zivis sāk slāpt un meklē āliņģus, lai ieelpotu skabekli. Pirmās signālu deva sievas, kas gāja uz vecupi āliņģos_ skalot veļu. Katra centās vispirms to paziņot saviem mājiniekiem — vīram un bērniem ar vienu maģisku vārdu: «Nāk!» Taču pēc kādas pusstundas visi vīriešu kārtas pārstāvji, sākot ar cienījamu sirmgalvi un beidzot ar zeņķi, kas tikai nesen iemācījies nostāties pats uz savām kājām, izbira uz ledus. Steidzīgi tika cirsti āliņģi, — visbriesmīgākais sals nevarēja nevienu iedzīt siltajos mitekļos. Pie aukstos tvaikos kūpošajiem āliņģiem dežurēja vīri ar dukuriem, bet bērneļi ar asiem, paštaisītiem āķiem, kas tāpat kā dakšas iestiprināti koka kātos. Sievietes atnāca tikai tāpēc, lai paņemtu lomu un aiznestu mājās. Skanīgo sala nakts klusumu aizbiedēja vienīgi ādas dūraiņu plakšķi, skaļi kā šāvieni, — zivju ķērēji sildīja nosalušas rokas; starp citu, rokas sala tikai tad, kad palika bez darba, tas ir, tajā visai garlaicīgajā laika sprīdī, kad zivis, ne no šā, ne no tā pārtrauc nākt un vairs neizpeld kā nedzirdamas, klusas, garas ēnas uz āliņģa vai lasmeņa vidu, kur, noslēpies pie paša ezera dibena, to gaida dukurs vai arī dzelzs āķis ar asu galu. Zivj-u nākšana bija pārāk īslaicīga, lai visi zavidovieši paēstu līdz sātam, — lomus vilka divas, pats ilgākais, trīs dienas, tāpēc dežūra pie vecupes ilga cauru diennakti. Nakti uz ezeru gāja tēvi un vectēvi, dienu — viņu dēli un mazdēli.

No rīla Pavliks nomainīja Leontiju Sidoroviču, mazliet pastāvēja pie «sava» āliņģa, bet viņam ātri apnika, jo zivis nenāca, un viņš sāka acīgi skatīties apkārt cerībā ieraudzīt lasmeni, pār kuru nerēgojas tā saimnieka — kāda zēna augums. Drīz vien viņš ar prieku pamanīja, ka tēvocis Piška, kuram nebija dēlu, atstāja savu āliņģi un devās uz mājām. Pavjikam būtu vajadzējis kādu laiciņu pagaidīt, paciesties, kamēr tēvocis Jepifans pazūd skatienam pavisam, taču viņš baidījās, ka tikai Piškas āliņģi neaizņem citi puikas, viņa vieņaudži, kuru uz vecupes bija, ka biezs. Gadījās, tā, ka Ugrjumovs, jaunākais, pieskrēja pie svešā āliņģa tieši tobrīd, kad tā vidū tieši uz saules plankumu lēni izpeldēja milzīga līdaka. Pavļiks uzmanīgi pavilka zem tās bālganā vēdera āķi, no visa spēka parāva uz savu pusi, un lielā zivs jau atradās uz daudzu velteņu nomīdītā sniega, jaunajam zvejniekam pie kājām, aiz lieliem priekiem tam no acīm izsprāga asara, bet vaigi sāka degt un kvēlot kā magones. No visām pusēm pie viņa skrēja puikas, taču agrāk par tiem pie «sava» āliņģa jau bija klāt Piška, kas tieši laikā bija atskatījies atpakaļ un ieraudzījis, ka Ugrjumova atvase ar panākumiem darbojas pie viņa lasmena. Viņš pacēla līdaku, paauklēja to rokās, pasvārstīja un konstatēja: «Kilogrami astoņi būs. Kāds velns tevi dīdīja, zeperi? Tev, puis, vajadzēja ausis noraut, lai tu citreiz nelīstu pie sveša āliņģa, taču labs ir, piedošu. Noslauki puņķus, jau lūpai pāri karas!» Piška iespieda zivi padusē un grasījās doties prom, bet laikam gan apžēlojās par Pavļiku, kas ar pūlēm valdījās, lai nesāktu brēkt. Viņš paprasīja blakus stāvošajiem puišeļiem cirvi, pārcirta zivi uz pusēm, vienu pusi (ar galvu) paņēma sev, bet otru (ar asti) atstāja Pavļikam, tas ir, ar vienu vēzienu atņēma puišelim pašu lielāko prieku: kas gan pēc astes var pateikt, cik liela bijusi zivs, tā zivs, ko bija noķēris pats Pavļiks, nevis kāds cits; un kurš gan ticēs, ka šī ir tieši tavas zivs aste, nevis kādas citas. Vārdu sakot, Pavļiks tajā brīdī jutās nelaimīgāks par nelaimīgu. Ja Piškam būtu ienācis prātā atgriezties atpakaļ un paskatīties Pavļika ačelēs, tad arī viņa sirds būtu notrīcējusi. Gan bēdas, gan apvainojums, gan briesmīga neizpratne, ka lielie var tik nežēlīgi rīkoties ar bērniem, — tas viss atspoguļojās Pavļika niknajās ačelēs, — taisni brīnums, ka tās kā zibens neapsvilināja un neizurbās cauri bezrūpīgi aizejošā Piškas mugurai.

Beidzot atcerējies šo seno, jau galīgi aizmirsto notikuhiu, Piška nodomāja: «Viņš taču man atriebās, kucēns! Nu labi, puis, turies ari tu! Pienākusi mana kārta atdot tev parādiņu!» Tagad viņš pa naktīm sāka uzglūnēt Pāvelam Ugrjumovam šķērsielā, gaidīdams, kad tas nāks mājās vai nu no tīruma, līksmēm, vai no kluba, taču Pāvels it kā viņu kāds būtu brīdinājis, devās mājās no ciema viņa gala, pa otru šķērsielu vai arī gluži vienkārši pa sakņu dārziem, pa sētspusi. Gadījās, ka viņš gāja arī pa savu šķērsielu, taču nevis viens, bet ar māšeli Katju, kas jau bija līgavas gados un vēl nebija paguvusi tikt pie sava «sirdsmīļā», kas pavadītu uz mājām, — viņa, bailule tāda, liptin lipa pie brāļa pleca. Piška reizēm mēdza apgulties tīrumā kādā ieplaciņā vai bedrē netālu no vagas, kur, pēc viņa aprēķiniem, vajadzēja braukt garām traktoram, un gaidīja, kad no mugurpuses varēs piezagties klāt, pielēkt kājās un motora troksnī nedzirdami uzlēkt uz mašīnas un līdz pašam spalam ietriekt ienaidnieka mugurā starp lāpstiņām, rau, šo asi uztrīto nazi, — tā spals kvēlot kvēloja Piškas delnā, dedzinādams līdz kaulam. Taču ari te gaidīja neveiksme. Piškam nezināmu iemeslu dēļ Pavļiks tajās reizēs ara pavisam citā stepes malā. Vārdu sakot, pēdējā brīdī katrā ziņā kaut kas neļāva Piškam izpildīt sodu, ko viņš bija Pavļikam piespriedis. Tomēr viņš nekrita izmisumā, bet uzmundrināja sevi. «Nekas,» viņš klusībā uzrunāja Pāvelu, «palīksmo vēl mazliet, palaksto-: jies ap meičām, no manis tik un tā nekur neaizbēgsi.» Taču laiks gāja, atstādams aiz sevis gadu pēc gada. Ikdienas kņadā, dažādos darbos un rūpēs, bezgalīgos uztraukumos, cilvēkiem mirstot un dzimstot, neskaitāmos mazos un lielos notikumos šie gadi nozibēja kā spieķi riteņos, un nav iespējams satvert kādu spieķi, nav iespējams apturēt — tik un tā tas izrausies no rokām un vēl pašu sakropļos. Tad Pāvels aizgāja armijā, bet atgriezies drīz vien apprecējās — cits pēc cita piedzima bērni, nu jau viņam to bija veseli trīs. Pišku tas mazliet mulsināja: bērni paliek bērni, tie neko nezina, kāpēc gan tiem jāpaliek par bāreņiem? Taču tādas šaubas bija pārejošas. Apvainojuma svina smagums spieda sirdi, padarīdams arī to tikpat smagu. Un Piška atkal gaidīja, atkal dzina pēdas. Reizēm viņa pacietība izsīka, un tad viņš steidzās izdarīt kaut ko ļaunu kuram katram, vienalga, kā, un vienalga, kam, lai tikai šis kurš katrs un vienalga, kas, piederētu pie Ugrjumovu dzimtas vai arī šā vai tā būtu tai tuvs. Tādā reizē viņš nobeidza Feņas govi, iedodams tai klijas kopā ar dzelzs skaidiņām, taЈu bija galīgi vīlies, jo saimniece mierīgi pacieta šo nelaimi, nesacēla troksni, neziņoja ne ciema padomē Saņkam Špičam, ne milicijas pilnvarotajam, kas dzīvoja Zavidovā, un pat nemēģināja meklēt rokā ļaundari, kaut gan, protams, nojauta, kurš to izdarījis; ne pirksta viņa nepakustināja arī tad, kad traktoristu brigādes brigadieris) Timofejs Ņeprjahins kā vislielāko noslēpumu, protams, paziņoja viņai, ka pats savām acīm redzējis, kā viņa bijušais draugs — Tiška tā arī pateica: «bijušais» — Jepifans, slēpdamies aiz savas atjaunotās mājas aklās sienas, izgriezis vateņa kabatas uz āru un rūpīgi izpurinājis dzelzs skaidiņu paliekas, tūdaļ pat tās apbērdams ar zemi. Varbūt apņēmīgā un drosmīgā Feņa Ugrjumova izturējās tik dīvaini tāpēc, ka uzreiz. trīs svarīgi notikumi izsita un kā mešus izmeta viņu lai arī no grūtā, tomēr pierastā dzīves rituma, notikumi, pēc kuriem viņa ilgi nezināja, kur dēties, reizēm pat aizmirsdama, ko dara, ko runā, kur un kāpēc iet. Šie notikumi nāca cits pakaļ citam. Znobina nāve, kas lika justies Feņai kā sērdienei, kaut gan pašas tēvs un māte bija dzīvi; Filipa aiziešana armijā, kas palielināja šo sērdienības izjūtu; Avdeja atgriešanās, kas to pašu brīdi aizdzina vientulības izjūtu, bet itin kā atņēma viņai saprātu: uz kādu laiku Feņa kļuva bezrūpīga, neapdomīga un pārgalvīga, tādēļ arī daudz smagāka nelaime par govs krišanu būtu varējusi paslīdēt garām sirdij nemanīta. Tagad viņa atklāti cīnījās gan ar Nadjonku, gan ar tās māti Matrjonu Divejevnu Lāpītāju, gan ar A*vdeja māti/ gan ar Pišku, kas stingri nostājās Feņas ienaidnieku pusē. Pēdējā saķeršanās ar vienu no tiem viņai vēl bija pavisam dzīvā atmiņā.

Bija vasaras dienasvidus. Spīdēja saule. Zedeņu žogs starp diviem sakņu dārziem. Vienā zedeņu pusē stāvēja Agrafena Ivanovna Ugrjumova, ar zodu atspiedusies pret kapļa kātu, otrā pusē — Matrjona Divejevna Lāpītāja — arī ar kapli, taču neatbalstījās uz tā, bet vicināja to un draudēja:

—    Pasaki savai meitai, ka ne pie kā laba viņas lakstošanās ar Avdeju nenovedīs… Nu taisni kā piebūrusi, ragana gatavā! Jaunai sievai, tādai skaistulei atvīlusi! Viņam tak bikses uz gurniem tik tikko vairs turas. Visas asinis izsūkusi, nolādētā odze!… Pasaki, Agrafena, nokaunini! Šī taču nedzīvo ar viņu pēc likuma, bet tāpat vien, dievs augstais, apžēlojies, kā kuce… Bet manai Nadjonkai uz Avdeju visas tiesības. Arīdzan dokuments viņai par to izdots. Ar valsts zīmogu… Pasaki, Agrafena, lai protas kaunu, bezgode. Zagta laime, lai arīdzan salda, beigu beigās pārvēršas rūgtāka par vērmelēm. Novedīs mani pie grēka — ar šīm pašām rokām visus matus izplūkāšu. .. Vai arīdzan Saņkam Špičam ciema padomē paziņošu. ..

—    Par īsām tavas rokas, lai manus matus aizsniegtu, un arī no tavējā Špiča pārāk vis nebīstos.

Lāpītāja iekliedzās.

Viņai aiz muguras stāvēja Feņa Ugrjumova. Viņa nupat bija pārnākusi no tīruma un nolēmusi apciemot māti. Izdzirdusi Lāpītājas balsi, viņa bija paslēpusies aiz baltā vītola, visu mierīgi noklausījusies un nu parādījās.

No izbīļa Lāpītāja sāka mest krustus, murminādama:

—    Svēts, svēts, svēts! No kurienes gan viņu nelabais atnesis?! — Mazliet atguvusies, pārgāja pretuzbrukumā:

—    Ko tu noklausies citu sarunās, bezkauņa tāda!

—    Bet tu, vecā savedēja, nevazājies tik daudz pa citu pagalmiem un sakņu dārziem. Vācies tūdaļ pat no šejienes prom! Vai dzirdi?! Ne jau es jūs apzagu, bet jūs abas ar Nadjonku apzagāt mani… Un tā nav mana vaina, ka zagtais labums jums iesprūdis rīklē! Vai ta esi aizmir-

susi, kā dzērāt kāzas, kā dancojāt manā priekšā tur stepē, ņirgājāties un izsmējāt, draņķīgas dziesmiņas dziedājāt? Esi aizmirsusi? — Feņas kvēlojošās, no dusmām satumsušās acis zibsnīja pavisam tuvu izbīļa pārņemtās večas sejai un itin kā vilktin vilka viņu iekšā šajā tumšajā dziļumā.

Lāpītāja kāpās atpakaļ, joprojām krustus mezdama.

—           Visusvētā dievmāte, sargi un glābi Ragana, nu īstenā ragana!

Atkāpusies no Feņas, kas nāca viņai virsū un patiešām bija sakaitināta kā tīģeriene, Lāpītāja steigšus aizvācās no sakņu dārza.

Agrafena Ivanovna skatījās uz savu vecāko meitu ar neizsakāmu ciešanu un skumju pilnām acīm. Feņa stāvēja, kur bija nostājusies, un smagi elpoja. Viņas nāsi,s vēl arvien drebēja no nenorimušā niknuma. No ielas vēl bija dzirdama Lāpītājas balss, un viņas vārdi bija skaidri saklausāmi:

—           Kungs dievs, būtu viņai kādu sērgu uzlaidis, vail Uzkūlusies mums kaklā.

«Re nu, kādu dziesmu sākusi dziedāt. Nepatīk vis!» atriebīgā priekā Feņa nodomāja, kārtodama matus, it kā patiešām būtu piedalījusies karstā kautiņā. .

Bet tas, kura dēļ viņa tā cīnījās, pie traktoristu būdas veica «audzināšanas darbu», sarunādamies ar kādu jaunu arāju, kuru bija noķēris uz ceļa, kas veda uz ciemu.

Lauku apmetnē viņš painteresējās:

—    Uz kurieni tad tu, Vaņa, tā laidies? <

—           Uz kolhoza valdi, — bezrūpīgi un pat jautri puisis atbildēja mehāniķim.

—            Kāpēc? — tikpat mierīgi kā iepriekš Avdejs noprasīja.

—           Gribēju priekšsēdētājam palūgt mašīnu — jāaizlaiž uz rajonu. Man traktors salūza, tēvoci Avdej. Rezerves daļas jāatved.

—           Kāds traktors? — tagad jau bargāk mehāniķis pajautāja.

Puisis pasmīnēja:

—     It kā tu nezinātu. DT-54.

—     Kāds, kāds? Lūdzu, atkārto!

—     Beidz tak jokus dzīt, tēvoci Avdej! Pats taču uzsēdināji mani uz tā, esi aizmirsis, vai? Dē-tē, saku piecdesmit četri I

—    Tātad piecdesmit četri zirgspēki? Tā, vai?

—    Nu jā… — Puisis, kā redzams, vēl īsti labi nesaprata, kāpēc vajadzīga tāda pratināšana.

Avdejs pa to laiku turpināja:

—    Un tu neko nedzirdi, Vaņa?

—    Nē-ē-ē, — tas novilka, apmulsumā mirkšķinādams balsnējās, saules izbalinātās skropstas.

—     «Nē-ē-ē», — Avdejs viņu pārmēdīja. — Piecdesmit četras ģimenes Zavidovā tu esi novedis pie ubaga tarbas, vaidi skan pa visu guberņu, bet tev ne silts, ne auksts!

—     Par ko jūs runājat, tēvoci Avdej? Kādi vaidi, kāda guberņa? — Vaņa izbijies uzlūkoja savu mehāniķi, vai tikai tam visi mājā, vai nav izbirusi kāda skrūvīte no smadzenēm. — Par ko jūs runājat? — viņš skaļi atkārtoja.

—    Par ko?… Tātad neaizgāja līdz apziņai? Bet tu tā labi padomā! Vai vari iedomāties, muļķa galva, kas notiktu, ja agrākos laikos mūsu Zavidovā vienā reizē tā uzreiz nobeigtos piecdesmit četri zirgi rudens aršanas laikā?… Vai sajēdz?

—    Tagad nav agrākie laiki.

—     Paskat, kāds gudrinieks! «Nav agrākie laiki»! Bez tevis zinu, ka nav agrākie, — tad arī tu pats sāktu kaukt kā kucēns… Tehnika taču jāsaudzē, kā tu domā? Saimniecība to tagad par savu naudiņu nopirkusi, bet mūsu kolhozs vēl nav nekāds miljonārs. Ko tu tā uz mani blenz kā pūce un klusē?… Nu, nu, brauc vien, bet tikai atceries, ko es tev teicu. Pūcē prom!

—     Paldies, tēvoci Avdej!

—    Par ko tad?

Taču Vaņa jau «pucēja» uz ciema pusi un nedzirdēja mehāniķa pēdējos vārdus. Avdejs, vēl arvien dusmodamies, ņurdēja sev zem deguna:

—     Piecdesmit četri zirgi izgāja no ierindas, bet ciemā par to neviens pat neuzzinās. Un neviens necels ne ausu!

Mazliet piemiegtām acīm viņš nolūkojās pakaļ puisim, kas ātri attālinājās, lūkojās tik ilgi, kamēr skatiens pievērsās no šejienes labi saskatāmās Zavidovas sētām. Māju jumti bija raibi, uz pelēko salmu jumtu fona kā skaidri iezīmēti plankumi izcēlās baltie šīfera jumti. Šis raibums varētu tikai priecēt acis, ja viņš nezinātu, ka nosūnojušu salmu jumtu pagaidām vēl ir vairāk un diez vai tie tik drīz mainīs savu nekārtīgo frizūru, kas blakus sapostajām kaimiņienēm šķita tik nejēdzīga, — zem šiem jumtiem taču dzīves norietu aizvadīja sievietes, kas nebija sagaidījušas no kara savus vīrus un dēlus. Slīdēdamas pār jumtiem, Avdeja acis atdūrās pret balto, jauno Feņas mājas jumtu, kas izskatījās sudrabains, jo uz tā patlaban krita saules stars, un sirds viņam salecās. Avdejs sāka bieži mirkšķināt plakstus un uzmanīgi paraudzījās apkārt, kā baidīdamies, ka viņa domas kāds varētu uzminēt. Ieraudzījis ar Loso tuvojamies uzraugu Pišku, viņš iesteidzās būdā: Avdejam negribējās satikties ar šo cilvēku, kaut arī neizjuta ne mazākās bailes no tā.

—    Šķībais sazin kāpēc brauc šurp, — viņš sacīja Pāvelam Ugrjumovam, kas snauda pēc nakts maiņas.

—     Rauj viņu jupis, lai brauc, — Pāvels gurdi noteica un saldi nožāvājās. Izstaipījies viņš pajautāja: — Cik pulkstenis?

—    Ap pieciem. Paguli vēl. Par agru nomainīt.

—     Pietiks. Iešu izpeldēšos Pravikova dīķī. Ejam abi.

—    Ejam.

Viņi izgāja no būdas un, laiski sasveicinājušies ar Pišku, kas sēja zirgu pie koka staba, devās uz dīķi. Drīz vien no turienes atskanēja ūdens šļaksti un veselīgi, sulīgi vīriešu smiekli.

—    Nu labi, papeldies, paspēlējies, paklaigā, ērzelēn, — Piška murmināja, ar stīviem pirkstiem siedams zirgu.

Apmetne bija tukša. Piška paskatījās katlā — tā dibenā duļķainā šķidrumā rēgojās dažas klimpas un liels gabals vārītas gaļas. Piška paķēra to un sāka alkatīgi ēst. Viņš tomēr nejuta ne gaļas garšu, ne smaržu. Gremoja tāpat vien, gluži automātiski košļādams mīksto liesumu baltiem, veseliem zobiem, no kuriem netrūka neviena, — vaigi viņam piesārta un muskuļi kustēdamies savilkās punos kā zirgam.

23

Virs stepes mutuļodami un valstīdamies drūzmējās negaisa mākoņi. Pērkona grāvieni cits par citu spēcīgāki satricināja zemi, pa kuru tālumā kustējās tikai žilbinošajos uzliesmojumos pamanāmie traktori. Tuvs pērkona grāviens sacirtās ar dedzinoši asu, acis žilbinošu uzliesmojumu, kas zigzagveidīgi pārlidoja pār tīrumu. Un viss uzreiz apklusa. Bet tūdaļ pat šajā klusumā atskanēja izmisīgs Marijas Solovjovas kliedziens:

—     Zibens nospēra Timofeju!

Neredzams spēks aizrāva Pišku no būdas tieši uz arumiem, un te viņš ieraudzīja Feņu, Mariju, Taņu, Ninu / Stepanidu un vēl kādas no bailēm un lietus izspūrušas sievietes, kas nesa brigadieri uz būdu. Tiškas jautrās acis bija mazliet pievērtas un drūmi spīdēja, bet pie biezās apakšlūpas pielipusi vēl kūpēja neizdzisusī kazaskāja.

—    Zemē, svaigā zemē viņš jāierok! Tad atžirgs! — Piška kliedza, skraidīdams ap būdu un meklēdams lāpstu. Neatradis skrēja atkal uz tīrumu, notupās četrrāpus un kā suns sāka kast melnzemi sev pie kājām. Atskrēja Avdejs un Pāvels un palīdzējā Piškam. Trijatā viņi pienesa Ņeprjahinu pie bedres un ieraka līdz kaklam zemē. Sievietes nerimās vaimanāt. Drīz vien viņu korim pievienojās citas sievas, kas bija atskrējušas no ciema; no tām visvairāk izdalījās visuresošā Lāpītāja ar savām gari stieptajām gaudām.

—    Beidziet taču kaukt! — Avdejs uzkliedza. — Viņš ir dzīvs. Vai redzat — elpo! Viņu tikai apdullināja.

Sievietes pieklusa. Nepaklausīja vienīgi Marija, — viņa turpināja vaimanāt.par Tišku kā par nelaiķi:

—    Mūsu sirdsmīļotais Tišeņka! Kālabad tu esi mūs pametis. .. Cik reižu mēs neesam skatījušās, kā tu ej pa tīrumu, ai-ai-ai!..

Lāpītāja tūdaļ pat pārtrauca viņu:

—    Bet tu, nekauņa, kopā ar savu draudzeni mazāk glūni uz citu sievu vīriem!

Avdejs, Piška, Pāvels un vēl divi puiši traktoristi, vēderus turēdami no smiekliem, kas uznākuši tādā nereizē, cits pēc cita aizskrēja aiz būdas.

Atskanot jauniem pērkona grāvieniem, Lāpītāja izbijusies sāka mest krustus, bet Timotejs Neprjahins plaši iepleta acis un ar izbrīnu paskatījās vispirms uz raudošajām sievietēm, bet pēc tam uz pērkona grāvienos dārdošajām debesīm. Beidzot sievas viņu paķēra uz rokām un pa lietu, kas sāka gāzt kā ar spaiņiem, aiznesa uz būdu. Tur Tiška galīgi atģidās, apsēdās uz dēļu klāja, kas traktoristiem noderēja par kopīgu guļvietu, un uzlūkoja

visus klātesošos; pats to nemanīdams, piemiedza ar aci Marijai Solovjovai, kas itin nemaz neapmulsa par to, tad sāka sevi aptaustīt, kustināt kājas, rokas un tikai tad atklāja bēdīgu jaunumu: labā roka neklausīja un nokarājās gar sāniem kā smaga pletne. Taču arī tagad Tiška nekrita izmisumā, piemiedza ar aci visām sievietēm uzreiz un liekuļotās skumjās noteica:

—    Roka jau nu pacelsies… — Viņš nolaida savas nerātnās acis uz leju, un viņa skatiens pārslīdēja pār to vietu, kuru parasti atminas citos apstākļos un ne jau nu visu ļaužu acu priekšā.

Ņina un Taņa notvīka un izmetās no būdas. Vīrieši sāka skaļi smieties, bet Lāpītāja kļuva pikta:

—    Pipari tev uz mēles, Timotej! Būtu no meitenēm kaunējies! Tālabad, ka esi tāds grēkapagale, dievs tas kungs arīdzan tevi sodīja un pārmācīja, auša gatavais!

Neprjahins neapmulsa. It kā būtu patiešām aizvainots, pajautāja:

—     Par ko tad tu mani drūksti, Divejevna? Par ko tu runā? Es taču nepavisam nebiju domājis to, kas tev nupat ienāca prātā. Tātad jaunībā esi makten daudz grēkojusi, tālab tev acu priekšā arī rēgojas šiten tas… Bet ko tad es, neko… Es domāju kreiscj kāju, tā arīdzan tāda ne visai… — Viņš pakustināja kreiso kāju, pavisam dabiski ievaidējās un noteica: — Redzi nu, bet tu, Matrjona Divejevna, iedomājies velns zina ko.

Tiškas kājas bija pilnīgā kārtībā, bet roka tā arī necēlās. Rajona ķirurgs Čupics, kas ar savu māku bija slavens visā apgabalā, to apskatījis, teica, ka neesot nekādu cerību, — tā Zavidovā kara invalīdiem piebiedrojās vēl viens, kas bija ieguvis sakropļojumu darba frontē. Pēdēja laikā izlīdzis ar Pišku, Ņeprjahins viņam teica:

—    Tagadiņ mūs abus ne uguns, ne ūdens nevar šķirt. Dzīve mūs nolīdzinājusi visādā ziņā.

Tomēr nav ļaunuma bez labuma. Nelaime ar Tišku novērsa citas bēdas: Jepifans tajā dienā, pareizāk sakot, naktī pēc tās dienas neuzdrīkstējās nostrādāt savu ļauno darbu. Nebija zināms, vai viņš uz visiem laikiem lika mierā Ugrjumovu, jaunāko, vai atkal tikai atlika sava briesmīgā nodoma īstenošanu uz citu laiku. Taču Tiškam, runājoties ar draugu, nebija pilnīga taisnība. Lai ari dzīve viņus bija nolīdzinājusi, taču ne jau visādā ziņā: par karā zaudēto aci Piška saņēma pensiju, kāda pienākas otrās grupas invalīdam, bet ar tādas pašas pensijas piešķiršanu Tiškam, kas bija zaudējis labo roku, nez kālab neviens vis nesteidzās. Feņai kāds paziņoja, ka vainīgs esot Saņka Špičs, kas bija ne tikai ciema padomes priekšsēdētājs, bet arī kolhoza valdes loceklis; itin kā viņš esot uzstājis, lai kādu gadiņu pagaidot ar pensijas piešķiršanu Ņeprjahinam, ka viņa roka atlabšot, bet to pāris gadu laikā ne ar viņu pašu, ne ar ģimeni nekas slikts nenotikšot: divas meitas strādājot kolhozā, sieva Antoņina esot pilnīgi vesela — gan viņas izbaros Tišku. Citi Špičam nepiekrita. Aprīlis, tas nenocietās, nospļāvās uz grīdas un nikni iztrina ar zoli spļāvienu, itin kā tas būtu nevis spļāviens, bet pats Saņka Špičs. Vecais kolhoza priekšsēdētājs Leontijs Sidorovičs Ugrjumovs, saprazdams, ka viņa dienas šajā amatā skaitītas, ja ne šodien, tad rīt viņu nomainīs jaunais un enerģiskais Punkts, kuru jau divas reizes bija saukuši uz rajonu uz kaut kādām pārrunām (Leontijs jau nu labi zināja, uz kādām), neatrada sevī spēkus strīdēties ar nekautrīgo un kā dadzis āķīgo Spiču un piekrita atlikt lēmumu par pensijām, to skaitā arī par Tiškas pensiju, līdz kopsapulcei. Tieši tad arī Feņa nolēma parunāt ar ciema padomes priekšsēdētāju Saņku Špiču aci pret aci. No rīta, ieraudzījusi pa logu, ka viņš aiziet uz savu «klātbūšanu», kā reiz Maksims Pakļoņikovs bija izteicies, viņa ātri saģērbās un pēc minūtēm piecām jau bija ciema padomē.

Saņka Špičs sēdēja pie galda-un pat nepacēla uz ienācēju savu cienījamo galvu, kurā mudžēt mudžēja svarīgas valstiskas domas. Fedosja Leontjevna piegāja Saņkam klāt un sāka runāt, it kā turpinādama viņu abu nepabeigto sarunu:

—     Viņiem kā nekā astoņas mutes. Timofejs tagad nav nekāds strādātājs. Antoņina un Ņina nespēs izbarot sešus cilvēkus. Kā gan var vilcināties ar pensijas piešķiršanu…

Saņka neapmierināti sakustējās krēslā un sāka grozīt galvu, it kā aiz kakla tam kāds būtu aizbēris siena smalkumus.

—     Nebāz degunu citu darīšanās, Fedosja. Tevi iecēla par sieviešu brigādes brigadieri — un valdi pār tām vesela (Feņa ap to laiku jau bija noorganizējusi sieviešu traktoristu brigādi), bet svešās darīšanās…

—    Svešās? — No izbrīna Ugrjumovas tumšās uzacis savilkās uz augšu. — Kā tad tās var būt svešas?… Bērni palikuši bāreņos, kaut arī tēvs dzīvs. Bet tu saki — svešas! Tūdaļ pat braukšu uz rajonu. Tur pratīs tevi savaldīt.

—    Atkal sūdzēsies? Pūcē tik vaļā, pūcē, tas ir tavā ziņā! Tikai mani jau nu nenobiedēsi! Arī pati neesi bez vainas. Svešu ģimeni, sabiedrības šūniņu, jauc ārā! — Špičs bija uzpūties kā tītars, taču uz beigām tomēr pielaidās. — Teicu jau, ka padomāsim. Kas vēl tev vajadzīgs?

Feņa paskatījās uz viņu ar ilgu un vērīgu skatienu, it kā pirmo reizi ieraudzījusi, brīdi klusēja un tad sāka runāt klusā un nomāktā balsī:

—    Bet tu taču esi slims, Saņka! Tu tikai no ārienes itin kā esi vesels, bet iekšienē slims. Ja jau esi kurls pret cita bēdām, tātad slims, tātad tu… — Redzēdama, ka Špičs grasās parakstīt kaudzīti caur kopējamo papīru pārrakstītu lapiņu, ar īgnumu noteica: — «Dārgais biedri» … Droši vien visiem tāpat? Nu kas tas par dārgo biedru, ja apsveic caur kopējamo papīru! Es tādu lapiņu pat nelasītu! Un tā skaitās apsveikšana! Svētkos!… Ek, Saņa, Saņa, tevi vajadzētu dzīt prom no šejienes ar vecu stupi, lai tu neapkauno padomju varu! Un kā gan Nastja dzīvo kopā ar tevi un pacieš tevi tādu!… Bet tu nerādi uz mani ar saviem pirkstiem, nesmu tik bailīga!

Saņka steidzīgi paslēpa savu divpirkstu roku zem galda.

—    Arī tu tā lēnāk! Atradusies man saimniece — bāž savu degunu katrā caurumā! Ko var zināt, vēl nolamāsi mani par pretpadomju elementu. Ej un dari savu darāmo, bet mani netraucē!

—    «Savu»? Un vai tad tas nav mans?. *. Tu vēl esi arīdzan muļķis, Saņa, ai, kāds gan tu esi muļķis! — Feņa bezcerīgi atmeta ar roku un devās uz durvīm. Durvīs viņa mazliet pakavējās, atkal pagriezās pret Spiču un pateica mierīgi, bet stingri, tā, it kā šī doma jau sen būtu iznēsāta un sirdī nobriedusi: — Bet tu, Saņa, arī esi tas pats, kā tu tur teici, pretpadomju elements, ja jau citu cilvēku sāpe nav kļuvusi par tavu sāpi, — un, smagi nopūtusies, pārkāpa pār slieksni.

Acīm niknumā zvērojot, uz plaši atvērtajām durvīm viņai garām metās Avdejs Baltais. Viņš piegāja pie priekšsēdētāja galda un, katru vārdu uzsvērdams un ieturēdams pauzes, ārkārtīgi izteiksmīgi un skaidri kā skaldīt noskaldīja daudzsološus vārdus:

—    Vai… zini ko… Špič… Ja tu vēlreiz aizskarsi Feņu, vaino pats sevi! Izraušu tev kājas un aizmetīšu suņiem. Saprati? Uz re-dzī-ti, biedri Špič!

Avdejs izdrāzās uz ielas, lai piebiedrotos Fedosjai Leontjevnai, taču nekur to neredzēja. Viņš nesaprašanā paraustīja plecus: «Uz kurieni gan viņa aizgājusi?»

Lēmums satikties ar Nadjonku Skvorcovu un parunāt aci pret aci Fedosjai Leontjevnai bija nobriedis jau sen, tikai to īstenot līdz šim vēl nekādi nebija izdevies. Nevarētu teikt, ka viņai būtu pietrūcis drosmes, — gluži vienkārši kaut kas traucēja šo satikšanos. Starp citu, pati Fedosja labi zināja, kas ir šis «kaut kas», taču negribēja atzīties pat sev. Viss bija izskaidrojams vienkāršāk par vienkāršu: viņa baidījās sabojāt attiecības ar Avdeju. Ja nu pēkšņi Nadjonka iecērtas, saceļ brēku ne tikai pa visu Zavidovu, bet arī pa visu rajonu, — no viņas taču visu var sagaidīt, viņa neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā un ne ar ko nerēķināsies. Avdejs, kas ne vienmēr ir garā stingrs un savās noskaņās pastāvīgs, var kļūt bikls, un kas to lai zina — var vēl atgriezties atpakaļ zem Lāpītājas jumta un, tā vien skaties, uz visiem laikiem. Tas, lūk, atturēja Feņu. Tomēr arī atstāt visu, kā ir, nevarēja: Avdejs tagad nāca uz viņas māju ne tikai pa naktīm, bet arī dienā, ne no viena vairs neslēpdamies. Tiesa, lai māte, Avdotja Stepanovna, pārāk nedusmotos, viņš retumis palika pa nakti arī savās mājās. Visu pārējo brīvo laiku Avdejs atdeva viņai, savai Feņai, Feņuškai, kā mēdza viņu saukt tvīksmīgi saldajos tuvības brīžos. Un tas viss jau draudēja ar sprādzienu, kura karstā, sausā elpa jau bija skaidri jūtama gaisā. Un nevarēja vairs vilcināties, kad nelaime pati ieradīsies un pārsteigs negaidot, bija jāiet tai pretī, jāaizsteidzas priekšā, jācīnās ar to pie savas mājas robežām.

Arī tajā dienā Fedosja Leontjevna netaisījās iet pie Skvorcovas un laikam gan nebūtu aizgājusi, ja pēkšņi negadījusies blakus kolhoza valdei tajā laikā, kad tur parasti Nadjonka atrodas viena: pēc norīkojumiem kolhoznieki ierodas no rīta, un visu dienu valde ir tukša.

Ugrjumova iegāja nepieklauvējusi, Nadjonka pacēla uz viņu izbrīnās pilnas acis, bet tūdaļ pat tajās iegailējās nelaba auksta uguns.

—    Sveicināta, Nadežda, — Feņa sacīja pēc iespējas mierīgāk.

Skvorcova neatbildēja — viņa sāka izmisīgi griezt aritmometra rokturi. Grāmatvedības kabinetā noskanēja kā ložmetēja kārta.

—    Apturi mašīnu. Ko tu mani apšaudi?! Tik un tā neiešu prom, kamēr nebūsim parunājušās.

—    Mums nav par ko runāt, — Nadjonka pagrūda sānis skaitāmo mašīnu, ātri piegāja pie loga un dusmās demonstratīvi pagrieza apmeklētājai muguru; uz tievā stingrā kakla no augšas uz leju pavīdēja kā izsitumi sarkani plankumi.

—     Nē, ir gan par ko. Tu vari uz mani neskatīties, tā ir tava darīšana, tā, kā redzams, rīkojas izglītotas jaunkundzes. Tomēr… paklausies, Nadjonka! Es taču neesmu nekāds zvērs…

—     Tu esi sliktāka, briesmīgāka par niknāko zvēru! —< Nadjonka izsaucās, atpakaļ neskatīdamās.

—     Labi, lai būtu tā. Tomēr paklausies! Ja tu vari viņu noturēt pie sevis, tad turi, bet turi tā, lai viņš ne aci nerāda manā mājā. Bet, ja nevari. J. ko lai dara, tātad tāds liktenis! Tad neķeries viņam stērbelē, nemoki ne sevi, ne… Tik un tā nekādas dzīves jums nebūs…

Nadjonka strauji pagriezās, abām rokām turēdamās pie palodzes, un, nevarēdama valdīt niknas bezspēka asaras, nevis iekliedzās, bet nošņāca:

—    Ej prom… ej prom no šejienes!… Ne-ie-re-dzu tevi!!

—    Tu, meitenīt, nekliedz uz mani. Neesmu no bailīgajām. Bet, ja jau tu tā, tad zini: neredzēt tevAvdeju..* Diezgan tu esi mazgājusies manās asarās. Jūs domājāt, ka par Ieviņu Rūgto var ņirgāties, cik tīk. Nekā nebija! Saņemiet, ko pelnījuši! Ardievu, Nadjonka, un nedod dievs, ja tu sadomātu pacelt roku pret mani vai viņu! Es tevi nebiedēju, bet brīdinu. Ardievu!

Tas ir skaidrs, ka krasus lēmumus pieņemt uzdrošinās tāds cilvēks, kuram ir darbs, turklāt drošs darbs; spēcīgs raksturs šajā gadījumā ir tikai atbalsts. To Fedosja

Leontjevna zināja. Zināja ari to, ka pirms gada diez vai būtu uzdrošinājusies iet uz šo satikšanos ar savu sāncensi. Toreiz viņai vēl nebija tāda atbalsta kā tagad: viņa \ atkal bija izveidojusi Zavidovā sieviešu traktoristu brigādi. Un tas notika tā.

Reiz viņa no rīta izgāja uz lieveņa. Pirmās, vēl kautrās sniegpārsliņas klusi krita zemē, un svaiguma apdvestās, 1 pacilātās sievietes acu priekšā zeme sākumā kļuva tāda raiba un grezna, jo pārsliņu sakrājās aizvien vairāk un vairāk, bet tad tumšie plankumi pazuda zem baltās segas, un Feņas skatienam pavērtā pasaule tapa pirmatnēji tukša kā ar krāsām nenoklāts, milzīgs nezināma mākslinieka ļ audekls — mākslinieka, kas tūlīt atnāks ar savām otām un sāks gleznot. Izrādījās, ka, iznākusi no savas mājas un nogājusi lejā pa lieveņa kāpnītēm, Feņa Ugrjumova bija pirmā, kas uzkāpa uz šī neviena neskartā audekla. Apbrīnojami gaišām, no laimes un prieka kā apreibušām un muļķīgām acīm viņa paskatījās uz dīvaino pārvērtību, kas bija notikusi pavisam īsā laikā. No paviļas pagrābusi riekšavu vieglo, siltajās delnās ātri kūstošo pārsliņu, viņa tās pacēla pie sejas un nomazgājās šajā tīrajā jo tīrajā, aukstajā valgmē.

—    Ai, kāds brīnums! — viņas lūpas čukstēja, bet acis valgi staroja, un tajās mirdzēja bezgalīgs dziļums.

Iečīkstējās vārtiņi.

Ienāca tēvs. Sabāra:

—    Kā maziņā! Izskrējusi ārā! Ej saģērbies un nāc pie mums. Jāaprunājas.

—    Ai, tēt! Es arī pati taisījos iet pie tevis…

Leontijs Sidorovičs, jau savās mājās, stingri pajautāja:

—    Ko tad vajadzēja?

No Fedosjas Leontjevnas sejas nozuda nesenā bezrūpība.

—    Gribēju parunāt par kolhoza lopiem…

—    Tu, meit, nemānies.

—    Man nav ko mānīties. Citos kolhozos, pie īstiem saimniekiem, katrai fermai norīkots savs mehanizators. Bet pie mums… tas ir, pie tevis, dārgais tēvs, katrs velk uz savu pusi.

—   Paldies! Kritizēt jūs visi mākat, bet palīdzēt… Taču ne jau tāpēc es tevi paaicināju, Feņa. Kad jūs abi izbeigsiet to visu?

—    Par ko tu runā?

—    Pati zini, par ko.

—           Nu, ja jau zinu, tad ari izlemšu bez tevis. Pats taču teici — neesmu maziņā. Ko jūs visi man piesienaties?

—           Skaties! Nadjonka atkal bija atnākusi pie manis ar sūdzībām.

—           Bet kur bija šie sūdzībnieki, kad mēs dzīvojām ar viņu kā vīrs un sieva? Kur — es tev jautāju?! Kāpēc viņi ielīda starp mums, visu izjauca?

—    Kas bijis, tas pagājis.

—           Pagājis? Kam pagājis? … Vai zini ko, tēt, norunāsim ar tevi reizi par visām reizēm: es nejaukšos tavās, bet tu nejaucies manās personiskajās darīšanās.

—    Bet tu taču manējās iejaucies.

—    Tās nav tikai tavējās. Un nav personiskās.

—    Tomēr padomā, Feņa. Tēvs sliktu padomu nedo t.

—           Labi jau, labi. Pasaki labāk — kālabad šodien esi uzcēlies drūmāks par mākoni? Kāpēc esi nokāris degunu?

—           Kā lai nenokar! Gandrīz visus traktoristus iesauca armijā. Bet tie, kas atgriezās, taisās laisties uz pilsētu. Kur lai atrodu citus viņu vietā? Ar ko izbraukšu pavasarī tīrumā?

—           Par to labi saimnieki laikus padomā, — nesaudzīgi, ar viņai raksturīgo nežēlīgo tiešumu Feņa sacīja.

—    Paldies! Un tas saucoties padoms…

—           Nepatika? Bet vai tu, dārgo tēv, apspriedies ai mani, kad par Pavlušu — savu dēlu rakstīji ziņojumu? Nevis uz kaut kurieni, bet uz miliciju?

—            Ir nu gan tev Jauna atmiņa, Feņa! Kad tas bija? Un kas gan es būtu par priekšsēdētāju, ja noklusētu par tādiem notikumiem kolhozā, ko? Tik un tā cili būtu paziņojuši, tas pats Piška …

—           Ja dēla nebija žēl, būtu padomājis par meitu. Man jau bez taviem pārmetumiem tik smagi, dažu labu reizi sirdij uzgulstas tāds grūtums, ka vai galu daries… Vai tu esi kaut reizi padomājis par mani, savu meitu?! — viņa iesaucās, asaras rīdama.

—           Esmu padomājis. Gan par dēlu, gan par meilu, gan par mazdēlu, kas nes Ugrjumovu vārdu, bet Ugrjumovi, kā tev zināms, nemānās un neizlokās, neslēpjas aiz citu mugurām, iet taisni pa dzīvi. Skaidrs?

—            Skaidrs. Tava godīguma dēj puisi gandri? vai cietumā iebāza.

—     Pats vainīgs…

—     Vainīgs! — Feņa pameta uz tēvu dusmīgu, nosodošu skatienu.

—    Vai jums tur nepietiks, — biklā Agrafena Ivanovna iejaucās. — Kā sanāk kopā, tā…

—     Tu, māt, ciet klusu! Ne tavam prātiņam te darīšana, — Leontijs Sidorovičs viņu apsauca.

—     Ko tad tu esi sadomājis darīt ar tiem traktoriem? — meita samierinoši noprasīja.

—     Ko tagad var izdarīt? Steidzīgi aizsūtīšu uz kursiem Miņku un Griņku un citus piecpadsmit un sešpadsmit gadus vecus zeņķus. Kas cits vēl atliek? Tikai baidos, ka šie draņķi aizlaidis uz pilsētu. Un kas gan viņus uz turieni vilina? Mitināsies kopmītnēs vai īrēs kaktu pagrabos pie kāda pilsētas zemnieciņa kulaciņa, maksās par to trīskārt no mātes vai tēva kabatas, bet svētdienās gaidīs, kad viņiem, kā plikiem putnēniem, atvedīs no ciema kaut ko rijamu, kad iebāzīs izsalkušajā mutē… Un tomēr bēg uz turieni!

—     Cits izsalkums, tēt, viņus triec uz Saratovu. Tu, rau, dusmojies, ka Nastja Špiča un Punkts pieprasa jaunu klubu, bet veltīgi…

—     Atkal tu sāc savu dziesmu! Ar klubiem valsti nepabarosi, bet man jāuzceļ piecas govju kūtis. Kur lai izrauju tādu naudiņu? Drīz ievēlēsiet par priekšsēdētāju Punktu, varbūt viņa jaunā galva izrādīsies gudrāka par manējo, veco, un kaut ko izdomās, uzcels jums pili. Dancojiet tur, grūstieties kaut vai līdz trešajiem gaiļiem. Bet mani tagad lieciet mierā. Man nav laika domāt par jūsu izpriecām! Vai esi redzējusi, kāds plāns atkal uzlikts, cik daudz labības, gaļas, piena un olu jānodod? Ja neesi, tad paskaties, papriecājies. Varbūt tad sāksi dziedāt citu dziesmiņu!…

—     Labi jau, labi, beidz činkstēti Bez tevis uzcels to klubu. Vai zini, ko tev teikšu, tēv. Kādreiz droši vien ievēlēs Punktu, bet darbs jādara jau tagad. Tu nesūti uz kursiem tikai zēnus vien. Vai esi aizmirsis, kā pirms kara un kara laikā mūs, toreiz vēl zaļknābes meitenītes, apmācīji šajā darbā? Tā ka… tā ka… sūti ar tiem zēniem ari meitenes. Es tev atkal noorganizēšu sieviešu brigādi. Stepanida, Marija un es ņemsim savā aizgādībā jauniņās komjaunietes, bet tās — savas draudzenes. Un tā vien skaties, lieta ies. Un arī rūpes par kolhoza fermām uzņemsimies. Tu redzēsi! Un mūsu brigāde sauksies nevis vienkārši par traktoristu brigādi, bet par komplekso, kā pirmrindas saimniecībās.

—    Eče, uz kurieni tu mērķē!

—    Kur vajag, tur arī mērķēju! — Feņa iesaucās, iedegdamās pati no savas apņēmības.

—     Ko tur daudz runāt. Paldies, — klusā pateicībā Leontijs Sidorovičs noteica. Brīdi klusējis, viņš tomēr uzmanīgi ierunājās: — Bet ar Avdeju… būtu mazliet piesargājusies. Ai, iekulsieties nelaimē!

—    Atkal tu sāc to pašu! Teicu, gan jau paši kaut kā izstrēbsim to putru.

—    Pārāk bieza, meit, iznākusi — neizstrēbsi.

—     Biezai lielāks svars. Nekas, tēv. Ja dievs dos, velns neraus… Pietiks par to. Ej vien uz savu valdi, bet es tūlīt došos pie Marijas un Stepanidas. Parunāšu ar viņām. — Pie pašām durvīm viņa pēkšņi kaut ko atcerējās un pagriezās atpakaļ: — Vēl viens jautājums — kad mazbērnu novietni uzcelsi? Manā nākamajā brigādē var gadīties arī sievietes ar bērniem. Un arī meičas… Šodien tās vēl meitenes, bet rīt jaunas mātes. Kaut gan puišu Zavidovā tik, cik kaķis var aiznest uz astes, taču kāds desmits sanāks. Tā ka drīzāk dodiet bērnu sili!

Feņa aizgāja.

Agrafena Ivanovna ilgi skatījās uz durvīm un nopūtusies sacīja:

—    Visusvētā dievmāte, debesu valdniece! Glāb viņu, izved uz pareizā ceļa. Aizies postā sievišķītis!

Varbūt «visusvētā» bija uzklausījusi šo mātes lūgšanu, taču pagaidām visas dzīves vētras laimīgā kārtā gāja Feņai garām, dažas no tām pārskrēja pāri Joti tuvu, pat iemeta aci viņas pagalmā, taču Feņa to nemanīja: vienā ziemā iecerētā brigāde bija izveidota, bet pavasari, kad mitrie, aukstie tvaiki virs zemes bija izklīduši, kad rudenī apartie tīrumi sāka pārklāties ar plānu, saules apbrūninātu, smaržīgu garoziņu kā tikko izceptai maizei, kad pār priecīgi un mundri rūcošiem traktoriem, kas vilka kultivatorus un sējmašīnas, spirgtajā vējā sāka liesmot, plīvot, plakšķēt un plandīties daudzkrāsainie meiteņu lakatiņi, Feņas dzīve atkal ieguva dziļu, nezūdošu jēgu un vērtību. Un tad vēl jauna ziņa: Filips uzņemts robežsargu skolā, viņš drīz vien kļūs par virsnieku, — vai tad mātei tas nebija liels prieks? Un arīdzan vedekliņu Fedosja Leontjevna bija sev noskatījusi — jauno traktoristi Taņu, kas vēl nesen bija strādājusi par sekretāri valdē, bet tagad droši vadīja pa tīrumiem savu vareno DT. Tagad Feņas mīlestības un maiguma siltais vilnis apņēma arī šo meitenīti. Fedosja Leontjevna centās pieturēt Taņu savā tuvumā, greizsirdīgi savilka uzacis, kad viņa, atdevusi mašīnu savai nomainītājai Ņinai Ņeprjahinai, steidzās uz ciemu, tātad uz klubu. Arvien biežāk atstāja meiteni uz visu nakti tīrumā, būdā gūlās viņai blakus, apkampa un, nespēdama apvaldīt savas jūtas, skumji nopūtās nakts klusumā:

—   Nevarēji nosēdēt kantorī, Taņucīt! Rožainie nadziņi, kazi, nomelnējuši, aplupuši… Varbūt iecelt tevi par uzskaitvedi?

—    Ko jūs runājat, krustmāt Feņa! Neparko!

—   Nu labi. Bet tagad pasaki, Taņuk, vai Filips tev raksta vai ne?

—   Vienu vienīgu vēstulīti atsūtīja pa visu šo laiku… — Taņas balsī jau bija jaušamas asaras.

—   Gan es viņam rādīšu! Lai tikai atbrauc atvaļinājumā! Bet tu neraudi… neraudi, mīļā! — pēdējie vārdi Fedosjai Leontjevnai noskanēja ar dziļām sirdssāpēm un trīsām. Neskaidras bažas sažņaudza sirdi. Pārāk labi viņai veicās, tik labi, ka viņa, pieradusi pie dažādām nelaimēm, baidījās, ka nelaime piezagsies un atņems viņai visu šo labo un priecīgo. Nevar būt, viņa domāja, ka viss ies tik labi.

—    Taņa, vai tu mīli viņu?

Meitene sarāvās, piespiedās pie Fedosjas Leontjevnas ciešāk, tā ka bija jūtama tikai viņas karstā elpa.

—    Tātad mīli?

—   Ļoti, ļoti! — un ar šiem Taņas vārdiem pietika, lai viss smagums uzreiz noveltos no Feņas sirds, viss norimtu un noskaidrotos.

—   Guli, Taņuk, guli, mana mīļā vedekliņa! Drīz ausīs gaisma.

—    Nenāk miegs, krustmāt Feņa.

—   Guli, guli. — Feņa noskūpstīja meitenes kvēlojošo vaigu.

—   Mani vakar ievēlēja par komsordzi, krustmāt Feņa, — pēkšņi Taņa paziņoja.

—    Ak tā? Apsveicu tevi. Tas ir labi. Zēl tikai, ka tu tagad aiziesi no manas brigādes.

—    Ko jūs runājat, krustmāt Feņa, es taču esmu neatbrīvotā komsordze.

—    Ak tā! Tad aicini savus komjauniešus mācīties par mehanizatoriem. Tas, Taņuk, viņiem ir pats drošākais ceļš. Paies kāds laiks, un tīrumos neviena cita nebūs kā tikai traktoristi un kombainieri. Mēs gan arsim, gan sēsim, gan novāksim labību. Mehanizators kļūs par galveno cilvēku mūsu dzimtajās druvās. Tā tas ir, Taņuk. Bet tagad mēģini aizmigt. Citādi rīt no tevis nebūs nekāds labais arājs. Guli!

Taču pirms aizmigšanas Tapa pavēstīja vēl vienu jaunumu.

—    Miņku un Griņku drīz uzņemsim komjaunatnē.

24

Miņka un Griņka bija nešķirami draugi. Vārds «nešķirami» prasīt prasījās uzrakstāms ne tāpēc, ka gadījās pa rokai kā vieglāk pieejams un pierasts. Miņka un Griņka patiešām bija nešķirami šī vāTda vistiešākajā nozīmē. Ja kaut kur bija manāms garais Ģriņka, kas četrpadsmit gadu vecumā bija izstiepies gandrīz vai ass garumā, tad varēja būt drošs: kaut kur blakus ir arī maziņais, kā zutis lunkanais, melnīgsnējais un sprogainais Miņka. Uz skolu viņi gāja kopā, nakšņoja kopā: vienu nakti Miņkas mājā, nākamo — Griņkas, tā viņi darīja tāpēc, lai nesarūgtinātu mātes. Acīgais un žiglais Miņka bija arī vērīgu ( un apķērīgu galvu, apdāvināts: mācījās tikai uz piecniekiem, vienīgi uzvedībā viņam mūždien visos ceturkšņos bija četrinieks un arī tikai tāpēc, ka viņš arvien sacīja priekšā gan vienam, gan otram no saviem biedriem un pirmām kārtām, protams, Griņkam, kas gan nebija teicamnieks, bet ar Miņkas palīdzību triecienniekos tomēr bija iekļuvis. Pats no sevis bija tā iegājies, ka Miņka izrīkoja vaļsirdīgo un labsirdīgo, kā jau visi milži, pakļāvīgo Griņku, taču rīkojās tā, ka Griņka pat nesajuta šo izrīkošanu, zemapziņā saprazdams, ka īsta draudzība dzimst tur, kur divi cilvēki nevis dara viens otram pāri, bet palīdz.

Miņka palīdzēja, un tāpēc Griņka viņu mīlēja. Nakti pirms komjauniešu sapulces zēni pavadīja Miņkas mājā, uz kurieni audžudēlam tik svarīga dzīves notikuma priekšvakarā bija atnākusi arī Stepanida Lugovaja. Miņka un Griņka bija iekārtojušies priekšistabā, bet mātes dibenistabā. Ne zēni, ne mātes visu šo nakti neaizvēra ne acu. Pēc īpaša jautājumu un atbilžu krājuma, ko bija atsūtījusi komjaunatnes rajona komiteja, zēni eksaminēja viens otru, lai nekristu kaunā ne sapulcē, ne arī tur, kur izsniegs Vissavienības Ļeņina Komunistiskās Jaunatnes Savienības biedra kartes; sākumā katrs vairākas reizes skali noskaitīja šos vārdus, tādā kārtā atšifrējot piecus, jau sen tik pazīstamos un dārgos, viegli izrunājamos burtus — VĻKJS. Stepanida un Marija, caur pavērtajām durvīm ieklausīdamās zēnu skanīgajās balsīs, kas kļuva aizvien spēcīgākas un skaļākas un nepadevās kontrolei lielā satraukuma dēļ, arī pašas nemanot aizrāvās līdz ar bērniem un sāka atkārtot tos pašus vārdus, turklāt mēlei pinoties un ķeroties, līdz abas saīgušas norūca: «Vai ta var atcerēties? Te katrs var nojukt.» Bet viņu dēliem priekšā bija divdesmit trīs jautājumi, kuros bija ietverta visa komjaunatnes vēsture. Miņka un Griņka, protams, zināja, ka ne jau visus šos jautājumus viņiem uzdos gan sapulcē, gan rajona komitejas birojā, taču dažus no tiem noteikti uzdos. Bet kādus tieši? Kas gan to iepriekš pateiks! Vajadzēja būt gataviem, lai labi un skaidri, bez aizķeršanās atbildētu uz jebkuru no tiem, bet tas nozīmē, ka jāprot atbildēt uz visiem divdesmit trim jautājumiem. Sākumā viņi izņēma visus jautājumus pēc kārtas tā, kā tie bija sakārtoti krājumā, pēc tam uzdeva tos viens otram dažādā kārtībā. No istabas nemitīgi atskanēja: «Kas ir VĻKJS augstākais orgāns?» — «Kas ir komjaunatne?» — «Kopš kura laika komjaunatnei piešķirts Ļeņina vārds?» — «Kas bija pirmais pionieris?» — «Kas bija pirmais komjaunietis?» — «Kad dzimis Vladimirs Iljičs Ļeņins?»

Marija Solovjova un Stepanida Lugovaja, to visu dzirdēdamas, sadrūma, ar bailēm skatījās viena uz otru un sačukstējās: «Ak tu kungs un dievs, te jau var prātā sajukt, goda vārds! Kas ta var paturēt galvā tādu milzumu jautājumu! Izkritīs cauri mūsu puikas, skaidrs, ka izkritīs!»

Bet zēni nezaudēja dūšu — uzmundrināja viens otru, atbildēja skaļi, ar iedvesmu, kā eksāmenā.

—           Pastāsti, Lugovaj, — Miņka pievērsās savam biedram, — kādus ordeņus un par ko komjaunatne ir saņēmusi?

Griņka pielēca kājās, staigāja pa istabu pieliecies, baidīdamies ar galvu atdurties griestos, un kliedza pilnā

rīklē:

—    Pirmais — Sarkanā Karoga ordenis .«s

—    Kaujas, — Miņka izlaboja.

—           … Kaujas Sarkanā Karoga ordenis komjaunatnei tika piešķirts viens tūkstotis…

—    Bez «viens», — eksaminētā js atkal izlaboja.

—           … tika piešķirts tūkstoš deviņi simti divdesmit astotajā gadā.

—    Par ko?

—           Tu nepārtrauc mani! — Griņka beidzot sāka lūgties. — Visu pateikšu pēc kārtas. Par ko — tu prasi? Zināms, par ko: par piedalīšanos pilsoņu karā.

—    Pareizi. Bet otrs?

—    Otrais — Darba karoga ordenis…

—    Sarkanā Karoga!

—           … Darba Sarkanā Karoga ordenis komjaunatnei tika piešķirts tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmajā gadā par tautas saimniecības atjaunošanu. Trešais, — Griņka pasteidzās, lai tiktu priekšā savam draugam eksaminētājam, — Ļeņina ordenis komjaunatnei tika piešķirts tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada jūnijā par piedalīšanos Lielajā Tēvijas karā, — viņš pabeidza bez mazākās aizķeršanās, jo klusībā uzskatīja šo ordeni par visvērtīgāko apbalvojumu VĻKJS.

—           Nu, bet ceturtais? — Miņka pajautāja, redzēdams, ka viņa draugs apstājas kā niķīgs zirgs skrējienā. — Ceturtais — kad un par ko? Tu klusē? Bet vēl saki — nepārtrauc. Pateikt priekšā, vai?

—    Pagaidi, varbūt vēl atcerēšos…

—           Neatcerēsies. Nevelc pieri grumbās, nepūlies — nezini. Tad klausies! Ceturtais — Ļeņina ordenis komjaunatnei tika piešķirts četrdesmit astotajā gadā par aktīvu piedalīšanos mierlaika celtniecībā…

—           Pagaidi — ko tu runā? — tagad jau pārtrauca savu biedru Griņka. — Jautājumu sarakstā vārda «mierlaika» nav! Es tagad atcerējos. Tur vienkārši pateikts: «par aktīvu piedalīšanos celtniecībā». Bet tu…

—    Ko es? Nevar taču, Griņka, būt par tādu burta kalpu! Kad ordenis piešķirts? Četrdesmit astotajā gadā; tūlīt pēc kara. Ar ko nodarbojās mūsu Jaudis? Ar celtniecību. Ar kādu celtniecību? Protams, ar mierlaika! Ir jāsaprot. Nu, bet piektais — kāds, kad un par ko? Atceries?

—    Kā nū ne! — Griņka labpatikā kā šautin izšāva.

—   To tev pateiks kurš katrs…

—    Man kurš katrs nav vajadzīgs. Pasaki tu.

—    Lūdzu, biedri… — Griņka aprāvās, viņš tik tikko nenosauca Miņku par Ņeprjahinu, kā aiz muguras viņu saukāja visi Zavidovas zēni un meitenes. — Lūdzu, biedri Solovjov! Esmu gatavs! Tātad piektais — Ļeņina ordenis komjaunatnei tika piešķirts tūkstoš deviņsimt piecdesmit sestajā gadā par… — un, nepateicis līdz galam, sāka skaļi aurot, līdz nāvei pārbiedēdams mātes: — Sveiciens tev, zeme neskartā!…

—    Pareizi. Malacis! Nu bet sestais? — Miņka nodūra galvu grāmatā, lai apslēptu viltīgo smīnu.

Griņka iegrima domās. Tad satriekts papleta rokas.

—    Nezinu.

Miņka pacēla acis, un viņa žilbinoši baltie zobi iemirdzējās platā smaidā.

—    Arī es, Griņka, nezinu, jo sestā ordeņa komjaunatnei pagaidām vēl nav. Taču būs! Un mums abiem, Griņka, tas jānopelna komjaunatnei. Saprati? … — Miņka pašķielēja uz jau zilgojošo logu. — Ak tu tētīt, gaisma aust! Tad nu ir gan! Vai mūsu mammas guļ vai ne? Diez kādēļ viņām nenāk miegs?

—    Aizmigsi gan te ar jums! — Marija atsaucās.

—    Jūs te klaigājat kā mītiņā, visi sābri droši vien pamodušies. Nu, vai sagatavojāties vai vēl ne? — viņa pajautāja, aiz sava parupjā toņa slēpdama mātes bažas.

—    Tā kā būtu sagatavojušies, — Miņka sacīja.

—    Bet jūs vēl mazlietiņ pamācieties. Lai no galvas. .. — atskanēja arī Stepanidas balss.

Viņas nepalaida dēlus vienus pašus arī uz komjauniešu sapulci, kas notika nesen izremontētajā un nedaudz atjaunotajā klubā. Uz Taņas izbrīnās pilno, mazliet apmulsušo skatienu Stepanida dzedri sacīja:

—    Neskaties tā uz mani, Taņa. Mēs taču viņiem neesam svešas. Būtu tu viņus izaudzinājusi viena pati tādā laikā, tad zinātu, kā tas ir… Tā ka mēs pasēdēsim, mēs taču ari kādreiz bijām komjaunietes. Nesarksti un nerausti plecus. Sāc sapulci, bet mēs te ar Mariju klusi un mierīgi pasēdēsim un paklausīsimies. Mēs apmetīsimies, rau, tur kaktiņā, pašā maliņā. Iesim, Maša!

Bezgala iepriecinātas, ka dēliem viss bija beidzies laimīgi, viņas gribēja tūlīt pat pēc sapulces vest zēnus mājās un tur kopā papriecāties vēlreiz par šo veiksmi, taču zēni nebija ar mieru, juzdamies kopš šī brīža jau pavisam pieauguši. Vienmēr mātes gribai pakļāvīgais Griņka tagad sacīja, runādams nevienādā, lūstošā balsī:

—           Māt, mēs vēl mazliet pastaigāsimies, pakavēsimies tepat. Ej vien, māti

—           Iesim, Maša! — Stepanida nopūtās. — Lai viņi pastaigājas. Paskat — lieli vīri jau!

—           Tavs Griņka gan liels vīrs, bet manējais kā bijis knislis, tā arī par knisli paliks, — Marija sacīja un pasmīnējusi piebilda: — No knišļiem knišļi vien dzimst. Iztaisījis to puiku pēc sava ģīmja un līdzības tas Ņeprjahins! — viņa tā gan runāja, bet acis mirdzēja nerimtīgā, nepārejošā maigumā.

Viņas aizgāja uz Stepanidas māju kopā, nesaiunājušas — negribējās šķirties tajā vakarā. Apsēdās pie galda. Stepanida uz mirkli izgāja kambarītī, kas atradās blakus priekšnamam, un atgriezās ar pudeli paštecināta degvīna.

—    Kas tev nāk prātā, Stjoša?

—    Nekas. Mums taču šodien tāda diena!

—    Feņu vajadzētu paaicināt, — Marija atcerējās.

—            Bet tu aizskrien viņai pakaļ, kamēr es uzcepšu olu kulteni.

Pēc stundas tie, kas gāja garām Stepanidas mājai, izbrīnījušies dzirdēja, ka no logiem atskan skumīgā un apcerīgā dziesma:

Ieviņa mana, kuplā, zaļā ieviņa,

Kālabad, ieviņa, nezaļo vairs?

Vai tevi kapāja asa lietus šalts,

Vai gar saknēm skalojās avotūdens salts?

Aiz loga, slēpdamies pie sienas, kāds stāvēja. Stepanida paliecās sānis, atmeta galvu un paskatījās. Pazina.

—    Anloņina Ņeprjahina paslēpusies.

—           Bet istabā baidās ienākt. Kādreiz viņa mums abam ar Feņu bija draudzene. So dziesmu taču Antoņina parasti uzsāka. Viņai tā ļoti patika. Izdzirdusi mūs dziedam, atnākusi un paslēpusies pie paviļas, bet vajadzēja nākt iekšā un dziedāt līdzi…

—            Nenāks, viņa tev, Maša, nemūžam nepiedos. Mēs taču esam sievietes, un savu vīrišķu dēļ… Labi vēl, ka Antoņina tādas rāmas dabas, citādi…

—           Lai tik pamēģina, — Marija noteica, nozibsnīdama savas pārgalvīgās acis.

Feņa nolēma pārtraukt šo sarunu:

—           Gana par to runāt, sievas. Neaiztieciet savas brūces — tās vēl sāp, nav sadzijušas.

Taču Solovjovai jau groži bija pakļuvuši zem astes.

—           Es brīnos par tevi, Stjoša. Cik gadus dzīvo bez vīrišķa — un nekas. Es būtu prātā sajukusi.

—           Mēs esam dažādas, Maša, — Stepanida sacīja un apkampusi pievilka abas sev klāt un atkal atsāka dziedāt — klusi un skumīgi:

Meitene, meitene, dailaviņa mana,

Kālabad, meitene, noskumusi tu?

Vai tu, dailaviņa, sērojies par ko,

Ilgodamās gaidi draugu mīļoto?

Stepanida jautāja savā dobjajā, it kā kāda smaguma nospiestā balsī, bet Marija un Feņa atbildēja — tikpat klusi un skumīgi:

Kā lai es, meitene, priecīga esmu?

Kā lai neskumstu, nesērojos?

Ko tā, vecomāt, sadomāji?

Kālabad, māmul, neatrunāji?

Tātad viņas, dārgās, nelāgā dara:

Jaunāko māsu pirmo izprecina!

Stepanida, sejai atmaigstot, mierināja:

Ieviņa, ieviņa, brīvai tev augt,

Dailaviņa meitene, neraudi vairsl Nenocirtīs ieviņu līdz pašai saknei,

Nepametīs meiteni mīļotais draugsl

Nodziedājusi apklusa un kļuva nemierīga.

—          Vai mums nevajadzēja, Marij, abām aiziet uz klubu un dzīt mājās mūsu komjauniešus? Pārāk ilgi viņi nenāk.

—          Kur šie paliks. Gan atnāks, — Feņa sacīja neapmierināta, ka dziesma beigusies un jāpošas uz mājām,

—           Redz, kā tu runā! — Marija piezīmēja. — Agrāk vis negaidīji, kamēr tavs Filips pats pārnāks, skrēji uz svētku vietu un dzini ātrāk atpakaļ zem sava jumta.

īosim, Stjoša, un arī Feņu pavadīsim. Droši vien viņu Baltais pārgaidījies, gatavs vai pa sienu augšā rāpties…

—     Ir nu gan tev mēlīte, Maša! Laikam jau skaudība pārņēmusi? — piemērodamās draudzenes draiskajam tonim, Feņa pajautāja.

—    Vai nu ne! Skaties tik, mana mīļā draudzenīte, ka vēl viņu tev nenoņemu. Tas man iet ātri…

—    No tevis visu var sagaidīt, — Feņa sacīja un sadrūmusi steidzīgi devās uz durvīm.

—    Nu re, vairs ne pajokot nevar! Liela vajadzība man pēc tava Avdeja! Lai Nadjonka Skvorcova ar tevi karo, bet es, ja uznāks gribēšana, sameklēšu sev kādu draņķa vīreli citā vietā, — Marija mierīgi paziņoja, paņēmusi Ugrjumovu zem rokas un vezdama atpakaļ uz iepriekšējo vietu. — Manam mūžam viņu pietiks…

—     Nez kālab tie tik lēti vis ceļā negadās, — Stepanida nopūtās.

—    Nekas, man gadīsies, — Marija apgalvoja.

—     Kad gan tu aprimsies, Mašal — Feņa sacīja. — Dels jau, paskat, cik liels, būtu kaunējusies…

—    Tu jau arī ne visai kautrējies no sava Filipa, kad nocēli Avdeju! — Marija zibenīgi un'nikni atcirta. — Itin drīz atņēmi viņu tai žāvai Nadjonkai. Paskat tik, atradusies taisnā!

Feņa nosarkusi apklusa.

Mazliet samulsusi, apklusa arī Marija, kas, patiesību sakot, sarunāja par sevi daudz ko lieku: viņa nemaz nebija tik vieglprātīga un kāra uz citu sievu vīriem^ kada izlikās vārdos. Pēdējos gados zavidovieši neatcerējās manījuši, ka Marija savā mājā būtu pieņēmusi vai centusies savaldzināt un ievilināt savos mīlas tīklos kadu vīrieti. To visu viņa par sevi sarunāja vairāk aiz iedzimtās pārgalvības, aiz vēlēšanās saduļķot ūdeni, iztraucēt un izkustināt, satraukt savas laimīgās vienciemnieces, radīt tajās briesmīgu greizsirdību un kaut vai tādā veidā svinēt uzvaru, pacelties tām pāri un mazliet pieklusināt nerimstošās sāpes pašas sirdī. Tikai tā varēja izskaidrot arī to nedzirdēto izlēcienu, kādu Marija Solovjova atļāvās kādā nesenā un, taisnību sakot, pavisam neparastā biedru tiesā, kas notika Zavidovā.

Tiesājās divas sievietes, pēc izskata abas vienos gados. Varbūt viena, apsūdzētā, izskatījās mazliet jaunāka un pievilcīgāka no vaiga. Prasītāja viņu apsūdzēja par to, ka bija pārsteigusi pārkāpuma vietā aiz kolhoza h ;';as kopā ar lopkopi — savu viru. Uz visiem jautājumiem ko uzdeva sapulces vadītājs (tas bija Timotejs Ņeprjahins, kurš savas invaliditātes dēļ bija dabūjis šo sabiedrisko pienākumu, kas nemaz tik viegls nebija, kā vēlāk izrādījās), — tātad uz visiem Tiškas jautājumiem, vai apsūdzētā atzīst sevi par vainīgu, tā, nodūrusi skatienu kluba grīdā, stūrgalvīgi apgalvoja:

—    Nekas tāds nav bijis. Tās visas ir izdomas, tenkas.

«Cietusī», pārlaidusi niknu skatienu visai telpai, kas

bija kā bāztin piebāzta ar zavidoviešiem (pirmās rindas ieņēma sievas, bet aizmugurē, slēpdamies biezos tabakas dūmu mutuļos, bija novietojušies vīrieši), meklēdama un piesaukdama līdzjutējus, pilnā kaklā, kā to prol tikai saniknotas lauku sievas, skandināja:

—    Nav bijis? Izdomas? Bet es taču tevi… Vei, krustmāmiņa Jekaterina Stupkina savām acīm redzēja! Ko slēp savas blisenes no cilvēkiem? Pacel, pacel vien savas bezkauņas acis! Parādi tās godīgiem ļaudīm! ..,

—    Atbildi, apsūdzētā, — Tiška sacīja klusi un skumji, acīmredzot žēlodams nelaimīgo.

Sieviete izdzirda viņa jautājumu, pacēla acis, un no tām to pašu mirkli straumēm sāka plūst asaras. Viņa nepaguva pateikt ne vārda, kad blakus jau atradās Marija Solovjova, dižena savā galējā un neprātīgā niknumā. Pievērsdamās apsūdzētajai, krūtis izslējusi, viņa sāka runāt:

—    Ko tu taisnojies viņu priekšā, Gaņa?! Viņām labi, viņām vīri dzīvi. Bet vai tad tu esi vainīga, ka tavējo nogalināja? Lieciet viņu mierā! Ko sienieties klāt? Bet, ja jau jums tā gribas, sodiet mūs visas, kūrām nav vīru… — nekaunīgi grēcīgs smīns pārslīdēja pār runātājas seju. — Nenoslēpsiet savus vīrus ne aiz septiņām atslēgām, aizvilināsim jums no paša degungala. Ņemiet to vērāl

Skaļi vīriešu smiekli atskanēja no kluba dibensienas un kā pērkona grandiens viļņiem vien vēlās uz pirmajām rindām, nomākdami un pārskanēdami sievu spiedzienus.

Marija mierīgi paņēma apsūdzēto aiz rokas un, sieviešu drūzmai negribīgi pašķiroties, apjukušā Timoteja un visu pārējo acu priekšā veda viņu uz durvīm.

Tagad, sarunādamās ar draudzeni, Fedosja Leontjevna atcerējās šo gadījumu, klusībā pasmaidīja un ieminējās jau pavisam miermīlīgi:

—    Patiešām, sievas, ejam uz klubu. Es arī iešu jums līdzi. Sen neesmu tur bijusi.

—    Nu lieliski! — Solovjova nopriecājās. — Paskatīsimies uz jaunatni un atcerēsimies savu jaunību. Mēs tak ar tevi, Feņa, kopā stājāmies komjaunatnē. Droši vien atceries?

—    Kā nu ne! Atceros, Mašeņka, visu, visu atceros! — Fedosja Leontjevna saviļņota sacīja, jo atcerējās ne tikai dienu, kad stājās komjaunatnē, bet arī to stundu, to brīdi, kad Filips Ivanovičs, nākamais spāņu pilsoņu kara varonis, paņēma viņu zem rokas un aizveda prom no vecā tautas nama. It kā saldama nodrebināja plecus un sāka steigties. — Nu, ejam, ejam! Ko tad jūs sēžat!…

Viņas nepaguva ne ieiet klubā, kad tur kā bezdelīga ielidoja Katja Ugrjumova, sāka grozīt galviņu, laist apkārt actiņas, beidzot ieraudzīja pie sienas sēdošās sievietes un metās pie vecākās māsas.

—    Kur tad tu biji pazudusi, auklīt? Mēs ar tēvoci Avdeju visu ciemu apskraidījām! Ej ātrāk uz mājām! …

—    Kas, kas noticis? — Feņa piespieda rokas pie krūtīm. — Kungs dievs, nu saki taču ātrāk!

—     Filips atbraucis! — Katja beidzot izšāva un, negaidīdama māsu, atkal izlidoja no kluba.

Feņa gribēja skriet viņai pakaļ, taču kājas neklausīja, — spiezdama roku pie krūtīm, no kurām sirds vai lēca laukā, viņa lēnām vilkās uz mājām. Laime, ja tā ir liela un uznāk negaidot, tāpat kā nelaime, ir spējīga satriekt cilvēku. Feņa iegāja savā mājā, kur gaiši dega visi logi, tikai pēc tam, kad, piespiedusies ar labo sānu pie paviļas, bija brīdi pastāvējusi, lai atvilktu elpu.

25

Viņa iegāja istabā un neredzēja nevienu citu kā tikai savu dēlu, kaut gan pie*galda, ko bija saklājusi laikam šurp atnākusī Agrafena Ivanovna, jau sēdēja kāds desmits citu cilvēku. Te bija gan tēvs un māte, gan brālis Pāvels ar sievu, gan Avdejs, gan Tiška un Piška (arī tas nebija kaunējies atnākt), gan Aprīlis ar Maksimu Pakļoņikovu un, protams, Arhips Arhipovičs Kolimaga un —• to jau nu noteikti saimniecei vajadzēja redzēt ja arī ne pašā pirmajā mirklī, tad vismaz nākamajā — Sergejs Vetlugins. Taču tā laikam ir iekārtotas mātes acis, lai tādā brīdī neko un nevienu neredzētu kā tikai savu bērnu. Garš jo garš, gandrīz sniegdamies ar galvu līdz griestiem, viņš iznāca mātei pretim, apkampa, pacēla no grīdas savas sejas augstumā un noskūpstīja uz slapjajiem vaigiem. Viņa tāpat kā iepriekš nevienu nemanīja, ar valgām, mirdzošām acīm skatījās tikai uz viņu vienīgo un, rīdama asaras, beidzot ierunājās:

—     Kāpēc tad tu tā, dēliņ… kāpēc nepabrīdināji? Kas tevi atveda? — Un viņas rokas neviļus taustīja zeltītos uzplečus ar zaļu maliņu uz dēla taisnajiem un platajiem pleciem.

—    Kāpēc veltīgi uztraukt? — Filips atbildēja tikpat nesakarīgi. — Es atbraucu ar rajona komitejas mašīnu. Biedrs Kustovecs iedeva. Un viens es braucu tikai līdz Saratovai, bet no turienes kopā ar viņu… Nu paskaties taču uz to pusi, māt! Vai tiešām neredzi, tas taču ir tēvocis Serjoža!

Fedosja Leontjevna sāka mirkšķināt skropstas, nobirdinādama pēdējās asariņas, un tikai tagad, kad acis bija pēkšņi kļuvušas atkal skaidras un atreibušas, viņa ieraudzīja visus, kas sēdēja pie galda un klusēdami vēroja mātes satikšanos ar vienīgo dēlu, neuzdrīkstēdamies ne ar mazāko troksnīti vai neveiklu kustību izjaukt šī mirkļa svētumu.

—    Kungs dievs,, esmu kļuvusi galīgi akla no prieka! — viņa noteica vainīgā balsī. — Jūs nu piedodiet man! Un arī tu, Serjoža, piedod! Es tik un tā nebūtu tevi pazinusi. Kur tad tavi uzpleči, kur formas tērps?

—    Esmu atvadījies no tā, Feņa, un arī no uzplečiem. Aizgāju rezervē, — Sergejs teica, apkampdams viņu ap pleciem.

—    Kāpēc tā? — Feņa pajautāja, nespēdama apslēpt vilšanos: formas tērps viņam tik lieliski bija piestāvējis, turklāt — un tas jau bija neapzināti — viņa domāja, ka, būdams virsnieks, pie tam augstā pakāpē (reiz Sergejs bija rakstījis, ka kļuvis par apakšpulkvedi), viņš varētu labāk aizstāvēt un pasargāt Feņu no visām likstām, ko bieži vien sagādāja viņas rūgtais un smagais liktenis.

—    Kāpēc tu aizgāji rezervē? — viņa pārjautāja, ar uzsvaru izrunādama vārdu «rezerve», kas viņai sevišķi nebija paticis.

—    Tā vajag, Feņa.

—    Varbūt par kādu pārkāpumu tevi?…

—    Nē. — Viņš pasmaidīja, pamanījis satraukumu Feņas ieplestajās un satumsušajās acīs. — Pats palūdzu. Cita stīga sakustējās un ieskanējās manās krūtīs, Feņa. Esmu sācis rakstīt…

—    Kam? Par ko? — dzīvi, vēl vairāk uztraukusies viņa pajautāja, nepievērsdama uzmanību tam, ka viesi jau pamazām sāka garlaikoties saimnieces un Vetlugina ieilgušās sarunas dēļ. Piška, tas jau aiz nepacietības dīdījās vien uz sola, ar savu vienīgo aci piezīdies pie attaisītās, bet vēl neiesāktās pudeles. Arhips Kolimaga gaidīdams savā ķetnā slēpa un kā zvirbulēnu sildīja tukšu slīpēta stikla glāzi.

Sergejs sāka smieties:

—    Tas, Feņa, pagaidām ir noslēpums — kam un par ko es rakstu. Vēlāk uzzināsiet. Varbūt uzzināsiet, — viņš izlaboja un sāka steidzināt saimnieci: — Pārņem komandēšanu pie sava galda, palīdzi mātei. Citādi viesi, kā redzi, galīgi nogaidījušies. Ko var zināt, vēl ņems un aizbēgs prom…

—    Nu, tas gan ar viņiem nenotiks, Serjoža, — Feņa nomierināja, nez kāpēc paskatīdamās uz Tišku un Pišku, kas sēdēja blakus un piekrītoši un saprotoši nokrekšķējās, uztvēruši viņas jautro un viltīgo skatienu.

Vetlugins arī skatījās uz Feņas viesiem, meklēdams un neatrazdams kādu. Apķērīgais Maksims Pakļoņikovs saprata, ko tieši Sergejs meklē, nokāsējās un, tā arī neti* cis vaļā no aizsmakuma, sacīja:

—    Nemeklē, Serjoga, neatradīsi, neieraudzīsi mūsu vidū tēvoci Koju, Nikolaju Jermiliču… Viņa vairs nav. Viņš ir tur… — Maksims pamāja kaut kur ar roku un apklusa.

—    Ak tad tā… — Sergejs smagi noteica.

—    Tā, mīļais. Un arī vecmāmuļa Orina aizgāja to pašu ceļu, pakaļ savam Jermiličam, — sacīja Aprīlis un lika priekšā: — Varbūt pirmām kārtām pieminēsim viņus, bet tad arī pacelsim glāzītes par ciemiņiem. Ko? Labi večuki bija. Nu, kā jūs domājat?…

Pārējie piekrita Aprīlim. Klusēdami, iepriekš nesaskandinājuši, visi izdzēra, vēlēdami ilgu piemiņu tēvocim

Ko)am un viņa uzticīgajai draudzenei, un kādu brīdi skumīgi klusēja. Pēc tam Avdejs, uzņēmies lējēja pienākumus, piepildīja katram pilnu glāzīti. Pats arī uzsauca:

—     Uz mūsu ciemiņu veselību! Uz Filipa un Sergeja veselību!

Visi izdzēra. Vīrieši sāka sarunāties, bet Fedosja Leontjevna piegāja pie mātes, kas sēdēja maliņā, turēdama gatavībā sava tumšā, ar baltiem zirnīšiem izraibotā lakata stūri, lai ar to varētu noslaucīt nejauši izrisušu asaru, apkampa viņu, bet pēc tam tā arī stāvēja blakus, viegli atspiedusies pret šaurajiem un asajiem mātes pleciem un no tālienes tīksminādamās par savu skaistuli dēlu. Filips kaut ko runāja ar Avdeju, viņi abi smaidīja, un Feņa laikam par to priecājās visvairāk.

—     Nu, kā dzīvojat, vīri? — Sergejs jautāja, aplūkodams gan sava ciema ļaudis, gan Feņas jauno māju, kur istabas kaktos stāvēja ledusskapis un veļas mazgājamā mašīna, bet pie sienas blakus svētbildēm karājās Semjona Mihailoviča Budjonnija portrets (šo portretu Avdejs bija atnesis no savas mājas un pats izraudzījies vietu).

—     Dzīvojam, savu maizīti ēdam, svešus kumosus neskaitām! — pirmais atsaucās Aprīlis. — Tikai nez kālabad tik sen neviens cenu pazeminājums nav bijis…

Maksims Pakļoņikovs pameta uz viņa pusi nosodošu skatienu.

—    Bet vai uz obligācijām tu paraksties? Nav vairs? Eče nu. Tālabad arī ciet klusu par cenu pazemināšanu. — Tādā veidā padarījis Aprīli rāmu, parādījis viņa īsto vietu, viņš pajautāja: — Vai tu, Serjoža, brauci caur Maskavu vai kā citādi?

—    Caur Maskavu. Garām tai, tēvoci Maksim, nevar pabraukt. Dažs labs met milzu līkumu, lai tikai paskatītos uz Maskavu.

—    To es saprotu, — Maksims solīdi piekrita, tad pieglaimīgi ievaicājās: — Sarkanajā laukumā biji, viņu redzēji? …

—    Ļeņinu?

—    Nu, tas jau tāpat ir skaidrs. Par to nav ko jautāt, 1-urš gan aizbrauks no Maskavas nesaticies ar mūsu mīļo, dārgo Iļjiču! Pats — tas bija trīsdesmitajos gados — piecas stundas rindā nostāvēju, lai tiktu mauzolejā… Es tev, Serjoža, gribēju pajautāt par citu kapu. Vai to tu esi redzējis?

—    Esmu, tēvoci Maksim.

Pie galda iestājās klusums. Pat Piška pārstāja vārdiem durstīt Tišku, kas atkal bija viņam pakļāvies Klausījās ar saspringtu uzmanību tāpat kā pārējie.

—           Nu, un kā tad ir?… — Pakļoņikovs turpināja

—   Apkopts? Kas uz tā uzlikts?

—    Kaps kā jau kaps. Tāds uzkalniņš. Marmora pīāk sne. Uz tās uzraksts. Viss, kā tam jābūt, — Sergejs ai bildēja.

—     Kā tam jābut… — mūžīgais pastnieks un brīvprāti gais finanšu aģents atkārtoja. — Pieņemsim, — viņš domīgi piebilda, sekodams kādai ļoti svarīgai domai kas acīmredzot viņu jau sen bija nomākusi. Brīdi svārstījies un pašķielējis uz Aprīli, kas padevīgi viņā klausījās Maksims, it kā pieaicinādams viņu par liecinieku, ierunājās: — Nesenīt mēs, eče, ar Aprīli lasījām vionn avīzi. Un ar savām vecajām un dumjajām galvām uzdūrāmies uz šitādiem, tā sacīt, vārdiem: «dižā desmitgade». Kā tos saprast, Serjoža? Kā tad mēs pēc šitenā teiciena lai nosaucam tos bezmaz trīsdesmit sešus gadus, kurus esam nodzīvojuši ar padomju varu līdz šai te, tā sacīt, dižajai? Vai tad tie — šie gadi bija šādi tādi, nespodri, pelēki? Nav bijis ne Oktobra revolūcijas, kuru uz visas mūsu zemes, uz visas planētas gan draugi, gan nedraugi citādi nesauc kā par Lielo? Ne pilsoņu kara? Ne pirmo piecgažu, kuras ietērpa mūsu māmuļu Krievzemi dzelzu bruņukreklā? Ne kolektivizācijas, kas apgrieza ar kājām gaisā visu mūsu lauku dzīvi un deva mums tādu spērienu pa dibenpusi, ka mēs, tā sacīt, uzsākuši skriešanos ar strādnieku šķiru, iesēdušies traktorā un automobilī, sākām ceļu uz sociālismu? Ne Tēvijas kara, kas iznīdēja no zemes vaiga to sātanu Hitleru, ne drosmīgo varoņdarbu, ko veica miljoni mūsu dēlu, tai skaitā arī mani dvīņi tankisti Vaņka un Petjka, kas dzīvi sadega savā «Sarkanajā zavidovietī», kuru nopirkām mēs, veči un sievietes, par pēdējiem grašiem? … Nekā tāda varbūtās nav bijis?! — Vecajam vīram aizrāvās elpa, viņš sāka klepot un no piepūles pietvīka gluži sarkans. Neviens viņu nepārtrauca, kaut arī Fedosjai Leontjevnai tā vien gribējās to izdarīt: pirmām kārtām tāpēc, ka Pakļoņikovs, iesācis runāt, tik drīz nerimsies un nogurdinās ciemiņus līdz nāvei; otrām un galvenām kārtām tāpēc, ka baidījās — večuka runas dēļ Sergejs vēl sāks justies neveikli, jo

viņa sejā jau manīja uzplūstam sarūgtinājuma ēnu. Tomēr, redzēdama, ka visi saspringti klausās, Feņa neiedrošinājās pārtraukt iekaisušo večuku. Taču izkāsējies Maksims pats pēkšņi aprāva savus vārdu plūdus, negaidīti mierīgi izsecinādams: — Viss jādara ar prātu. Tikai neprātīga māte kopā ar ūdeni izlej arī bērnu. Mēs abi ar kūmu Aprīli tā to lietu saprotam, bet kā jūs, jaunie, — Maksims paskatījās gan uz Sergeju, gan uz Filipu, gan uz Pāvelu, gan uz viņam blakus piemetušos Katju, — to mēs nemaz nezinām, varbūtās kā citādi. Nezinām gan…

—    Nē, tēvoci Maksim, ne jau jūs viens ar tēvoci Artjomu tā domājat.

—    Tad jau labi, ka tā, — Maksims sacīja, — bet laiks, dēliņ, visu noliks savā vietā kā laba saimniece savā mājā. Tu biji atbraucis pie mums četrdesmit septītajā gadā, pats redzēji, kas te bija. Galīgs sabrukums. Likās, simts gadi būs vajadzīgi, lai pieceltos kājās. Bet redzi, kā iznāca? Toreiz tevi atveda pie mums ar vēršiem, bet tagad? Tagad — ar vieglo mašīnu. Bet vērši palikuši varbūtās vienīgi, eče, viņu, — Maksims pameta uz saimnieces pusi, — atmiņā. Jau sen nav ne Zaldāta Bezastes, ne Iduja, ne Sarķa, ne Ziediņa, ne Jautrā. Bet kolhozā ir astoņas smagās mašīnas, divas piena un viena benzīna vedamā mašīna, divdesmit traktoru, septiņi kombaini un desmitiem citu dažādu mašīnu — sējmašīnas, kultivatori un vēl citas. Pats dažu labu reizi brīnos, no kurienes tās visas uzradušās.

Laikam lai uzmusinātu večuku, Sergejs sacīja:

—    Nu redzi, nu, bet tu vēl esi sašutis: kāpēc pēdējā desmitgade avīzē nosaukta par dižo?

Maksims sadusmojās:

—    Tu tā kā būtu gudrs, mācīts cilvēks, Serjoga, bet mani pareizi saprast nevari. Es neesmu pret to, ka arī šos desmit gadus sauc par dižiem. Tie patiešām ir diženi, kā katrs gads, ko mēs esam nodzīvojuši visā Padomju valsts vēsturē. Katrs no tiem ir liels savā veidā, katrs no tiem ir izkarots…

—    Bet tu, tēvoci Maksim, kā redzu, esi kļuvis par īstu politiķi. — Sergejs pasmaidīja un lika priekšā: — Iedzersim, biedri, uz tēvoča Maksima veselību!

Pakļoņikovs pasmīnēja:

—    Manai veselībai tavs tosts, Serjoža, diez vai palīdzēs. Eju čīkstēdams kā veci, izkaltuši rati, cejgali un visas locītavas krakšķ, šauj kā no rivolvera. Un acis arīdzan vairs nenieka nerāda…

—    Nu, ja runā par acīm… — Aprīlis nokustināja ūsas, — tad par tām tu veltīgi sūksties, kūm… Tās tev vēl labas. Nesenīt šis kā ieraudzīja Mareju Solovjovu,— mēs ar Maksimu pēc veču paraduma sēdējām uz baļķīša pie viņa mājas un, tā sacīt, kūlām tukšus salmus, bet Mareja gāja garām… Šis ierauga viņu un saka: «Ir gan tai Solovjovai manta, gan no priekšas, gan pakaļas…» Te nu bija aklais!

Uz Pakļoņikova veselību tomēr izdzēra, pasmējušies par viņa aizdomīgo aklumu. Sirds atvieglināšanai parunāja vēl par šo un to, vairāk par sīkumiem vien un jautriem notikumiem. Kāds pirmais atjēdzās, ka būtu jau laiks pamest saimnieci vienu ar dēlu, un deva atbilstošu zīmi. No Ugrjumovas istabas viņi izgāja visi reizē, tikai priekšnamā saminstinājās, apsmaguši grūstījās, nevarēdami atrast durvis. Piška, izmantodams šo iesprūšanu, šo korķi, saķēra Tišku aiz paralizētās rokas kā aiz pavadas un aizveda atpakaļ pie galda, kur kopā ar to izdzēra šņabja paliekas un tikai tad devās prom, skaidrodams Neprjahinam un stumdams, to pa priekšu, jo tas mazliet stīvējās pretim:

—    Ej, ej, Tiša, tur vairs nepalika ne pilītes. Pats pārbaudīju. Tā ka ej vien un neskaties atpakaļ, nespārdies

kā āzis.

26

Avdejs aizveda Sergeju pie savas mātes, zinādams, ka tagad tas nesarūgtinās Feņu. Bet viņa, palikusi ar Filipu viena un izrunājusies ar viņu pēc sirds patikas, noguldīja dēlu savā gultā un pati apsēdās blakus uz krēsla, mats matā kā Agrafena Ivanovna kādreiz pie Grišas gultas, kad tas pēc Staļingradas kaujas ar savu daļu bija atbraucis uz Zavidovu atpūtā. Kaut gan Feņa visu to nakti nebija ne acis aizdarījusi, no rīta viņa jutās pavisam spirgta un viegla. Nedzirdamiem soļiem viņa skraidīja pa dibenistabu — gatavoja dārgajam ciemiņam brokastis, atārdīja formas svārku apkaklītes padrēbi, izmazgāja to, izgludināja un atkal piešuva; izslauca govi (Fedosjai Leontjevnai ar kolhoza valdes lēmumu tika iedota cita govs, kad iepriekšējā bija nobeigusies), aizdzina to, tāpat arī aitas uz ganāmpulku, tur dālijās savā priekā ar ciema sievietēm, atnesa no avota ūdeni, uzsildīja to, izmazgāja grīdu, sakopās, un viņai atlika vēl vesela stunda, lai klusi pasēdētu pie dēla gultas un patīksminātos par viņa vīrišķīgo seju, uz .kuras jau krita lecošās saules stari. Viņa sēdēja ka sastingusi, baidīdamās iztraucēt viņa saldo rīta miegu, un gaidīja, kamēr viņš pats atvērs plakstus, samirkšķinās skropstas un uzsmaidīs viņai.

Pēc brokastīm Filips palūdza:

—     Paņem mani līdzi, māt, uz tīrumu. Gribas pasēdēt uz traktora.

—    Brauksim, tūlīt pat brauksim, dēliņ. Viņa droši vien ir uzzinājusi un tagad gaida. Sirsniņa tak jau tirinās kā aitas aste. Bet kāpēc tu, dēliņ, viņai tik reti raksti?

—    Nav laika, māt. Ja tu zinātu, kāda progjamma skolā!

—    Vai tu mīli Taņu?

Filips samulsis nosēcās, steidzīgi pielaikodams uzvalku, ko bija valkājis pirms dienesta — vecu eļļas traipiem izraibinātu darba uzvalku, no kura uzvēdīja nekādos vējos neizvējojamā stepes smarža un kurš vienā mirklī padarīja viņu par dažiem gadiem jaunāku — atsauca zēnībā.

—    Mīli? — māte atkārtoja jautājumu.

—    Nu, māt, kāpēc tu? … Ja jau nemīlētu…

—    Bet, ja mīli, ja viņa tev dārga, — raksti. Taupi laiku kā nu prazdams, dēliņ, tikai ne uz to. Mīlestība, Filipiņ, ir kaut kas tāds, kas prasa uzmanību. Vienu reizi neatbildēsi uz Taņas vēstuli, otru reizi — viņa kļūs domīga. Un viss kas var gadīties. Meitenes sirds ir viegli ievainojama. No dusmām var arī aiziet pie cita.

Filips saausījās:

—    Ko?… Varbūt jau…

—    Nē, dēliņ, viņa ir labāka par tevi. Tic un gaida. Taisies ātrāk, un brauksim uz tīrumu. Re, jau Avdejs Petrovičs un Sergejs ar priekšsēdētāja gaziku piebraukuši. Tātad Punkts, mūsu jaunais saimnieks, iedevis. Droši vien jau tev… Tikai tu, dēliņ, civilās drēbes velc nost. Uzvelc formas tērpu — lai ļaudis paskatās, kāds tu man esi izaudzis. Un Taņa lai paskatās. Viņa tagad ir mūsu komjauniešu vadītāja — tik rosīga, ka nevienam nedod miera: ne sev, ne saviem komjauniešiem, ne Punktam, ne Nastjai Spičienei, kuru ievēlēja par partijas sekretāri. ..

—     Vai tu, māt, vēl neesi iestājusies partijā? — Filips pajautāja, pārģērbdamies formas tērpā.

—     Ko tu runā, dēliņ! Kur nu es tāda… — viņa gribēja pateikt «grēciniece», taču laikā atģidās, ka viņas priekšā ir dēls, un noteica ko citu, — … neizglītota, ar savām trim klasēm. Partijai vajadzīgi izglītoti cilvēki.

—     Nu, veltīgi tu tā runā, māt, — viņš sacīja un, nepaskaidrojis, kāpēc «veltīgi», sāka steigties: — Esmu gatavs. Ejam!

Jau tīrumā viņa pajautāja:

—    Vai neesi aizmirsis? Vai pratīsi vadīt traktoru?

—     Nē, māt, neesmu aizmirsis. Es taču arī savā robežsarga dienestā biju bruņutransportiera vadītājs. Tā ka…

—    Tad jau labi…

Būdā tomēr pārģērbies Avdeja kombinezonā, viņš visu dienu vadīja Taņas un Ņinas mašīnu. Ņina, no rīta redzēdama, ka viņu traktoram tuvojas jauns virsnieks, nn pazinusi tajā Filipu, sasveicinājās, paslīdēja viņam garām un paslēpās būdā. Viņas pāriniece palika uz traktora, sēdēja blakus Filipam, ar vājo pleciņu atbalstījusies pret viņu un retumis paraudzīdamās draugam sejā, kas no putekļiem kļuva aizvien brūnāka un meitenei tādēļ vēl jo dārgāka. Tur, kur vaga bija taisna, uz stūres palika tikai viena Filipa roka, bet otra saudzīgi skāva meitenes plecus. Jau trīs reizes vecā virēja Katerina Stupkina cēla gaisā sarkano karodziņu un piesita pie sliedes gabala, kas karājās pie būdas, aicinādama arājus pusdienās, — visi sanāca, tikai Filips ar Taņu ne. Zaudējusi cerības tos sagaidīt, virēja atmeta ar roku.

—     Nekāds spēks tos tagad neatvilks uz šejieni! — Un, atcerējusies laikam kaut ko sen pagājušu, plati iepleta rokas: — Jaunība paliek jaunība. Sēdieties, sievas! Un jūs, vīri! Tu, Serjoga, arī, lūdzu, nāc pie galda, nekautrējies. Te visi savējie. Un arī tu mums neesi svešs. Sēsties klāt, mīļais! Nogaršo manus kāpostus! Gardi, goda vārds! Tādus tu pilsētā nedabūsi. Treknākus un gardākus par mūsējiem, Zavidovas kāpostiem, tu visā plašajā pasaulē neatradīsi. Punkts neskopojas ar aitas gaļu mūsu arājiem. Viņš mums ir varens, tas jaunais priekšsēdētājs. Nav tik skops kā, vei, Feņas tētiņš. Tā

priekšā reizēm ceļos vajadzēja krist, lai atmet kādu gabalu ne visai svaigas vērša gaļas…

—           Toreiz bija citi laiki, krustmāmiņ Katerina, — par Leontiju Sidoroviču iestājās viņa meita, — toreiz mēs bijām nabadzīgi…

—    Klusē, Feņa…

—           Beidz labāk, krustmāmiņ! Kritizēt mēs visi esam meistari!

—           Bet es, Feņka, nemaz nekritizēju. Es runāju patiesību.

Sergejs, Avdejs, Pāvels un viņiem līdzi uz stepi atnākušais Tiška sāka smieties, bet Feņa piekāpās:

—           Vai nu tevi kāds aizrunās, Katerina? Ielej labāk savus saslavētos kāpostus.

—           Ne jau es, tie paši sevi slavē. Dod šurp savu bļodu, brigadierienl Tev par trim būs jāēd: par sevi, par dēlu un par nākamo vedeklu. Varbūtās pagāšnakt jau derības nodzērāt? Varbūtās saderinājāt?

—           Vēl ne, krustmāmiņ Katerina. Viņš saka — aizbraukšot vispirms uz savu robežapsardzības punktu, apskatīšoties mazliet un tad arī atbraukšot viņai pakaļ.

—           Lai tikai nevelk garumā, — virēja skarbi noteica,

—    aizlaidīs garām meiču, bet viņa ir neatsverama. Gan sirsniņa viņai tīra zelta, gan rokas. Paskat, kā viņa visus sev apkārt iekustinājusi! Saņka Špičs, ir tas bīstas no šī skuķa. Re, kāda viņa mums ir, mūsu Taņa!

Sergejs Vetlugins klausījās vecajā sievā, skatījās te uz viņu, te uz stepes vēju nobrūnināto Feņas seju, bargu kā ikonas svētajai, te uz nerunīgo Stepanidu un Mariju Solovjovu, kas stūrgalvīgi skatījās viņā un noslēpumaini smaidīja, te uz Ņinu Ņeprjahinu, kura beidzot bija iznākusi no būdas un tagad kārtoja matus pie spogulīša, kas bija piestiprināts apmetnē pie sienas, — viņš skatījās uz viņām un juta, ka valgs siltums sakāpj acīs, bet sirdī bija pamodušās un skanēja jau sen tur uzradušās rindas:

Apbrīnas un mīlestības pilnus Uzrakstīsim sacerējumus par jums,..

«Kad un kas gan tos uzrakstīs, šos sacerējumus? Būtu jau laiks!» viņš domāja. «Jo mēs taču tur, frontē, izcīnījām tikai militāru uzvaru. Pārējo darīja un dara viņas, rau, šīs krievu sievas. Kur, kādā zemē vēl jūs tādas atradīsietl…»

Jekaterina Stupkina, redzēdama, ka viņš vēl nav pieskāries ēdienam, norūpējusies sacīja:

—    Vai ta negaumē? Bet tu tikai nogaršo — neparko nevarēs tevi dabūt no bļodas nost. Paēd, mīļais. Saku taču, ka pilsētā tev neviens tādus neizvārīs. Pastrebies — vēlāk ne reizi vien pieminēsi krustmāmiņu Katerinu.

—    Es jau tāpat jūs bieži pieminu! — viņš sacīja pārējiem neierastā, dīvaini aizkustinātā balsī un noliecās pār alumīnija bļodu.

—    Labi, — virēja noteica un arī apklusa.

Bija dzirdama tikai koka karošu mīkstā atsišanās pret bjodu dibenu un skala strēbšana, jo karstais virums dedzināja lūpas.

Filips un Taņa atnāca uz apmetni, kad citi jau bija paēduši pusdienas un atlaidusies būdā stundiņu atpūsties. Viņi paši uzmeklēja virtuves katlu un uzsildīja atdzisušos kāpostus. Filips ielēja vispirms Taņai, pēc tam sev, apsēdās iepretī un sāka strēbt, ik pēc brīža uzmezdams acis draudzenei, katru reizi sastapdams tās gaidošo, caur pieri uzmesto starojošo skatienu. Vakarā viņi nejāva sevi nomainīt — palika ar traktoru tīrumā visu nakti. Tikai ap desmitiem no rīta Filips atgriezās mājās — noguris un laimīgs. Māte lēja viņam uz kakla auksto, tikko no avota atnesto ūdeni un skatījās, kā tas možā straumītē notecēja pa iedobīti starp platajām, no aukstuma un kņudēšanas kustīgajām lāpstiņām.

—    Nu pietiks, māt! — viņš lūdzās, spurgdams un gaišās cirtas purinādams.

—    Vēl vienu kausiņu! Dod šu, es pati saziepēšu… Rau, te vēl ir melnumiņš, — viņa teica, negribēdama laist dēlu prom. Viņa nogāja malā tikai tad, kad viņš kā jauns kumeļš nopurināja galvu un izslējās visā savā milža augumā.

Paēdis brokastis,' viņš jau taisījās laisties slīpi, taču pēkšņi atcerējās, ka nav vēl izsaiņojis un parādījis mātei dāvanu. Bija gribējis to izdarīt vakar, bet traucēja viesi. Feņa bija pamanījusi kambarī kaut kādu kasti, taču neuzdrošinājās pajautāt dēlam, kas tajā iekšā. Tagad Filips ienesa to istabā, uzlika uz galda un sāka uzmanīgi saiņot vajā.

—    Dieviņ tētiņ! — viņa noelsās. — Televizors! Droši vien dikti dārgs! Kāpēc tu, dēlukiņ, tērējies? Būtu pataupījis naudiņu sev… Drīz tev būs sava ģimene… — viņa tā runāja, bet acis nevarēja ne novērst no nedzirdētās dāvanas: Zavidovā tolaik bija pavisam tikai divi televizori — Punktam un Špičam.

—     Nekas, māt! Lai tagad visa plašā pasaule ienāk tavā mājā. Tu, māt, to esi pelnījusi! Skaties pati, aicini krustmāti Mašu, Stepanidu Lukjanovnu. Skatieties, atpūtieties. Gana esat mocījušās ar kolhoza teļiem un sivēniem savās istabās — pietiks! Laiks arī jums dzīvot kā cilvēkiem… Kāpēc tu raudi, māt? Tas tev nemaz nepiestāv… Ieviņa Rūgtā…

—    Es tāpat vien… tāpat, dēliņ, no prieka… es tūlīt… — viņa aizgriezās, noslaucīja acis un vaigus un atskatījās, jau smaidīdama un starodama. — Kas gan man viņu uzstādīs, Filip? Nav mums sava meistara, uz rajonu jāsūta pēc tā…

—     Bet es un Avdejs Petrovičs? Vai tad mēs neesam meistari? Viņš ir mehāniķis, un arī es šo to pieprotu tehnikā.

—    Ne jau nu tādā!

—    Nav nekāda lielā gudrība. Kaut kā apjēgsim. Instrukcija palīdzēs. Te, lūk, tā ir.

Divas nedēļas, kamēr Filips un viņa tēvocis Sergejs atradās Zavidovā, Fedosjas Leontjevnas Ugrjumovas māja bija kaut kas līdzīgs kluba filiālei: ik vakaru tajā sanāca ļaužu, ka biezs, tā ka saimniece tikai ar pūlēm izspraucās no dibenistabas uz priekšistabu, kur bija nolikts televizors. Uzaicinādami cits citu ievērot klusumu, nepacietīgie, dedzīgie skatītāji runāja visi reizē, traucēdami klausīties pārraides. īpaši trokšņaini bija večuki — Maksims Pakļoņikovs un Aprīlis. «Ak, ja tagad varētu uzcelt Nikolaju Jermiliču!» pastnieks mēdza iesaukties. «Vai arīdzan viņa Orinu — būtu gan abiem brīnumi!» Aprīlis turpināja, nespēdams apvaldīt izbrīnās pilnus izsaucienus par visu, kas pavērās viņa acīm. Arhips Arhipovičs Kolimaga ar pūlēm novaldījās, lai neiekrautu gan vienam, gan otram pamatīgu pļauku. Galu galā tikai bargi uzsauca:

—    Vai jūs vienreiz paliksiet klusu vai ne? Tūlīt pat kā kampšu aiz apkakles, kā došu ar ceļgalu pa dibenu, izlidosiet pagalmā ir nepapīkstējuši!

Draudi iedarbojās: večuki apklusa, taču ne uz ilgu

laiku.

—    Iebāzt jums mutē sprūdu, vai? — Piška domīgi teica, ar savu aso vanaga aci ieurbies kaut ko dudinošās dikto-. res mīlīgajā sejiņā. — Frontē ar vācu «mēlēm» tā darījām … Sadod viņiem, Kolimaga, pa žokļiem, varbūt tad paši iekodīs mēli zobos …

—           Nu ko jūs viņiem uzbrūkat! — saimniece aizstāvēja.

—    Lai parunā, papriecājas. Savu mūžu viņi neko tādu nav redzējuši, vai tas kāds joks!

Nākamo nakti večuki apsolīja klusēt, taču neturēja vārdu — tas nebija viņu spēkos.

Drīz vien Filips un Sergejs Vetlugins aizbrauca — Filips uz tālo robežu, bet Sergejs uz Maskavu, kur tagad strādāja un dzīvoja ar savu nelielo ģimeni. Nez kālab Feņas «filiāles» apmeklētāju skaits stipri saruka. Varbūt tāpēc, ka tūlīt pat pēc ciemiņu aizbraukšanas Avdotja Stepanovna, Avdeja māte, un Matrjona Divejevna, kas netaisījās nolikt ieročus, atjaunoja uzbrukumus mīlētājiem, un tagad tie bija daudz niknāki un neatlaidīgāki par iepriekšējiem.

Feņai, kas jau pamazām sāka pierast pie savas laimes, no kuras sākumā viņa bija mazliet baidījusies, vajadzēja atkal pieņemt kauju un sakopot visus dvēseles spēkus. Reiz nerimtīgās izspiegotājas bija Feņu novedušas līdz izmisumam, un viņa, nogaidījusi īsto brīdi, kad galvenās vajātājas bija sapulcējušās Lāpītājas mājā, pati aizgāja pie tām un nostājās pie sliekšņa bālin bāla, uztraukusies un aizsmakušā, tikko dzirdamā balsī noprasīja:

—    Vai jūs vēl ilgi mani mocīsiet? Varbūt beidzot liksiet mūs mierā?

Lāpītāja, viņas meita, kas bija atnākusi no valdes pusdienās, un Avdotja Stepanovna kādu brīdi apstulbušas raudzījās viņā. Pirmā attapās Avdotja Stepanovna:

—    Neliksim vis mierā. Negaidi! Redz, ko sagribējusil

—    Ko es esmu sagribējusi? — Fedosja Leontjevna pa-‘ skatījās uz Avdotju skumji un gandrīz lēnprātīgi.

—     Ko? — vēlreiz pajautāja un, atvilkusi elpu, jau cieti noteica: — Nevienam es viņu neatdošu. Ielāgojiet tol

Saprotiet taču, sievieši, viņš vienīgais man tagad palicis! Vienīgais! Kā tad…

—    Arī man viņš ir vienīgais, — Avdotja Stepanovna teica. — Viens vienīgais!

—    Un arī manai Nadjonkai viņš ir vienīgais, — Lāpītāja pievienojās.

—     Nu, ko tad lai mēs darām? — Feņa it kā samierinoši pajautāja. — Kā lai mēs viņu sadalām? Nevar taču sacirst gabalos? Vienai galva, otrai kājas, trešai kas cits… — Viņa skumīgi pasmaidīja.

—     Atdod atpakaļ viņai likumīgo vīru, — Avdotja Stepanovna pameta ar galvu uz Nadjonkas pusi, kas bija aizgājusi pie trauku sola un, izlikdamās, ka tas, par ko tagad tiek runāts, neattiecas uz viņu, beidza kaut ko ēst’.

—    Es jau teicu, ka tas nekad nenotiks! — Feņa gandrīz kliegšus nokliedza. — Vai dzirdat? Nenotiks!… Nekad! — Un pagriezusies tā aizcirta durvis, ka logu rūtis nodrebēja. Tomēr, atnākusi mājās un ieraudzījusi tur Avdeju, pati to nemaz negaidīdama, nikni un noteikti viņam pateica:

—    Savāc savas mantiņas, visumījais brūtgān, un ej prom no manas mājas. Un vairāk lai tavas kājas…

—    Ko tu runā, Feņa?… Kāda muša tev iekodusi? Kas ar tevi noticis?

—    Vācies prom, kad tev saka, un lai ne tavas smakas te nebūtu! — viņa kliedza, nikni bolīdama sasārtušos acu baltumus.

—    Es aiziešu, — viņš teica, celdamies no galda un nelāgi smaidīdams, — bet varu arī aiziet uz visiem laikiem. Vai tu par to esi padomājusi?

—    Esmu, — viņa stingri noteica.

Bet, kad viņš aizgāja, pati ieskrēja goda istabā, ar visu sparu krišus nokrita uz grīdas, plēsa matus un plosījās, vaimanādama:

—    Ko… ko es esmu izdarījusi?… Ko? Avdej, mans mīļais, tev nevajadzēja mani klausīt! Kungs dievs, nu ko es esmu izstrādājusi?

Trīs diennaktis traktoristes neredzēja tīrumā savu brigadieri, kura parasti atnāca uz turieni agrāk par visiem. Meitenes pieklusa, kļuva skumīgas, it īpaši Taņa, mocī-

m dāmās minējumos, kas gan noticis ar viņu nesalaužamo vadītāju. Viņas neiedrošinājās to uzprasīt arī tad, kad ceturtajā dienā Feņa ieradās pati un, it kā nekas nebūtu noticis, ķērās pie darba. Tikai tumšie apļi ap acīm, kas bija iegrimušas vēl dziļāk zem stāvajiem uzacu lokiem, liecināja par viņas dvēseles mokām. Viņa pajautāja:

—    Vai mehāniķis bija atbraucis uz mūsu brigādi?

—    Bija, krustmāt Feņa, — Taņa ātri atbildēja. — Bet tagad Avdejs Petrovičs aizbrauca saņemt jaunus traktorus mūsu brigādei, krustmāt Feņal

—    Labi, labi, — viņa pamāja ar galvu.

Un dzīve atkal plūda pa noteiktu, ierastu gultni. Un Piškas atnestais jaunums (viņš nepalaidās slinkumā un atjoņoja uz apmetni tieši tāpēc, lai to pavēstītu Fedosjai Leontjevnai), ka Avdejs atkal, par spīti viņai, Feņai, atgriezies pie likumīgās sievas Nadjonkas Skvorcovas, nevarēja izkustināt Ugrjumovu no šīs — tāda vismaz tā likās, raugoties no malas, — mierīgās gultnes, no šī viņas sirdij tik ierastā dzīves ritma. Visgrūtākajā un smagākajā brīdī, kad viņa plosījās uz grīdas histērijā, kas nebūt nebija viņai raksturīga, kad bija gatava pieņemt galēju lēmumu, Feņa pēkšņi atcerējās, ka Avdejs viņai nav vienīgais, ka pasaulē cilvēku diezgan un par agru domāt, ka nupat gals klāt, ka viņai vēl paliek Filips, viņas dēls, vienīgais līdz mūža galam, — kā gan viņa to varējusi aizmirst! Tieši tad Feņa beidza mocīties pašpārmetumos, ātri piecēlās no grīdas, iekšēji saņēmās, piegāja pie spoguļa un nesteidzīgi sāka sukāt matus, — kā tumšs, lāsmojošs vilnis viņas garie mati noslīdēja pār pleciem un muguru. Uz viņu nenovērsdamās skatījās bargas, gandrīz melni satumsušas, viņu pašu nosodošas acis. Pazīstamais, vingrais spēks atgriezās un ielija viņā. Tādu — rosmes pilnu, gatavu mesties trakā darbā — Fedosju atkal ieraudzīja viņas brigāde.

Tanī dienā viņa tikpat kā neatkāpās no Taņas, stundām ilgi, gluži kā instruktore, sēdēja viņai blakus uz traktora, bet nakti, kad viņas kā parasti būdā apgūlās blakus, palūdza, taču tā, ka tā jau izklausījās pēc pavēles:

—    Rīt, Taņa, sasien nastiņā savas mantas un pārnāc pie manis. Ko tu tupēsi savā sērdienīgajā alā. Tā Filips lika, — viņa piebilda, lai būtu pārliecinošāk, domādama, ka viņai tiks piedoti šie mazie meli.

Taņa, nespēdama izteikt ne vārda, iespieda slapjo deguntiņu krustmātes Feņas azotē.

Nākamajā vakarā, atgriezušās no darba, viņas kopā pārnesa uz Feņas māju Taņas «pūru», kas satilpa vienā nastiņā un mazā čemodānā, mazliet lielākā par sieviešu somu. No rīta ar kolhoza priekšsēdētāja Punkta svētību Pāvels Ugrjumovs ar buldozeru aizkabināja Taņas būdu aiz vecajām, nevarīgajām ribām un stundas laikā noslaucīja to no zemes virsas. Uz tālo robežaizsardzības posteni Filipam aizlidoja vēstule, kur bargi un stingri tika izteikta mātes griba. Pēc mēneša pienāca atbildes vēstule, kurā Filips aicināja Taņu pie sevis. Mazliet sarūgtināta par to, ka neizdevās sarīkot kāzas savās mājās, Feņa pavadīja vedeklu līdz pašai Saratovai; Punkts aizdeva šim nolūkam savu gaziku, tīšām stingri piebilzdams:

—     Tikai apsargājiet mūs tur labāk, drošāk. Skatieties abām acīm. Mums te darbu līdz šai vietail — viņš novilka ar delnas malu gar savu izspiedušos ādamābolu.

—    Labi, tēvoci Vitja! — Taņa nosarkusi sacīja.

—     Man žēl laist tevi projām, Taņuk. Kur mēs tev atradīsim vietnieku gan uz traktora, gan komjaunatnes organizācijā? Nastjeņka saķēra galvu, kad uzzināja…

—    Atradīsiet, Viktor Lazarevičl — viņa skanīgi sauca, jau sēdēdama mašīnā blakus šoferim, par kuru šajā reizē bija pieteicies Pāvels Ugrjumovs, — jebkuru brīdi viņš varēja pārsēsties no traktora uz kombainu, no kombaina uz automobili, kā, starp citu, lielākā dala Zavidovas puišu mehanizatoru.

—           Ko lai dara! — priekšsēdētājs beidzot noteica.

—    Rūs jāmeklē. Punkts. Bet nu izbāz laukā savu ģīmīti, lai noskūpstu, kamēr mans Komats neredz. Briesmoti greizsirdīga, kaut viņu nelabais!… Un nu brauc, Taņuk, sveicini no mums visiem Filipu. Pasaki, ka mēs tagad stingrāk stāvam uz viņam dārgās Zavidovas zemes. Novēlu tev un Filipam ilgu un stipru laimi. Brauciet ciemos, neaizmirstiet dzimto pusi!

Malā stāvošā Agrafena īvanovna pieteica dēlam un vecākajai meitai:

—    Atpakaļceļā iebrauciet pie' krustmāmiņas Annas. Pavisam vārga, kā dzird, kļuvusi. Apciemojiet, uzziniet, kas ar viņu ir un kā viņai klājas.

—    Apciemosim, māt. Noteikti! — Fena sauca no mašīnas, kas jau ripoja pa ielu.

—    Kur tu, cilvēks, dēsies? Laiks vis nav sīvā mēriņš knašs. Tas, mljais, tev rīklē nesalis ašs, — reiz noteica Maksims Pakļoņikovs, kam savos gados, kuri strauji ripoja no kalna lejā, patika gudri paprātot, noteica, pamācīdams draisko Miņku Solovjovu, kas auguma ziņā bija iestrēdzis kaut kur pusceļā un nemanīja savus gadus un uzjautrinādamies nereti kopā ar jaunāku zēnu varzu mēdza aizstaigāt uz svešiem augļu un sakņu dārziem. — Tev, Mihail, jau, pavei, cik gadu, bet vēl aizvienam kā teļam aste gaisā. Nav vārdam vietas, traktorists no tevis iznācis labs, ne sliktāks par tavu draugu Griņku, bet uzvedībā tev kā bija divnieks, tā arī…

—    Četrinieks, — Miņka sarūgtināts noburkšķēja, nokāris savu melnsprogaino galvu večuka priekšā.

—    Neizrunājies, — večuks viņam uzbrēca, — es zinu, ko saku. Ja jau skolmeistariene liek četrinieku par tavu uzvedību, tas nozīmē, ka tu, Miņka, neesi ne divnieku nopelnījis. Četrinieks te ir vistīrākā pierakstīšana, lai tevi, delver, šīs pašas uzvedības dēļ nebūtu jāatstāj uz otru gadu. Varbūtās tā nav?

Miņka klusēja, slēpdams šķelmīgās, kā seskam spriganās acis, un pazemīgi gaidīja, kad vecais Pakļoņikovs nolasīs savu sprediķi līdz galam un apžēlojies ar dieva palīgu palaidīs viņu vaļā. Miņka bija pieradis pie večuku pamācībām un parasti uzklausīja tās klusi un pacietīgi, savilcis šķelmīgo seju ārkārtīgi goddevīgā izteiksmē, un tāpēc vectēvi viņu ļoti mīlēja. Tāpat viņš nesen bija stāvējis bijušā priekšsēdētāja Leontija Sidoroviča priekšā, kurš brīvprātīgi bija uzņēmies laukkopja pienākumus un stingri sekoja, lai jaunie traktoristi artu, kā pienākas, un nebojātu zemi. Viņš mēdza ierasties tīrumā pēkšņi, tad, kad neviens viņu negaidīja, kā tas arī vakarrīt bija gadījies.

Pa tīrumu, mezdami sev pa priekšu nespodru starmešu gaismu, cits pakaļ citam rāpoja traktori. Tā bija nakts maiņa, pārsvarā jaunie, no veterāniem bija tikai Pāvels Ugrjumovs. Griņka kā vienmēr turējās aiz Miņkas un tik tikko neuzbrauca virsū tā arklam, jo draugs nez kāpēc pēkšņi bija apstājies.

—    Kāpēc apstājies? — no aizmugures viņiem uzsauca Pāvels.

—    Miņka izsludināja pīppauzi! — no tumsas jautri atsaucās Griņka.

—    Nekādas pīppauzes! — Pāvels uzkliedza.

—Atradies man brigadieris! — tumsā kāds sarūgtināti atsaucās Miņkas balsī. — Ko tad lai es daru, biksēs, vai?…

—           Tā nu ir tava darīšana, — Pāvels prātīgi atbildēja,

—    tikai atceries, ka līdz rītam, līdz maiņas beigām mums jāpabeidz šis gabals.

—    Bez tavas teikšanas zinu. No māsiņas, vai, esi iemācījies komandēt! — Miņka pēdējo reizi un, starp citu, bez īpaša Jaunuma atcirta.

Bet no rīta visi vienlīdz dabūja kopīgu brāzienu. Kā sniegs uz galvas uzkrita Leontijs Sidorovičs Ugrjumovs, pagājās pa vagu, izmērīja dziļumu, nokrekšķējās un ar rokas mājienu kā ar grābekli piegrāba sev klāt visu trīsvienību, kas bija sagatavojusies «taisīt feirāmu», tas ir, beigt mainu un nolikties būdā, lai nokrāktos.

—       Mihail, vai tu esi komjaunietis? — vecais pajautāja itin kā labvēlīgi.

—    Komjaunietis, tēvoci Ļoņa! — Miņka labprāt atbildēja, nenojautis vecā vīra viltību.

—    Un tu, Grigorij? — Ugrjumovs, vecākais, paskatījās uz garumgaro jaunieti.

—    Es arī. Mūs, tēvoci Ļoņa, kopā ar Miņku uzņēma…

—    Veltīgi gan. Rīt pat ierosināšu jautājumu, lai jūs ar vecu slotas strupeni padzen no komjaunatnes, — vecā vira balss kļuva skaļāka, un tajā ieskanējās metāliski toņi, iedunējās kādreizējais priekšsēdētāja bass. — Kāpēc — jūs pajautāsiet?… Par zagšanu! Nē, nevis par zagšanu, bet par aplaupīšanu ar ielaušanos! …

Zēni iesmējās. Leontijs Sidorovičs bargi apsauca tos:

—    Ko aisāt zobus? Jūs domājat, ka vecais Leontijs joko vai arī prātiņu izkūkojis? Nē, putniņi, pagaidām vēl viņš ir pie pilna prāta. Un joki viņam nav prātā. Jā, jā, jūs esat zagļi un laupītāji!…

—    Ko tad viņi ir aplaupījuši? — Pāvels iestājās par saviem jaunākajiem biedriem. — Ko tu runā, tēt?

—    Bet tu ciet klusu! Un nenošķir sevi no viņiem, — Leontijs Sidorovičs pārtrauca dēlu. — Tu jautā — ko viņi aplaupījuši? Visus! Gan valsti, gan sava ciema ļaudis, gan ari paši sevi — visus no vietas! Tā nu būtu tikai pusbēda. Tas, ka jūs apzogat mūs, tos, kas dzīvojam

kopā ar jums, no jūsu puses ir slikti, nelietīgi. Taču jūs iebāzāt roku ari to cilvēku kabatā, kuri vēl nav nākuši pasaulē, kuriem kādreiz jāpiedzimst — rit, pēc gada, pēc simts gadiem…

—    Kā tad tā, mēs itin visus esain aplaupījuši? Es kaut ko, tēvoci Ļoņa, te nesaprotu, — Miņka apmulsis noteica.

—    Muļķis, tāpēc arī nesaproti, — vecais vīrs teica jau rāmāk, tikai ar neslēptu klusu rūgtumu balsī. — Paskatieties, blēži, ko jūs esat nostrādājuši pa šo nakti 1 Kas gan lemešus laiž tik dziļil Jūs taču esat izvērsuši uz augšu nedzīvu mālu un ar to aprakuši un dzīvu apbedījuši auglīgo augsni, tas ir, galu galā sabojājuši mūsu barotāju zemi, ko mēs visi esam ieguvuši par velti uz mūžīgiem laikiem kā nedalāmu fondu visām cilvēku paaudzēm. Jūs klusējat?… Kauns?… Nu, es vēl varētu piedot, eku, viņiem, Miņkam un Griņkam, jauni un tādēļ arī dumji. Bet tu, Pavluša, kur tu skatījies? Kāpēc neapturēji traktorus, nenoregulēji arklus?… Un vēl taisies stāties partijā!… Šodien pat visus brīdināšu, lai nedod rekomendācijas! — To teicis, vecais vīrs gāja prom, atstādams arājus galīgā apmulsumā; vēl ilgi puišu skumīgo acu priekšā vīdēja viņa uzkumpusī, platā un draudīgā mugura.

Komjaunatnē Griņka un Miņka, protams, palika, kaut ari tur dabūja sutu. Bet Pāvels ilg'i neuzdrīkstējās lūgt rekomendāciju, lai stātos partijā. Večuki tomēr nemitējās sekot katram jauno zavidoviešu solim un aizrādīja^ tiem, vadoties no savas dzīves pieredzes augstumiem. Nākamo uzbrukumu Griņkam un Miņkam izdarīja Lāpītāja.

Tas bija svētdienā. Miņka un Griņka, atdevuši trak- (

torus nākamajai maiņai, atgriezās mājās, uzposās un pastaigājās pa Zavidovu. Rūtainos kreklos, kas toreiz nāca modē, sasietos kaut kur ap nabu mezglā, ar vaļējām apkaklēm un atpogātām pogām, viņi bezrūpīgi klaiņoja pa ielām. Griņka — garš un kalsns kā akas vinda, viņa mazā galva slējās augstu virs augumā nelielā Miņkas sprogainās galvas, kas tādēļ likās liela. Miņkam pār plecu pārmestā siksniņā, gar vēderu berzēdamies, karājās jauns tranzistors. No tā plūda apdullinoši skaļas, briesmīgas, cilvēka dvēseli aizvainojošas un dzirdi plosošas, ņaudošas skaņas. Smalkā, gandrīz meitenīgā balsī Miņka jautri dungoja līdzi

—    Tam-tam, ta-ra-ram.

Griņka pievienoja šim tenoriņam savu vēl galīgi neizveidojušos basu:

—    Pom-pam, pom-pam, pam-pam-pam!…

Tieši šajā, abiem tik jautrajā mirklī, kad sirdi neapēnoja pat visniecīgākais mākonītis, uz skatuves, tas ir, uz ielas, uznāca Matrjona Divejevna Lāpītāja. Viņa palūdza:

—    Pagaidiet, zēni!

—       Kas ir, krustmāt Matrjona? — Labsirdīgais un, kā i zināms, raksturā maigais Griņka pirmais piegāja pie vecās sievas. Pagaidījusi, kamēr pienāks arī otrs, ar to bjaurigo parikti uz plikā vēdera, vecene mierīgi un pārliecinoši paziņoja:

—    Bet jūs taču, mīļie, vajag sodīt!

—       Te nu bija. Arī šī velk to pašu dziesmu. .. Vai jūs esat sarunājuši ar Leontiju Sidoroviču, vai? Par ko tad, krustmāt Matrjona, mūs jāsoda? — drošības labad Miņka , pajautāja, melnās acis zibinādams.

—    Par ko? — Griņka kā atbalss atkārtoja.

—       Par radiohuligānismu — redzi, par ko! — Lāpītāja nikni atcirta. — Nez kur nopirkuši šiteno daiktu un bļaudināt, ka visas malas skan, tagadiņ jūsu dēļ visai Zavidovai miera nebūs. Vai šiten tā drīkst? Sapirkuši… kā redzams, traku naudu sapelnījuši. Būtu labāk nolikuši j krājkasē uz grāmatiņas nebaltai dienai, bet jūs drillējāt… Klausos nakti — gir-gir-gir. Un dienā — atkalln tas pats…

—    Nakti mēs te nebijām, krustmāt Matrjona.

—       Vai ta jūs vienīgie tādi? Pilns ciems tagadīt šo bļaustīklu. Tikko nogurumā biju nolikusies uz auss…

—    Šodien taču svētdiena, brīvdiena…

—       Un kas tad ir, ka brīvdiena? Brīvdienā taisni vajadzētu atpūsties, bet jūs…

—    Ko mēs? — pajautāja šķelmīgais Miņka.

—    Ko mēs? — viņam pakal atkārtoja Griņka.

—       Viss ir labs, puikiņas, kas ar mēru. — Lāpītāja kritiski noskatīja viņus un saviebās. — Ko plikas nabas visai pasaulei rādāt, bezkauņas tādi! Un bikses — tik apspīlētas, brīnums, kā jūs tādās tikāt iekšā! Itin viss spiežas laukā… taisni kauns virsū skatīties. Bet tak jau pie skuķiem steidzaties!

—       Pie skuķiem, krustmāmiņ Matrjona. Te nu jūs trāpījāt naglai uz galvas, uzlikāt kā punktu uz i.

■— Mūsu Punktu tagadiņ dienā ne ar uguni nevar sameklēt. Bija divas brigādes, bet tagadiņ vēl sešas pievienoja mūsu kolhozam. Arīdzan, kā redzams, zaudējuši mēru ar šitamo apvienošanu. Skraida, nabadziņš, caurām dienām pa sešiem ciemiem, vairs nezina ne miega, ne atpūtas. Noskriesies galīgi, paliks no tā Punkta vienīgi Komats…

—    Ne jau par priekšsēdētāju es runājul — Miņka iesmējās.

—    Bet es par viņu… Pie skuķiem tātad?

—    Pie skuķiem, — Miņka apstiprināja un pasmīnējis piebilda: — Bet par to normu… to jūs savai Nadjonkai pasakiet. Mini svārki viņai it nemaz nav normas robežās. Viņa taču jau sen precējusies. Varētu arī…

—    Varētu… — Lāpītāja piekrita, nenoklausījusies līdz galam, — taču prātiņa viņai nav, gluži tāpat kā jums. Un kur gan tas kara priekšnieks skatās — jau sen jūs vajadzēja iesaukt armijā, slaistus tādus!

—    Mēs, vai, esam tie slaisti?

—    Jūs. Kas ta cits?

—    Nu, tu arī, krustmāmiņ Matrjona, neesi vis pārstrādājusies. Paskat, cik tev resns kakls…

—    Par manu kaklu, puikiņas, labāk cietiet klusu. Vēl ilgi jums būs jāsēž mātēm uz kakla…

—     Mēs nevienam uz kakla nesēžam, — Miņka apvainojās. — Un arī par slaistiem tu veltīgi mūs apsaukā, krustmāmiņ Matrjona. Vai esi redzējusi, kas rajona avīzē par mums ar Griņku rakstīts?

—     Es nelasu jūsu avīzi, Miņka. Brilles, eče, pa visu apgabalu nevar sadabūt. Tātad neprot vairs tās taisīt. Kosmosā, pašās debesīs iemācījās uzlidot, dažādus gaisa kuģus uzbūvēt, bet ar brillēm prom… prom… promblēma iznākusi. Taču acis man vecas, bez brillēm ar tām iten nekā neredzu, govi, ir to taustīdamās slaucu… Nu, puikiņas, dieva dēļ, ejiet prom, ejiet tālāk no manas mājas! Lieciet vecenei mieru.

—    Brilles mēs tev sadabūsim, krustmāmiņ Matrjona!

Miņka un Griņka apkampušies aizgāja tālāk. Pārspēdami tranzistora sivēnīgos kviecienus, viņi sāka dziedāt vecu rekrūšu dziesmu:

Rekiūši līksmo braši,

Tiem līdzi es, puisēns, aši.,

Dziesmu sāka Miņka, Griņka ar savu basu piebiedrojās:

Rekrūši, jūs, rekrūši,

Pēdējās šīs dienas ju-u-ums.

Pārtraukuši dziedāšanu, viņi kādam uzsauca:

—    Ei, Mitja! Ejam uz Kologrivovku — tur kāzas. Maņka Jegorova precas! Ejam — paskatīsimies uz viņu pēdējo reizi.

«Kara priekšnieks», tas ir, kara komisārs, zināja savus pienākumus ne sliktāk par Lāpītāju. Rudenī Griņku, viņa draugu Miņku un vēl kādus desmit puišus no Zavidovas iesauca armijā — «noņēma zaldātos», kā konstatēja šo faktu Matrjona Divejevna, izdzirdusi par notikušo. Pēdējo atvadu dienā, bet atvadas vilkās gandrīz divas nedēļas, kā tas laukos parasts, cienīgi un mierīgi sarunādamās ar kara komisariāta pārstāvi, kas bija atbraucis, lai aizvadītu nākamos karavīrus, Marija Solovjova tomēr nenoturējās neatgādinājusi viņam:

—    Ņemiet mūsu ērglēnus. Mēs vienas bez vīriem izaudzinājām jums jaunus karavīrus. Karojiet, ja jau atkal atnāks pie mūsu sliekšņa tāda nelaime. Miņka un Griņka, mūsu dēliņi, nepievils. Vai tiesa, Stjoša?

Tā tikai māja ar galvu — neko pateikt nespēja, atkal — nu jau kuro reizi šajās divās nedēļās — tikai spieda lakata stūri pie acīm.

Pie Tālīnās stigas, kur smagās mašīnas ar pavadītājiem apstājās, lai atvadītos no «rekrūšiem», ieradās Timotejs Ņeprjahins un Arhips Kolimaga. Viņi atradās te gluži kā slēpnī no paša rīta un gaidīja. Atskatīdamies, apkārt vērdamies, vai starp pavadītājiem nav Antoņina vai kāda no viņa meitām, Tiška piegāja pie Miņkas, bet Kolimaga — pie Griņkas. Mežsargs attina aizsainīti un parādīja jaunākā modēja elektrisko skujamo aparātu un, neparasti saviļņots, sāka runāt:

—    Tas tev, Grigorij. Dāvana…

—    No kā? Kāpēc? — Griņka viņu pārtrauca, jautājoši skatīdamies te uz mežsargu, te uz savu audžumāti, nezinādams, kā viņam rīkoties…

—          Ņem, ņem vien! — Kolimaga uzstājīgi atkārtoja, bāzdams kārbiņu Grigorijam rokās. — Karavīra dzīvē noderēs.

—    Ņem, dēliņ, — teica māte, — neaizvaino veco vīru.

—    Bet dāvana taču ir pārāk dārga, tēvoci Arhipl

—    Ņem… tēvocis Arhips nav no pašiem nabadzīgākajiem cilvēkiem Zavidovā. Pie tam… — te viņš apklusa, acis slēpdams un pēkšņi pietvīkušo seju aizgriezdams, tad sāka nedabiski kāsēt. — Ņem… khe-khe… nabadzīgāks nepalikšu!

Jau pavasarī šo dāvanu bija atsūtījusi no pilsētas sieviete, kuru nepazina ne Griņka, ne viņa audžumāte, taču Arhips Kolimaga, kas no sava brīva prāta bija uzņēmies starpnieka pienākumus, nesteidzās ar tās nodošanu, paturēja to ilgāk, prātodams, ka «uz lieldienām olai ir sevišķa vērtība», ka būs daudz labāk un svinīgāk, ja viņš pasniegs dāvanu, aizvadot Griņku armijā. īpaši svinīgi gan neiznāca, jo Kolimaga mazliet samulsa, nejutās visai brīvi, taču savu darāmo viņš bija izdarījis: tālās cietējas gribu bija izpildījis, rīt pat aizsūtīs vēstuli «uz pieprasījumu», pavēstīs viņai par to un kaut nedaudz iepriecinās. ..

Par Tišku jāsaka, ka viņš arī, apmulsis un nopūlējies ne mazāk kā Kolimaga, uzdāvināja savam ārlaulības dēlam Miņkam pašdarinātu saliecamo nazi, ko pēc viņa — Tiškas pasūtījuma bija izgatavdjis labākais kalējs rajonā, Aleksejs Ivanovičs Kļimovs, kas dzīvoja blakus ciemā Monastirskā. Naža spals bija izgatavots no dažādu krāsu pleksistikla gabaliņiem un nu laistījās Miņkas rokās gluži kā notverta varavīksne vai ugunsputns. Sākumā Miņka, tāpat kā viņa biedrs, neuzdrošinājās ņemt dāvanu un jautājoši palūkojās uz māti: redzēdams tomēr, ka viņa piekrītoši viegliņām pamāj ar galvu, paņēma un tagad svaidīja dāvanu no vienas plaukstas otrā, it kā viņam rokās būtu iemesta neapdzisusi oglīte.

28

Karadienestā iesaukto aizvadīšana rajona ciemata galvenajā laukumā bija svinīga. Gadu gaitā to bija ieviesis Kustovecs, un tā k]uva tradicionāla un izvērtās par lieliem, kaut arī kalendārā neparedzētiem svētkiem. Pašam šo ikgadējo svētku organizētājam šinī laikā bija līdz pēdējam pilienam jāiztukšo rūgtais biķeris, ko līdz malām pilnu pielēja bezgalīgās organizatoriska rakstura perturbācijas, kas it kā kļuva par raksturīgu tā laika parādību. Jau agrāk minētie «Cirkulāri» turpināja pienākt arvien biežāk un biežāk un, negaidīdami, kamēr tos apspriedīs, tūlīt pat steidzīgi pārvērtās par direktīvām. Kā jau teikts, piecdesmito gadu beigās «Cirkulāros» bija daudz kā prātīga un derīga, ko bija diktējis ātri plūstošās un mainīgās dzīves skaidrais saprāts, — un Kustovecs, nežēlodams ne sevi, ne citus rajona komitejas darbiniekus, nekavējoties stingri ķērās pie tā ieviešanas. Tā, piemēram, viņš ar sirdi un dvēseli iestājās par Viktora Prisipkina pasākumu, jo Punkts pirmais pārgāja uz kolhoznieku darba apmaksu naudā, un ar partijas rajona komitejas biroja lēmumu piespieda to darīt arī citiem kolhozu priekšsēdētājiem, salauzdams to dažu priekšsēdētāju izmisīgo pretošanos, kuri gāja «atpalikušu priekšstatu» pavadā, kā tika norādīts tās iezīmīgās sēdes noslēguma dokumentā. Pirmais apgabalā Kustoveca rajons pārgāja arī uz dalīto labības novākšanu, arī šajā ziņā sākumā sastapdams diezgan daudzus, kas šaubījās par šo pasākumu. It īpaši stingri pretojās veči, biedēdami ciema ļaudis ar to, ka labība noteikti sapūs vālos, «jo te pie mums, Pievolgas labajā krastā, lietutiņš uznāk taisni nereizē. Kā sākam labības novākšanu, tā šis klāt kā likts,» tie atgādināja. «Jāpļauj un jākuļ uzreiz ar kombainu! Nekādas dalīšanas!» viņi līdz aizsmakumam klaigāja sapulcēs, kas ilga no vakara līdz pat rītam. «Neļausim sapūdēt kviesīšus! Visi jūs tur esat kaitnieki!» viņi kliedza taisni sejā partijas rajona komitejas sekretāram vai rajona izpildkomitejas priekšsēdētājam, kurš nemitīgi slaucīja nosvīdušo pieri un murcīja rokās jau gluži slapjo kabatlakatu. «Ne-ļau-sim!…» Vajadzēja vien vislielākos klaigātājus un nemiera cēlājus uzaicināt uz rajonu, uz īpašu sanāksmi, kuru nosauca — droši vien tāpēc, lai paglaimotu vecajiem vīriem, — par kolhoza veterānu aktīvu. Atsaukdamies uz Kubaņas un jaunapgūto zemju sējēju pieredzi, Kustovecs nevis vienu, bet veselas trīs stundas centās pierādīt dalītās novākšanas priekšrocības un diez vai būtu guvis panākumus, ja viņam nepiebalsotu Aprīlis, kas, veterāniem par brīnumu, pārmetās rajona komitejas sekretāra pusē.

—    Vai ta jūs, veči, esat aizmirsuši, vai, — viņš iesāka, uzrāpies tribīnē un pieķēries pie tās malām kā pie spīļarkla balstiem, — vai ta esat aizmirsuši, kā senākos laikos, kad bijāt viensētnieki, novācāt savu labību? Jūs nobiedēja tas, ka šis pasākums ir jauns? Taču kas nu tas, pie joda, par jaunumu, ja no laika gala zemnieki tā novākuši labību! Vispirms labību, kviešus vai arīdzan rudzus nogāž rindiņās, tas ir, tajos pašos vālos, tad sievas sasien kūļos, saliek statos — un žūsti, mīļā maizīte, nedēļu, bet reizēm ari divas, līdz kondīcijai! — lai izklausītos pārliecinošāk, viņš beigās piemetināja šo zinātnisko vārdu.

Zināms apmulsums veco vīru rindās tika radīts, taču ne jau visi un ne tik drīz viņi padevās. Kā smagi akmeņi uz runātāju lidoja nikni kliedzieni.

—    Statos ir pavisam kas cits!

—    Bet te uz slapjas zemes taisās sagāzt!

—    Nepieļausim!

—    Tevi laikam pierunāja? Kāp zemē no tribīnes!

—    Ei tu, Septembri, vai kā tevi tur sauc!… Lasies lapās! Negribam tevī klausīties! Lai Kustovecs atkal runā! Lai izskaidro mums, večiem, kāds gudrinieks to visu izdomājis!

Aprīlis tomēr nepadevās, nekāpa nost no tribīnes — vēl stiprāk pieķērās pie tās ar saviem dzelžainajiem pirkstiem. Nogaidījis, kamēr pārskrien pirmais un visniknākais veču «repliku» vilnis, viņš atkal sāka runāt — pavisam mierīgi, klusi un tāpēc pārliecinoši:

—    Visu izrunājāt!… Ir nu gan balstiņas, es jums teikšu… Nu taisni tāpatās kā jauniem gaiļiem… Gribēšana liela, bet saskaņas nekādas — klausīties riebj! Bez jums zinu, ka tajos tālajos laikos kūļus lika statos. Taču toreiz mums nebija ne kombainu, ne traktoru, ne savācēju, ne kādas citas tehnikas. Dažam labam bēdubrālim tie stati, krauķu un visādu citādu putnu apķēzīti, vai līdz pašam rudenim dēdēja tīrumā. Bet tagad? Mēs taču ar savu tehniku nedēļas laikā savāksim tos vālus — un lieta darīta!…

—    Slapjus nesavāksim, — kāds pirmajā rindā noburkšķēja, taču tūdaļ pat novērsās, paslēpis seju bārdā.

—     Bet kas tad tev liek vākt slapjus? — Aprīlis mierīgi atbildēja. — Pagaidi mazlietiņ, kad apsusēs, kad vējiņš pārskries pār rugājiem un apžāvēs.

—    Nu kā būs, vīri, vai diskusiju vēl turpināsim? —< pajautāja Kustovecs, kas sēdēja vidū pie gara, ar sarkanu drānu apklāta galda.

—    Gana! Pietiks pļāpāt! — kāds uzsauca no beidzamajām rindām.

—    Piekrītam! — klātesošie korī atsaucās no visām zāles malām.

Tā šis jautājums tika atrisināts. Bija arī citi vērtīgi jaunievedumi, kurus sākumā uzņēma ne visai atsaucīgi, kaut gan tie izrietēja no nepieciešamības pilnīgot saimniekošanu. Taču pēc tam notika kaut kas nesaprotams, kas «varen cirtās degunā», kā reiz rūgtā brīdī izteicās Zavidovas filozofs Maksims Pakļoņikovs. Pirmais, kas apmulsināja Kustovecu un viņa darbiniekus, bet pēc tam lika iegrimt skumjās pārdomās, bija nesamērīgā kolhozu apvienošana, kad kāds desmits saimniecību tika apvienots vienā, un kolhozs vairs nebija pārskatāms un vadāms. Priekšsēdētājs no agra rīta līdz vēlam vakaram joņoja pa ciemiem un sādžām, no brigādes uz brigādi, lielāko daļu laika pavadīdams pārbraucienos, kratīdamies pa neiedomājami sliktajiem ceļiem; viņš, protams, neko nepaguva padarīt, ne par ko tā pa īstam tikt skaidrībā; vēlā nakts stundā nikns kā velns atgriezās mājās, uztrauktās sievas acu priekšā nenoģērbies iegāzās gultā, bet drīz vien atkal kā dzelts lēca ārā no guļvietas, jau skriedams laukā, pārsita olu, aprija to, uz brīdi iedrāzās valdē, kaut ko tur neskatīdamies parakstīja un atkal metās laukā, atgaiņādamies no lūdzējiem, kas mācās viņam virsū, ielīda automobilī kā susliks savā alā un atkal traucās uz brigādi. Svarīgi jautājumi, nostājušies mēmā rindā, tikai krājās un krājās gubu gubumis kā negaisa padebeši; palikuši neatrisināti, tie kā dzelzs pirkstiem spieda vadītāja deniņus un draudēja kuru katru brīdi rast atrisinājumu, nograndījot kā pērkona grāvieni…

Priekšsēdētāji sāka runāt. Sākumā tikai klusībā. Bet pēc tam arī skaļi, visiem dzirdot. Pirmais pacēla balsi Punkts. Ar smagu, sāpošu galvu atbrauca uz rajonu, uz kārtējo sēdi, kuru pēdējā laikā kļuva aizvien vairāk.

—    Paģiras, vai? — ieskatīdamies viņam sejā, jautāja prokurors, kas bija apsēdies blakus krēslā.

—    Paģiras. Sāc jaunu lietu, — Punkts drūmi nomurmināja.

—    Nekādu jaunu lietu par tevi es nesākšu, — prokurors augstsirdīgi noteica. Norūpējies viņš pajautāja:—Tu labāk pasaki — kā spēsi nosēdēt visu sanāksmi ar sāpošu galvu?

—    Nav jau uz galvas jāsēž, — Punkts noburkšķēja vēl drūmāk. Viņu tomēr izdzirda: dobjš aizturētu smieklu vilnis pārvēlās pār tuvākajām krēslu rindām. Būtu aizvēlies droši vien tālāk, taču zvaniņš, kas dusmīgi noklinkšķēja sapulces vadītāja rokā, to apturēja.

Pēc sanāksmes nogaidījis, kad Kustovecs paliks savā kabinetā viens, Punkts iedrāzās tajā drūmāks par lietus mākoni. Tūdaļ pat īsi un nikni izmeta:

—    Punkts! Atbrīvojiet no priekšsēdētāja amata. Man pietiek!

—    Ko tad tu, prātā esi jucis, vai? Varbūt patiešām vakar esi ieķēris lieku glāzīti? Prokurors te kaut ko minēj a…

—    Jūs ņemiet un ieceliet manā vietā šo gudro mājienu devēju! Bet mani par brigadieri…

—    Ko tad tu, Prisipkin, vai nopietni runā?… Ne iau mēs tevi ievēlējām par priekšsēdētāju un ne jau mēs varam atbrīvot. Pasaki saviem kolhozniekiem…

—    Bet jūs, Vladimir Grigorjevič, iesakiet viņiem, rekomendējiet citu. Paklausīs. Jums paklausīs, — Punkts drūmi pasmīnēja.

—    Ko lai dara, — Kustovecs cieti noteica, — varam arī ieteikt, ja jau tev partijas biedra karte kļuvusi par apgrūtinājumu. ..

—     Partijas biedra karti man izsniedza četrdesmit otrajā, pie Staļingradas, biedri Kustovec, un tā nekad nav bijusi un nebūs man par apgrūtinājumu. Bet par dzinējsuni negribu būt un nebūšu. Vienīgi trakam sunim, kā saka Ne prjahins, septiņas verstis nav nekāds līkums, bet es esmu cilvēks, un man tikai divas kājās…

—    … un četri gazika riteņi, — rajona komitejas sekretārs pateica priekšā, nenovērsdams no ienācēja savas tumšās, drūmās čigāna acis. īsais ērgļa deguns it kā kļuva asāks.

—    Sie riteņi vairāk dubļos stāv nekā griežas.

—     Nu ko tad tu galu galā liec priekšā? — Kustovecs pajautāja, šķielēdams uz telefonu un baidīdamies, ka tikai tas nesāktu zvanīt un ļautu pabeigt grūto sarunu.

—    Bet, ja arī es rīt palūgšu, lai mani atbrīvo, — man

taču, Prisipkin, nebūt nav vieglāk! Un otrs un trešs, ja visi bēgs prom no sava dienesta, — ko tad?! Mēs abi esam komunisti. Tu man atgādināji par Staļingradu. Bet tur taču tu stāvēji uz dzīvību vai nāvi un nesūdzējies, ka tev ir grūti, nepameti savu ierakumu…

—    Tagad nav karš, biedri sekretār.

—    Nav karš, tas tiesa. Taču gadās, Prisipkin, ka reizēm tagad ir sarežģītāk nekā karā. Citādi tu nebūtu sācis kaukt kā, rau, šobrīd, nebūtu sācis činkstēt un gandrīz vai panikā kliegt: «Palīgā, glābiet, atbrīvojiet no darba, dodiet kaut ko vieglāku!…» Tu vis nemāj ar roku, nepārtrauc mani, bet klausies — ne jau es iesāku šo sarunu. Ja jau atnāci pēc padoma, tad, redz, ko es tev teikšu, mans dārgais priekšsēdētāj: brauc prom uz Zavidovu un aizmirsti uz visiem laikiem to, ko tu man te sarunāji. Bet es tev apsolu nevienam nebilst ne vārda par šo mūsu laipnīgo sarunu. Dod roku — un marš prom! — Viņš brīdi klusēja, tad, nāsīm ietrīcoties, pasmaidīja un labvēlīgi pajautāja: — Kā tad ir, Viktor, vai tu patiešām vakar atļāvies?…

—    Ja tāda dzīve, Vladimir Grigorjevič, var ari sākt dzert. Taču es vēl neesmu nonācis tik tālu. Gribat ticiet, gribat neticiet — pat neatminos, kad pēdējo reizi dzēru šņabi. Mūsu likumu sargam tikai tā likās, — Punkts teica ar neslēptu nepatiku pret rajona prokuroru. — Būtu viņš mazāk mani ostījis, bet vairāk darījis, kas viņam jādara. Noziedzības rajonā neiet mazumā…

—    Neiet gan, — Kustovecs skumji piekrita.

—    Nu re, bet viņš…

—     Viens pats prokurors te neko nevar darīt. Tur ir arī jūsu vaina, Prisipkin. Kas visbiežāk nonāk uz apsūdzēto sola? Astoņpadsmit gadus veci zeņķi. Un kāpēc? Nezina, kur likt savu enerģiju. Tādēļ arī… Bet mēs pat rajona ciematā nevaram uzcelt kārtīgu stadionu. Nav naudas. Puišiem nav kur bumbu padzenat, paskraidīt… Ja tu, Prisipkin, zinātu, ar kādām pūlēm mums izdevās izkaulēt tāmi kultūras pils celšanai!…

—    Un izkaulējāt taču?

—     Izkaulējām. Bet paprasi Voropajevam, cik tas mums maksāja!

—     Gan jau izkaulēsiet ari stadionu. Jūs taču esat Kustovecs, — Punkts netīšām paglaimoja. — Ar kolhoziem, Vladimir Grigorjevič, tomēr kaut kas ir jādara.

'I d iet man, ne jau es viens raudu rūgtas asaras. Citi priekšsēdētāji tāpat. Paprasiet kaut vai, teiksim, Sergejam Jevsejevičam Gramkovam, Kurjakovam Anatolijam Viii Lazarevam Vitjkam, manam draugam, — viņi jums nodziedās to pašu dziesmiņu. Tāpat citi arī. Viņi tikai klusē, baidās, ka neizsauc uz biroju…

—    Ko tad, atkal sadalīt? — Kustovecs uzmanīgi ieminējās.

—   Nu un tad, varbūt arī tā! Nu, nevajag saskaldīt Agrākajos sīkajos gabalos, bet tā, ar mēru. Trīs, lielākais,

(etras brigādes — ne vairāk, un lai ciemi būtu tuvāk cits pie cita un tīrumi saietu kopā..,

—    Un tad tu nečīkstētu?

—    Nečīkstētu. Un, atkārtoju, ne jau es viens.

—    Nu labi. Brauc mājās. Drīz es tevi apciemošu.

Visu nākamo nakti Kustovecs pavadīja, sacerēdams

vēstuli Centrālajai Komitejai. No rīta piezvanīja apgabala komitejas sekretāram, īsi iepazīstināja ar vēstules būtību, saņēma noteiktu «labs ir», un dokuments kopā ar npgabala vadītāja nelielu zīmīti tika aizsūtīts uz Maskavu. Jādomā, ka tas nebija vienīgais, kas nonāca uz Centrālās Komitejas sekretariāta galda, jo drīz vien pienāca jauna «Cirkulāru» burtnīca, kur tika nosodīta pārmērīga saimniecību apvienošana. Vārdu sakot, šis jautājums nokārtojās, un tajā tika ieviesta samērība. Taču ar to reformas nebeidzās, tika izvesta vēl viena akcija, kas partijas darbiniekiem (un vai nu tikai viņiem!) šķita gluži neiedomājama: partijas rajona komiteja tika likvidēta un tās vietā tika organizēta partijas komiteja ar stingru norādījumu, lai tā koncentrētu savu darbu galvenokārt uz masu audzināšanu, bet ar saimnieciski ekonomiskajiem jautājumiem tagad lai nodarbojas ražošanas pārvalde, kas jānodibina speciāli šiem nolūkiem.

—    Kā, tātad nebūs rajona komitejas? — satriektais Kustovecs sāka kliegt klausulē, kad viņš bija griezies apgabala komitejā pēc paskaidrojumiem.

—    Nebūs. «Cirkulāros» viss skaidri pateikts.

—    Bet apgabala komiteja?

—    Apgabala komiteja pagaidām paliek. Un nevis viena, bet uzreiz divas, — Aleksejs Ivanovičs atbildēja, un Kustovecs, ieklausīdamies viņa paklusajā balsī, it kā redzēja, ka viņa zeltainās skropstas ap zilo piemiegto acu spraudziņām rūgtā neizpratnē sāk bieži mirkšķināties.

—     Kā tā — divas? Vai jūs, Aleksej Ivanovič, jokojat, vai?

—    Nebūt ne. Divas apgabala komitejas. Viena uzraudzīs rūpniecību, otra — lauksaimniecību.

—    Uzraudzīs? Nevis vadīs, bet… Divas apgabala komitejas? Kā tad tā, it kā divas partijas? — Kustovecam paspruka.

—    Nepjāpā niekus. Rīt tieši desmitos atbrauc uz apgabala komiteju. Dabūsi paskaidrojumus, — Aleksejs Ivanovičs viņu aprāva.

—    Nu, bet uz kurieni tad mani… uz kurieni tagad? Kur liksiet mani un visus manus darbiniekus?

—    Nekur. Paliksi turpat, tajā pašā kabinetā. Par partijas komitejas sekretāru.

—     Kā tad tā, tie paši vēži, tikai?… — Kustovecs atkal nenocietās.

—    Es tev parādīšu… vēžus! Līdz rītam!

Un Kustovecs kjuva partijas komitejas sekretārs, bet to, ka tie ir tie pašļ vēži tikai sliktākā kulītē, viņš saprata Joti drīz. Rūpju viņam nebija mazāk, tai skaitā arī saimniecisko, bet tiesības gan saruka krietni mazākas. Pats pirmais viņam to lika saprast jaunais Ivans Barvins, rajona ražošanas pārvaldes priekšnieks, kas bija iecelts šajā amatā pēc Kustoveca ieteikuma. Ieguvis lielu svaru, viņš drīz vien sāka sliet degunu gaisā un kļuva tik uzpūtīgs un nekaunīgs, ka galīgi ignorēja partijas komitejas lēmumus saimnieciskajos jautājumos. Galu galā vajadzēja vien izsaukt viņu uz biroju, lai atskaitās. Nevērīgi atgāzies krēslā, viņš pajautāja:

—     Kāpēc jūs, Vladimir Grigorjevič, atraujat mani no ražošanas darba, kāpēc traucējat izpildīt plānu?…

—     Traucējam? — Kustovecs pārjautāja, nikni bolīdams melnās, no izbrīna vēl apaļākās acis. — Kas tad tev traucē? Partija, vai?

—     Nu, varbūt es neprecīzi izteicos… ne jau tādā nozīmē. .. Man šodien izziņota sava sanāksme, — Barvins sacīja, mazliet samulsis.

—     Sava? — Kustovecs ar vanaga skatienu ieurbās tanī, kuru pats bija izvirzījis. — Bet šī… šī tātad nav tava? Nu, Ivan, tu tālu tiksi!

—    Man ir arī tēva vārds, Vladimir Grigorjevič, — Harvins īgni piezīmēja.

—    Ak, kas par nelaimi! Esmu aizmirsis! Dieva vārds, Izkrita no galvas. Atgādiniet, biedri, — Kustovecs pievērsās biroja locekļiem, — dieva dēļ atgādiniet, kāds biedram Barvinam tēva vārds!… Ivaničs?… Tātad tā, Ivan Ivanovič, apsēdieties, kā pieklājas, un pastāstiet mums, kā jums veicas ar plānu izpildi… Paskaidrojiet, esiet tik laipns, kāpēc plānu gaļas sagādē rajons izpildījis tikai par četrdesmit procentiem, piena — par sešdesmit, bet olu — nu, te vēl mazāk. Jūs pats, cienījamais Ivan Ivanovič, droši vien katru dienu ēdat nevis četrdesmit, nevis sešdesmit un, protams, ne jau nu trīsdesmit procentu apmērā, bet par visiem simts… Vai nav tā? Varbūt jūs mums esat veģetārietis, tolstojietis? Pēc jūsu izskata gan to nevarētu teikt… Skat, cik apaļš esat kļuvis…

—    Jūs, biedri Kustovec, neaiztieciet manu personu un manu figūru, pats neesat nekāds distrofiķis. Lūdzu, par mani neņirgāties!

—    Labi. Liksim mūsu figūras mierā. Taču mēs gaidām atbildi uz uzdoto jautājumu pēc būtības! — Kustovecs noteica mierīgi, gandrīz jautri.

—    Bet man jums nemaz nav jāatskaitās! — paziņoja Barvins, galīgi izbrīnīdams biroja locekļus (izņemot vienu). Un, kā redzams, nespēdams vairs savaldīties, pēc inerces atcirta: — Un vispārīgi… vispārīgi lūdzu retāk saukt uz partijas komiteju manus darbiniekus un tādējādi atraut tos no darba.

—    Nē, Ivan Ivanovič, tu tomēr atskaitīsies. Ne jau man, Kustovecam, protams, ne jau, lūk, viņiem, bet partijai. Tās priekšā mēs visi esam atbildīgi! Ceru, ka vismaz to tu saproti!

—    Labi, es atbildēšu… tas ir, atskaitīšos, — atkal mazliet nobijies, noteica Barvins, kas pēc tam izgāja no partijas komitejas ar savu pirmo rājienu, ko saņēma pa partijas līniju, tiesa, ar vienkāršo rājienu, bez ieraksta uzskaites kartītē.

Balsojot viens biroja loceklis atturējās.

Pēc sēdes Kustovecs viņam pajautāja:

-rKas par lietu? Vai tad jūs mums nepiekrītat? Vai neredzat, ka cilvēks zaudējis mēra izjūtu, ka viņu jau sen vajadzēja saukt pie kārtības?

—    Piekritu, pilnīgi jums piekritu, Vladimir Grigorjevič, — biedrs, kas bija sekretārs organizatoriskajos jautājumos, atbildēja. — Es centos pateikt jums priekšā… centos uztvert jūsu skatienu, lai jūs…

—    Par ko tu runā? Vai nevar skaidrāk?

—    Vai jūs esat atvēris to mapi, ko es no rīta jums noliku uz galda? — sekretārs jautāja.

—    Nē, vēl nepaguvu.

—    Zēl. Tur atrodas vēl viens «Cirkulārs». Varbūt Barvins kaut ko jau ir uzdodis par to, par tā saturu.

Kustovecs izņēma papīra lapu un noliecās pār to. Jo ilgāk viņš lasīja, jo vairāk piesarka viņa seja, beigās kļūdama sarkana jo sarkana.

—    M-jā! Viss skaidrs! — Kustovecs atmetās pret krēsla atzveltni. — Tad, lūk, kas acīmredzot apbruņoja viņu, šo Ivanu Ivanoviču! Redz, no kurienes nāk viņa nekaunība! Dzelžainas partijas disciplīnas trūkums ir laba barotne nekauņām. Paļauj tikai tādiem vaļu, uz kakla uzsēdīsies, neģēļi!

«Cirkulārā», kuram bija lemts kļūt par pēdējo (ko, protams, nevarēja zināt pagalam satriektais Kustovecs), partijas instancēm tagad jau ne tikai stingri, bet uz visstingrāko tika norādīts neiejaukties ražošanas pārvalžu darīšanās, neuzmesties tām par aizbildņiem, ļaut tām pilnīgu brīvību. Paslēpis pirkstus savu biezo cirtu mežā, Kustovecs klusām piegāja pie loga, ieraudzīja dārziņā Znobina kapu un tik smagi nopūtās, ka krūtis nočīkstēja vien. Un tikko dzirdami noteica:

—     Varbūt labi vien ir, vecais, ka tu nenodzīvoji līdz šim laikam… Kā gan tu justos, mūžīgais rajona komitejas sekretār, kā tevi saukāja tavi biedri!… Likvidēt rajona komitejas, kas godam stāvējušas revolūcijas sardzē kopš padomju varas pirmajiem gadiem?! Kas gan to varēja iedomāties? Un tas nav pa sapņiem, dārgo Fjodor Fjodorovič, bet īstenībā… Vai tiešām… — nepateicis visu līdz galam, Kustovecs atgriezās pie sava galda, stingri nolika uz tā platās plaukstas ar īsajiem pirkstiem, nosegdams ar tām sarkanos vākus, kuros atradās dokuments, kas bija viņu gandrīz vai satriecis, un tāpat kā iepriekš pārliecinošā balsī rezumēja, caur pieri paskatījies uz biedru, kurš bija atturējies: — Nekas, Lisenkov, lai sūdzas. Lai kāds pamēģina pierādīt, ka mēs esam nepareizi rīkojušies. Kaut arī es reizēm esmu nesavaldīgs,

personisko apvainojumu vēl spēju paciest. Taču apvainot partiju nevienam neļaušu.

Nakti pirms pašas gaismiņas viņu pamodināja telefona zvans.

Zvanīja Ļeļekins.

—    Kas noticis? — Kustovecs pajautāja miegainā, nelaipnā balsī.

—    Vai jūs neko neesat dzirdējis, Vladimir Grigorjevič?

—    Kas tad vēl?

—    … atbrīvots!

—    Ko tu runā, jucis esi, vai?! Ar tādām lietām nejoko — miegainība vienā acumirklī bija vējā. — No kurienes tāda ziņa?

—        Lisenkovs, tavs sekretārs organizatoriskos jautājumos, piezvanīja, jums, kā redzams, neuzdrīkstējās piezvanīt. .. Saka, veselības stāvokļa dēļ…

Abi apklusa, juzdami, kā pie auss kaistin kaist cieši piespiestā telefona klausule. Katrs satraukti domāja ko savu — Kustovecs, kaut arī vēl tā īsti neticēdams šim satriecošajam jaunumam, taču domās jau bija tur, vakarējā partijas biroja sēdē; bet Ļeļekins, sviedriem noplūdis, svaidīja telefona klausuli no vienas auss pie otras, kā svaida no vienas plaukstas otrā karstu oglīti, un pēkšņi ar šausmām iedomājās: un ja nu tas viss ir muļķīga un nežēlīga mistifikācija, ja Lisenkovs viņu mežonīgi izjokojis?… Kaut ko līdzīgu šoka stāvoklim izjuta nebūt ne bailīgais Ļeļekins un atviegloti uzelpoja tikai tad, kad pēc tāliem Kremļa kurantu zvaniem pazīstamā radiodiktora balsī sāka runāt Maskava… <

29

Agrs jūlija rīts. Meža nora, kurā patlaban izgāja Feņa un Marija, bija augstu jo augstu koku ieskauta; ozoli, apses, liepas, vīksnas, slīpiem saules stariem cauraustas un sasildītas, kūpēja. Putni, dažādi gan pēc izskata, gan pēc lieluma, bija vienu rūpju pārņemti: kaut kur biezos krūmos un koku galotnēs, alkatīgi ieplestos, nepieēdināmos knābīšus neaizvērdami, visādās balsīs čiepstēja putnēni — karstās un trakās pavasara mīlestības dzīvie un skanīgie augļi. Putni kaut ko uzknābāja no zāļu stiebriem, no

dadžiem, no meža zemenēm, kas bija kļuvušas par skudru uzbrukuma upuriem, kaut kur aizlidoja un tūdaļ pat atkal atlidoja, un tā tas turpināsies — Feņa un Marija to zināja — līdz pašai tumsai, bet līdz ar ausmu viss sāksies no gala un turpināsies tik ilgi, kamēr, jau spalvās tērpušies, viņu lolojumi pacelsies uz saviem spārniem. Itin kā sacenzdamās ar spārnotajiem radījumiem, sievietes bieži pieliecās, pirmoreiz pa īstam juzdamas briestoša auguma smagumu, lasīja gatavās ogas riekšavās, bet pēc tam paceltajās brunču malās, netīšām, it kā nemanīdamas katru trešo iemetot mutē. Apakšsvārku mala jau sen bija izmirkusi rasā un lipa pie lieliem. Taču draudzenes, kas bija kļuvušas jaunākas un jautrākas no šī meža svaiguma un jaukuma, jutās labi un brīnišķīgi — rasas vēsums atspirdzināja, krūtis elpoja brīvi, blūzes kļuva par šaurām, kā tālajā neatgriežami aizgājušajā jaunībā. Meklējot ogas, abām vajadzēja locīties, līst zem krūmiem, no kuriem bira aukstas rasas lāses, it kā tīkodamas trāpīt tieši azotē. Feņa un Marija sarāvās vien un skali smējās. Solovjova arī šeit palika Solovjova. Bezkaunīgi atsegdama un slaucīdama meitenīgi stingrās un apaļās krūtis, pavērdama smaidā baltos zobus, viņa sacīja:

—    Nu gluži kā vīrieši, azotē vien lien! …

—     Nepļāpā niekus! — Feņa gurdi atsaucās, jo tikko pašā saulgozī nejauši bija izjaukusi skudru pūzni. Juzdama līdzi tā iztraucētajiem iemītniekiem, redzēdama, kā tie kaut kur nes dzeltenas iegarenas oliņas un cik izmisīgi cīnās par dzīvību, viņa pasauca draudzeni: — Maša, panāc šurp, paskaties, ko es te… Nekad sev to nepiedošu! …

Solovjova pienāca klāt.

—     Hm… Un es domāju, ka te patiešām kaut kas ir…

Feņa apvainojās.

—     Esi gan tu nežēlīga, Marij!… Vai ta neredzi, kādu valstību esmu izjaukusi!…

—            Iedomājies, skudras! — Solovjova auksti noteica.

—    Tagad cilvēkus iznīcina tūkstošiem — un neviens neželoL Rau, kas Vjetnamā notiek! Bet tu… — Marija ciešāk ielūkojās draudzenē, saskatīja tās sejā kaut ko nelāgu un nobažījusies pajautāja: — Bet kāpēc tu tāda… pavisam citāda… Kas tev noticis, Feņa?

Feņa sāka runāt, vēl arvien stāvēdama pie satrauktā skudru pūžņa:

—    Neviens taču, nu neviens viņu nepazīst tā kā es. Lāpītāja kaut arī netīšām, taču pareizi kādreiz par viņu pateica: grib izdarīt labāk, bet viss viņam iznāk otrādi. Briesmīgi labsirdīgs, mīksts kā vasks. Pats izlika sev lamatas un tagad ķepurojas tajās kā muļķa balodis.

—   Pamatīgs meitumednieks tas tavs balodis.

—   Tas nu gan nav tiesa! Var sarunāt nez ko…

—   Bet gaišmatainie bērneji, kas pa ciemu skraida?

—    Bērneļi, tie jau patiesībā vienmēr baltām galviņām… Mati saulītē izbalo, — Feņa sacīja, bet viņas acis satumsa un pielija asām sāpēm.

To ieraudzījusi, Marija nolēma pažēlot draudzeni:

—    Cik daudz tu esi dabūjusi ciest šī neveikļa dēļ!

—    Laikam jau tāds mans liktenis.

—    «Liktenis»! Ak tu! …

—    Pietiks, Marij! Vai tad nevar parunāt par ko citu?! Iesim pa taisno, uz upi, pārpeldēsim tai pāri — tā būs īsāks ceļš uz mūsu apmetni. Es vienmēr tā daru. Vīriešu tur nav, izģērbjos, sasienu drēbes sainītī un peldu. Aldāl

—    Tu, kā redzams, patiešām prātu esi zaudējusi. Es nemūžam nepārpeldēšu ar drēbēm rokā. Tūlīt pat noiešu dibenā kā akmens. Tev būs jāatbild par noslīkušo dieva kalponi Mareju. Nu nē, es labāk ar līkumu. Ej uz to atvaru viena, — Marija pagriezās un aizgāja no noras dziedādama:

Kāpēc gan, kālabad.

Birst man asariņas?

Tāpat vien, tālabad —

Atcerējos viņu.

Pie upes Feņa nometa kleitu, kā jau bija darījusi daudzas reizes, savīkstīja to tīstoklī, pacēla augstu pār galvu un, drebinādamās no ūdens, kas apņēma aizvien augstāk un augstāk silto augumu, brida tālāk no krasta, tad atmetās uz muguras un sāka peldēt, sprauslādama un laizdama caur cieši sakniebtajām lūpām nelielas ūdens strūkliņas. Aizkļuvusi pretējā krastā un iznākusi tajā, viņa drošības labad paskatījās uz krūmu,_ zem kura kādreiz labprāt mēdza tupēt Aprīlis ar savām makšķerēm, uņ tikai pēc tam ar kabatas lakatu sāka slaucīt ūdens pilienu un zosādas klāto augumu, priecādamās par rīta peldi. Viņa slaucījās nesteigdamās, cenzdamās paildzināt tagad jau saules peldi, jo nebaidījās, ka viņu var kāds redzēt. Tāpēc Tiškas balss, kas negaidot atskanēja aiz muguras, viņas ausīs atskanēja kā šāviens. No izbīļa Feņa atkal ielēca ūdenī, ienira līdz kaklam un sāka kliegt no upes vidus:

—    No kurienes tevi nelabais atnesis?

—    Tavs Avdejs atsūtīja zivtiņas zupai pamakšķerēt. Aprīlis atteicās mūs apgādāt.

—   Viņš ir tikpat daudz tavs, cik mans, tas Avdejs… Ej prom no šejienes, ko boli acis, vai ta nekad neesi redzējis? …

—   Esmu, tomēr interesanti, — Tiška atbildēja, pagriezdams peldētājai muguru — Kāp krastā, neapēdīšu…

Viņa atkal iznāca krastā, aizskrēja aiz krūma, tur apģērbās, piegāja pie bijušā brigadiera, skatījās viņā tieši ar tikko jaušamu smaidu un, atmetusi galvu, sāka kārtot slapjos, tumšos matus. Matadata, ko viņa turēja zobos, padarīja viņu it kā augstprātīgu, izaicinošu. No Feņas Tiškam uzdvesa veselīgs sievišķīgs svaigums; tvīkdams viņš netīšām noklakšķināja mēli un sacīja:

—    Skat, kāda tu!…

—    Kāda jau nu esmu, tāda esmu! — izlikdamās barga, viņa atbildēja un noteica: — Tikai ne jau priekš tevis, Tišeņka.

—    Zinu, ka priekš manis ne, — Ņeprjahins, galvu nokāris, noteica un nopūtās. — Nav zināms tikai, Feņa, kam tu glabā šo labumu… Zēl man tevis.

—    Pazīstu tādus žēlotājus. Ja esi atnācis zivis ķert, tad arī ķer, strādā vesels!

—    Nez kāpēc vairs negribas. Un esmu arī nokavējis. Kas nu tagad par copi — vai re, cik augstu saule! … Tu, kā redzu, esi zemenes lasījusi. Varbūt tagad iesim uz mežu kopā? …

—       Zemenītes gan parasti norās aug, — Feņa mierīgi sacīja, izlikdamās, ka nesaprot, uz kuru pusi velk Tiška, — un kas gan tu par ogotāju ar vienu roku?

—    Nu, līdz tai odziņai es, Feņa, arī ar vienu roku aizsniegšos. ..

—    Bet vai pa kaklu negribi? — Feņa vēl arvien tikpat vienkārši un mierīgi pajautāja, beigusi kārtot matus.

—    Kas tev tur spiežas laukā no kabatas? Tāds kā kortelītis?

—    Tas pats, — Ņeprjahins nemēģināja slēpt un izlocīties, — tas pats, dārgumiņš …

—    «Dārgumiņš»! Ak tu, nolādētais plencis!

—    Neesi īsto dziesmiņu uzsākusi, Feņa. Līdz apnikumam esmu to atklausījies no savas Antoņinas, bet viņai balstiņa būs skaļāka par tavējo — kā sāks dikt!… Ej labāk pie traktoriem, tūlīt sanāks meičas, ķersies pie rušināšanās, Punkts mani norīkoja tev palīgos… Starp citu, viņš jau nometnē, gaida tur Kustovecu ierodamies, tas solījies šodien atbraukt, iegriezties pie mums… Bet es tomēr mazliet te pasēdēšu, varbūt kāda muļķe uzķersies …

—    Nav daudz tādu muļķu palicis, kas uz tavu makšķeri, Tiša, uzķersies.

—    Gan atradīsies, — Ne Pr la bins sacīja un pašapmierināti nosmīnēja, pielāgodams pie savas biezās lūpas kazaskāju: fabrikas cigaretes un papirosus viņš tāpat kā agrāk neatzina, jo tās nesagādāja viņam nekādu baudu, Tiška sarūpēja sev pašaudzēto tabaku, no kuras nepieradušam cilvēkam elpa rāvās ciet. Brīdi klusējis, viņš lietišķi piebilda: — Tev taisnība. Nekāds lāga makšķernieks no manis, Feņa, tagad, patiesību sakot, nesanāks. Varu samulst pašā izšķirošākajā mirklī…

—    Nu redzi, nu! Bet vēl uz mežu vilināji.

—    Tas jau tāpat vien, runas pēc. Man tagad, Feņa, dod, dieviņ, ar likumīgo sievu tikt galā…

—    Vai viņa tev krietni sadod par kortelīšiem, ko? — Feņa atgriezās pie iepriekšējā temata. — Laikam dabū velnu redzēt!

—           Dabūju gan, taču ne pārāk, — Tiška atbildēja.

—    Ne jau manis, bet manas pensijas Antoņinai žēl, baidās, ka nodzeršu. Citādi jau nekas. Pagrūd tik viņai šo pensiju pār žogu, pats vari nerādīties mājās kaut vai līdz ritam. Paldies tev, Fedosja Leontjevna, palīdzēji man tikt pie pensijas. Ja nebūtu tevis …

—    Ne jau es, Tiša, tāds likums tika pieņemts…

—    Likums paliek likums, Feņa, taču ne jau visi to ievēro. Saņkam Špičam, piemēram, likums ir tikpat kā dīsele, uz kuru pusi viņš pagriež, uz to arī aiziet…

—    Nu, ar Spiču vienmēr var tikt galā.

—    Tā jau nu tā, tomēr… Paldies tev, Feņa, visas manas ģimenes vārdā par to pensiju. Kā nekā atspaids.

—   Labi, tikai tu nenodzer, retāk ieskaties glāzītē. Nav: jau nekāds spogulis!

—   Nu, ja runājam par spoguli, tad es tajā, Feņa, jau sen vairs neskatos. Arī bez spoguļa pārāk labi zinu, kāds man paskats. Labāk pasaki man — kāpēc tā «Lauksaimniecības tehnika» tik bieži pie mums ierodas?

—   Kas, kas?

—   Nu, tas jūsu Fedčenkovs?

—    Kā es to varu zināt? Laikam jau interesējas, kā tīrumā darbojas jaunie traktori. Šinīs dienās atsūtīja traktoru «Kirovec» — kā tu domā, kāpēc? Izmēģināšanai. Bet kuram no mūsu rajona pirmām kārtām jāseko, kā sokas izmēģināšana? Rajona apvienības «Lauksaimniecības tehnika» priekšsēdētājam. Tātad Fedčenkovam, Andrejam Fjodorovičam.

—    Zinu, ka viņam. Kā viņu sauc, arī neesmu aizmirsis. Viņš man ir līdz kaklam jau kopš četrdesmitajiem un piecdesmitajiem gadiem, šis sīkstulis. Cik reižu uz vēdera viņa priekšā netiku rāpojis, lai izkaulētu šādas tādas rezerves daļas. Tikai paskaidro man, Fedosja Leontjevna, — kāpēc tad šis pats Andrejs Fjodorovičs pie tava brālīša Pavļika brigādē neiegriezās? Tur taču arī tāds pats traktors atsūtīts… Tu klusē? Uz vienu roku tātad darbojaties…

—   Par ko tu runā, Timofej ?

—   Pati zini, par ko.

—    Pat ja es zinātu, kāda tev tur daļa? Kas tev viņa, Marija, ir — sieva, mīļākā? Ne jau visu mūžu viņai jānīkst vienai! Bet Fedčenkovu sieva pametusi, aizlaidusies ar kādu iebraucēju inženieri uz lielu pilsētu, mūsu Krasnokaļinovska viņu tātad neapmierināja. Un arī bērnus vīram atstāja. Vai esi redzējis tādas mātes? Uzreiz veselus trīs, citu par citu mazākus, vienus ar vīru atstāja… Re, ko nozīmē apprecēt jauniņas sievas!

—    Kaut ko tādu, Feņa, teikšu tev, savu mūžu neesmu redzējis! — Tiška sacīja, izbrīnījies par jauno ziņu.

—   Esmu redzējis un dzirdējis, ka vīri pamet sievas un bērnus, bet ka sieva pamestu vīrul.,« Tas ir velns zina kasi

—    Nu redzi. Bet tu vēl jautā, kāpēc viņš tik bieži pasācis braukt šurp.

—   Vai tiešām Mareja ies uz tādu elli? — Tiška jautāja mazliet nobālušu seju.

'— Varbūt ies ari. Viņa taču nav nekāda vecene. Un droši vien ari apnicis klausīties dažādas sievu nevalodas, dažādas tenkas par sevi. Aizķeras, teiksim, kāds vīrišķis, kaut vai tu, kaut kur, neatnāk laikā mājās, bet sieva jau lād Mariju, sak, pie viņas sāniem sildījies šās izredzētais. Neiesi taču uz katru sētu taisnoties. Tā arī klīst no mājas uz māju nelabas valodas par sievišķi. Gribot negribot var iziet pie jebkura par sievu. Bet Fedčenkovs, ko lai saka, viņš, manuprāt, ir jēdzīgs un saprātīgs vīrišķis, nav vis nekāds plencis kā dažs labs…

—   Lūdzu bez mājieniem! — Tiška sadusmojās, jo visu laiku bija klausījies viņā pavisam sašļucis.

—    Te arī bez kādiem mājieniem viss skaidrs. Ej, izloc savu smirdīgo dziru un iemet makšķeres. Jau tā esmu par ilgu ar tevi aizpļāpājusies! — Un šķelmīgi pamājusi ar lakatu Tiškam gar pašu degunu, apvēdot ar smaržīgu vēsmu, nopurinājusi vēl neizžuvušos matus, kuri lielās grīstēs nokarājās pār muguru, viņa sāka ātri soļot pa lauku ceļu, kas veda uz brigādi.

Tiška ilgi skatījās viņai pakaļ neparasti skumīgām, krēslainas dūmakas pilnām acīm. Nez kāpēc klusi pie sevis noteica:

—    Re nu, kā tas viss notiekas…

30

No traktoristu būdas pakāpieniem Feņai pretim piecē- <

lās uzreiz trīs cilvēki — Kustovecs, Punkts un Fedčenkovs. Ceturtais, Avdejs, ari piecēlās, taču nekustējās ne no vietas, klusēdams vēroja visus trīs un Ugrjumovu.

—   Sveicināta, Fedosja Leontjevna! Mēs jūs meklējam, — Kustovecs sacīja, spiezdams Feņai roku.

—   Kā te klājas mūsu traktoriem, — Fedčenkovs tūlīt pajautāja, taču rajona komitejas sekretārs viņam uzsauca:

—    Pagaidi tu ar saviem traktoriem! Ļauj ar cilvēku, kā pieklājas, sasveicināties. Prisipkinam gandrīz kājas nodila, jūs meklējot, Fedosja Leontjevna.

—   Tik agri jūs pie mums esat atbraucis, Vladimir Grigorjevič.

—    Tā nu gadījās.

Viņi atgriezās pie būdas, apsēdās uz sola blakus ga* rajam pusdienu galdam. Kustovecs turēja rokā rullīti saritinātu avīzi. Ar acīm uz to norādīdams, jautāja:

—   Esat lasījusi?

—    Jūs jautājat par plēnumu? Kā tad, lasīju. Arī pa radio un televizoru klausījos. Ne tikai es. Visas manas meitenes.

—    Nu, un ko jūs teiksiet?

—    Ko te daudz runāt. Paldies gudriem cilvēkiem — izdzirda mūs, tos, kas no tumsas līdz tumsai zemi kopj. Rau, jūs, Andrej Fjodorovič, — viņa paskatījās uz Fedčenkovu, — aizvakar zvanījāt un apjautājāties, kā klājas sieviešu traktoristu brigādei. Tai neklājas labi, dārgais «Lauksaimniecības tehnikas» priekšsēdētāji

—    Kāpēc? — Kustovecs pajautāja, novērsdams skatienu no Ugrjumovas un uzlūkodams Fedčenkovu, tad atkal Feņu.

—    Tā paša iemesla dēj… — Feņa nopūtās. — Meitenes jau sen atgriezās no kursiem, bet traktoru trūkst. Pašu traktoru varbūt arī netrūktu, bet nav rezerves dalu. Tālab arī, eku, viņš, — Feņa pamāja ar galvu uz Avdeju, kas stāvēja, atbalstījies pret būdu, — joņo gan uz apgabala centru, gan uz rajonu, pie jums, mūsu dārgais Andrej Fjodorovič. Meklē visas rezerves daļas. Bet jums, biedri Fedčenkov, allaž viena un tā pati atbilde: nav pienākušas! Vai tā kāda kārtība? Manas traktoristes izklīdīs, jūs redzēsiet, un tad viņas vairs nevarēs savākt kopā …

—    Rīt pārdosim jums vēl četrus jaunus traktorus. Mēs ar Punktu jau norunājām. Vai dzirdat, biedri vecāko mehāniķi? — Fedčenkovs uzsauca Avdejam.

Tas norūca:

—    Dzirdu.

Avdejs nenovērsa savas greizsirdīgās acis novēl jaunā, spēka pilnā un melnsprogainā Kustoveca, pīpēdams cigareti pēc cigaretes: daudz baltu smēķa galu kā aitu bars bija izklīdis ap viņa kājām. Bet rajona komitejas sekretārs, it kā viņu ķircinādams, brīvi uzlika savu iedegušo, līdz elkonim kailo, vīrišķīgi spēcīgo un spalvaino roku uz Feņas it kā pēkšņi sagumušajiem pleciem. Un vēl pateica:

—          Bet kāpēc jūs stāvat tur, Avdej Petrovič? Piesēstiet pie mums. Mūsu saruna taču attiecas arī uz jums. Domāju, pirmām kārtām tieši uz jums.

—    Es arī no šejienes visu… dzirdu, — Avdejs gribēja pateikt «redzu», bet pārdomāja. Tomēr no savas vietas viņš neizkustējās.

—           Labi, tad klausies, — Kustovecs pasausi noteica.

—    Ne jau velti Fedosja Leontjevna uztraucas. Meitenes patiešām aizlaidīsies, ja viņām nedos jaunas vai kaut labi, pamatīgi izremontētas mašīnas. Labāk, protams, jaunas. Pieredzējuši traktoristi ari ar vecām tiks galā. Bet viņām pagaidām traktors vēl ir kaut kas līdzīgs rotaļlietai, viņām gribas ar tiem paspēlēties. Bet rotaļlietas bērniem jāpērk jaunas, vai tā nav, biedri Fedčenkov? Ē, ari tu nez kālab esi saskumis? Kāpēc neklausies, ko saka sekretārs, bet apkārt vien skaties?… Kur liki savus cālēnus? Vāc tak tos laukā no mašīnas un ved šurp …

—    Patiešām, Andrej Fjodorovič, — arī Feņa steidzināja, tikai tagad sapratusi, ka «Lauksaimniecības tehnikas» priekšsēdētājs atbraucis uz brigādi nevis viens pats, bet ar saviem «cālēniem», kā teica Kustovecs. — Vecmāmiņa Katerina tos pabaros… Vecomāt, ielej bērneļiem kāpostus, droši vien izsalkuši kā vilcēni!

—    Tūlītās! — vecā virēja atsaucās un, redzēdama, ka no sola pieceļas arī Fedčenkovs, uzsauca viņam: — Sēdiet vien, Andrej Fjodorovič, dariet savu darbu, gan jau es viena kā nekā tikšu galā ar šo varzu. Nav pirmā reize… Man pašai viņu bija septiņi gabali… — Pēdējie vārdi ar pūlēm nāca pār viņas lūpām un bija tādi kā izmocīti, nomākti.

Visi saprata, pieklusa. Kustovecs, juzdamies it kā būtu nogrēkojies gan pret Fedčenkovu, gan pret Jekaterinu Stupkinu, steidzīgi atgriezās pie jautājuma, ar ko bija sākusies viņu saruna:

—    Traktori un rezerves daļas, Fedosja Leontjevna, būs.

—    Tad jau labi, ja tā.

—    Tikai tā! — viņš apņēmīgi apstiprināja un atkal, nenojauzdams, cik loti moka klusējošo cilvēku, kas bija kā liptin pielipis pie būdas dēju sienas, uzlika savu smagt), ar zeltainiem matiņiem klāto roku Feņai uz pleciem, kas uzreiz nolīka zem tās. Ar brūnajām, čigāniski izvelbtajām acīm ieskatīdamies Feņai sejā, viņš pajautāja: — Vai Zavidovā daudz meiteņu?

—    Pagaidām vēl ir.

—    Kāpēc tad — pagaidām?

—    Gan jau pats zināt… Meitenes vienas pašas ciemā nevar noturēt. Viņas visas kā viena aizskries uz pilsētu puišiem pakaj. Bet puiši aizvien vēl dodas prom.

—   Kāpēc?

—   Jūs man to jautājat, Vladimir Grigorjevič?

—   Nu jā.

—   Jūs, kazi, labāk zināt. Jūs esat mūsu rajonā galvenais cilvēks.

—    Un tomēr?

—   Iemeslu daudz… — Punkts gribēja turpināt, taču rajona komitejas sekretārs pārtrauca viņu:

—    Pagaidi, tev es nejautāju. Punkts jāliek beigās. Tā ka mazliet pacieties. Kas tie par iemesliem, Fedosja Leontjevna? — Kustovecs noņēma roku no viņas pleca, it kā gribēdams noņemt no tiem lieku smagumu pirms grūtās atbildes. — Man gribas zināt, ko domājat jūs.

—    Viktors Lazarevičs pareizi sacīja — iemeslu daudz, Vladimir Grigorjevič, — Feņa iesāka, apsegdama plecus ar lakatu un it kā likdama ar to manīt, ka būs labāk, ja tiem neviens neskarsies klāt. — Daudz iemeslu… Vienu vilina lielās jaunceltnes, otrs negrib no biedra atpalikt, trešo vecāki gandrīz vai ar varu aizdzinuši, grib lai dēls būtu pilsētnieks. Bet dēliņš spriež tā: esi nostrādājis savas astoņas stundas, ej, kur gribi, — uz kino, teātri vai stadionu…

—    Lūk, lūk! — Kustovecs sarosījās, sapurinājis savu matu biezokni.

Feņa, brīdi klusējusi, turpināja:

—    Tiesa, tagad arī mūsu ciemā ir klubs, gandrīz īsta pils. Paldies viņam, — Feņa pamāja ar galvu uz samulsušo Punktu, kas nemierīgi sāka grozīties savā vietā, — nepažēloja naudu, tādu brīnumu uzcēla mūsu jaunatnei… Taču ar pilsētu līdzināties, Vladimir Grigorjevič, pats zināt, mēs vēl nevaram, vēl ļoti tālu līdz tam! Bet puiši ir nepacietīgi: viņiem dodiet visu uzreiz. Lai māja būtu kā māja — ar centrālapkuri, ar gāzes plīti, vannu, ledusskapi. Varbūt tad viņi arī paliks laukos, bet, viņiem līdzi, skaidra lieta, arī meitenes.

—   Pagaidiet, tas viss būs, — Kustovecs sacīja.

—    Es jau nu pagaidīšu. Bet vai gaidīs, teiksim, Miņka un Griņka, kad atgriezīsies no armijas? Viņi tur būs sa-

skatījušies tādu tehniku, ka traktors liksies aizvēsturisks mehānisms…

—    Nu, to jau tu veltīgi runā, Leontjevna, — Fedčenko aizstāvēja savu tehniku, it kā pats to būtu izgudrojis.

—    Mūsu traktori ir labākie pasaulē.

—    To es nezinu, pa ārzemēm neesmu braukājusi, — viņa atbildēja, — taču tas nu man ir skaidrs: mūsu puišiem dod tikai šurp pašu mūsdienīgāko mašīnu. Lai tai ātrums nebūtu kā bruņurupucim un lai arī kabīnē nebūtu jāsmok nost no karstuma un putekjiem, kā tas ir tagad jūsu pasaulē vislabākajos traktoros!

—    Tieši visas šīs problēmas risināja arī plēnumā. Jūs teicāt, ka esat par to lasījusi, Fedosja Leontjevna?

—    Esmu lasījusi. Vakarējās avīzes ar lēmumiem iet no rokas rokā. Lai kā Marija Solovjova… — Feņa saminstinājās, pašķielēja uz Fedčenkovu un mazliet mīkstināja to, ko gribēja pateikt: — Lai kā, saku, mana draudzene Maša nemīl lasīt avīzes, taču šoreiz «Lauku Dzīvi» raušus izrāva man no rokām, noslēpās aiz būdas un lasīja — pat sviedri, nabadzītei, lija, sasārta kā no mīlestības vēstules. .. Mašīnas, mašīnas, mašīnas — visi, gan lieli, gan mazi, kā ķerti uz mašīnām. Un nevar saprast, Vladimir Grigorjevič, kas mēs tagad esam: kolhoznieki vai strādnieki. Visi uz tehniku metušies… — Viņa uz brīdi pieklusa un, kaut ko atcerējusies! pasmaidīja: — Nesen satiku uz ielas, rau, viņa sievasmāti, — viņa atkal ar pakausi norādīja uz Avdeju, — satieku Matrjonu Divejevnu Lāpītāju, tā nu saka: «Paldies dievam, arī man, vecenei, radies darbs. Iekārtojos darbā skolā!» — «Par apkopēju, vai?» es jautāju. Viņa uz mani briesmīgi ap- ( vainojās: «Kas es tev par apkopēju! Pietiks jums zoboties par vecu cilvēku! Es esmu tehniska darbiniece!»

Kustovecs sāka skaji smieties. Tikai ar acīm smējās arī Feņa, taču turpināja ar apslēptām sāpēm un rūgtumu:

—    Dažs labs aiziet prom no laukiem tāpēc, ka kolhoznieka vārds, vai redzat, viņu aizvainojot. Ir pat tāda dziesma. Lūk, Marija nāk. Es viņai palūgšu. Mēs varbūt nodziedāsim, kamēr vēl atlicis mazliet laika līdz maiņai.

Pie būdas apņēmīgā, neatkarīgā gaitā pienāca Solovjova. Tikai uz vienu mirkli viņas acis pārslīdēja pār pēkšņi atplaukušo Fedčenkova seju un viņa bērniem, kuri Katerinas vadībā darbojās ar karotēm, bet pēc tam, it kā nekas nebūtu noticis, pašķīra uz sola sēdošos un

stingri apsēdās starp rajona komitejas sekretāru un kolhoza priekšsēdētāju un atraisīja sainīti.

—    Cienājieties, priekšnieciņi! Būtu biežāk atbraukuši. Kas pie mums ogu! — Vienu zemenīti viņa iebāza Kustovecam mutē, otru — jau laikus paplestajā Punkta mutē, bet divas uzreiz it kā netīšām sašķaidīja uz Fedčenkova vaiga.

Tas apjucis nomurmināja:

—   Muļķa prātā, vai?

—    Tāds sārts tu man labāk patīc! — Marija sacīja, turpinādama izdāļāt ogas. Kad viens sainītis bija tukšs, izņēma no blūzes otru, piecēlās kājās, pacienāja Avdeju un devās pie galda. Nosēdās tur iepretim trim bērneļiem, no kuriem pašam vecākajam bija ne vairāk kā deviņi gadi, un ņēmās tos barot ar zemenēm, bāzdama pēc kārtas katram pa ogai mutē, gluži kā putns saviem putnēniem, kas gaida, knābīšus iepletuši; sadalījusi ogas, noglāstīja visiem galviņas, paņēma pašus mazākos rokās un aiznesa uz būdu. Pēc kāda brītiņa atgriezās, apmierināti noteikdama:

—    Noliku gulēt. Lai paelpo mūsu dvaku. Varbūt vēl kļūs par mehanizatoriem, kad paaugsies. Kādam taču būs jāsēj maize.

—    Maša, varbūt uzdziedāsim? — Feņa sacīja. — Re, valdīšana prasa dziesmu…

—    Tam tak vajadzīgs īpašīgs noskaņojums, — Solovjova atbildēja, apsēzdamās iepriekšējā vietā. — Rīkli paskalot derētu…

—    Tā kā nebūtu īstais laiks, — Feņa nedroši noteica.

—   Arī dziesmai nav īstais laiks, — Marija sacīja.

Fedčenkovs jautājoši paskatījās uz Kustovecu. Tas saprata šo skatienu.

—    Esi paķēris līdzi?

—    Kā gan citādi? Atļausiet?

—    Dod šurp, ja jau esi atvedis, — Kustovecs deva savu svētību.

Fedčenkovs pamāja, un viņa vecākais dēls Ļoņka, uz vieniem sāniem salīcis, atstiepa no mašīnas smagu, piebāztu portfeli. Tālāk jau rīkojās pats šī dīvainā portfeļa saimnieks. Dobji atsizdamās pret slikti noēvelētajiem dēļiem, vienā brīdī uz galda parādījās trīs pudeles šampanieša, kas tūdaļ pat gandrīz līdz pašiem kakliem iegrima konfektēs. Gara un resna pagale kapātās šķiņķa desas nogūlās šķērsām pār galdu, un kā vainagojums visam parādījās četri oranži Marokas apelsīni — bērna galvas lielumā.

—          Avdej, palīgā! — Maša pasauca atskatīdamās, bet mehāniķa iepriekšējā vietā vairs neredzēja. Taču viņa pēdas vēl bija manāmas: putekļi, ko bija sacēlis motocikls, vēl kūpēja tālumā.

Trīskārtēja zalve kā salūta laikā noskanēja pār stepi. Resnie korķi uzlidoja augstu virs galda.

Viņi iedzēra un uzkoda, vienīgi ar saprotošām acīm apsveikuši nākamo līgavaini un līgavu, un tikai pēc tam jau viegli iereibusi, sasārtusi un neparasti glīta Marija sacīja:

—    Nu, bet tagad var arī uzdziedāt. Kā tu domā, Feņa?

—    Tad sāc. Mūsu abu dziesmu…

—          Labi, — Marija nokāsējās, paskatījās uz vienu, uz otru, nez kāpēc piemiedza ar aci Fedčenkovam, kas gluži vai apģība no šī skatiena, un uzreiz uzņēma spēcīgi un droši savā dziļajā krūšu balsī:

Kalnā kolhozs stāv, sovhozs lejiņā,

Bet mans mīļotais saka manim tā:

Ai-ai-ai-ja-ja-jāl Ai-ai-ai-ja-ja-a-al

—          Nu velc taču līdzi, Feņka! — Marija uzsauca draudzenei, un tālāk viņas jau dziedāja abas:

Tu no kolhoza, mīlēt nedrīkstu.

Ai-ai-ai-ja-ja-a-a, ai-ai-ai-ja-ja-a-a!

Sis skumīgi šķelmīgais un reizē arī ironiskais «ai-ai-aija-ja-ja» tika atkārtots kā piedziedājums. Feņa un Maša bija sadalījušas sievietes un vīrieša lomas un tagad sacenzdamās dziedāja aizvien skaļāk, te skumji, te atkal rotaļīgi:

Es no kolhoza, liegties netaisos,

Tevi arīdzan mīlēt nevēlos.

Druvas mani sauc, turpu aiziešu,

Draugu īsteno es tur meklēšu.

Uz brīdi viņas pieklusa, saskatījās un tālāk jau dziedāja Feņa viena:

Druvas mani sauc, turpu aizgāju,

Draugu īsteno es tur atradu.

Marija tikai dziedāja piedziedājumu:

Ai-ai-ai-ja-ja-a-a-a, ai-ai-ai-ja-ja-a-al

Bet Feņa turpināja aizvien pārgalvīgāk un šķelmīgāk':

Iemīlēju es jaunu puisēnu,

Sauca mīļoto par Volodjepku.

Kustovecs nosarka un nopurināja sprogaino galvu. Ugrju« mova beidza dziesmu:

Iemīlējāmies, priekā dega sirds,

Bet, kad šķiramies, — acīs as’ras mirdz.

Marija nenocietās, apkampa draudzeni — tagad viņas atkal dziedāja kopā:

Iemīlējāmies — bijām divatā,

Bet, kad šķīrāmies, — tad jau trijatā..«

Sievietes spiedās viena pie otras arvien ciešāk, bet viņu dziesma aizskanēja tālu stepē:

Es no kolhoza, liegties netaisos,

Tevi arīdzan mīlēt nevēlos.

Ai-ai-ai-ai, ai-ai-ai-ja-ja-a-a.

Tevi arīdzan mīlēt nevēlos!

Kustovecs piecēlās. Aizkustināti sacīja:

—           Paldies jums! Par dziesmu. Par jūsu darbu. Par visu. Par visu paldies! Nu, bet tagad, Fedosja Leontjevna, papaklausieties! Mēs te ar Viktoru Lazareviču spriedām par jums. Gribam likt kompleksās brigādes priekšgalā. Pietiks mums sadrumstalot saimniecību. Vienam brigadierim jāatbild gan par zemi, gan par tehniku, gan par lopkopību. Jūs, esmu dzirdējis, kaut ko līdzīgu pati esot piedāvājusi jau savam tēvam. Vai tā bija?

—           Bija, bet… vai tad es, sievišķis, tikšu galā? Te pat vīrietim ir ko turēt…

—           Nekas. Tiksiet galā! Kā jūs domājat, biedre Solovjova, vai viņa tiks galā?

—           Feņa, vai? Kā nu ne! — tā apstiprinoši atbildēja.

—   Bet, ja būs grūti, palīdzēsim.

—           Tā, lūk, ir īsta valoda! — Kustovecs līksmoja. — Tagad varu arī braukt prom. Ja piedevām jūsu dziesmām krustmāmlņa Jekaterina mums ielietu kāpostus, tad būtu pavisam lieliski!

Strēbdams kāpostus un ņurdēdams aiz labsajūtas, tādējādi slavēdams virēju, viņš kaut ko atcerējās un sāka darboties ar karoti vēl nadzīgāk, atlikušo mazumiņu ieliedams mutē tieši no bļodiņas, ar delnas virspusi noslaucīja muti, nokrekšķējās, vēlreiz no sirds pateicas starojošajai Jekaterinai Stupkinai un atkal piegāja pie Feņas.

—       Vēl kas. Rīt mums aktīva sanāksme. Būs runa tieši par kompleksajām brigādēm. Referēs Aleksejs Ivanovičs, Noteikti atbrauciet. Varbūt atsūtīt jums pakaļ mašīnu?

—          Tas nu gan nav vajadzīgs, — Punkts ņēma Jaunā.

—   Vai tad mums savas nav, vai?

—       Labi, atbrauciet abi kopā ar savu mašīnu. Rīt tieši desmitos. — To pateicis, Kustovecs paskatījās uz Fedčenkovu: — Ko tu darīsi, brauksi man līdzi vai vēl paliksi?

—       Mazliet palikšu. Man vēl vajadzētu aizbraukt uz otru brigādi…

—    Labs ir. Tikai neaizmirsti par aktīvu. Tev jārunā.

Kustovecs aizbrauca. Noskatījusies viņam pakal, Marija Solovjova paņēma Fedčenkovu zem rokas un aizveda aiz būdas. Viņš ar šausmām gaidīja, ko viņa teiks. Marija paskatījās viņam sejā, apsarkušajās, savilgušajās acīs, vēl brīdi paklusēja, bet pēc tam klusi pajautāja:

—    Kur mēs dzīvosim?

Viņš uzreiz nesaprata jautājumu, stāvēja, mulsi mirkšķinādams retās, gaišās, uz pietūkušajiem plakstiņiem gandrīz nemanāmās skropstas.

—        Ko tad tu tā?… Es tev jautāju, Andrjuša, kur mēs dzīvosim?

Viņš beidzot saprata, nosarka un sacīja:

—       Tas ir kā — kur? Krasnokaļinovskā, protams… Man tur trīsistabu dzīvoklis …

—       Nu nē, Andrjušeņka! — Marija atcirta. — Dzīvosi lauku mājā, pie manis, Zavidovā, ja jau es tev esmu vajadzīga. Uz pilsētu es neiešu. Un arī savējo Miņku, kad pārnāks no armijas, nekur projām nelaidīšu. Un šos trīs arī… Piesiešu pie mieta kā telēnus un nelaidīšu prom no zemes. Lai citi ganās pa pilsētām, bet manējie kops dzimtos tīrumus. Maizīti audzēs. Un arī mēs abi…

Punkts, kas bija devies aiz būdas pavisam citos nolūkos, nejauši kļuva par šīs sarunas liecinieku un nekavējoties iekļāvās tajā:

—       Patiešām, Andrej Fjodorovič, pārcelieties pie mums uz Zavidovu, es jau vairāk nekā gadu meklēju inženieri savam kolhozam. Atdošu jums šo amatu!

—       Ko tad es… es jau neko… es piekrītu, — Fedčenkovs pasteidzās atbildēt.— Vai tikai Kustovecs laidīs?..«

—   Laidīs! — Punkts noteikti apgalvoja, berzēdams rokas kā zirgu mijējs pēc izdevīga darījuma.

—    Bet tagad, Viktor Lazarevič, ej prom. Man ar Andrjušu vēl par šo un to jāparunā. — Noskatījusies, cik tālu aizgājis kolhoza priekšsēdētājs, Marija pagriezās pret Fedčenkovu un tieši un dzedri palūkojās viņā. Nobālējusi viņa gandrīz nežēlīgi sacīja: — Bet vai tu, mīlīt, esi padomājis, kas es tāda esmu, pirms nāci bildināt? Vai zini, kāda slava nāk man līdz pa visu Zavidovu?… Vai šīs nevalodas ir aizgājušas līdz tavām ausīm vai ne?

—    Ir aizgājušas, — viņš mierīgi sacīja.

—    Nu un kā, vai noticēji?

—    Nē.

—    Velti… Būtu labāk noticējis. — Marija skatījās uz viņu tā, ka šo auksto, caururbjošo skatienu katrs vis nebūtu izturējis. Taču Fedčenkovs izturēja. Noteica vēl mierīgāk un stingrāk:

—    Pat ja būtu noticējis. Tas neko nemainītu, Marij. Tu man esi vajadzīga. Ļoti. Es tevi mīlu.

—    Kad pārcelsies? — viņa pajautāja aizgriezusies, lai viņš neredzētu asaras, kas vētraini krājās viņas krūtīs.

—    Kaut vai tūlīt.

31

Vai nu pakļaujoties kādam nežēlīgam līdzsvara likumam, vai, taču cilvēku laime, tāpat kā nelaime, vienmēr iet roku rokā. Bija pagājis tikai viens mēnesis kopš tās dienas, kad uz Zavidovu pārbraukušie trīs bērneļi bija šķīrušies no savas sērdienības un atraduši pajumti, maizi un gādību Marijas mājās, kas neredzēti īsā laikā pilnīgi pārvērtās, stipru vīrieša roku aprūpēta. Tajā pašā laikā, kādā liktenīgā brīdī par bāreņiem kļuva trīs citi Zavidovas bērneļi. Tas notika augusta vidū, pirmajā ūdens putnu medību sezonas atklāšanas dienā, kad Zavidovas mežs un tā neskaitāmie purvi un vecupes tiek pakļautas postošam pilsētnieku iebrukumam, — pilsētnieki ir lieliski apgādāti ar jaunākajiem iznīcināšanas līdzekļiem un ātru amatieru transportu, kad no tumsas līdz tumsai skan tāda šaudīšanās, ka nepieradušas ausis to varētu noturēt par īstu kauju, — tajā dienā, kad paēduši, veseli, izglītoti cilvēki, savilkuši gandrīz līdz apaļajiem vēderiņiem gumijas zābaku stulmus, ar smirdošajām divstobreņu nāsīm aposta katru meža platības kubikcentimetru trenētā gatavībā acumirklī nospiest abus gaiļus, ja šajā kubikcentimetrā pazibēs no šausmām apstulbuša nelaimīgā putna spārns, putna, kura vienīgā vaina ir tā, ka cilvēkiem reizi pa reizei tīkas apmierināt sevī pamodušos zvēru; ja aizvēsturiskos laikos medības cilvēkam bija dzīvības, bioloģiskās eksistences avots, tad tagad — apšaubāmas baudas avots, jo uz pusdienu galda atrastos arī kāda cita ēdmaņa, ja nebūtu nogalinātās prīkšķes…

Pāvels Ugrjumovs, nodevis savu traktoru pāriniekam, devās no Pravikova dīķa uz ciemu; izlūdzās no Vasilija Nikolajeviča, kas strādāja par zirgkopi kopš pašiem kolektivizācijas laikiem, brīvu ķēvi, iejūdza to ratos un, mājās neiegriezdamies, brauca uz mežu, jo atcerējās, ka malka iet uz beigām, bet sieva taisījās kurināt pirti, lai nomazgātos gan viņš, gan bērneļi. Pa šauru, ar garu zāli aizaugušu ceļu viņš piekļuva tuvāk pie Gulbju ezera, gar kura krastiem savas izžuvušās, greizās zaru rokas stiepa vīksnas un karagači, kas bija kļuvuši par vienīgo upuri nez no kurienes uzbrukušajai, šejienes iedzīvotājiem nepazīstamai meža slimībai. Zāģēt šos sausos kokus nevienam netika liegts, te pat Arhips Arhipovičs pats bija gatavs izmaksāt pusstopu, lai tikai ciema ļaudis ātrāk atbrīvotu viņa zaļo saimniecību no šiem nomocītajiem miroņiem, kas pilnam var kļūt par jaunu slimību iznēsātājiem un perēkļiem. Pāvels to zināja, tāpēc, dodamies uz mežu, neprasīja Kolimagam īpašu atļauju. Kaut kur netālu rībošie šāvieni viņu ne visai mulsināja, jo viņš bija pie tiem pieradis: katru gadu tas atkārtojās, un zavidoviešiem nekas cits neatlika kā padevīgi un bez kurnēšanas gaidīt beigas šai ar likumu atļautajai ne jau pašu gaišāko cilvēka kaislību trakošanai. Ar tā paša zirgkopja lieliski uztrīto cirvi Ugrjumovs, jaunākais, gāza ne visai resnos kokus, bez steigas apdarināja stumbriem zarus, cirta tos īsākus, atbilstoši ratu izmēriem; paklusām svilpodams, krāva tos vezmelī, ar saliektu roku notraucot no pieres sviedrus. Un droši vien nepaguva sajust sāpes, kad vesels lādiņš skrošu viņam no mugurpuses ietriecās zem kreisās lāpstiņas. Šāviena mirklī viņš stāvēja uz vezuma, kārtodams malku, uz kuras arī atkrita atmuguriski. Tā viņu arī atveda uz Zavidovu pārbiedētā ķēve…

Tiesu medicīnas ekspertīze sagraizīja jaunā vīrieša augumu, atrada tajā vairākas skrotis, salīdzināja tās ar skrotīm, kādas bija un vispār mēdz būt medniekiem šajā sezonā un konstatēja, ka Ugrjumovu ķēris kāds nejaušs, nomaldījies šāviens, ka slepkavības ar iepriekšēju nolūku te nav, ka šajā nāvē vainīga paša Pāvela neuzmanība, ka viņam tādā dienā nevajadzēja braukt uz mežu, turklāt purvu tuvumā. Ar to lieta izbeidzās.

Zavidovā par trim bāreņiem kļuva vairāk.

Pāvelu apglabāja blakus mātei Agrafenai Ivanovnai, kas pavisam nesen bija pārcēlusies aiz ciema, kur atrod savu mūžīgo mieru Zavidovas pamatiedzīvotāji. Neilgi pirms nāves, kad Sergejs Vetlugins kārtējo reizi bija ieradies ciemos, vecā sieva ataicināja viņu uz savu māju, ieveda goda istabā, iepriekš izvadīdama no tās jaunāko meitu Katju, un tāda noteikta, pavisam mierīgi pajautāja:

—    Vai tu pats biji Grišas bērēs vai tikai varbūt dzirdēji par tām? Man jāzina…

—    Pats viņu apbedīju, krustmāt Gruņa. Kapā ielaidu..«

—    Nu, nu, Serjožeņka. Bet tagad ej! Ej, mīļais…

Šī saruna notika dienu pirms Sergeja aizbraukšanas. Bet pēc trim dienām Agrafena Ivanovna aizgāja dieva mierā. Nomira klusi, bez slimošanas, — tāpat vien apgūlās uz vecā platā sola, kur viņai patika pasnaust, pagriezās ar seju pret sienu un aizmiga uz visiem laikiem.

Skatīdamās, kā vīri ar lāpstām sakārto svaigo kapu kopiņu viņas «pastarītim», sievietes runāja ar skumju apmierinājumu:

—    Labi, ka viņa nenodzīvoja līdz šai stundai. Kā viņa to izturētu…

—     Pavisam prātā sajuktu. Jau bez tā ar viņu visādi gadījās… Caurām dienām varēja nosēdēt uz paviļas, un reizēm no viņas nevarēja ne vārda izdabūt… Nomocījās, nabadzīte, dievs laikā viņu aizsauca, citādi… Kā tagad būs ar Leontiju?.., Kā viņš dzīvos bez viņas? .., Un bez dēla?…

—    Pie viņa ir jaunākā meita Katja un ari vedekla ar bērniem. Viņu dēļ noturēsies varbūt gadus piecus…

Ļaudis izklīda un, kā jau tas parasts, katrs iegrima savās dzīves rūpēs. Pāvelu kādu laiku atcerējās, it īpaši traktoristi, kad brauca garām tuvu tai vietai, kur kādreiz atradās bumbas bedre, tā pati bedre, kuru Ugrjumovs, jaunākais, ar buldozeru bija aizbēris un pielīdzinājis. Četrus gadus vecais, vidējais dēlēns, rakņādamies sētspusē aiz zedeņu žoga un nejauši uzdūries sarūsējušai šķembai, ko te kādreiz bija apracis viņa tēte, ari šajā brīdī būtu varējis atcerēties tēvu, taču te viņš neredzēja un nevarēja redzēt nekādu sakarību. Paturējis sarūsējušo un aso dzelzi saujā, viņš pēc tam to aizmeta pakal žagatai, kas grasījās līst vistu perēklī.

Bet pēc pusgada notika šāds gadījums.

Agrā rītā pie milicijas pilnvarotā durvīm kāds pieklauvēja, bet pēc tam istabā ienāca neskuvies vienacains cilvēks.

—    Jepifan Matvejevič!… Tēvoci Piška!… Kāpēc tik agri? — jautāja leitnants, kas nemaz neizskatījās pēc leitnanta ar vienu pogu sapogātās apakšbiksēs un īsā apakškreklā, kas neapsedza vēderu. Pagriezies ar muguru pret agro ciemiņu, viņš steidzīgi vilka kājās zilās diagonālauduma bikses. — Vai kas noticis?

—           Noticis… — Piška aizsmacis ar mokām noķērca.

—    Iedarbini savu motociklu un ved mani uz Krasnokalinovsku, uz miliciju…

—    Kāpēc? — saimnieks vaicāja, noraustīdams uz sava brašā auguma formas svārkus.

—    Tas taču… tas, Aļoša, biedri leitnant… — Jepifanam Kurdjukovam vārdi sprūda rīklē, — tas biju es… es nogalināju Pāvelu Ugrjumovu…

Pirmsausmas krēslā pa vienu no tukšajām Zavidovas ielām aizripoja motocikls. Neviens tam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Laikam gan vienīgi Lāpītāja, kas mocījās ar bezmiegu, pavadīja to ar dusmīgu vecīgu nopūtu:

—    Skraida kā nešķīstā tramdīti, savairojuši šos tarkšķētājus… Ak tu kungs un dievs, par ko gan tāda sodībai …

Tiška gulēja savā gultā, reizumis bērnišķīgi nočāpstinādams biezās lūpas; no viņa mutes kaktiņa uz spilvena stiepās dzidras slienas; galva mierīgi atdusējās uz paralizētās rokas, kas nejuta sāpju. Tiškam nebija ne ziņas, ne miņas, kā teiktu Maksims Pakloņikovs, ka viņa vakardienas saruna ar Pišku pamudinās to uz šo briesmīgo atzīšanos. Nez kāpēc, taču saruna sākās par to seno vilku vajašanu, kuras laikā mednieki nejauši uzdūrās dezertierim, kas, par nelaimi, izrādījās Piška. Un tagad viņš pajautāja:

—    Tu saki — nejauši?

—   Saprotama lieta, ka nejauši, — Tiška mierīgi apliecināja. — Mūs toreiz bija nomocījuši vilki, nebija nekāda glābiņa no tiem. Gaišā dienas laikā taisni blakus pagalmam saplosīja teļus un aitas… Mēs tad arī sarunājām sarīkot vilku vajāšanu…

—   Bet varbūt nelaiķis Pavluša Ugrjumovs uzvedināja jūs uz manām pēdām? — Piška uzmanīgi taujāja.

—    Ko tu runā, nepavisam ne! — Tiška noteikti iebilda. ■— Es tev saku, mēs paši norunājām, jo nebija vairs nekādas dzīves vilku dēļ… — Tiška aprāva savu sakāmo, jo viņu izbiedēja Jepifana seja, kas vienā acumirklī bija pārvērtusies, vaigi raustījās, lūpas kļuva zilas, kā tuvojoties lēkmei, acs šaudījās šurpu turpu, it kā meklēdama un neatrazdama paslēptuvi.

Viņi steidzīgi atvadījās. Tiška tikai sākumā kasīja pakausi, pūlēdamies saprast, kas gan būtu varējis notikt ar Pišku, kāpēc viņš tik pēkšņi tā apjuka, pārvērtās ģīmī, taču vajadzēja tikai Ņeprjahinam satikties ar runīgo veco pastnieku, lai viņš tūdaļ pat aizmirstu gan Pišku, gan viņa negaidīto drūmumu.

Jepifanu Kurdjukovu tiesāja izbraukuma tiesa atklātās sēdēs jaunajā Zavidovas klubā. Apsūdzības runu teica mums jau pazīstamais prokurors, kas tajā dienā bija sliktā garastāvoklī, jo no rīta viņu bija uzaicinājis uz rajona komiteju Vladimirs Kustovecs un ne visai smalkjūtīgi ieminējies Temīdas kalpam par iešanu pensijā. Prokurors pats uzskatīja, ka viņam par agru doties pensijā, ka tikai sešdesmit gadu vecumā viņš ieguvis īsto formu, iepazinis jurisprudenci līdz pēdējam sīkumam, ielāgojis visus likumus un nianses. Viņš teica runu, kas bija pārpilna cēla un nikna patosa, taču viņa kvēlais skatiens nez kāpēc neskāra vis apsūdzēto, kā tam vajadzēja būt, bet urbās Feņā Ugrjumovā, kas sēdēja pirmajā rindā, itin kā viņa būtu vainīga, ne vien tāpēc, ka gājis bojā viņas brālis Pāvels, bet arī tādēļ, ka prokuroram drīzumā jāaiziet pensijā. Pati Feņa nedzirdēja prokurora runu: rūpīgi pārbaudītā rima ar mākslīgi iestarpinātiem emocionāliem uzliesmojumiem neskāra viņas dvēseli, paslīdēja garām ausīm un arī sirdij. Feņa skatījās tikai uz

Pišku, un viņas skatiens drīzāk bija bēdīgs, neizpratnes pilns, nevis naidīgs.

Jepifanam piesprieda augstāko soda mēru — «pielikt pie sienas», kā konstatēja vienmēr līdzsvarotais Aprīlis, kas tāpēc šķita vienaldzīgs. Taču Krievijas Republikas Augstākās Padomes Prezidijs uzskatīja par iespējamu nomainīt nošaušanu ar brīvības atņemšanu uz piecpadsmit gadiem.

Tā, lūk, tika atrisināta viena no neskaitāmajām drāmām, kurām sākumi meklējami četrdesmit pirmajā gadā. Bet vai pavisam atrisināta? To nu neviens nevarēja ^ināt.

32

Dzīve pa to laiku gāja savu gaitu.

Sakrājis naudiņu, lauku iedzīvotājs gudroja, kā to izmantot, lai būtu vairāk labuma. Viens noguldīja krājkasē, cits pasteidzās pārvērst materiālās vērtībās, «kustamā un nekustamā» mantā. Gāzes plītis, ledusskapji, veļas mazgājamās mašīnas, televizori ieņēma savas vietas daudzās jo daudzās mājās, kurās pakāpeniski pēc salmu jumtu nomainīšanas sāka nomainīt arī šīfera jumtus, uzlikdami daudz stiprākos balta cinkota vai arī zaļi krāsota skārda jumtus. Vairākos pagalmos parādījās automašīnas, kuru dēl uzreiz zaudēja mieru skaudīgā un nepacietīgā grāmatvede Nadjonka Skvorcova. Reiz, atgriezusies no valdes agrāk nekā parasti, viņa visu laiku skatījās pa logu, vai nenāk mājās vīrs, un, tiklīdz viņš pārkāpa par dibenistabas slieksni, dedzīgi sāka runāt:

—    Ko gan tu, Avdej, domā? Vai ilgi tas tā turpināsies? … Vai katru mīļu dieniņu gan tevi, gan mani Punkts sūta uz rajonu vai apgabalu dažādās darīšanās, bet mašīnu viņam nevar izlūgties. Tādēļ es arī saku: laiks iegādāties pašiem savu. Citiem jau gan moskviči, gan zaporožeci stāv pagalmos, tikai mums vieniem…

—    Pagaidi, pagaidi, Nadežda, — Avdejs viņu pārtrauca, — vai tu esi padomājusi, kur mēs ņemsim tādu lērumu naudas?

—    Esmu padomājusi, — Nadjonka teica, zīmīgi piemiegdama mātei ar aci. — Es taču, Avdej, neesmu tāda kā tu!… Man ir kāds plāns… Māt, atnes vakardienas avīzi! — Un, kamēr māte priekšistabā meklēja «Lauku

Dzīvi», viņa dedzīgi turpināja: — Vari uzskatīt, ka automobilis, lai arī ne volga, bet tikai moskvičs vai zaporožecs jau stāv mūsu garāžā, es jau ķieģeļus tai izrakstīju. ..

—    Kas tas tāds par plānu? — Avdejs gurdi noprasīja.

—          Var teikt, lielisks, ģeniāls plāns. Un vienkāršs kā viss ģeniālais.

—          Nu, nu, — kļuvis mazliet dzīvāks, Avdejs noprasīja,

—   stāsti — ko esi sadomājusi?

Nadjonka paņēma no mātes rokām avīzi.

—* Vai esi lasījis?

—    Nē. Pa kuru laiku?

—          Velti gan. Lūk, lasi! — Nadjonka piesauca vīru pie galda, atvēra avīzi un parādīja uz rindām, kas bija pasvītrotas ar sarkanu zīmuli. — Izlasi, rau, šol

—          Nu un tad? — Avdejs paraustīja plecus, izklaidīgi ar acīm pārskrējis pār rakstu.

—          Kā — nu un tad?! — Nadjonka sašuta. — Kad gan tu man iemācīsies domāt, Avdej! Vajag apjēgt, mīļais!… Biedrs Savoskins nopirka tikai vienu vienīgu loterijas biļeti un laimēja moskviču, bet, ja nopirktu, teiksim, kādus astoņus simtus, vairākas paciņas, tā, lai būtu numurs pēc numura… Pēc varbūtības teorijas… Vai saproti? Nu?! Vai tava sieva nav gudriniece? …

—          Neteikšu vis. — Avdejs pasmaidīja. Tomēr īgni noprasīja: — Vai tu, Nadežda, runā nopietni?

—          Viss aprēķināts līdz pēdējam sīkumam… Automobilim mūsu abu ietaupījumu nepietiks, bet loterijas biļetēm kāut kā saskrabināsim, nav diez kāda lielā summa!…

—          Es skatos uz tevi, Nadežda, sievišķis tu tā kā būtu gudrs, izglītots, bet spried kā mazs, nesaprātīgs bērns.

—   Neesmu lielāka muļķe par tavējo…

—          Ne vārda! — viņš sāka kliegt, vienā mirklī briesmīgi pārskaities. — Neuzdrošinies viņas vārdu savā mutē ņemt! Vai dzirdi, Nadežda!… Tu neesi šīs sievietes mazā pirkstiņa vērta!…

—          Nu tad ej atkal pie… — Nadjonka nošņāca, ātri elpodama. Tomēr viņa aprāvās, apklusa un izlīdzinoši sacīja: — Tu esi kļuvis tik nikns, Avdej, nevar ne pajokot… Droši vien esi nomocījies ar savu tehniku. Būtu uzspļāvis tai un gājis par noliktavas pārzini…

—          Bez tevis zinu, kur man jābūt, — viņš atbildēja un, pamazām nomierinādamies, sacīja: — Klausies, ko tev teikšu, Nadežda, met tu savu «ģeniālo plānu» no galvas laukā un nevienam vairāk par to nestāsti, nesmīdini ļaudis, negrūd kaunā ne sevi, ne mani, ne, rau, viņu, — Avdejs pameta ar galvu uz sievasmāti, kas bija pieklususi aiz starpsienas pie krāsns.

Nadjonka neko neatbildēja, taču no sava nodoma neatteicās. Pēc diviem mēnešiem Matrjonas Divejevnas Lāpītājas mājā jau tika pārbaudīta laimestu tabula.

Neparasti liela elektriskā lampa, laikam gan cilvēka galvas lielumā, nokarājās garā milzīgi resnā auklā gandrīz līdz pašam galdam, pie kura viena otrai pretī sēdēja Lāpītāja un viņas meita. Atspiedies pret priekšistabas durvīm, Avdejs tās klusi un drūmi vēroja, nervozi kodīdams cigareti.

—           Nu kā ir, tūlīt pat doties pēc moskviča vai arīdzan atliksim uz rītu? — ļaunā priekā viņš iejautājās.

Nadjonka atcirta:

—    Liecies mierā, vai neredzi…

—           Netraucē mūs, Avdej, — arī sievasmāte sāka lūgties, ar lakatu slaucīdama savu sasvīdušo, galīgi norūpējušos un pietvīkušo seju, — citādi mums te viss nojuks, netiksim nekādā galā…

—    Būtu labāk kur aizgājis, — Nadjonka sacīja.

—          To var, — tūlīt pat Avdejs piekrita, dodamies uz ārdurvīm, — vēlu veiksmi, — un pārkāpa pār slieksni.

Nadjonka, apvainojumā sakniebusi lūpas un paslējusi uz augšu apaļo zodu, nosauca Avdejam pakaļ:

—    Iedo-mā-jies tikai!

Palikušas vienas, viņas turpināja savu nodarbību. Laimestu tabulu izklājušas, pārbaudīja paciņu pēc paciņas.

—          Atkal tukšā? — briesmīgi norūpējusies, Nadjonka laiku pa laikam iejautājās.

—           Taisni blakām bija… — viebdamās no pārliekas uzmanības, Lāpītāja pavēstīja. — Tikai viens cipariņš nesakrita. ..

—           Pagaidi, gan vēl sakritīs, — Nadjonka teica, sniegdama mātei kārtējo paciņu. Taču viņas balsī vairs nebija iepriekšējās pārliecības.

—           Vajadzētu sakrist… —māte centās uzturēt viņā sparu.

Viņu darbu pārtrauca dziesma, kas atskanēja aiz loga:

Paciemoties mājās Dodas jūrnieks jauns.,.

Kopā ar dziesmu brukšus iebruka istabā ari paši dziedātāji — divi braši karavīri rūpīgi izgludinātos matrožu formas apģērbos. Tie bija Miņka un Griņka.

Nadjonka vienā mirklī novāca no galda laimestu tabulu un loterijas biļetes un aizskrēja uz priekšistabu, bet Lāpītāja sasita rokas:

—    Miņka, vai tas esi tu? Un vai šis te nav Griņka?

—    Tieši tā, Matrjona Divejevna! Ieradāmies īslaicīgā atvaļinājumā kā kaujas un politisko mācību teicamnieki. ..

—    Dieviņ tētiņ, ko ta es, vecā, stāvu kā… Nadjonka, kur tu pazudi?… Ej uzliec patvāri, bet es tūlītās sacepšu olu kulteni ar speķi… Pirmām kārtām, protams, tējiņu…

—    Nepūlieties, Matrjona Divejevna, jūrnieki tādu dzērienu nelieto.

—    Nu, citu dzērienu jums neesmu pataupījusi…

—    Mums ari nevajag nekā cita. Lūk, atvedām tev apsolītās brilles, — Miņka pasniedza tās aizkustinātajai Lāpītājai.

Matrjona Divejevna uzlika brilles uz sava resnā deguna, kas aizņēma gandrīz pusi sejas, un pagrozījās spoguļa priekšā.

—    Gluži kā skolotāja, nudien… Pa kurieni ta jūs kuģojat, pa kādām jūrām un okijāniem, ko, Miņka?

—    Tas ir noslēpums, krustmāmiņ Matrjona. Kara noslēpums.

—    Nu, nu. Kara noslēpumus, zēni, manā, tāpat kā Aprīļa klātbūtnē nestāstiet. Es, tāpat kā viņš, grēcinieks, neizcietīšu, šo pašu brīdi iznēsāšu pa ciemu kā žagata uz astes.

—    Paldies par brīdinājumu, Matrjona Divejevna! Atļaujiet doties prom, biedri komandieri… biedri Zavidovas pirmā ranga kapteini!

—    Tad jau ejiet ar, — Zavidovas «Kapteinis» plati pasmaidīja. — Bet vai Feņas Filips, tā teikt, nedienē kopā ar jums? Nē? Nu ejiet vien. Jūsu mātes, kazi, mājās vāra un cep. Sagaidījušas savus ērgļus. Ejiet, ejiet! Par brillēm vēlreiz paldies. Izpalīdzējāt večai.

Lauku apmetnē pie būdas, taisīdamies pusdienot, laiski tērgāja bariņš vīriešu, kas bija sastājušies ap Tišku. Te bija Saņka Špičs, kas kārtējo reizi vairs netika ievēlēts par vietējās padomes deputātu un šī iemesla dēļ atdevis savu priekšsēdētāja amatu citam, bet pats iekārtojies par kompleksās brigādes uzskaitvedi; vecais Maksims Pakļoņikovs, kas nesen bija kļuvis atraitnis un aizgājis pensijā un tagad katru mīļu dieniņu klimta apkārt pa tīrumu jauno ļaužu tuvumā, tādā veidā gaidīdams savu pēdīgo stundiņu uz rūgtās un saldās Zavidovas zemes; bijušais kombainieris, bet tagad arī kolhoza pensionārs, kurš te atradās kā jauno mehanizatoru darbaudzinātājs, Stepans Timofejevs; mazliet atstatu rēgojās garais pār katlu nolīkušais Aprīļa augums, — viņš nupat bija piegādājis pļāvējiem spaini karūsu un patlaban mācīja virēju, kā vārāma zivju zupa.

Pa tīrumu, kur kādreiz bija norisinājies notikums kāzu brauciena laikā, traktoriem pretim skrēja Miņka un Griņka, signalizēdami ar rokām, lai traktoristes, viņu vienaudzes, apturētu savas mašīnas. Taču meitenes neapturēja. Tikai no vienas kabīnes zemē nolēca Feņa — droši vien viņa bija apmācījusi un devusi norādījumus kādai no savām audzēknēm.

Griņka palūdza

—    Krustmāt Feņa… Fedosja Leontjevna! Atļaujiet nobraukt kaut vai vienu riņķi. Dieva vārds, pat sapņos šo mūsu zemi redzēju. Bet, kad braucam pa jūru, tā vien liekas, ka zem mums ir tīrums. Un mēs atrodamies nevis uz kaujas kuģa, bet uz traktora.

—    Jūs esat atbraukuši paciemoties, vai? — Feņa pajautāja, nopurinādama no kombinezona putekļus.

—    Jā. Mēs esam teicamniekil — Griņka nenocietās nepalielījies.

—    Braši puiši! — Feņa sacīja, bet acīs, to tumstošajā zilumā bija mēms jautājums: «Kā gan manam Filipam klājas? Kā viņš dzīvo? Vai drīz atbrauks abi ar Taņu un parādīs man mazbērniņu…?» Skaļi viņa tomēr noprasīja:

—    Pēc dienesta taču atgriezīsieties Zavidovā, vai ne?

—    Tad jau redzēs, — Miņka nenoteikti sacīja.

—    Nē, tu man neizlocies. Pasaki skaidri un gaiši, atgriezīsies vai ne?

—    Bet ko es te darīšu, Fedosja Leontjevna?… Pasakiet — cik jūsu inženierim Fedčenkovam gadu?

—     Ta jupis viņu zina! Laikam kādi četrdesmit, varbūt arī vairāk. Bet kāpēc tas tev jāzina?

—    Tā, — Miņka secināja, neatbildēdams uz viņas jautājumu, — četrdesmit, varbūt arī vairāk, nu bet mehāniķim tēvocim Avdejam?

—    Tas ir mazliet vecāks.

—    Tā, — Miņka atkal secināja. — Pasakiet, Fedosja Leontjevna, — vai viņi ir labi speciālisti?

—    Nesūdzamies. Savu lietu prot.

—     Tā! — Miņka līksmoja (Griņka pa to laiku skatījās uz viņu un nogaidoši smaidīja.) — Tātad minimums desmit gadu Mihailam Solovjovam, tas ir, man, būs jāplēšas dzimtajā Zavidovā par ierindas traktoristu? Nu nē, nekā nebija, Fedosja Leontjevna! Miņka nav muļķis. Viņš brauks uz pilsētu, iekārtosies pilsētā par atslēdznieku, lai arī par viszemākās kategorijas. Taču vēlāk, jo viņš nav muļķis, pa vakariem mācīsies tehnikumā, kas ir pie tās pašas rūpnīcas. Pabeigs to, kategorija pa to laiku jau būs augstāka. Nostrādā astoņas stundas — un esi kā brīvs kazaks, ej, kur gribi. Uz teātri. Uz kino. Uz sporta pili bumbu vai ripu padzenāt vai arī peldbaseinā paķepuroties — svētlaime!… Un tad, skaties, jau institūta vakara nodaļā, pēc tam var kļūt par ceha meistaru… Inženieris Miņka, ceha priekšnieks Miņka — un tā tālāk un tā joprojām… Ko jūs uz to teiksiet, Fedosja Leontjevna?

—          Es teikšu… — Ugrjumovas acis pielija ar aukstumu,

—   ne jau tev pateikšu. Tavai mātei pateikšu. Zēl man tevis, teikšu, Marija, slikts dēls tev izaudzis, veltīgi tu tik daudz bēdu viņa dēļ izcieti!… Karjerists ir tavs Miņka!… — viņa apklusa un atvilka elpu. — «Ceha priekšnieks Miņka! Inženieris Miņka!» — nikni un nežēlīgi viņa mēdīja. — Bet uz zemes, putniņ, nav grēks būt arī par ierindnieku visu mūžu!…

Garām brauca traktors. Ar rokas mājienu Feņa to apturēja.

—    Nu Jauj taču pavizināties, krustmāt Feņa! — Miņka gandrīz lūgšus lūdzās. — Kaut vienu reizīti!

—     Ar traktoriem ar zemi, nevis vizinās. Peldi pa jūras viļņiem, bet pēc tam laidies uz pilsētu, ja jau tu esi tik apdomīgs!

Caur traktora kabīnes pieputējušo logu tikko manāmi vīdēja meitenes seja.

Aši, gluži kā jauna meitene, Feņa iekāpa mašīnā.

Miņka un Griņka, galvas nokāruši, skatījās pakal traktoram.

—           Es taču viņai visu godīgi… Kāpēc tad viņa… tā? — Miņka samulsis murmināja.

—           «Godīgi»! — tagad jau viņu pārmēdīja līdz šim visā viņam pakļāvīgais Griņka. — Varbūt tu viņai sagādāji vislielāko sarūgtinājumu. Ek tu, jūrniek! Iesim ātrāk no šejienes prom. Ko mēs te godīgām darbarūķēm acīs rēgojamies …

—           Bet es varbūt gribu palikt flotē. Iet uz jūras kara akadēmiju… Viņai taču arī dēls palika armijā… — Miņka meklēja sev attaisnojumu.

—          Tā arī būtu pateicis Fedosjai Leontjevnai, bet tu sāki izvērst savu draņķīgo teoriju…

Feņu patiešām loti sarūgtināja šī Miņkas teorija, un, atgriezusies no tīruma, viņa devās uz fermu ne visai labā garastāvoklī. Bet te viņu gaidīja jaunas nepatikšanas.

Pie fermas blakus lielam aplokam, kur drūzmējās jaunās govis, skanēja neiedomājamas sievu klaigas.

—          Kas noticis? Par ko plēšaties? — brigadiere noprasīja.

Jauniņā zootehniķe, gandrīz raudādama, norādīja uz Lāpītāju un sašutusi paziņoja:

—          Viņa, šī vecā kaitniece, jauc laukā mākslīgās apsēklošanas kampaņu. Telītes jau visas grūsnas!

—           Kā… kā grūsnas?… Es taču teicu, lai līdz pavasarim. .. — Feņa apmulsusi apklusa.

—           Es, Fedosja Leontjevna, neko nezināju! — meitene turpināja savu bēdīgo stāstu. — Augusta sākumā fermā ielavījās šī… šī vecā sieva un ielaida pie telītēm trīs buļļus… Tikai tagad viņa pati atzinās. Lūk, viņu klātbūtnē, — meitene norādīja uz slaucējām, kas smaidīdamas drūzmējās pie sētas. _ .

Lāpītāja, ar cieņu klusēdama noklausījusies, tikpat nikni sacīja, vērsdamās pie zootehniķesi

—           Nu, nu, ko tā iekalsti, ko burbuļo kā verdošs ūdens! Un vēl skaitās mācīta! Te vis tev nav tirgus. Un, ja nu pie tevis ar to auksto dzelzi kāds līstu zem taviem miņusvārkiem, vai ta patiktu?… Nē-ē! Tevi, dūjiņ, vispirms vajag gan apkampt, gan nobučot, gan apmīļot visādiem vārdiem, tikai tad varbūtās kādu pielaidīsi sev klāt… Bet vai tad telīte nav dzīvs radījums?… Ko lai saka, Feņa, — tagad Lāpītāja vērsās pie Ugrjumovas,

—   ko lai saka… es, grēciniece, neticu tai kroņa apsēklošanai. Ka tikai kāda kļūme neatgadās. Ar buļļiem tā lieta drošāka…

Slaucējas, vēderus turēdamas, pilnā kaklā smējās nenosmiedamās. Arī Feņa smējās kopā ar viņārn. Pēc tam, ar pūlēm valdīdama smieklus, kas rautin rāvās uz āru, viņa ieteica vecajai sievai:

—   Vai zini ko, Matrjona Divejevna, vairs tā nedari… Uzrausies vēl, dabūsi maksāt soda naudu… No znota algas ieturēsim. Vai dzirdi?

—   Neesmu jau kurla, dzirdu. Man pie tevis vēl ir darīšanas, Feņa, tālab jau atnācu uz fermu, tevi meklēju.

—    Kas par lietu? Runā!

—    Tā man, meit, tāda, ka, visiem dzirdot, vis negribas teikt. Varbūt pēcāk atļausi vecenei aiziet pie tevis mājās? …

—    Dieva dēļ, nāc vien!

—    Paldies, mīļā! Pēcāk aiziešu. Bet par šitamo… — viņa atskatījās uz telēm, — jūs visi veltīgi man uzbrūkat, veltīgi apvainojat… Tavai pašas, Feņa, kompl… komple… fu, nešķīstais gars… kā tu to nosauci, nevaru ne izrunāt?

—    Kompleksā brigāde.

—    Nu, nu. Tavas brigādes labā tak, es saku, pūlējos… baidījos, ka telītes nepaliek ālavās… — Un, uzmetusi pēdējo reizi meitenei zootehniķei dusmīgu skatienu, viņa devās no fermas prom.' Pat pēc gaitas bija redzams, ka vecā sieva pamet kaujas lauku, nesatricināmi pārliecināta par savu taisnību.

«Kaut ātrāk skolā sāktos mācības,» viņa domāja ceļā uz mājām, «noslēptos tur un nerādītu ne acu šīm pašām. ..»

Vakarā, kā jau bija solījusies, Lāpītāja atnāca pie Ugrjumovas.

Feņa mājās nebija viena, bet kopā ar Mariju Solovjovu. Viņas tikko kā bija pirtī nomazgājušās un tagad dzēra tēju. Marija, sapratusi, ka gaidāma kāda nopietna saruna, uzskatīja par pareizāku atstāt draudzeni vienu pašu, aci pret aci ar atnācēju. Sāniski vien, sāniski vien viņa izslīdēja no istabas garām Lāpītājai, kas to vien bija gaidījusi.

—           Nu, ko pateiksi, Matrjona Divejevna? — Feņa sausi noprasīja, un nāsis viņai kā arvien iedrebējās.

—          Bēdas mums, Fedosja. Var pat teikt nelaime un vēl liela, — Lāpītāja sāka, atdalīdama vārdus ar dziļām un smagām nopūtām. Viņas sejā atspoguļojās īstas skumjas un tajā pašā laikā padevība liktenim.

—           Sēsties taču, — Feņa sacīja, pabīdīdama viešņai krēslu. — Kas tad noticis?

—    Savārījusi putru manējā..,

—    Par ko tu runā?

—    Nadjonka manējā, saku, ķezā iekritusi…

—           Kas ar viņu noticis? — Feņa gurdi, gandrīz vienaldzīgi pavaicāja.

—          Ko nu, Feņa, viņa sapirkās vairākas paciņas loterijas biļešu, gribēja laimēt automobili, bet tās visas kā viena — tukšas. Tikai sazin kādu piepūšamo matraci laimēja uz vienu numuru…

—    Nu un tad?

—           Kā — nu un tad? Nauda taču kolhoza, no kases paņemta. Bet, kad viņa tagad to atliks atpakaļ, ja mājās mums ne kapeikas?! Uznāks revīzija, bet pēc tam visādas izmeklēšanas, iebāzīs manu meitu aiz dzeloņdrātīm kā zagli. Kur lai mēs ņemam tādu naudu? Vai ta govs būs jādzen no kūts laukā, jāpārdod?… Tu, Feņa, esi mūsu brigadiere, parunā ar Viktoru Lazareviču, viņš tevi paklausīs, lai izdomā kaut ko, izpestī sievišķi no nelaimes. ..

Feņa iegrima domās. Pēc tam sacīja:

—   Cik ta naudas iztērēts?

—   Ai, meit, bail pat teikt. Četri simti rublīšu!

—    Lēti tava Nadjonka gribēja tikt pie moskviča!

To teikusi Feņa iegāja goda istabā. Atgriezās ar paciņu naudas.

—    Ņem, krustmāmiņ Matrjona!

Satriekta Lāpītāja saķēra Feņu aiz rokas, grasīdamās to noskūpstīt. Feņa strauji atrāva roku un ātri samulsusi teica:

—           Ko jūs iedomājaties, krustmāmiņ Matrjona!… Kāpēc tā?,,. Neuzdrošinieties nekad tā darīti

—   Nu paldies tev, mīļā, labā!… Visu mūžu lūgšu par tevi dievu. Izglābi muļķa sievišķi!… Kad lai mēs tev atdodam? — viņa ar acīm norādīja uz naudas paciņu.

—    Kad būs, tad arī atdosiet.

34

Ne tikai vasarā, bet arī rudenī Feņai patika iet uz tālīnajām druvām un atgriezties no tām caur mežu. Te bija viegli un mierīgi elpot un domāt, te varēja bez traucēkļiem ieklausīties un pavērot citu dzīvi, kas nebija līdzīga cilvēku dzīvei un kas ne vienmēr šķita saprotama un tāpēc arī saviļņoja. Feņa, piemēram, ļoti mīlēja dzīvniekus, it īpaši meža dzīvniekus. Mājdzīvnieki lauku cilvēkam ir apkārt no pirmās līdz pēdējai dzīves dienai šajā pasaulē. Jau gulēdams šūpulī, mazulis redz, ka lejā uz grīdas ar kustīgo šūpuļa ēnu rotaļājas kaķēns, bet aiz loga, skaļi sasitis spārnus, pilnā balsī savu dziesmu noskandina gailis, un tam blakus kāda no daudzajām draudzenēm lietišķi knābā nost no tā paša loga ķiti. Pagalmā izvestais vai vēl agrāk iznestais bērns var izdarīt daudz atklājumu: viņam pretim katrā ziņā sazin no kurienes izveļas kāds rukšķošs radījums un, ziņkārības dzīts, piebāž pie bērna kājelēm savu vēso un kā gumijas ripa stingro purniņu; bērns ierauga gan govi, gan teliņu, gan aitas — ierauga, sākumā pabrīnās, bet pēc tam tā pierod pie tā visa, ka beidz pat brīnīties un ieplest acis, jo saprot — tā tas bijis pirms viņa, tā tas būs viņa laikā, tā tam jābūt vienmēr. Tas pats gailis vai vista būs cilvēkam blakus gan pavasarī, gan vasarā, gan rudenī un arī ziemā paliks kopā ar viņu. Pavisam kas cits ir gājputni. Tādas dīvainas, mazliet smeldzīgas un katrreiz jaunas jūtas Feņai radās pret tiem. Zvirbulis, žagata, kovārnis, vārna, zīlīte — tie, kas pārziemo kopā ar cilvēkiem, nevarētu teikt ka būtu viņai vienaldzīgi, taču tie, līdzīgi vistām, bija gandrīz tādi kā mājputni, gandrīz pieradināti, savējie, pierasti un tāpēc nesatrauca tā, neiekustināja ne sirdi, ne iztēli. Bet, rau, strazds, lakstīgala, ķīvīte, gārnis, meža pīle, dzērve no rudens līdz pavasarim kaut kur pazūd, uz ilgu laiku pamet tās vietas, kur bija izšķīlušies no siltās olas paši un kur bija izperējuši savus mazuļus, — cik gan grūti tiem šķirties no dzimtā purva, no koka galotnes, kur melnē sērdienīga, caur un cauri nejaukā rudens vēja izpūstā, aukstā ligzda! Uz kurieni un kāpēc viņi lido prom? Vai baidās no niknā sala dzimtajā pusē? Vai tiešām sīciņais zvirbulis izturīgāks par kliju vai sīgu?… Toties ar savu atlidošanu un aizlidošanu tā pati klija, strazds, cīrulis, lielā sīga itin kā atkārto un paspilgtina mūžīgā maiņā esošo gadalaiku jaunumu, piešķirot tiem īpašu jaukumu un cilvēka sirdij neizskaidrojamu nokrāsu: saldi satraucošu vienā gadījumā un neskaidri rūgtenu otrā, uzvēdīdami skumjas, vieglas kā atvasaras tīmeklīši.

Feņa bieži domā par to visu, kad pa šauro taku iet caur rudenīgo, skumīgo un saltos vējos kurnošo mežu un kad dievs zina no kurienes, no neaptveramajiem debesu augstumiem atskan uz nezināmām zemēm lidojošo zosu vai dzērvju kliedzieni, un kā saldas skabargas ieduras sirdī. Arī tagad viņa apstājās un, galvu atmetusi un acis piemiegusi, cerēja saskatīt nez uz kurieni trauksmaini skrejošos putnu barus — dzīvos kāšus, virknes un rindas. Nobālusi viņa dedzīgi čukstēja:

—    Mani mīļie, uz kurieni tad jūs?… Kāpēc?

Tādā skumji smeldzošā noskaņā izgājusi no meža, viņa arī nonāca iepretim Tiškas mājai un tikai tagad pēc kliedzieniem un dziesmām, kas skanēja no visiem vaļā atrautajiem logiem un durvīm, atcerējās, ka pie Ņeprjahiniem kāzas, ka Tiška un Antoņina izprecina savu ceturto meitu, to, kuru visi Zavidovā saukāja tikai par Verķu — priekšlaicīgi dzimušo. Kāds izskrēja uz ielas — Feņa nepaguva saskatīt, kurš tieši, — paķēra viņu uz rokām un, skaļi smejot, kā lidot aizlidoja ar viņu tieši pie kāzu galda, kas atgādināja īstu, taču vēl nepabeigtu grautiņu: lielākā daļa šķīvju ar uzkožamajiem bija apgāzti vai nomesti pie kājām. Saimnieks, kas bija izskrējis Feņai pretī, līgodamies veda viņu uz kaktu zem svētbildēm, kur parasti sēdina viscienījāmākos viesus. Bez kādām ceremonijām viņš izgrūda no turienes Saņku Spiču, kas pēc paraduma bija ieņēmis šo goda vietu, ar vienu rokas vēzienu kā slaucīt aizslaucīdams viņu no turienes, pielēja Feņai pilnu glāzi un palūdza, apreibušām un priecīgām acīm valgi spīdot: _

—    Izdzer, Feņa, mūsu dārgā brigadiere!… Uz jaunā pāra veselību!

—           Izdzeršu, Tiša, kā gan citādi, — viņa sacīja un, paklanījusies samulsušajiem jaunajiem cilvēkiem, izdzēra glāzi līdz dibenam.

—    Lūk, tas ir pēc mūsu paražām! — Tiška ieaurojās.

—           Vareni, Feņa! Nenoniecināji mūs! Atnāci! Paldiesl — arī Antoņina nokliedza un tūdaļ pat izlēca istabas vidū, pagrūda ar plecu saminstinājušos Aprīli, piemiedza viņam ar aci, saķēra aiz rokas, un, nekaunīgi smaidīdama, spiedzīgā balsī iedziedājās:

Vecais savu veču,

Lupatā tina,

Svētūdeni virsū lēja,

Lai tā jauna kļūtu.

Aprīlis, klusu šķendēdamies, izrāvās no saimnieces rokām, taču šī pāra vietā jau bija iznākusi Marija Solovjova, vilkdama līdzi Kolimagu, kas turējās pretim kā lācis, Marija, kā šķiet, jau sen bija gaidījusi šo brīdi un tagad, kāju piecirzdama, grozīdamās mežsargam pa priekšu, kliedza pilnā rīklē:

Divas vistas tēvocim,

Abas divas raibas.

Vienu viņš gaļai tur,

Otru …

•— Oho-ho! — vīrieši rēca.

—           I-hi-hī! — Antoņina spiedza, atkal izskriedama istabas vidū. — Sadod viņam birgu, Maša!… Izdancini, nolādēto… mežaini! I-i-i-h! —Un, kā metās dejā, grīda vien nodārdēja zem viņas kājām.

Antoņina, pūlēdamās ieraut arī mazliet iereibušo Feņu kāzu jautrībā, kas auga augumā, dejodama vilka viņu aiz rokām un dziedāja:

Lai dimd grīda, lai trīc krāsns,

Lai nav saimniekam kur sprukti

Feņa sarkdama centās ievirzīt šo jautrību pieklājīgākā gultnē, tāpēc sāka dziedāt:

Zem laivas — ūdens,

Ari laivā — ūdens.

Meičām svārki piemirkuši —

Sūkstās laivinieks.

Kaut kā tikusi vaļā no sievām, kuras māktin mācās viņai virsū un bija satrakojušās uz nebēdu, Feņa ātri atgriezās savā vietā un tikai tagad mierīgi paskatījās visapkārt, ielāgodama, kas gan ieradies šajās kāzās. Sastapusies ar Avdeja acīm, kuras bija gaidīt gaidījušas šo skatienu, viņa ātri paslīdēja tam garām un ieraudzīja nepazīstamu plecīgu cilvēku tumšzilā svīterī, viņš, kā redzams, arī sen bija Feņu vērojis un tagad uzsmaidīja viņai. Feņa nopriecājās, kaut gan šajā priekā nebūtu atzinusies ne pati sev, neredzēdama pie kāzu galda Nadjonku Skvorcovu un viņas māti, bet visvairāk par to, ka Avdejs skatījās — Feņa to juta — tikai uz viņu vienīgo, ik pēc brīža pieliekdamies pie jau pavecā, taču skaistā vīrieša, kas sēdēja viņam blakus, un kaut ko stāstīja par viņu: Feņa manīja, ka vīrietis par atbildi piekrītoši māj ar galvu un ari skatās uz viņu. Kad Feņa piecēlās, grasīdamās iet prom, viņa jau zināja, ka tūdaļ pat celsies augšā ari viņi — Avdejs un tas svešais zilajā vilnas svīteri, tāds plecīgs un iededzis. Pagalmā Avdejs mulsdams, vārdiem ķeroties, viņus iepazīstināja:

—   Tas ir mans frontes biedrs… Cigirs… Čigirjovs Ļoška… Aleksejs Romanovičs. Atceries, Feņa, es tev rakstīju par vecāko seržantu, ar kuru kopā mēģinājām bēgt no vācu koncentrācijas' nometnes?.,, Tas ir viņš!… Dzīvs, vesels!… Lūdzu, iepazīstieties!…

—   Kāds vējš jūs pie mums atpūtis? — Feņa pajautāja, nesteigdamās izņemt no Čigirjova plaukstas savu roku, kuru tas vēl arvien turēja, itin kā nezinādams, ko lai ar to dara, kur lai liek.

—   Pa meliorācijas līniju… No apgabala pie jums uz Krasnokajinovsku atkomandēts. Esmu taču jūsu novadnieks. .. Krasnokajinovskā uzzināju, rau, par viņu, par savu kara laika draugu, tā arī atbraucu pie jums..,

—    Uz ilgu laiku? — Feņa pajautāja.

—   Uz dienām divām. Pārnakšņošu, paskatīšos…

—    Kur tad taisījāties pārnakšņot?

—    Laikam jau… — CigirjoVs palūkojās uz Avdeju.

—   Pie manis, kur gan citur! — Avdejs steigšus sacīja, apvainojies par to, ka uzdots šis liekais jautājums.

Taču Feņa nesamierinājās un asi pajautāja.

—    Kur — pie tevis? Pie Lāpītājas?

—    Kāpēc tad… Man taču, kā liekas, ir arī sava māja…

—    Nav tev nekādas mājas! — Avdejam labi pazīstamā Ugrjumovu nepiekāpība un nesaudzība ieskanējās viņas balsi. Feņa turpināja: — Viņam pie jums nav ko darīt.

Man tak vesela pusmāja tukša. Dēls sen armijā. Atdošu tavam biedram Filipa gultu. Tur viņam būs mierīgāk. Citādi tava sievasmāte nomocīs viņu ar savām runām līdz nāvei!…

—    Bet es tak viņu vedīšu pie savas mātes!…

—    Ari viņa nav labāka! Tāda mēlīte… Iesim pie manis, Aleksej Romanovič. Tūlīt uzlikšu patvāri, pacienāšu ar tēju, gana lakt pašbrūvēto šajās kāzās. Lai papriecājas bez mums!

Jau sēdēdams pie Feņas galda un strēbdams karsto tēju no apakštasītes, tādējādi, bez šaubām, atdarinādams saimnieci, Cigirjovs vēlreiz stādījās priekšā:

—    Esmu meliorācij as inženieris, saimniecīt… piedodiet, nekad nevaru iegaumēt vārdu iepazīšanās reizē… kā jūs godāt?

—    Feņa, Fedosja Leontjevna Ugrjumova… Jūs tātad esat apūdeņošanas speciālists, — Feņa sacīja. — Tas ir labi. Esam nomocījušies ar to sausumu. Bet no otras puses — arī purvu mums netrūkst. Nebūtu slikti kādus nosusināt. ..

Avdejs pacēla acis uz Feņu, ar izbrīnu klausīdamies, kā gan viņai zināmi tādi nepazīstami vārdi — «meliorācija», «irigācija»?

Cigirjovs pa to laiku skaidroja:

—    Patiksmināšu acis, rau, ap jūsu upi, — paskatīšos, kur celt aizsprostu.

—    Mūsu upe nav sievišķis, lai ap to tīksminātos, — negaidīti rupji un steidzīgi Avdejs sacīja, pūlēdamies ievirzīt sarunu citā gultnē. — Feņa, aizej paskaties — varbūt tavā krāsnī atradīsies kaut kas karsts? Pēc Tiškas kāzām vēders nez kāpēc rūc vien, laikam tāpēc, ka tukšs… Paskaties gan…

—           Pagaidīsi, — klusi, bet valdonīgi Feņa viņu apsauca.

—    Izrīkot varēsi savās mājās. — Feņas sejā, kas arī smaidot izskatījās paskarba, vienā mirklī nozuda bardzība, un viņa laipni pievērsās inženierim: — Arī agrāk te bija aizsprostiņš, trīs dzirnavas grieza,-bet kara laikā to aizlaida postā. Tikai nezinu, vai mūsu Balandā pietiks ūdens visiem tīrumiem un pļavām!… Mums taču seši tūkstoši hektāru vienas aramzemes, kur nu vēl sakņu dārzi, gan kolhoza, gan individuālie…

««Individuālie»!» Avdejs klusībā nodomāja. «Kur gan viņa samācījusies tik gudrus vārdus! Saki nu viens cil-

vēks! Ar viņas trim klasēm!» Bet pats skatījās uz Feņu it kā citām acīm, nespēdams apvaldīt netīšu sajūsmu. Av* dejs redzēja, ka arī viņa frontes biedrs skatās uz Feņu tāpat, un, pēkšņi uzliesmojušas, asas un apkaunojošas greizsirdības svilināts, rauca uzacis.

Čigirjovs pa to laiku jau aplūkoja Filipa fotogrāfiju, ko saimniece bija atnesusi no otras istabas.

—    Vai tiešām jums jau tik liels dēls?

—          Jā. Vai tad jūs… domājat, ka esmu jauna? Man jau ir mazdēliņš. Esmu jau vecmāmiņa! — Feņa skatījās uz sadrūmušo Avdeju, smaidīdama greizu, atriebīgu smaidu.

—          Cik tad jums gadu? — viesis jautāja, ar izbrīnās pilnu sajūsmu aplūkodams saimnieces stalto, slaido stāvu.

—    Kas gan sievietei uzdod tādu jautājumu? …

—           Ak jā, pareizi… Lūdzu, piedošanu, Fedosja Leontjevna.

Kad bija pavisam satumsis, Avdejs atkal ierosināja:

—           Varbūt tomēr iesim pie mums… pie manis, Ļoša? — Un apklusa, dedzīga, nikna jo nikna Feņas skatiena stindzināts.

—    Viņam te būs labāk, — Feņa izaicinoši sacīja.

Avdejs aizgāja, bet pēc dažām stundām jau atkal bija

pie Feņas mājas un uz pirkstgaliem staigāja no loga pie loga, spiezdams sasvīdušo pieri pie stikla un mēģinādams saskatīt, kas tur iekšā notiek.

—   Aizvilkuši logus ciet… — viņš nomākts čukstēja

Šādās izdarībās, iznākdama pa vārtiņiem, saimniece arī

viņu ieraudzīja. Feņa no mugurpuses klusi pienāca klāt un tikpat klusi un itin kā mierīgi noprasīja:

—    Un tev nav kauns?

Avdejs nodrebēja, taču ātri saņēmās.

—           Bet tu, kā redzams, apsargā mana drauga saldo miegu?

—          Apsargāju un saku tev paldies. Tu taču viņu man sameklēji. Turklāt vēl ar piegādi mājās! Tā ka…

—    Kur viņš ir? — Avdejs niknumā iekliedzās.

—    Nekliedz! Cilvēks ceļā noguris, guļ. Vēl pamodīsies.

Nejauki izlamājies, Avdejs aizmetās kaut kur sānis un

aizskrēja, pazuzdams tumsā.

Feņa skatījās uz to pusi, kur viņš bija pazudis, un viņas pleci paši no sevis sāka raustīties. Tumsā nevarēja saprast — no smiekliem vai no elsām.

Bet ciema padomē uz saliekamās gultas, atmetis rokas aiz galvas, Cigirjovs urbās griestos plati ieplestām acīm, nevarēdams aizmigt.

«Ir gan sievas!» viņš domāja, mulsi un mazliet kaunīgi smaidīdams tumsā. «Saproti nu viņas! Sākumā nelaida prom, bet, tiklīdz Avdejs aizgāja, aizvadīja arī mani. Raksturiņš, kā rādās, šai Fedosjai — ai-ai-ai — kāds!»

Viņš tā arī nezināja, vai viņam bija izdevies aizmigt kaut vai uz stundu, kad ciema padomē iedrāzās Avdejs, trakā priekā saķēra saliekamo gultiņu, izkratīja no tās savu biedru tieši uz grīdas, uzkrita pats virsū, mīcīja un spaidīja, skaļi smiedamies, gluži vai apstulbis aiz laimes.

—    Vellata! Tad redzi, kur tu esi, kā izrādās!… Saņka Spičs, paldies viņam, parādīja. Bet es, stulbiķis, nodomāju par tevi nez ko!… Sadod man pa purnu, Aļoša!… Dzirdi, sadod! Dieva vārds, neapvainošos! Esmu pelnījis. .. Nu celies, iesim… Feņa aicina brokastīs!

—    Ir taču vēl agrs!… Bet kāpēc tad tu neaicini pie sevis?

—    Es jau arī aicinu pie sevis. Nu ko tu tā blenz uz mani? Uzreiz visu gribi uzzināt? Nemēģini, draugs! Dzīve visu tā samudžinājusi, ka nevar ne atšķetināt… Ejam!

—  Bet vai tu, Avdej, esi mēģinājis atšķetināt? — Cigirjovs, sākdams kaut ko saprast, pajautāja; viņš jau bija piecēlies un kārtoja uzvalku.

—    Mēģināju. Taču karš, kā redzams, visu ļoti viltīgi samudžinājis.

—    Atkal karš? Visā vainojam karu. Kā liekas, būtu laiks likt to mierā un pameklēt vainas sevī.

Avdejs sāka runāt ātri un neparasti nopietni:

—    Mēs jau nu, Ļoša, būtu likuši to mierā, tikai karš nez kāpēc neliek mūs mierā…

—    Filozofs tāds.

—    Gribot negribot tādam jākļūst, — Avdejs sacīja, vezdams draugu uz durvīm.

35

Viss itin kā nokārtojās, aprima gan mājās, gan Feņas Ugrjumovas sirdī: Avdejs atkal atgriezās un tagad — viņa par to bija pārliecināta — uz visiem laikiem; pat

Nadjonka šajā ziņā vairs neloloja nekādas ilūzijas — nomaksājusi parādu kolhoza kasē, aizlaidās uz pilsētu, starp citu, neatstādama piekrišanu laulības šķiršanai, bet tas bija tikai tālab, lai kaut vai tā iezāģētu savai sāncensei, taču Feņai nemaz nebija vajadzīgas formālas laulības, viņai arī bez dokumenta ar valsts zīmogu bija labi ar Avdeju, turklāt viņa savos gados vēl arī kaunējās laulāties, tas ir, iet uz dzimtsarakstu biroju, uz rajona Laulību pili, ar kuru izpildkomitejas priekšsēdētājs Mihails Ivanovičs Voropajevs un rajona komitejas sekretārs Vladimirs Grigorjevičs Kustovecs īpaši lepojās, jo ar viņu kopīgām pūlēm bija izdabūta tāme pils celšanai (tomēr laikam gan jāpiebilst, ka piešķirto līdzekļu būtu pieticis labi ja pamatiem: izpalīdzēja šefs, «bagātais tēvocītis», kurš šoreiz bija Ļejekins ar savu plaukstošo un augošo gumijas izstrādājumu rūpnīcu, kas nesen bija kļuvusi par komunistiskā darba uzņēmumu). Feņu, atkārtosim, pilnīgi apmierināja tas, ka Avdejs bija kopā ar viņu, blakus viņai, ka naktīs viņa juta uz savas rokas tā smago galvu, varēja piespiest savu vaigu pie Avdeja vaiga vai ielaist pirkstus vina matos, kas arī tumsā gaiši vizēja, bija mīksti kā zīdainim un pamazām kjuva retāki. Feņai patika pamosties kādu stundu agrāk par Avdeju, nolūkoties, kā viņš guļ, tad ātri pagatavot brokastis, pabarot viņu un paēst pašai un kopā doties uz darbu. Viņu iepriecināja arī tas, ka Avdejs pats bieži rakstīja vēstules Filipam un saņēma atbildes, ka viņš mēdza paķert klēpī visus trīs Pavļika bāreņus, ienesa istabā, spēlējās ar tiem, cienāja ar šokolādi, ko bija atnesis jau iepriekš — tieši šādam gadījumam. Feņa priecājās par to visu un nezināja, ka liktenis gatavo viņai jaunu pārbaudījumu, varbūt pašu pēdējo viņas dzīvē, bet tāpēc arī pašu briesmīgāko…

Bija pagājušas tikai trīs dienas, kopš Avdejs bija aizbraucis uz īslaicīgiem kolhozu mehāniķu kvalifikācijas celšanas kursiem, bet Feņa jau skaitīja dienas, kad viņš atgriezīsies. Agrāk viņa bija varējusi gadiem dzīvot viena pati savā mājā, bet tagad pat diena šķita kā gads. Tomēr viņa bija mierīga, jo zināja, ka Avdejs pēc mēneša atgriezīsies un atgriezīsies tikai pie viņas un ne pie viena cita. Ceturtajā naktī tomēr sirdij uzmācās neskaidrs nemiers, piesūkdamies kā dēle. Nesagaidījusi rītausmu, Feņa piecēlās un sāka nemierīgi staigāt pa istabām, ķerdamās te pie viena darba, te pie otra, taču nevienu nepaveica līdz galam. Te viņai poda dakšas izkrīt no rokām uz grīdas, apdullinoši dārdēdamas klusumā, te māla pods izslīd un saplīst sīkās lauskās. Apjukusi viņa apsēdās uz sola un savilkās čokurā, it kā gaidīdama sitienu. Feņa iekliedzās, kad gailis, skaļi sizdams cietos spārnus, pērkondārdoši iedziedājās uz paviļas, bet vēl stiprāk, kad radiouztvērējā gandrīz vienlaicīgi ar gaiļa dziesmu atskanēja diktora balss:

—    TASS paziņojums.

Šodien trijos un divdesmit minūtēs…

—    Fi-li-i-ip! 1! — Feņa iekliedzās, nomākdama radio balsi un nenoklausījusies līdz galam valdības paziņojumu.

Nākamajā rītā, tieši dienu vēlāk, pienāca telegramma.

Viss ciems sapulcējās uz ielas, kurā stāvēja Fedosjas Leontjevnas Ugrjumovas māja. Zavidovieši, neuzdrīkstēdamies ieiet iekšā, gaidīja pie vārtiņiem. Feņa izgāja, ģērbusies melnā vateni, melnos svārkos, uzsējusi galvā melnu, smagu vilnas šalli. Ne uz vienu neskatīdamās, viņa iekāpa gazikā, kas bija atsūtīts viņai pakaļ. Pie stūres sēdēja pats Punkts, priekšsēdētājs. Apgabala pilsētā viņš ari izgādāja biļeti uz lidmašīnu, palīdzēja uzkāpt pa trapu, bet nākamajā dienā Feņa jau bija tūkstošiem kilometru tālu no Zavidovas, kādā nezināmā ciematā, kur nelielā laukumā, ko ieskāva nīkulīgi greizi kociņi, pie nule izraktā brāļu kapa stingrā militārā ierindā stāvēja zārki. Tos ielenca neliels pūlis — militārās personas, bet vairākums civilo. Kritušo robežsargu mātes un tēvi stāvēja kailām galvām. Kādam vīrietim atpogātais puskažoks atsedza Tēvijas kara ordeni. Viņš vēl nebija paguvis novecot, šis vīrs, kura dēls, kritušais robežsargs ar zēna seju, kas vēl nebija iepazinusi skuvekli, tagad gulēja zārkā.

Sieviešu raudas skanēja nepārtraukti, te reizēm pierimdamas, te atkal pāraugdamas stindzinošās vaimanās. Bet Feņa bija kā pārakmeņojusies. Viņa stāvēja sausām, degošām acīm, noliekusies pār Filipu, spiezdama sev klāt vedeklu. No viņas lūpām aprauti skanēja vārdi:

—   Nu, Filip… Pietiks… Celies, dēliņ. Dzirdi, celies… Brauksim mājās… mājās. Mums jau laiks, celies, dārgais. ..

Viņa nodzīvoja pie vedeklas un mazdēliņa divas nedēļas, gribēja vest arī tos sev līdzi uz Zavidovu, taču iznāca aizkavēšanās ar pensijas kārtošanu kritušā ģimenei; robežapsardzības punkta priekšnieks, majors, ieteica Fedosjai Leontjevnai doties mājās pagaidām vienai, bet Taņu un viņas dēlu drīzumā solījās pavadīt pats.

Pagalam sliktā laikā Feņa atgriezās Krasnokaļinovskā, nevienam iepriekš nepaziņojusi par savu ierašanos. Tieši no stacijas viņa devās pie krustmāmiņas Annas, taču būdas logi bija aizsisti ar dēļiem. Vecā sieva, kas iznāca no blakus pagalma, tā pati, kas kādreiz bija solījusies pieskatīt krustmāmiņas kazu un suni, pazinusi Feņu, sacīja:

—   Tu, kazi, pie Annuškas?… Nav vairs viņas, mīļā…

Feņa saprata, pamāja ar galvu un taisījās iet prom.

Večiņa aizturēja viņu:

—    Kur tu iesi? Paliec pie manis līdz rītam. Vai ta neredzi, kā laiks satrakojies! … Tāda tumsa.

Feņa piekrita, klusēdama iegāja večiņai līdzi mājā. Bet otrā rītā, tikko ieblāvojās aizsalušais logs, devās ceļā, tā arī nenogaidījusi, kad laiks uzlabosies. Vecā saimniece centās pierunāt, lai viņa paliek, taču, redzēdama, ka negaidīto viešņu nevarēs noturēt, trīsreiz pārmeta viņai krustu.

—     Nu ej ar… lai dievs stāv tev klāt! Bet kas gan tevi trenc… Paskat, kas ārā darās!

Feņa nepateica ne vārda. Izgāja ārā un noteiktiem soļiem devās uz lielceļu. Lūk, jau viņas vientuļais augums kā neliels plankums rāvieniem vien kustas uz priekšu pa balto, puteņa sacelto sniega jūkli. No smagās šalles, kas arī bija kļuvusi balta, spraucās laukā vai nu no puteņa, vai sirmuma baltas matu šķipsnas. Nikns zempūtis kā čūska vijās ap kājām, asas sniega adatas dūrās sakarsušajā, saspringtajā sejā. Likās, itin viss uz pasaules šajā sniega Valstībā ir sajucis: zeme un debesis, ceļš un bezceļš, un nekas tajā nav atšķirams; tikai sniega vērpetes, tikai asas, svilinošas sniegpārslas neredzami traucās pretī un kā adatas dūrās vaigos, pierē, acīs, ko centās aizsargāt garās skropstas. Feņa nemitīgi slaucīja tās, no mutes cēlās garaiņi, kājas dziļi grima sniegā, bieži aizķerdamās aiz neredzamiem, cietiem valnīšiem, ko bija sanesis zempūtis un kas bija sausi un blīvi kā smiltis un gulēja šķērsām ceļam kā sniega bangas. Drīz vien viņa juta, ka ceļš kaut kur aizslīd viņai no kāju apakšas; cerēdama to sataustīt, viņa metās gan uz vienu, gan uz otru pusi;

neatradusi devās taisni uz priekšu, zemu noliekusi galvu un šķeldama ar to niknos vēja cirtienus. Pavisam vairs nebija spēka. Feņa apstājās. Smagi apsēdās sniegā. Lūpas kustējās pašas no sevis, murminādamas:

—   Vai tiešām beigas?… Vai tiešām te vina mani gaidījusi. .. nāvīte?… Ai, kas tad tas? Tādas kā zvanu skaņas? … Varbūt deniņos?… Varbūt tikai likās? Nē, skan, skan…

Zvārguļu skaņas tuvojās, kļuva arvien skaidrākas. Tādus zvārguļus taču kar tikai pie zirga loka.

Feņa ar bezgalīgu piepūli pieslējās no kupenas, parāvās uz to pusi, no kurienes skanēja zvārguļi un ar seju gandrīz atdūrās purnā krācošam zirgam, kas tūdaļ pat apstājās.

—    Salnil — Feņa nogurusi iesaucās.

No baltā, trakojošā atvara iznira Avdejs. Paķēra viņu uz rokām, iecēla kamanās un viscaur ietina lielā kažokā. To visu viņš pagaidām darīja klusēdams. Klusēja arī Feņa, padevīgi un bezspēcīgi pakļaudamās viņam. Ietinis viņu, Avdejs pagrieza zirgu atpakaļ. Aptina grožu galus ap kamanu rāmi. Pats ievēlās kamanās un lūdzoši iekliedzās:

—   Salni, mīļais!… Tagad visas cerības uz tevi! Nes, draugs! — Un ienira zem kažoka arī pats.

Viņi abi smagi elpoja un ilgi nevarēja parunāt. Pēc tam, sasildījusies un juzdama viņa drošo tuvumu, Feņa pajautāja:

—    Kas tev paziņoja?

—   Tavs tēvs, Leontijs Sidorovičs, atsūtīja telegrammu.

—   Vai tu jau sen atbrauci?

—   Aizvakar.

—    Bet kā tu zināji, ka es šodien ieradīšos?

—   Es katru dienu ar Salni braucu tev pretim. Ceļi aizputināti, pat traktors netiek cauri, kur nu vēl…

Ērzelis pa to laiku citu pēc citas atstāja aiz sevis baltās verstis. Pats balts, tas kā traks auļoja pa acīm neredzamo, bet labi sajūtamo ceļu. Vējš svilpoja krēpēs, izspūrušajā astē, kamanu spraugās starp sliecēm; kaut kur augšā džinkstēja zvārguļi. Tieši ar šo vēju, ar tā svilpoņu un zvārguļu skaņām pie loka Sainis ienesa viņus Zavidovā, viscaur drebēdams, varens, sakarsis, ar spalgiem zviedzieniem pavēstīdams ciemam par ierašanos.

Pavasaris atnāca sparīgs. Nedēļas laikā no ledus atbrivojās Medvedica un tās pieteka Balanda, pacēlušies no krastiem izkāpušie ūdeņi, apvienojušies straumēm, kas plūda no kalniem un tīrumiem, tāpat kā iepriekšējos gados applūdināja mežu un pļavas gar to un caur Poļivanovku garām Aprīļa sētai traucās uz citām ielām un sadalīja ciemu atsevišķās salās, applūdinādami visas zemākās vietas un pa nakti pielavīdamies arī pie daudzām mājām. Zavidovieši, kuriem, kā liekas, jau sen vajadzēja būt pieradušiem pie plūdiem, tomēr satraucās. Pāri visam ciemam skanēja jau piesmakusī, ķērcošā, gandrīz vīrišķīgā Lāpītājas balss, savā applūdušajā pagalmā viņa bija paguvusi uzrāpties pašā augšā uz mēslu kaudzes, kas pa ziemu bija sakrājusies, tīrot kūtis. Sī kaudze garoja kā Kļuču sopka, bet Matrjona Divejevna vaimanāja:

—    Labie ļautiņi, glābiet! Laikam jau atkal sākušies grēku plūdi… Svētajos rakstos tak teikts… Ei, Artjom Platonovič! Iegriezies ar savu laivu arī te! Vai ta neredzi, ka slīkstu!

—           Vai es kāds Noasa šķirsts, vai? — tas atbildēja.

—    Glābies pati, Matrjona, vai arīdzan znotu pasauc, lai glābj!

—    Kur ta viņš man ir, tas znots?! Bija gan, bet izbija. Nav pian tagadīt nekādu znotu!…

—    Kā nu gribi. Bet man, Matrjona, nav laika ar tevi ņemties…

Lāpītājas māja bija līdz pašiem logiem ūdeni. Priecīgas par to tai apkārt cēli peldēja zosis, ieskatīdamās iekšā pa logiem, bakstīdamās ar dzeltenajiem, plakanajiem knābjiem stiklos.

Lāpītāja, uz brīdi pārtraukusi saukt palīgos ciema ļaudis, kas laivās brauca garām, sāka izmisīgi kliegt — šoreiz jau uz zosīm:

1 — Tiš, tiš, nešķīstā radība! Visu ķiti no logiem aprīs, ka nebūs ko redzēt…

No kolhoza valdes ēkas smiedamies viņu vēroja vīrieši. Tiška sacīja Avdejam:

—    Ej glāb savu bijušo sievasmāti. Nedod dievs, pierīsies ūdeni un vēl noslīks.

—    Izpeldēs…

•— Ta velns viņu zina, — Tiška šaubījās, — ja nu ņem un noslīkst… Iešu paņemšu laivu un nocelšu viņu no mēslu kaudzes. Tā vien skaties, pasniegs kādu glāzīti. Viņai vienmēr pie rokas…

Sēja, tāpat kā pavasaris, bija agra. Kādi divi desmiti varenu kāpurķēžu traktoru jau vagoja līdzeno, labi apstrādāto tīrumu, vilkdami sev līdzi milzīgas jaunākās konstrukcijas sējmašīnas. Vienā mašīnā, kas bija palikusi bez traktoristes tieši pirms sējas laika, — šī traktoriste bija Vera — priekšlaicīgi dzimusī, kas nesen bija apprecējusies un pārcēlusies uz kaimiņu ciemu Čaadajevku, — sēdēja Feņa. Tumšajā, novājējušajā sejā saspringti mirdzēja viņas lielās, savā bargumā kā sastingušās acis ar nemainīgo izteiksmi. Bārstīdami saujās sējai sagatavoto zemi, maliņā stāvēja Timofejs Ņeprjahins un Punkts, ļ Tiška ar izbrīnu teica:

—   Trešo diennakti bez maiņas. Vai viņa prātā jukusi, * vai? Brigadiere taču, būtu varējusi nodot traktoru kādam citam… Kaut vai pārinieci būtu sev paņēmusi. Viņa arī meitenes galīgi nomocījusi. Tās turas viņai līdzi, negrib atpalikt. Mana Ņina arīdzan tievāka par smildziņu izdilusi, labi, ka Vera laikā aizvācās no Zavidovas, citādi… Tā jau var pārstiepties…

—           Par meičām es ar viņu parunāšu, — Punkts sacīja.

—   Bet Fedosju labāk neaiztikt. Varbūt vienīgi darbā viņa uz mirkli var aizmirsties, remdināt savas sirdssāpes. Turklāt jāsaka: kurš gan sevi žēlo un saudzē sējas laika karstumā?

Tomēr ciemā bija arī tādi, kas šajās stundās varēja ļauties dīkdienībai. Vai tiešām dīkdienībai? … Pie Lāpītājas pagalma uz baļķiem večas bija izklājušas savus tumšos, platos jo platos un garos, nevienādās ielocēs savilktos, nekādiem modes vējiem nepakļaujamos brunčus. Lāpītāja runāja:

—   Kas gan ar viņu notiek, sievas? Pasaka vienu vārdiņu, bet pēc tam tikai klusē un klusē. Ka tikai… nesajūk prātā! Itin kā viss viņai, tā sacīt, būtu beidzies! Dieva vārds, sievišķis zaudēs prātu, kad es jums saku!… Kologrivovkā pērnvasar, kazi, esat dzirdējušas?

—    Kā nu nebūsim dzirdējušas?

—   Stāsta, Ļizavetu uz pilsētu aizveduši, uz vājprātīgo namu..,

—    Bet kas par skaistuli un gudru sievieti bija — tāda pati kā milsu Feņa…

Lāpītāja, platajai sejai atplaukstot, resno, pasarkano degunu šņaukājot, pēkšņi izklāstīja jau gatavu, no visām pusēm apsvērtu lēmumu:

—    Uz aizjūras zemi Feņu vajag nosūtīt, tur ir tādas zāles… Man bija radiniece Fekolka… Jūs jau nu viņu neatceraties, pavisam maziņu aizveda uz pilsētu… Iemīlējās muļķīte, vienā tādā … bet viņš, izrādījās, bija neuzticīgs. Fekolka mocījās, mocījās sirdssāpēs un tā… sajuka prātiņā. Aizveduši viņu, klau, uz kādu tālu jo tālu aizjūras zemi. Un ko jūs domājat, sieviņas? Pēc mēneša atgriezās vesela kā rutks, slimība kā ar roku atņemta. Bet par to naidnieku vairs ne domiņas. Apprecējās, mīļās, un tagad dzīvo kā niere pa taukiem… Eče, tālab jau saku, ka Feņu turpu vajadzētu nosūtīt…

—    Varbūtās, ka tā vajadzētu, — klusi piekrita viena no večiņām.

—    Nu nē! — iebilda Jekaterina Stupkina, kas šopavasar savus virējas pienākumus bija nodevusi Antoņinai Ņeprjahinai. — Viņi tur, tajās aizjūras zemēs, paši ar savām slimībām nevar tikt galā… Es nesenīt redzēju pa televizoru — visi kā prātu zaudējuši… auro, vicina nūjas, velk pinkainus zēnus slēgtās mašīnās, policisti tos slānī, kur acs, kur galva… Izārstēs gan tev viņi! Nu nē, sievas, mums pašām jāķeras pie Feņas, nav tak sveša… kopā ar mums visu kara laiku… un arīdzan tagad… Kā gan mēs varam viņu atstāt bez pieskatīšanas?…

—    Viņu vajadzētu aizsūtīt uz kūrortu, uz sanatoriju. Nastjonka Spiča stāstīja: esot viena ceļazīme uz Sočiem…

—    Lai viņa pati brauc uz turieni, — Lāpītāja palika pie sava, — tikai uz aizjūras zemi. Es jau nu zinu. Mana radiniece Fekolka…

—    Dieva dēļ, liecies taču mierā ar savu Fekolku un aizjūras zemil — Jekaterina Stupkina bruka viņai virsū.

—    Gan jau pašas ko izgudrosim, neatstāsim Feņu vienu…

Pa to laiku rajonā tika apspriests jautājums, kuram, kā sākumā varētu likties, nav nekā kopīga ar to, par ko skuma Zavidovas večas. Bija jāizvirza kandidāti uz republikas Augstāko Padomi, un Vladimira Kustoveca kabinetā bija sapulcējušies biroja locekļi, lai jau lāikus padomātu par tiem, kas spētu attaisnot tik lielu godu. Tika nosaukts viens, otrs, trešs, bet Kustovecs tikai atkārtoja:

—       Ko lai saka… labs, vērtīgs cilvēks… Nu, bet vēl? Domājiet, domājiet, biedri!

Nosauca vēl kādus desmit cilvēkus, taču rajona komitejas sekretārs neatlaidīgi prasīja, lai biedri «domātu, domātu»; kāds jau sāka kurnēt un žēloties; sak, visi labākie, liekas, jau nosaukti, bet Kustovecs vēl arvien kaut ko gaidīja. Kādu brīdi kabinetā iestājās pilnīgs klusums, līdz ierunājās Punkts.

—    Bet kā būtu, ja… — viņš iesāka, ne visai pārliecināts.

—    Nu, nu, Viktor Lazarevič, — Kustovecs atplauka, it kā šo brīdi vien būtu gaidījis, — runā, runā drošāk!

—    … kā būtu, ja izvirzītu Fedosju Leontjevnu Ugrjumovu, ko? — Punkts pabeidza, tagad jau daudz vairāk pārliecināts.

—    Ko lai saka, manuprāt, lieliska doma, kā jums liekas, biedri? — Kustovecs sacīja, ar savām ašajām, vērīgajām acīm noskatīdams visus, kas sēdēja kabinetā.

—    Lieliski! — pirmais atsaucās prokurors, kas tā arī nez kāpēc vēl nebija aizgājis pensijā un tagad to vien domāja kā ātrāk, jau laikus uztvert Kustoveca domu un palīdzēt tai nostiprināties. — Jāiesaka zavidoviešiem, lai izvirza viņu, Ugrjumovu. Vareni, Prisipkin! Lieliska ideja.

Kustovecs paraudzījās uz prokuroru, pasmaidīja, taču neko neteica. Viņš vēlreiz pievērsās visiem uzreiz:

—    Kā jūs domājat, biedri?

—    Prokuroram taisnība. Lieliska doma, — teica Ļeļekins.

—    Es arī esmu par. Ugrjumova ir rajona labākā mehanizatore, — Ļeļekinam piebalsoja Voropajevs.

—    Nu labi. Ja jau neviens neiebilst, rekomendēsim Fedosju Ugrjumovu, — Kustovecs teica, jo viņam šī doma bija ienākusi prātā jau ilgi pirms sanāksmes sākuma, un tagad viņš bija bezgala apmierināts, ka pirmais to skaļi bija pateicis nevis viņš, bet Viktors Lazarevičs Prisipkins, bet vēl vairāk viņu apmierināja tas, ka itin visi bija par šo kandidatūru. Sanāksmi Kustovecs slēdza ar acīm redzamu apmierinājumu: — Bet tagad biedri, jo ātrāk brauciet atpakaļ mājās. Sēja, sēja un vēlreiz sēja! Visi! Uz redzēšanos, vēlu panākumus! Varat iet! Bet tu, Viktor Lazarevič, paliec! Man vēl ar tevi jāparunā.

Atgriezies Zavidovā, Punkts pastāstīja par rajona komitejas lēmumu pavisam šauram cilvēku lokam, kurā, protams, Matrjona Divejevna Lāpītāja neietilpa. Taču tieši viņa, apsteigusi visus, atskrēja pie Feņas un, tikko tikusi pāri slieksnim, metās saimniecei virsū ar satriecošo jaunumu:

—    Leontjevna, klau, tevi izvirza par Augstākās Padomes deputāti!… Leontjevna!

—    Vai tu esi prātā jukusi, Divejevna! Vai tad var jokot par tādām lietām!… Ak tu kungs un dievs, ko tikai tie cilvēki neizdomā! — Un Feņa nobālusi tvēra ar roku pie krūtīm un smagi noslīga uz sola.

—    Ta es tak nejokoju, esmu par vecu priekš jokiem… Viktors Lazarevičs tikko atdrāzās no rajona, uzaicināja pie sevis Nastjonku Špičieni un ciema padomes priekšsēdētāju un pateica viņiem par tevi, bet mana krustmeita Olga — viņa taču tagad sekretāre pie priekšsēdētāja — man visu kā uz delnas…

Pārsteigta un satriekta Feņa vairs nedzirdēja, ko vēl tarkšķēja vecā: lai cik neiedomājams Ugrjumovai šķita Lāpītājas atnestais jaunums, lai kā šim jaunumam pretojās saprāts, taču sirds nevīlās, tā sažņaudzās priecīgā izbīlī.

37

Pienāca svētdiena. Klubs bija rotāts svaigiem jūnija zaļumiem, sarkaniem transparentiem, lozungiem, daudzkrāsainām elektriskajām spuldzītēm. Pie ieejas uz baltās sienas karājās Krievijas Federācijas Augstākās Padomes deputātu kandidātes Fedosjas Leontjevnas Ugrjumovas portrets. Vienu tā stūri vējš bija norāvis no piespraudes un sagriezis ritulī. Portretam tuvojās paši pirmie vēlētāji — Matrjona Lāpītāja un Antoņina Ņeprjahina. Matrjona Divejevna sacīja savai ceļabiedrei:

—    Ņemsim un sakārtosim, Antoņina.

—    Skaistule … Mūsu aizstāve! — Antoņina, piestiprinājusi portretu, pagājās mazliet atpakaļ un tagad tīksmi-; nājās par savu novadnieci.

Lāpītāja stāvēja blakus un arī plati un gaiši smaidīja. Pēc tam viņa cienīgi uzkāpa pa kluba lieveņa kāpnēm, piegāja pie galda un paņēma biļetenus. Uz mirkli viņa iegāja kabīnē, bet, iznākusi no turienes, grasīdamās mest kārtīgi salocīto sarkano un zilo lapiņu urnā, viņa stingri paskatījās uz pionierēm, kas dežurēja pie urnām, un sacīja:

—    Skatieties, skatieties, lai būtu kārtība, manas zelta drostaliņasl

Uz klubu pa visām ielām un šķērsielām plūda svētdienīgi saģērbušies cilvēki. Pa kāpnēm viņi kāpa bez steigas, cienīgi, bet ārā gāja steidzīgāk. Vīrieši pirmām kārtām ielenca pārtikas preču autoveikalu, sievietes — rūpniecības preču. Meičas turpat aiz autoveikla, aizsegdamas cita citu ar paladziņu vai lakatu, pielaikoja kleitas un svārkus, sēja galvā dažādu krāsu caurspīdīgus lakatiņus, smalkus kā tīmekli. Vīriešu vidū izcēlās Tiška. Bāzīdams kabatās pudeles ar alu un dažādas paciņas kārdinoši spožā iesaiņojumā un ostīdams kādu no tām, viņš teica meitenei pārdevējai:

—    Ja tā, mīlā, būtu katru dieniņu… Diez kāpēc jūs tik reti pie mums atbraucat. Kur gan jūs slēpjat visu šo bagātību!

—    Katru dienu svētki nemēdz būt! — pārdevēja braši atbildēja.

—    2ēl gan, — Tiška nopūtās.

Laukumiņā, kas atradās kluba priekšā, pašā riņķa vidū, jautrajai dziesmiņai «Ei, ābolīti!» skanot, ar īsajām kājām izdarīdamies uz velna paraušanu, dancī griezās vakarējais matrozis Miņka, sizdams ar plaukstām sev pa lūpām, sāniem, vaigiem, gūžām un zābaku zolēm un tajā pašā laikā vēl arī kaut ko skaitīdams. No visām pusēm skanēja kliedzieni un uzmundrinājuma saucieni:

—    Sarauj, Miņka, lai papēži svilst!

Miņka, kā redzams, bija jau apguris — izlēca no riņķa laukā un pasauca:

—   Ejam, Griņka, izpildīt savu pilsoņa pienākumu!

Klubā viņi ieskrēja delverēdamies no pārliecīgās jaunības enerģijas. Skali smiedamies, viens otru uz zoba pavilkdami, viņi paņēma no dežurantes biļetenus un, neskatīdamies tajos, taisījās iemest urnā. Lāpītāja aizšķērsoja tiem ceļu.

—    Bet nu marš kabīnē! Redzējies, cik jūs naski! Evei tu, Miņka, vai maz zini, par ko balso? …

—    Par krustmāti Feņu Ugrjumovu, vai ta mēs viņu nepazīstam!

—    Ek tu, bet vēl skaitās jūrnieks!… Nevis par krustmāti Feņu balsojam, bet ievēlam valdību — un nevis kaut ko tur tādu!… Ņem un uzraksti — tu taču esi izglītots! — ņem un uzraksti uz biļetena, dod norādījumus, lai par mums visiem rūpi tur un lai arī tevi, tukšgrabi, neaizmirst. Bet ko tu tā boli savas blisenes, ko tās mirkšķini un brīnies? — viņa bruka virsū Griņkam.

—    Marš, saku, kabīnē! Ek jūs, bez tēva augušie! Par saimniekiem saucas! Jūs vēl tā pērt vajadzētu, vējagrābšļus tādus…

Aizvadījusi puišus kabīnē, Lāpītāja atgriezās pie urnas un nostājās kā goda sardzē blakus pionierei. Noteica it kā sevī, bet ar stingrajām acīm raudzījās uz meitenēm un puišiem, kas nāca klubā iekšā:

—    Pastāvēšu, pavērošu… Citādi, eče, kāda tā jaunatne tagad!…

Maksimam Pakļoņikovam, kas tikko bija ielaidis biļetenus urnā un uzmetis greizsirdīgu un skaudīgu skatienu svinīgā pozā sastingušajai večai, arī gribējās, lūk, tāpat pastāvēt blakus pionierei, un viņš būtu pastāvējis, ja Lāpītājas vietā būtu kāds no vīriešiem — Aprīlis, teiksim, vai Tihons Zotičs, mūžīgais Zavidovas gans. Stāvēt kopā ar Matrjonu Pakļoņikovs uzskatīja par sevis necienīgu. Kā biedēdams, paskatījies uz viņas pusi savilktām uzacīm un paraustījis ūsas, viņš devās uz durvīm. Izgājis laukā, viņš apgāja apkārt nesen uzceltajam uzpostajam klubam, aplūkoja to, tāpat arī jauno skolu un mazbērnu novietni, kas atradās turpat netālu, atgriezās kluba laukumā, pār kuru nāca šurp un gāja projām labi ģērbušies ciema ļaudis, un, pavadīdams tos ar pētošu, vērīgu skatienu, kaut ko čukstēja, kustinādams lūpas, bet pēc tam ierunājās skaļi, atbildēdams pats sev uz savām paša domām, kā jau to bija darījis ne reizi vien savā garā mūža novakarē:

—    Izturējām!…'Saki nu viens cilvēks, izturējām!… Jā, jā!… Lūk, kad, Serjoža, — viņš pēkšņi atcerējās seno sarunu ar Sergeju Vetluginu, — lūk, kad, mīļais, var runāt par uzvaru!… Nē, nē, — viņš vērsās pret kādu bargi un nikni, — lai jūs pļāpātu ko pļāpādami par mums, lai ķērktu cik ķērkdami, mūsu padomju vara ir izturīga! Ne vella nebūs, pliku roku vis nepaņemsi!…

Marija Solovjova, kas gāja garām, apkrāvusies ar visādiem pirkumiem, uzsauca viņam:

—Ko tu te šņāc kā vecs patvāris, nez ar ko karodams?

—    Tavs prātiņš par īsu, lai to saprastu! — vecais atgaiņājās no viņas kā no uzbāzīgas mušas. Ieraudzījis Feņu, kas tuvojās klubam, viņš steidzīgi piebilda: — Eče, viņai es gan pateiktu, par ko ir runa. Bet tu, Mareja, esi bez saprašanas, tev vējš šaudās, piedod man, vecam grēciniekam, ne tikai zem brunčiem, bet arī pa galvu… Esiet sveicināta, biedre Augstākās Padomes deputātei — viņš sveicināja Feņu.

Feņa samulsa.

—    Par agru vēl, vecotēv… Vēlēšanas tikko sākušās.

—    Es zinu, ko saku, — vecais apvainojās.

Feņa jau runāja ar Mariju:

—    Atnāc pēcāk, Maša.

—    Ai, Feņka, es tā kā baidos, mulsums nāk virsū. Re, cik augstu tu esi uzkāpusi! — Solovjova sacīja, ar acīm nomērīdama draudzeni, it kā pazīdama un it kā vairs nepazīdama viņu.

Feņa īgni sacīja:

—    Nekur es neesmu uzkāpusi. Kā biju uz zemes, tā arī palikšu.

—    Pareizi, meit! — vecais sarosījās. — Gudriniece! No zemes, tas ir, no mums neatraujies. Tad mēs tevi vēl augstāk pacelsim!… Pagaidiet, sievas, rādās, ka pie mums rajona priekšniecība brauci — Maksims Pakjoņikovs pirmais devās otrpus kluba sētas, pretim melnai volgai izvelbtām acīm un spīdošiem pulētiem sāniem: večuks nespēja atteikties no prieka pārmīt kādu vārdu ar priekšniecību.

Vladimirs Kustovecs iepriekšējā vakarā bija norunājis ar Ļeļekinu un Voropajevu, ka viņi piecelsies pēc iespējas agrāk, nobalsos un kopā dosies viņa jaunajā, tikko saņemtajā volgā pa rajonu. Viņi sapulcējās sekretāra darba kabinetā ilgi pirms vēlēšanu sākuma, jau ap četriem no rīta. Paskatījies pulkstenī, Ļeļekins pēkšņi ierosināja:

—    Bet vai mums nevajadzēja aizlaist uz upi, kamēr ir laiks? Ko? Kā jūs domājat?

Kustovecs un Voropajevs bija ar mieru.

Pa meža ceļu viņi izbrauca uz noras, kas pienāca tieši pie Balandas krasta, uz tās pašas Ļeļekinam labi zināmās noras, kur viņš kādreiz bija dabūjis krietnu birgu no agrākā rajona komitejas sekretāra — no Fjodora Fjodoroviča Znobina. Vīrieši izkāpa no mašīnas un apsēdās kā puikas, kājas nokāruši no kraujā krasta. Visi klusēja. Klausījās, kā mostas mežs un upē, skatījās, kā rāmajā ūdens spogulī te vienā, te otrā vietā izlec sīkas zivteles, novicina ar asti un pazūd, atstādamas tikai vieglus, ņirbošus vilnīšus, kas vienādiem apļiem'izklīst uz visām pusēm.

—    Pogo, pogo! — Ļeļekins priecīgi nočukstēja.

—    Kas pogo? Nedzirdu, — Kustovecs teica un pēkšņi visu saprata: — A, tad tāpēc tu mūs atvilki uz šejieni!… Esi gan tu glumais, Ļeļekin!… Pogot jau pogo, bet tā pamaz to pogotāju. Un arī vardes nekurkst, bet viņām tagad īstais laiks… Nu, ko tu par to teiksi? …

—    Es taču jums vakar ziņoju. Šinīs dienās iedarbināsim pēdējo attīrīšanas agregātu. Un tad varēs kaut vai foreles audzēt!

—    Līdz forelēm mums ar tevi, brāl, vēl tālu. Kaut vai asarīšus, ķīšus un jugliņus saglabā, lai mūsu bērneļiem būtu kur makšķeri iemest un arī mums pašiem, — Kustovecs sacīja bez niknuma, taču ar nelielu rūgtumu balsī. Viņš iegrima domās, un šīs domas acīmredzot nebija nekādas priecīgās, taču tieši tobrīd viņam virs galvas lakstīgala sāka skandināt savus skanīgos treļļus.

Kustovecs priecīgi nodrebēja un pasmaidīja. Pieslējies uz resnajām, stingrajām kājām, pavēlēja:

—   Aidā, mašīnā! Nobalsosim un brauksim uz Zavidovu!

Šim jūlija rītam vajadzēja sakopot visus dvēseles spēkus.

Feņa pirmo reizi nolēma aiziet uz skolu, kur, viņa to zināja, pionieri bija atklājuši Varoņu istabu.

Avdejs negribēja laist viņu vienu — gāja līdzi.

«Tehniskā darbiniece», tas ir, Matrjona Divejevna Lāpītāja, atvēra skolas durvis tikai viņiem un, ielaidusi vestibilā, kur logu priekšā stāvēja milzīgi puķu podi ar gumijkokiem, pati, pārvarējusi milzīgo ziņkārību, palika gaitenī.

Avdejs un Feņa uzreiz nevēra vaļā durvis, kas veda uz Slavas istabu, — zayidovieši to sauca arī tā. Viņi brīdi pastāvēja. Feņa, skaļi’un drudžaini nopūtusies, bālākā krīts klusiņām palūdza:

—    Nu, ver vien vaļā!

Taisni iepretī ieejai pie sienas milzīgā ietvarā zem bieza, neplīstoša, caurspīdīga stikla viņi ieraudzīja to ciema ļaužu portretus, kuri nebija atgriezušies no kara, no kuriem daudzi jau bija tikpat kā aizmirsušies, izzuduši no atmiņas. Dažus varētu pazīt tikai ar lielām grūtībām pat tādā gadījumā, ja tiem uzreiz tiktu pievērstas ienācēju acis. Taču šīs acis skatījās tikai vienā punktā. Zem tā paša stikla, tajā pašā ietvarā kritušo ciema vīru vidū bija arī viņš, Filips. Viņš plati smaidīja no fotogrāfijas kā līdzīgs starp līdzīgiem viņam svešo ciema vīru vidū, kuriem pirms gadsimta ceturkšņa bija tikpat daudz gadu, cik viņam. Viņš skatījās uz Feņu un Avdeju jautrām acīm, ko neaptumšoja nekādas šīszemes skumjas, skatījās ar smaidu, kas uz visiem laikiem bija iezīmēts apaļajās lūpās, ko īsā dzīve vēl nebija līdz galam izveidojusi. Bet Feņa uu Avdejs stāvēja viņa priekšā nekustēdamies, it kā tiem galvā būtu ērkšķu kronis. Un Feņas plati ieplestajās acīs vīdēja gan izbrīns, gan rūgta neizpratne, gan, kā tas bieži mēdza ar viņu būt, — saspringta un mokoša vēlēšanās izprast šo sarežģīto pasauli, gan apmulsums tās bargo noslēpumu priekšā.

(1970—1974)

Михаил Николаевич Алексеев ИВУШКА НЕПЛАКУЧАЯ Роман Издательство «Лиесма»

Рига 1979 На латышском языке Перевела с русского Валентина Эйсуло Художник Виестурс Гранте

HB № 2160

Mihails Alekseievs

IEVIŅA RūGTā

Redaktore V. Poikāne. Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore V. Brālēna. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 06.06.79. Parakstīta Iespiešanai 30.10.79. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijās papīrs № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 29,82 uzsk. iespiedi.; 32.83 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. . Pasūt. NV 1422-BI. Cena 2 rbl. 20 kap. Izdevniecība «Liesma>. 226017 Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevu. № 608/30I57/D-796. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā. Blaumaua ielā 38/10.

Aleksejevs M.

AI 307 Ieviņa rūgtā: Romāns / No krievu vai. tulk. V. Eisule; II. V. Grants, — R.s Liesma, 1979. — 566 lpp. il.

Romānam 1976. g. piešķirta PSRS Valsts prēmija.

A -302 ~608 283.79.4702010200 K2

M801(l1)—79 84.3K7

[1] atdzejojusi mirdza Ķempe.

Content

Aleksejevs Mihails Ieviņa rūgtā

PIRMĀ GRAMATA

2

3

4

5

6

7

8

9

10

14

16

17

18

20

OTRĀ GRĀMATA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

23

24

25

26

28

29

31

32

34

35

37