Rudņevs Oļegs

Ilgais ceļš kāpās

Oļegs Rudņevs

Ilgais ceļš kāpās

Kinoromāns

1. NODAĻA

Jūra. ..

Šodien tā vēla uz krastu zvalstīgus, blāvi caurspīdīgus viļņu kalnus. Cilāja tos, trieca citu pret citu, un tie dārdēdami sašķīda pret sēkli. Platas putu mēles, alkatīgi šņākdamas, laizīja liedagu, liekdamās sasniegt vecas, laika zoba sagrauztas laivas karkasu. Ciemā neviens vairs neatcerējās, kā un kad tas šeit radās,— vai kāds šo vraku pameta kā cauru trauku vai arī to iznesis malā kāds aušīgs vilnis.

Bēdīgs zvejnieku nedrošā likteņa simbols.

Zemu jo zemu pie debesīm karājās pietūkuši, gabalaini mākoņi, un bija grūti iedomāties, ka augšpus tiem spīd saule un valda miers.

Zenta sēdēja aukstā, pelēcīgā smiltienē, bezspēcīgi atslējusies pret laivas malu. Viņa bija ģērbusies melnās drānās, no lakata spraucās laukā sirmas matu šķipsnas, un tādēļ viņa izskatījās pēc sakņupušas večiņas.

Vairīdamās no vēja brāzmām, pie vraka pienāca Aina.

—       Še, paēd!—viņa sacīja, sniegdama Zentai dvielī ietītu bļodiņu.

Zenta palika nekustīgi sēžam.

—       Apžēliņ!— Aina izmisīgi izdvesa.— Apēd jel kaut kumosiņu!

Bet Zenta neatsaucās. Aina sāka raudāt, noslīga blakus draudzenei.

—  Tu šeit izlaidīsi garu… Kam no tā būs labums?

Pēc brīža, atbildi nesagaidījusi, viņa nopurināja no

svārkiem smiltis un gauži nopūtās:

—       Ko lai ar tevi iesāk.. . Man nu ir jāiet, jāslauc gotiņa. Nākdama neaizmirsti bļodiņu.

Aina jau bija pagājusi prāvu gabalu, kad Zenla, lēni celdamās kājās, satraukuma pilnā, aizlauzlā balsī pēkšņi izsaucās:

—  Aina, skat, kas tur! …

Aina pagriezās un vērīgi ielūkojās bangojošajā jūras klajumā.

—       Kungs, apžēlojies!…— viņa iekliedzās un trausās pa kāpu augšup, steigdamās uz ciemu.— Ļaudis! Palīgā! Ļaudis!

Ciemā sāka dunēt trauksmes zvans. Zvejnieki teciņiem devās uz krastu, steigā pakampuši līdzi brezenta jakas un

kapuces. Viņiem pa pēdām sekoja sievas un bērni. Saskrējuši bariņā pie vecās laivas, ciema (audis aizdomīgi raudzījās krācošajā jūrā. Šķita, ka tur aiz krasta bangu strēles viļņos patiešām kaut kas zvalstās. Bet kas? Kāda atlūza? Masts? Varbūt cilvēks, kas pie tā cieši jo cieši pieķēries?

Andris Kalniņš — plecīgs spēkavīrs ar īsu bārdiņu un seju kapara sarkanumā — domīgs iebāza mutē neaizdegtu pīpi. Sak, ja pa īstam zinātu, ka tas ir cilvēks. ..

—  Ko jūs stāvat, ko gaidāt?— Zenta nikni uzbruka zvejniekiem.— Zaķapastalas! Vai gribat, lai jūra viņu beigtu izmet krastā? Tas ir viņš, viņš! Es redzu!— Viņa pieskrēja pie ūdens malas un saka saukt, aizrīdamās ar vēju:— Jā-ni-i! …

Piepeši Zentas priekšā pacēlās melns ūdens blāķis, kas brāzās virsū tik spēji, ka sieviete nepaguva pat nobīties. Kalniņš viņu izrāva no viļņiem viscaur slapju un apdullinātu.

—  Ej pie sievām, Zenta!— Andris noteica, iebāzdams pīpi kabatā.— Mēs tūlīt…— Viņš pamāja zvejniekiem, un četri visdūšīgākie vīri no kāpas sāka stumt lejup laivu.

—  Tēv, skat, skaties!— izsaucās Laimonis, spēcīgs jauneklis ar Kalniņam līdzīgu, tikai vēl stipri maigu bārdiņu, un ar vienu rāvienu nometa vējjaku. Viņa acīs iedzirkstījās cerība.— Kā rādās, jāķeras pie airiem!

—  Kuš!— Andris spēji pagriezās, viņu apsaukdams. — Ņem un trīsreiz nospļaujies!

—  Vajadzētu tev trīsreiz uzdot pa ādu,— piebilda Fricis Spure, rosīgs, rūķim līdzīgs vīrelis.— Ko tu te ķērc kā nelaimes putns. . .

Bet šajā mirklī arī viņš skaidri saskatīja noslēpumaino nastu, ko viļņi dzina aizvien tuvāk krastam. Protams — masts! Un cilvēks uz tā. Liekas, vicina roku, sauc palīgā. Varbūt pat kliedz, bet vai tad tādā bangu dārdoņā var ko sadzirdēt?

—  Viens, divi — reizē!

Zvejnieki iestūma laivu ūdenī ar atvilni, bet jau nākamajā mirklī jūra viņus almeta atpakaļ: drausmīga spēka pilns vilnis, pēkšņi iznirdams no svina pelēkās dzīles, apgāza laivu kā skaidiņu un izklīdināja bēgošos vīrus uz visām pusēm. Un beidzot izmeta malā savu dīvaino nastu: smiltī gluži kā nezvērs palika guļain milzīgs, nezin kur ar visām saknēm izrauts koks. Tā resnais stumbrs, ko jūra bija apgrauzusi kā kaulu, gaismā mikli laistījās. No līkajiem, ciešos mezglos savītajiem zariem pilēja ūdens lāses. Nudien, šo ērmīgo koku varēja noturēt par diezin ko. ..

Ne vārda nebilzdams, Kalniņš nospļāvās, pagriezās pret kāpām un smagiem soļiem sāka iet atpakaļ uz ciemu. Zvejnieki skubīgi vilka laivu prom no ūdens malas — tālāk no nelaimes! Zenta vairs nepretojās. Paklausīgi, padevīgi kā slims bērns viņa gāja blakus Ainai. Viņa pat steidzās, lai ausīs drīzāk apklustu niknumā gavilējošās juras rēkoņa.

Nakti viņa aizvadīja bez miega, bez domām. Gluži kā mironis, kam tuvinieki aizmirsuši aizspiest acis. Aiz biezajam baļķu sienām joprojām nerimstoši auroja vētra. Smagā vara svečturī pilēdama dega svece, un tās liesmiņa pēc katras vētras brāzmas tik tikko jaušami notrīsēja.

No sienas, no fotogrāfijām viņai pretim raudzījās Jānis — vēl jauns, tikai mazdrusciņ vecāks par Arturu. Tēvs un dēls — abi tik līdzīgi! Kā divi ūdens pilieni. Blakus vīram, tērpusies svētdienas kleitā, sēž viņa — divdesmitgadniece, un viņai klēpī ir dūšīgs ķipars apaļiem vaidziņiem.

Pa smilšainu ceļu starp krastmalas kāpām, skumīgu zvana skaņu pavadīts, lēni vilkās sēru drānās ģērbušos cilvēku pulciņš. Priekšgalā gāja mācītājs. Zirgs smagi vilka ratus ar vienkāršu dēļu zārku. Un tikpat vienkāršas, it ka no koka izdrāztas šķita pavadītāju sejas. Zvans, kas virs kapsētas vārtiem bija piekārts pie vēju un laika zoba sagrauzta priedes baļķa, līgani šūpodamies, vēstīja visai apkārtnei, ka šodien zvejnieks tiek guldīts kapā: jūra savu upuri bija atdevusi. Bēdīga izskata večuks, kam bija tikai viena roka, grūtsirdīgi raustīja zvana striķi.

Mazā kapsēta, kas aiz kāpām dusēja sila vidū, bija ciema zvejnieku mūžīgā miera osta. Pie akurātām, rūpīgi koptām kapu kopiņām blakus baltam krustam dažviet bija nolikts arī neliels enkurs, kas simbolizēja cerības uz labāku dzīvi viņsaulē. Kad zārks bija uzlikts uz smilšu kaudzītes blakus tikko izraktajam kapam, mācītājs, pārlaidis draudzes locekļiem skumīgu skatienu, sāka savu runu.

— Šodien mēs atvadāmies no Jāņa Bangas, kas nelaikā aizgājis dieva mierā. ..

Pavadītāji stāvēja visapkārt un noliektām galvām klausījās mācītāja vārdos. Tur bija Andris Kalniņš un viņa dēls

Laimonis, Fricis Spure ar meitu Birutu, rūsbārdis Mārcis, Druķis, Pēteris ar sievu — resno Ernu un vēl citi ciema ļaudis. Kalniņa sieva turēja zem rokas klusi raudošo Zentu, noslīkušā zvejnieka atraitni.

—  Jānis Banga,— mācītājs turpināja,— bija krietns kristietis un krietns zvejnieks.. . Atcerēsimies, ka mūsu kunga Jēzus Kristus mīļotais māceklis apustulis Pēteris arīdzan bija zvejnieks. Nezūdīdamies par briesmām un grūtībām, ar zvejas vadu viņš no jūras dzelmes guva dienišķo maizi.. . Raidīsim savu lēnprātīgo lūgšanu uz debesīm. .. Lai viņa dvēsele tur rod sev mieru, jo tas kungs žēlīgi uzlūko ikvienu no mums, kas bijuši stipri un taisni ticībā, un pieņem mūs savā valstībā.

Mācītājs pamāja nesējiem, un viņi, satvēruši garu dvieļu galus, sāka laist zārku kapā. Zenta skaļi ieelsojās. Aina viņu ciešāk piekļāva sev klāt. Mācītājs piegāja pie kapa malas, paņēma sauju zemes un pateica parastos atvadu vārdus, kas bija tikpat vienkārši, bet arī tikpat mūžīgi kā šī zeme:

—  No zemes tu esi nācis, par zemi tev atkal jāpaliek. Āmen!

Dobji nodunēdama, pret zārku atsitās pirmā zemes sauja. Tad arī lāpstas saka raust bedrē miklo smilti.

Pie kapsētas vārtiem aizelsies pieskrēja Arturs. Formas svārki vaļā, rokā sažņaugta jūrnieka cepure. Kaut arī tēvs jau bija gandrīz apbedīts, viņš neapzināti palēnināja soļus un rāmi piegāja pie kapa. Uztvērusi dēla skatienu, Zenta ieraudājās skaļak un paslēpa seju pie viņa krūtīm. Tā un viņi abi tagad stāvēja — klusēdami, nekustēdamies, nežēlīgās īstenības satriekti. Pēc brīža Arturs saudzīgi atvirzīja māti, noliecās un iesvieda kapā sauju zemes. Skumīgajā kapsētas klusuma sanēja nemiera pilna jūras un priežu šalkoņa.

Kāzu fotogrāfija pulētā rāmītī: Jānis Banga ar kaklasaiti un cietinātu apkaklīti, kas spiež zodu, un viņam blakus Zenta līgavas tērpā, miršu vainadziņu galvā. Aizkustinoši naivais jaunlaulātā pāra attēls — nemainīgs ikvienas zvejnieku mājas piederums — pašreiz, bēru mielastā, sāpināja sirdi visiem, kas bija sanākuši pie Bangām. Galda galā, kur parasti mēdza sēdēt saimnieks, bija nolikta māla krūzīte, apgāzts šķīvis un degoša svece.

Aina palīdzēja Zentai rūpēties par cienastu. Viņas vēl un vēl cēla galdā traukus ar kartupeļiem, zivīm, mērci, pildīja alus krūkas. Bet zvejnieki ēdienam gandrīz nemaz nepieskārās. Viņi sēdēja klusēdami, katrs savā krūzītē vērdamies. Istabā valdīja smags klusums, kurā dobji atbalsojās pat niecīgākā skaņa — klau, nočīkstēja grīdas dēlis zem kājām, iešķindējās kāds trauks, tālumā ierējās suņi. . . Andris Kalniņš paskatījās Arturā, kas sēdēja blakus tukšajam tēva krēslam, un drūmā balsī ierunājās:

—  Nu tad godināsim tava tēva piemiņu.

Zvejnieki pacēla kausus. Bet šajā brīdi, atmuguriski atpakaļ kāpdamies un izplestus elkoņus cilādams, istabā parādījās traktiernieks Āboltiņš.

—  Ņem pie apakšas, pie apakšas!— viņš čukstus sauca uz priekšnama pusi.— Nē, nē, tā neies cauri, jāceļ stāvus, stāvus!

Pēc Āboltiņa istabā iespraucās alus muca un tās vēlēji — Iris puiši aizsargu formas tērpā. Traktiernieks pagriezās pret bēru viesiem un pamāja Laimonim:

—  Nāc palīgā!

Laimonis piecēlās un palīdzēja puišiem smago ozolkoka mucu uzvelt uz sola. Tad Āboltiņš piegāja pie Artura, uzlika roku uz viņa pleca.

—  Turies, puis,— viņš noteica un pievērsās atraitnei:

—  Atvaino, Zenta, ka nepaguvām aiziet uz kapiem. Abi ar dēlu,— viņš pamāja uz vienu no aizsargiem,— bijām aizbraukuši uz apriņķi pēc precēm.

Namamāte sarosījās, nolika atnācējiem priekšā tīrus traukus. Blakus Zigim, izstīdzējušam traktiernieka mantiniekam, pie galda piesēdās arī brāļi Pētersoni — kaimiņu ciema veikalnieka dēli Brunis un Voldis. Tie abi bija pašapzinīgi, liela, spēcīga auguma puiši. Āboltiņš piedauzīja dakšiņu pie krūzes.

—  Draugi! Es gribu teikt. ..— viņš iesāka, bet aprāvās, uzmeta skatienu dēlam un jautāja:— Zigi, kas tā par tūļāšanos? Vai tad velti stiepām šurp to alus mucu?

Mantinieks piesteidzās pie mucas, un krūkā sāka šļakties spēcīga strūkla.

—  Draugi!—Āboltiņš atkārtoja, paceldams kausu ar putojošu alu.— No mums ir šķīries ļoti lādzīgs cilvēks, mūsu draugs Jānis Banga… Jā, tāds ir zvejnieka liktenis. Šodien viņš, rīt nākamais… Bet mūsu Janka… Nav vārdam vietas… Kas par zvejnieku! Skat, kādu māju viņš uzbūvēja! Kādu dēlu izaudzināja! Turēsim viņu gaišā piemiņā!

Visi klusēdami iedzēra. Andris piecēlās no galda un drūmi norūca:

—  Jāiet uzpīpēt…

Pēc tam piecēlās arī Mārcis, Laimonis, Fricis Spure un vēl citi zvejnieki. Vīri sastājās pagalmā pie apgāztas laivas.

—  Labdaris atradies! Pēkšņi kļuvis tik devīgs, ka pat ar alu nav knapinājies.— Spure nīgri nospļāvās, bāzdams tabaku pīpē.— Zvejnieku izsūcējs!

Ciema ļaudīm pret Uldi Āboltiņu bija vienāda attieksme: neviens viņu necienīja, un visi no viņa baidījās. Šis kalsnais, rudmatainais, iztapīgais traktiernieks labsirdīgo un lētticīgo zvejnieku ciemā rīkojās kā īsta haizivs. Ja kādu māju piemeklēja nelaime, viņš tūlīt bija klāt — ne saukts, ne aicināts. Aizdeva, aizlika, pārpirka, uzstājās par starpnieku… Āboltiņš šeit atvēra traktieri trīsdesmit otrajā gadā, bet nebija pagājis ne gads, kad ciemā vairs nebija neviena cilvēka, kuru viņš nebūtu ievilcis savos tīklos. Pat tāds vīrs kā Ozols bieži pēc traktierī pavadīta vakara kļuva par Āboltiņa parādnieku.

Savus klientus traktiernieks nekad nesteidzināja, un naudu, ko zvejnieki viņam deva tūlīt pēc tēriņa, viņš pieņēma it kā negribīgi. Sak, ko nu steidzaties kārtot tik sīkus rēķinus, pašu ļaudis, iztiksim, gan jau pagūsiet samaksāt… Bet pēcāk ne vienu reizi vien Ozols veltīgi prātoja, cik glāzīšu tad īstenībā viņš izdzēris. Protams, nekādas šaubas neurdītu smadzenes, ja viņš būtu samaksājis uz vietas, bet kam gan tīk bāzt roku kabatā un šķirties no naudas, ja turklāt krodzinieks neskubina to darīt.

Zvejnieka darbs ir smags, tik smags kā vilnis vētras laikā. Zvejnieks ciešas, ciešas, līkst pie airiem, bet, kad atliec muguru un izriež krūtis, kad iedegas pārgalvībā. .. Aidā! Aiz iet jūriņā!— Cik izdzerts, cik apēsts, tas tikai dievam tam kungam zināms, bet viņš jau patiesību neteiks. Āboltiņš ne tik.

Sieva traktierniekam kā radīta. Ja kādam ciema meitietim vajadzīgs gudrs padoms vai zāles pret saaukstēšanos, ja kādai jāizzīlē nākotne, jādzemdē, kaut kas jāpašuj, kaut kas jāpiegriež, jāvāra, jāsala, jāžāvē, jākūpina — traktierniece ir klāt kā saukta. Dēls Zigis — kā izspļauts pēc tēva ģīmja un līdzības. Un traktierī vienmēr tēvam ir kā labā roka. Sagaida, pavada, padod, ielej, uzsilda, atdzesē, uzsmaida. .. Un gādā par mūziku: priecājieties, grūtdieņi!

Bet rita pusē… Velns zina, kā tas gadījās, kā ne… Nedusmojies, Uldi, pagaidi! Kad pārnāksim no zvejas… Draugi mī|ie, kāda runa? Vai tad mums uz karstām pēdām jānorēķinās? Ejiet mājās mierīgu sirdi! … Un ar to viss ir nokārtots. Līdz nākamajam plostam. Briesmīgs cilvēks ir šis Āboltiņš. Ir grūti bez viņa iztikt, taču vēl grūtāk—ja nonāk viņa ķetnās. Zvejnieks padod viņam mazo pirkstiņu, bet viņš pakampj visu roku.

Mārcis, savu domu domādams, gauži nopūtās:

—       Ek, Janka, Janka, pārgalvīgais Janka! Kas gan viņu dzina jūrā vienu?

(laivu šūpodami, zvejnieki sāka drūmi spriedelēt:

—  Neba cerēja reņģes vietā zeltu izsmelt…

—  Ko lai dara, jauna māja — naudiņa vajadzīga.

—       Jā-ā. .. tagad viņiem grūti klāsies. Ar pliku apdroši nāšanu no parādiem neizlidis. ..

Kalniņš, kas līdz šim bija klusējis, izdauzīja pīpi.

—  Vajadzētu šā vai tā viņiem palīdzēt.

—       Varbūt griezties pie valdes?— kāds zvejnieks nedroši ieminējās.

Kalniņš zobgalīgi piemiedza acis.

—       Gaidi vien! Varēsi pateikt paldies, ja valde samaksās bēru izdevumus. Vai neatceries, kā bija ar Ēriku?— Viņš apklusa, ieraudzījis Arturu iznākam lievenī.

—       Kādē| jūs stāvat šeit?— Arturs neskanīgā balsī jau tāja.— Māte lūdz pie galda.

Zvejnieki devās uz istabu. Kalniņš, tīšuprāt palicis iepaka|, uzlika roku jauneklim uz pleca.

—  Pirmīt es jau iedomāju, ka apglabāsim tēvu bez tevis

—  Bijām reisā.

—  Kā nu turpmāk būs ar tavu skološanos?

Arturs paraustīja plecus. Ko viņš var atbildēt? Vai tad Kalniņš nesaprot, kāda situācija radusies? Mācību maksa, aizņēmums mājas būvēšanai, sīkāki parādi, lielāki parādi. . . Un māte? Kas viņu uzturēs, kas par viņu rūpēsies?

Prātā ienāca tēvs. Dzīvē viņam nepavisam neveicās, bet viņš nekad nezaudēja dūšu, nezaudēja cerības, ne brīdī nespēja samierināties ar trūkumu, kurā Bangas bija iestiguši līdz kaklam. Jā, tāds bija šis cilvēks — Artura tēvs: viņš ticēja savai laimes zvaigznei, strādāja par deviņiem, ēda maz, gulēja vēl mazāk, tomēr, kā netika uz zaļa zara, tā netika. Acīmredzot liktenis viņam bija liedzis pieredzēt laimi; kad jau šķita, ka nupat, nupat pie

apvāršņa sāks svīst gaismiņa — Banga uzbūvēja jaunu māju, nopirka laivu, dēlu aizsūtīja mācīties par kapteini —, nāve ierāva viņu jūras dzelmē un viss, kas bija gūts, izkūpēja kā dūmi. Sāc no gala, jaunais saimniek!

Tiem cilvēkiem, kas nav saskārušies ar zvejnieka darbu, grūti iedomāties, kāda ir jūras piekrastes ļaužu dzīve. Gan salā vai saules tveicē, gan dienā vai naktī, gan lietū vai miglā, vienatnē vai kopā ar pārinieku, vienalga, vai cilvēks ir vesels vai slims, jauns vai vecs,— viņam jāvago un jāvago šī nolādētā jūra, kas allaž sagādā negaidītus un reizēm ļoti nežēlīgus pārsteigumus. Raujies melnās miesās, zvejniek, kamēr acis pārgriežas, kamēr kauli sāk krakšķēt un dzīslas plīst pušu; kamēr mēle pielīp pie aukslējām, sirds grasās izlēkt no krūtīm, bet viļņi nemitēdamies tevi mētā augšup un lejup. Velc iekšā plaušās sāļo gaisu un zvejo — kaut arī ar pēdējiem spēkiem, bet meklē savu laimi! Simtreiz iemetīsi tīklu, vienreiz izvilksi lomu. Un tā dienu dienā, paaudžu paaudzēs, no tēvu tēviem līdz bērnu bērniem. ..

Zeme nav zvejnieka barotāja, zemes viņam ir gaužām maz — tikai nieka purvietiņa ap māju. Lopu — vēl mazāk. Zvejniekam vienīgā maizes devēja ir jūra. Tā uztur viņa dzīvību, tomēr pilienu pa pilienam izsūc visus viņa spēkus. Bet ienākumi ir tādi, ka par turību nav pat ko sapņot. Zivs ir vārīga prece, tā ātri bojājas: ja neesi laikus to pārdevis, vari teikt, ka esi izvilcis tukšu tiklu. Uzpircēji ir viltīgi ļaudis, viņi to ļoti labi zina un nosaka cenu. Ja tev tā nav pa prātam, dari, ko gribi! Bet kur tad tu, zvejnieciņ, dēsies? Varbūt pats vedīsi lomu uz tirgu? Daži šeit mēģināja, bet nekas prātīgs no tā neiznāca. Varbūt uzbūvēt pamatīgu leduspagrabu? Nav pa spēkam. Un cik tālu jūrā ar sagrabējušām laivelēm, lāpītiem tikliem un tukšām kabatām zvejnieks var tikt? Jā gan, daži ir pratuši iedzīvoties turībā, bet pārējie kā bijuši, tā arī palikuši pie tukšas siles.

Tiesa gan, trīsdesmito gadu sākumā nodibinājās akciju sabiedrība «Zvejnieks» ar centrālo valdi Rīgā un vietējam nodaļām visā krastmalā. Organizētāji ar solījumiem neskopojās. Viņi apņēmās izsniegt zvejniekiem aizdevumus, apgādāt viņus ar tīkliem, motoriem, degvielu. Protams, par zināmu atlīdzību. Savukārt zvejnieki lomus drīkstēja pārdot tikai sabiedrībai. Kopš tā laika ciemā it kā daudz kas bija mainījies: parādījās motorlaivas un pamatīgi tīkli, lomi kļuva prāvāki, un nevienam vairs nevajadzēja lauzīt galvu par zivju pārdošanu. Bet tik un tā zvejnieki joprojām kāvās ar trukumu. Aizdevumi bija jādzēš. Viens otrs iekūlās tādos parādos, ka vairs nespēja no tiem atbrīvoties, un viņiem neatlika nekas cits kā samierināties ar likteni un vilkt savu jūgu tālāk.

Tomēr piekrastē dzīvoja arī turīgi (audis. Akciju sabiedrības nodaļas pārvaldnieks Jēkabs Ozols, piemēram, nepavisam nevarēja gausties par dzīvi. Noteikta alga, regulāras piemaksas par realizēto preci diendienā bagātināja viņa apskaužami lielo pārticību. Un nu, liekas, ir pienācis brīdis par šo un to pastāstīt sīkāk.

No laika gala Ozoli un Bangas bija kaimiņi. Ne tikai kaimiņi — pat draugi. Jaunībā Jēkabam un Jānim bija daudz kas kopīgs: trūkums, vienādi dzīves uzskati, dedzīgas alkas pēc bagātības. Pat izskatā Jēkabs Ozols un Jānis Banga bija līdzīgi. Sveši |audis viņus bieži noturēja par brāļiem, un par to nemaz nebija jābrīnās. Viņi vienmēr kopā brauca jūrā, ziemā abi devās uz ezeriem, strādāja par algādžiem vai klimta pa Kīgu, nekaunēdamies ne no kada darba — ka tikai par to maksā naudu. Jaunekļi nekad nekārtoja savstarpējus rēķinus un bija gatavi viens otra labā pat dzīvību atdot. Tomēr viena atšķirība starp viņiem bija: Banga visu, kas bija jādara, darīja ar jautru pratu, it kā rotaļādamies un no naudas šķīrās ar vieglu roku, bez sirdēstiem, turpretim Ozols darbā allaž bija sadrūmis, sasprindzināts un katru nopelnīto kapeiku izdeva ļoti negribīgi. Citādi abi jaunekļi nudien bija ka brāļi. Bet līkai līdz zināmam laikam — kamēr abi nebija iemīlējušies viena meitenē. Abi arī lakstojās ap viņu godīgi, nemezdami viens otram sprunguļus ceļā, negudrodami viltīgus gājienus un nelietodami neatļautus paņēmienus. Bet ko lai dara, mīlestība paliek mīlestība, un ta cilvēkos rada ne tikai labas un maigas jūtas vien. Tā savieš sirdī gan skaudību, gan apmātu sajūsmu, gan sāpes, cerības, izmisumu, greizsirdību. Uzvaru allaž gūst tikai viens. Citādi vel nekad nav bijis.

Tā notika arī šoreiz. Zenta—jauna, skaista zvejnieku meiča no kaimiņu ciema — nepārprotami sāka dot priekšroku Bangam, radīdama pirmo, tik tikko nomanāmo plaisu abu jaunekļu attiecībās. Nē, ārēji viņi joprojām palika draugi, īsti un uzticami draugi. «Kas nu tur liels — priekšroka. . . Lai!» Ozols prātoja. «Šodien veicas Jankam, bet rīt, kas zina, vējš pūtīs manās burās.» Par atkāpšanos nevarēja būt ne runas. Bet tad pēkšņi Jēkabu piemeklēja nelaime: viņš zaudēja kāju. Tas notika vēlā rudenī, kad piekrastei uzbruka viesuļvētra. Vajadzēja glābt laivas, kurām viļņi jau sāka velties pāri. Ozols viens no pirmajiem iemetās ūdenī un, ne mirkli nedomādams, pielika plecu pie laivas, lai stumtu to krastā. Bet pēc pāris soļiem jauneklim paslīdēja kāja un viņš zaudēja līdzsvaru. Nākamais vilnis, uzbrukdams no mugurpuses, izdarīja nelietību: Jēkabs iegāzās ūdenī, pārējie nespēja smago laivu novaldīt, un tā sadragāja viņa kāju.

Ārsti bija bezspēcīgi. Pēc pusgada Ozols novājējis, pelēcīgu seju, sāpju un izmisuma pilnu skatienu atgriezās ciemā un gluži kā mēms pārmetums, uz kruķiem balstīdamies, aizkliboja uz savu māju. Viņš negribēja saieties ne ar vienu cilvēku un pat ar labāko draugu Janku pārmija tikai dažus skopus, nenozīmīgus vārdus. Jauneklis pilnīgi noslēdzās savās bēdās un vientulībā. Zvejnieki nolēma viņam palīdzēt: sameta naudu, pasūtīja Rīgā protēzi. Jēkabs to pieņēma kā pašu par sevi saprotamu lietu, pateicās, bet pēc tam sadrūma vēl vairāk. Acīmredzot šādu atbalstu viņš bija uztvēris kā žēlastības dāvanu, kas pamesta nelaimes piemeklētam kroplim, kā nožēlojamu un pazemojošu žēlastības dāvanu. Sak, nopirkuši šo koka kāju, lai nomierinātu savu sirdsapziņu.

Jēkaba noskaņojums bija tik drūms arī tāpēc, ka viņa labākais draugs Banga pa šo laiku bija apprecējies ar Zentu. Kaut arī veselais saprāts viņam čukstēja ausī, ka nekas pārdabisks nav noticis — Zentas simpātijas jau pirms tās nebaltās dienas bija Jankas pusē —, tik un tā Ozols ietiepīgi mocījās ar domu, ka Janka negodīgi izmantojis viņa nelaimi. Plaisa starp abiem draugiem nu jau bija kļuvusi tik plata, ka pārkāpt pār to bija aizvien grūtāk, un viņi satikās aizvien retāk un retāk. Satikās tikai nejaušības vai nepieciešamības dēļ. Ozols ne soli nespēra uz Bangu mājas pusi, jo nespēja redzēt cita ģimenes laimi, sajust līdzjūtīgus skatienus, uzklausīt mierinošus vārdus. Viņš jo dienas jo vairāk nocietināja sirdi un ieslēdzās sevī. Jēkaba māte, bikla, pazemīga večiņa,— Ozola tēvu pirms sešiem gadiem cirsmā bija nositis krītošs koks — lēja gaužas asaras, nekādi nevarēdama dēlam palīdzēt. Jēkabs ienīda vai visu pasauli. It īpaši tos cilvēkus, kas dzīvoja viņa tuvumā. Viņam derdzās šo cilvēku veselība, panākumi, itin viss, ko viņi darīja. Kad ciema ļaudis nelikās par viņu zinis — vai nu mazums pašiem savu rūpju un raižu —, Jēkabam vai žults kāpa pa muti laukā un viņš jutās bezgala aizvainots. Kad vecie draugi viņu atcerējās un atnāca palīdzēt saimniecībā vai pateikt kādu labu vārdu, Ozols sapīka vel vairāk. Viņš negribēja pieņemt ubaga dāvanas, neticēja nevienam cilvēkam, joprojām sirdi sāpināja bezspēcība un atstumtiba. Pat mātes asaras viņā radīja nevis siltas jūtas, bet gan saltu neticību. Visur viņam rēgojās kaut kas nelabs, katra vārdā viņš meklēja apslēptu ļaunumu, bet pats galvenais — viņš vairs nespēja likties ar Janku un viņa jauno sievu.

Kādu dienu Ozols pēkšņi nozuda. Viņš pameta ciemu, lai ļaudīm nebūtu acīs un pats sevi nesāpinātu. Viņš nevienam neprasīja padomu, ne no viena neatvadījās. Pat luvinie kiem neteica, kādēļ pamet mājas un uz kurieni dodas. Pēc kāda laika māte sāka saņemt no dēla nelielus naudas pārvedumus un īsas, vēsas vēstulītes, bet tajās Jēkabs nebilda ne vārda, kur viņš dzīvo un ko dara. Tā tas ilga apmēram divus gadus. Tad viņš tikpat pēkšņi atgriezās ciema. Nevis viens, bet kopā ar dzīvesbiedreni — lēnīgu, slimīga izskata sievieti, kas sēdēja viņam blakus labu labos ratos, kurus ņipri vilka diezgan sparīgs zirģelis. Aiz ratiem bija piesieta govs. Pazudušā dēla atgriešanās bija notikums, par kuru sāka tērgāt un spriedelēt visi ciema ļaudis. Ko tu neteiksi: pārradics ar sievu pie rokas, ar zirgu un govi! Kas gan tas par sievišķi, no kuras puses diez šī nāk? Ozols nevienam neko nestāstīja. Viņš sāka iekārtot saimniecību, mezdamies darbā kā alkatīgs negausis. Parbūvēja māju, piepirka klāt zemes gabalu, iegādājās laivu. Pats viņš jūrā negāja — ko viņš tur darītu ar savu koka kaju!— bet algoja divus strādniekus. Zvejnieki brīnījās: kur viņš to visu rāvis? Kāds palaida valodas, ka Jēkabs apprecējies pūra dēļ. Vēlāk atklājās, ka tā tas nudien ir bijis. No ļaužu acīm neko nevar noslēpt.

Jauno zvejnieka puisi, kas meklēja pajumti, liktenis aizveda tālu no dzimtās puses kāda bagāta saimnieka mājās. Jēkabam tur veicās, jo viņš varēja likt lietā savu iedzimto spēju atri apgūt dažādus amatus: viņš prata labot zirglietas, strādāt pie ēvelsola, rīkoties smēdē ar kalēja darbarīkiem. Saimnieks ātri aptvēra, kādu labumu var gūt no jaunā algādža, un jau pēc dažām dienām viņi viens otram sita saujā. Nolīga uz gadu. Sākumā — par puspuiša algu. Viltīgais gruntnieks no pirmā acu uzmetiena bija aptvēris, ka šim vienkājim nekādas izvēles nav. Ak vai, ja saimniekpaps todien būtu zinājis, cik dārgi viņam būs jāsamaksā par savu mantrausību!

Jaunais puisis, dziļi sirdi noslēpis pārestības sajūtu, savtības mudināts, nolūkoja vienu no trim saimnieka meitām — Dzidru, sīku un slimīgu būtni. Šī meita bija tik neizskatīga, ka tēvs necerēja viņu izdot pie vira, kaut ari viņai bija paredzams brangs pūrs. Ozols visu bija pamatīgi apsvēris. Abas Dzidras māsas bija jaunākas un glītākas, un diezin vai algādzim, turklāt kroplam cilvēkam, izdotos kādu no viņām pavedināt. Arī tēvs, ja kaut kas gadītos, droši vien nepagalam nepiekāptos. Bet šī. .. Visādi joki jau dzīvē notiek, kāpēc nepamēģināt?. . .

Izrādījās, ka mērķis izraudzīts pareizi. Kā Jēkabs rīkojās, kā runāja, kā pielabinājās — tas palika ļaužu acīm apslēpts. Neviens neko nebija manījis līdz tam brīdim, kad nabaga pelnrušķīte ar asarām acīs, izmisumā rokas lauzīdama, nokrita tēvam pie kājām un pavēstīja, ka gaidot bērnu. Arī Ozols piedalījās šajā grēksūdzē — stāvēja malā un caur pieri drūmi vēroja, kas nu būs. Sākumā viss notika tieši tā, kā viņš bija paredzējis: bez ilgas svārstīšanās saimnieks padzina no mājām gan nepateicīgo meitu, gan arī ļaunprātīgo pavedēju. Padzina tāpat, kā mēdz aiztrenkt negantu suni. Bez žēlastības un bez jebkādiem iztikas līdzekļiem. Meiča nemitīgi raudāja, bet Ozols tikai noslēpumaini smīkņāja. Viņš bija pārliecināts: jāpaiet zināmam laikam. Bija pārliecināts un gaidīja. Saniknotais tēvs pamazām nomierinājās, visu pamatīgi apsvēra un galu galā nāca pie atziņas, ka tās lietas nemaz tik ļaunas nav: ar šī klibā ērzeļa palīdzību viņš varēs atbrīvoties no liekas nastas un krietni saknapināt meitas pūra tiesu. Pāris dienu izskata pēc vel patiepies, viņš pats sameklēja abus palaidņus, kārtības labad viņus vēl nostrostēja, divatā ar pavedēju par kaut ko vienojās un beidzot abiem grēkāžiem piedeva. Šo to pat atmeta dzīves uzsakšanai: iedeva zirgu, govi, mazliet naudas. Jēkabs bija apmierināts ari ar šo mazumiņu: nu varēja ķerties pie savu nodomu īstenošanas.

Kad beidzās Pirmais pasaules karš un Janka atgriezās ciemā — viņš tika iesaukts armijā jau deviņi simti četrpadsmitajā gadā un nokaroja, kā mēdz teikt, līdz pēdējam zvanam —, bijušais karavīrs savu bijušo draugu Jēkabu gandrīz vai nepazina. Ozols tik stipri bija pieņēmies miesās, ka seja spīdēja kā mēness, viņa valoda un kustības bija kļuvušas rāmas un nosvērtas, bet skatienā viedās kundziska augstpratiba. Sak, ko tad jūs, kārotāji, ieguvāt?

Tiesa kas liesa — Ozols strādāja kā nelabā apsēsts. Nedeva mieru ne sev, ne tuviniekiem. Katru santīmu laida apgrozībā ar aprēķinu — arī šajā jomā viņam, kā atklājās, bija īpašs talants — un drīz vien k|uva par pašu turīgāko vīru ciemā. Tagad zvejnieki meklēja palīdzību pie viņa, un Jēkabs nevienam neatteica. Aizdeva, aizlika, ziedoja. . . Protams, ne jau par velti. Ar tīksmigu un atriebīgu baudu viņš it kā nolīdzināja vecus parādus. Ozola bagātība auga un vairojās acīm redzami. Kā uz burvju mājiena radās jauna māja, jauni zemes gabali, mežs, laivas, dzirnavas. .. Sajā sīkajā pasaulītē Baltijas jūras krastā tagad viņš bija darba devējs un dzīves noteicējs.

Par sievu Ozols nelikās zinis un bija pat ļoti izbrīnījies, kad viņa kādu dienu, spalgi ievaidēdamās, nokrita pagalma vidū uz līdzenas zemes. Kas gan šai lēcies! Ozols nobrīnījās un tūdaļ viņu atkal aizmirsa. Ļaut sievai mazdrusciņ atvilkt elpu, atpūsties vai kādu stundiņu ilgāk pagulēt — par to nevarēja būt ne runas. No gaismas līdz gaismai, rokas neatpūtinādama, muguru neatliekdama, uz līdzjūtību vai iecietību necerēdama, Dzidra to vien tikai darīja kā strādāja, strādāja un strādāja. Līdz tam brīdim, kad viņu sagrāba briesmīgas sāpes un viņa iekrita nesamaņā. Viņa nekliedza ilgi, it kā baidīdamās traucēt vīra mieru, un dzemdēja meitenīti.

To uzzinājis, Ozols pikti nošķendējās: liktenis atkal bija cirtis pliķi viņa patmīlībai — Zenta pirms gada Jankam bija dāvājusi brašu puiku, mantinieku. Jēkabs vienaldzīgi piekrita: labi, sauksim meitu par Martu,— un atkal aizmirsa, ka viņam blakus ir sieva. Bet dzīve drīz vien to atgādināja. Kad mājinieki viņam pateica, ka Dzidras stundas ir skaitītas, viņu pārņēma nevis žēlums, bet gan nīgrums pret sievu: atradusi īsto laiku miršanai — pašās karstākajās darba dienās!

Atceļā no kapsētas Ozols piepeši atskārta, ka nemaz neatceras sievas seju. Bet tūlīt sevi nomierināja: ja neatceras, nav vajadzīgs. Ko nu lieki prātot par miroņiem, kad citu rūpestu pilna galva. Kas pieskatīs bērnu, kas vadīs saimniecību? Māte jau bija tik vārga, ka vairs nekāpa ārā no gultas. Vienam visu iespēt nav pa spēkam, bet kuram katram garāmgājējam nevar uzticēties. Būtu jel kārtīgi radi. . . Netālu no Cēsīm paši savā mājā dzīvoja Jēkaba māsa ar vīru un trim bērneļiem. Bet Jēkabs zināja, ka viņa ir mantkārīgs un valdonīgs meitietis,— uztici tikai tādai atslēgas. .. Kaut kur mita vēl šādi tādi radagabali.

Bel gadu gaitā Ozolam pret tiem bija radusies ipaša attieksme: viņš nesagājās ar tiem senāk un negribēja saieties ari turpmāk. Tie bija kā mušas, kas tīko uzmesties uz medus maizes. Nē, nē, labāk ielaisties darīšanās ar svešiem cilvēkiem. Ar svešiem var vieglāk vienoties un vajadzības bridi no tiem var vieglāk tikt vaļā. Bet darbs — tas ir atkarīgs nevis no radniecības saitēm, bet gan no tā cilvēka, kas pieņemts darbā. Ja algādzis rūpējas par saimnieka mantu, neslaistās un nevairās no grūtāka soļa — laipni lūdzu! Ja turpretim viņš tikai velk stundas garumā un tīko pakampt lieku kumosu no saimnieka galda — laimīgu ceļu!

Kopš zināma laika Ozolam galvā brieda kāda doma. Ciema nomalē mazā dēļu būdelē ar nespodriem lodziņiem dzīvoja Pētera Zariņa ģimene. Pēteris bija milzīga auguma tēvainis ar trulu un mūždien miegainu sejas izteiksmi. Viņš bija pats nabadzīgākais un pats tūļīgākais vīrs viņu ciemā. Ļaudis jau sen vairs viņu negodāja uzvārdā, un liekas, ari viņš pats to bija aizmirsis. Visiem viņš bija Pēteris un tikai Pēteris. Zariņam vienmēr trāpījās vismelnākais darbs, viņš saņēma visniecīgāko algu, un vispār neviens šo cilvēku neņēma par pilnu. Pēterim nebija pat parādu, jo neviens viņam neaizdeva ne santīma — tik un tā nodzers. Vienīgais, ar ko šis neveiklais zvejnieks varēja lepoties, bija viņa jaunā sieva. Bel, kā Pēteris bija dabūjis šo sievu, šo jautro atraitnīti,— tas visiem palika noslēpums.

Gandrīz visos piekrastes ciemos Erna bija daudzu vīriešu — it īpaši precēto vīru — slepenas iekāres objekts. Izrunādami viņas vārdu, vīri valšķīgi smīkņāja, bet viņu modrajām sievām Ernas vārda pieminēšana radīja ne mazumu ciešanu. Tiklīdz Erna parādījās ciema ielā — parasti viņa gāja vaļīgā gaitā, mazliet šūpodamās, il ka dodama iespēju labi apskatīt un novērtēt visas sava auguma aprises,— sievu sejās tūdaļ iesitās slimīgs bālums, acis iemirdzējās ļauns spīdums un lūpas tā šķobījās, it ka būtu ar etiķi apslacītas.

Erna. šī karavīra atraitne, neslēpa, ka tīko pēc ģimenes laimes. Nudien, kāpēc lai viņa izliktos? Nekāda ienākuma avota viņai nebija, turklāt bija jārūpējas par vecu, slimu māti un jāaudzina piecus gadus vecs bērns. Uz ko tad viņa būtu varējusi cerēt? Šodien viens otrs viņu vēl apciemo, bet kas būs rīt? Ļauni gavilēdama, Erna vēroja, kā viņas nesenās draudzenes uzmana savus laulātos draugus ar kādiem skatieniem pavada viņu — ciema vīru saldo kumosiņu. Viņa gāja caur ciemu lepni paceltu galvu, atstādama ai/, sevis trauksmainu baiļu un nepiepildītas iekāres pilnus skatienus. Bet naktīs raudāja. Raudāja tāpēc, ka dzīve nesolīja neko labu, paliekošu, viss bija tikai viena vienīga blēņošanās. Zvejnieki cits pēc cita traucās pakampt pievilcīgo esmu, kā zuši ielavījās viņas būdā un neskopojās ar solījumiem, bet, dabūjuši savu, tūlīt izspruka ārā un steigšus aizpeldēja uz pierasto ģimenes ostu.

Arī Ozols izmēģināja laimi, taču neveiksmīgi — atraitne nedevās rokās. Lai nu kam, bet šim vienkājainajam naudasmaisam viņa nepavisam neticēja! Jēkabs bija pagalam apjucis un sarūgtināts, kaut arī sev par patīkamu pārsteigumu ieraudzīja, ka Erna nepavisam nav tāda vējgrābsle, kā par viņu ciema ļaudis tenko. Un tomēr Ozola patmīlība bija aizskarta: viņam parādīt durvis?

liet tieši tajā laikā notika kaut kas negaidīts: Erna apprecējās ar Pēteri, pieņemdama viņu savā pajumtē. Ko tikai nemelsa tenku vāceles, kādas varbūtības tikai neizgudroja, bet īsto atminējumu šai mīklai nespēja atrast. Arī Pēteris ne, kaut arī viss bija noticis ļoti vienkārši: pēc kārtējās iedzeršanas viņš no rīta pamodās un ieraudzīja, ka guļ blakus Ernai. Tobrīd Pēteris no pārsteiguma tikai aris vien iepleta, bet pēc neilga laiciņa uzzināja, ka viņš ir gaidāmā bērna tēvs. Cits viņa vietā varbūt būtu sācis šādu apgalvojumu apšaubīt, taču līgavainis noticēja, jo nekad neatcerējās, kur iepriekšējā vakarā bijis, ko darījis. Viņš paI pasmaidīja, kas nolika gaužām reli, un ar to viss bija nokarlols. īsto patiesību varēja pastāstīt tikai viens cilvēks pati Erna. Nopratusi, ka ir mātes cerībās — pēdējā laikā pie atraitnītes bieži bija iegriezies kaimiņu ciema zvejnieks Andris Sūna —, Erna saprata, ka viņai atlikuši tikai divi ceļi: vai nu likt striķi ap kaklu un pakārties, vai arī apdzirdīt Pēteri un ievilkt viņu savā gulta. Pēc ilgas un mokpilnas svārstīšanās Erna izšķīrās par Pēteri. Nevienu citu tik un tā viņai neizdotos apvest ap stūri.

Uzzinājis šo jaunumu, Ozols bija tik ļoti sarūgtināts, ka piedzērās līdz nemaņai. Viņam bija tāda sajūta, it kā Erna un Pēleris viņu būtu bezkaunīgi apzaguši. Tomēr, mazliet paprātojis, viņš ātrāk nekā citi apjēdza, ka šīs kāzas nav nejaušas un atraitnītei, pēc visa spriežot, nav bijis citas izejas. Ja tas tik tiešām ir tā, tad notikumu gaita varēja ņemt ļoti negaidītu un Jēkabam labvēlīgu virzienu. Prātā sāka raisīties kāda uzmācīga, kārdinoša doma, bet Ozols nolēma nesteigties, nogaidīt, ko dzīve rādīs.

Ernai piedzima bērns. Dzemdības pienāca aizdomīgi ātri, un ciema ļaudis atkal sāka tērgāt par dīvaino laulību. Tika aplēsts, ka Pēteris savai nākamajai sievai bērnu piegulējis vismaz divus mēnešus pirms kāzām. Šādai iespējai neviens neticēja, tāpēc ka Ernas sakari ar Andri Sūnu ciemā nebija nekāds noslēpums. Sākās dažādas nevalodas, cita par citu nešķīstākas un indīgākas. Ciema tenkuvāceles nepacietīgi gaidīja, ko Pēteris nu darīs. Bet Pēteris, it kā nekas nebūtu noticis, rītos devās jūrā, vakaros atgriezās mājās, palīdzēja sievai saimniecībā, auklēja bērnu. Ja radās iespēja — piedzērās. Vispār viņš izturējās tā, it kā neko ap sevi ne redzētu, ne dzirdētu. Zvejnieki lūkojās viņam nopakaļ un neziņā raustīja plecus: vai nu viņš ir galīgs mūlāps, vai arī māk izlikties. Kā nu bija, kā nebija, tenkas tomēr pamazām pieklusa un strīdi apsīka. Ļaužu acu priekšā Erna bija rimta un lēnprātīga, pat itin kā iekšēji apskaidrota un ar dzīvi samierinājusies.

Ap šo laiku Ozolam nomira sieva — un viņam radās vajadzība pēc saimnieces. Pareizāk sakot, pēc cilvēka, kas varētu rūpēties gan par viņu pašu, gan par viņa mantu, gan arī par stipri vārgo māli. Jēkabs izprātoja, ka šādām prasībām vislabāk albilst Erna un Pēteris. Erna ir jauna un strādīga. Ja šo sievu labi ēdinātu, kārtīgi apģērbtu un apmīļotu — Ozols vēl* joprojām nebija atteicies no iepriekšējiem nodomiem —, viņa līdz kapa malai būtu pateicīga un piekļāvīga. Bet Pēteris viņus netraucēs. Šis lēnīgais kleperis Jēkabam pat bija pa prātam. Tādam tikai jāizrauga smagāki rati un jākrauj lielāks vezums. Un labums no viņa nāks dubultīgs: savu darbu viņš padarīs, bet Jēkaba sirdslietas nemanīs.

Drīz vien jaunais pāris iekārtojās uz dzīvi Ozola mājā. Pētera pienākumi tika noteikti tūlīt: govju kūts, zirgu stallis, dzirnavas. Vārdu sakot, viņam bija jādara visi grūtākie un netīrākie darbi. Turpretim Ernas vieta šajā mājā nepavisam nebija skaidra un saprotama: it kā ķēkša, it kā saimniecības vadītāja, it kā. .. Ciema sievas jau mēļoja, ka Jēkabs, nolīgdams Ernu, dabūjis gan kalponi, gan mīļāko. Un gaidīja, ka Ozolos kuru katru brīdi sāksies pamatīgs tracis. Laiks ritēja uz priekšu, bet sievu pareģojums nepiepildījās.

Tieši pretēji — šajā dīvainajā trīsstūrī, kā likās, visi trīs bija apmierināti. Erna neslēpdamās pārņēma savās rokās vai visu noteikšanu, bārās ar algādžiem un reizēm uzbrēca pat pašam saimniekam. Un, laikam ejot, aizvien vairāk izplūda miesās. Arī Ozols pieņēmās resnumā. Tikai Pēteris, lāpāt kā senāk, vilka savu vezumu. Grūti, drūmi, neko neredzēdams un nekur neiejaukdamies. Vienīgā pārmaiņa viņa dzīvē bija lā, ka tagad viņš varēja biežāk ieskatīties glāzītē. Dienu strādāja, bet vakarā piedzērās. Turklāt saimnieks nevis atturēja viņu no dzeršanas, bet pat skubināja uz to. Dzīve ritēja savu gaitu. Tieši tā, kā Jēkabs bija paredzējis — nosvērti, izdevīgi, parocīgi.

Ozola māte nomira, Marta paaugās. Jēkabs par meitu gandrīz nemaz nelikās zinis. Kaut kāds dzīvs radījums te kustas pa māju, kas par to, lai jau kustas. .. Apģērbta ir, paēdināta arī, ko tad vēl? Marta bija klusa, noslēgta, atturīga meitene. Māte nomira agri, tēva glāsti viņai gāja secen, tādēļ viņa jau gandrīz vai kopš bērna autiņiem bija pieradusi pie patstāvības, reti kādam kaut ko lūdza, rātni tin apzinīgi palīdzēja mājas darbos. Meitene bija neglīta: vājiņa, balina, ar lielām, mūždien baiļu pilnām acīm. Neveiklais, stūrainais skuķēns, uzklausīdams pieaugušo aizrādījumus, vienmēr padevīgi nolieca galviņu un nekad nerunāja pretim. Ozols reizēm ar žēlumu un īgnumu ielūkojās meita: taisnība ir vecajam sakāmvārdam, ka ābols no ābeles tālu nekrīt. Un Jēkabs ar nepatiku atcerējās nelaiķi sievu, kas viņu bija aplaimojusi ar tādu pēcnācēju, ka vai jābrēc. ..

Marta mācījās cītīgi, viņai ļoti patika lasīt, bet ar citiem berniem meitene labprāt nesagājās. Tikai trešajā klasē sadraudzējās ar Birutu — zvejnieka Friča Spures meitu. Starp citu, runājot par Martas simpātijām, taisnības labad jāpiebilst, ka pirmais īstais draugs viņai bija radies jau daudz agrak. Tas bija Jāņa Bangas dēlēns Arturs. Vai nu tāpēc, ka Marta un Arturs dzīvoja kaimiņos, vai tāpēc, ka abi bija gandrīz viena vecuma bērni, vai arī kādu citu apstākļu dēļ — kas lai to zina, bet viņi allaž bija redzami kopa. Ar vienādu aizrautību viņi krastmalā būvēja smilšu cietokšņus, kāpelēja pa kokiem, guldināja lelles un izšuva lupatiņas. Ciema sievas brīnīties brīnījās, bet vīri nīgri krekšķināja: kas par savādu puišeli, kada jocīga meitene. ..

Sakumā Ozols pret šo draudzību bija pilnīgi vienaldzīgs. Ar ko gan bērni nenodarbojas! Tā tikai vēl trūka, lai lauzītu galvu par šādiem niekiem. Bet tad kāds sīks, varētu pat teikt — pilnīgi nenozīmīgs gadījums viņu darīja uzmanīgu un sirdī viesa bažīgu nemieru. Reiz netīši, bez jebkādā nodoma viņš labsirdīgi par zēnu pazobojās, noskaitīdams pantiņu: «Kapteinis ar šādu kuģi šļūkāt var pa pliku bruģi,»— jo Arturs kādā vaļsirdības brīdī kaimiņam bija atzinies, ka sapņo kļūt par kapteini. Pajokojās un izbrīnījās, cik ļoli pārvērtās meitas seja. Tā it kā sastinga, un samiegto acu spraudziņās iedzirkstījās naidīgas uguntiņas. Oho! Paskat tikai, kāda tu man esi! Zem ārējās, no mātes mantotās pazemīgās padevības tātad tomēr slēpjas tēva daba. Gribēdams pārliecināties par sava atklājuma pareizību, Jēkabs aizliedza Martai draudzēties ar kaimiņu puiku. Nē, viņš nedomāja izjaukt bērnu draudzību, viņš tikai vēlējās pārbaudīt, vai Marta paklausīs tēva gribai. Notika tā, ka viņš bija paredzējis: meitene neko neiebilda, bet tūlīt pēc viņu sarunas atkal aizskrēja pie drauģeļa. Ozols par to bija gan iepriecināts, gan sarūgtināts. Viņš sāka acīgāk vērot meitu un gandrīz vai ik dienas atklāja viņā kaut ko jaunu.

Bet tad sākās negaidītas pārmaiņas: sasniegusi divpadsmito dzīvības gadu, ciema ļaudīm par lielu izbrīnu Marta pilnīgi pārvērtās. Izzuda neveiklība un stūrainiba, acis iemirdzējās apbrīnojamā zilgumā, lūpas un vaigi kļuva sārti kā nobriedušas ķiršogas. Arī Ozols jutās pārsteigts un pievērsās meitai ar īpašu uzmanību: aizliedza Martai darīt grūtus darbus, sapirka tērpus un viņas istabai iegādājās jaunas mēbeles.

Viņš pat it kā steidzās ar uzviju dot meitai to, ko līdz šim bija liedzis. Tomēr pretmīlestību nespēja iegūt. Marta pieņēma dāvanas, pateicās, taču joprojām palika noslēgta un atturīga. Ozols izmēģinājās visādi — gan ar laipnību, gan ar bardzību, bet Marta vēl vairāk ierāvās sevī. Tēvs satraucās no visas tiesas. Pat tas sīkums, ko viņš līdz šim nebija ņēmis vērā, tagad pārvērtās par nopietnām nepatikšanām: viņa meitas draudzība ar kaimiņu puiku nepārprotami un nenovēršami kļuva aizvien stiprāka.

Ja Jēkabam kāds būtu jautājis, no kā viņš visvairāk baidas, droši vien viņš nebūtu varējis atbildēt. Negrib meitu atdot nabagam? Protams, būtu daudz labāk dabūt turīgu znotu. Bet vai tad tas ir galvenais? Krietnas rokas un galva uz pleciem — tas ir nepieciešams. Jēkabs par Arturu nevareja teikt neko sliktu. Strādīgs, pieticīgs, apķērīgs. Vajadzētu piebilst: ari glīts, bet šo īpašību Ozols neuzskatīja par svarīgu, jo cilvēkus viņš vērtēja nevis pēc skaistām acīm, bet pēc tulznām plaukstās. Jajautā ar ko galu galā izvēlīgais tēvs nebija mierā?

Pat pats sev Ozols neparko negribēja atzīties, ka vaina nav meklējama Arturā, bet gan viņā pašā, ka tā ir viņa joprojām mokošā, joprojām sūrstošā greizsirdība. Jānis Banga viņam reiz atņēma Zentu, un Jēkabs joprojām bija nesatricināmi pārliecināts, ka bijušais draugs rīkojies negodīgi. Tagad šī paša Jāņa Bangas dēls viņam grasās atņemt meitu. Nekā nebija! Lai vai kas, tikai tā nekad nenoliks! Bija brīdis, kad Ozolam likās, ka liktenis par viņu iežēlojies: Arturs beidzot tika uzņemts jūrskolā, par kuru viņš bija sapņojis jau kopš bērna kājas. «Paldies dievam!» Jēkabs atviegloti uzelpoja. «No acīm prom, no sirds laukā, gan jau skuķis nāks pie prāta.» Bet cik liels izmisums viņu pārņēma, kad pēc gada, pabeigusi ģimnāziju, Marta paziņoja, ka vēlas braukt uz Rīgu un iestāties universitātē. Ak dievs, cik neganti tēvs uztraucās! Centās atrunāt, pierādīt, ka studēšana nepavisam nav meitenei piemērota lieta, bet Marta pastāvēja uz savu. Protams, Jēkabu biedēja nevis universitāte, bet pilsēta, kurā meita varēs tikties ar Arturu. Viņš mēģināja izjaukt Martas nodomu, aizbildinādamies, ka tik augstām skolām viņam nav līdzek|u. Uz to Marta mierīgā balsī atbildēja, ka sameklēs pilsētā darbu, sakrās vajadzīgo naudu un tik un tā sāks studēt. Vārdu sakot, nelīdzēja ne pierunāšana, ne atrunāšana. Marta aizbrauca uz Rīgu un iestājās universitātē. Tēvs vai katru dienu kaimiņu mājai uzmeta pa nīgram skatienam: vai patiesi vajadzēs ar šiem saradoties?

Ozola attiecības ar Bangu veidojās ļoti savādi. Pēc atgriešanās no kara Janka nevarēja iedomāties, ka pienāks diena, kad būs jālūdz palīdzība bijušajam draugam,— Jēkabs bija pilnīgi pārvērties un kļuvis gaužām svešs. Atriebīgs, alkatīgs un skaudīgs. Cilvēks ar sliktu slavu un netīru sirdsapziņu. Banga reiz gribēja uzsākt ar Jēkabu atklātu, vaļsirdīgu sarunu — kā nekā veci draugi, vismaz bijušie draugi. Bet kur 11u! Jēkabs viņam uzmeta tik augstprātīgu skatienu, ka Jānis to izjuta kā spļāvienu sejā. Šādu mēģinājumu viņš nekad vairs neatkārtoja. Bijušie draugi satikās aizvien retāk un retāk, pārmija dažus vārdus un devās katrs uz savu pusi. Nebija vajadzības vienam pēc otra.

Sākumā Bangam klājās grūti. Viņu saimniecība, kas nekad nebija bijusi turīga, pēc kara galīgi paputēja. Nosprāga pat vienīgā gotiņa. Lai kā tēvs, ināle un vedekla pūlējās, trūkums viņus spaidīja aizvien stiprāk un stiprāk. Paldies vismaz vecākajam brālim, kurš dzīvoja Latgalē.

Reizēm viņš atbrauca, šā vai tā palīdzēja. Bet vai tad daudz var iedot otram, ja pašam jāgādā par pieciem vēderiem? Zentas vecāki bija tik vārgi, ka paši bija aprūpējami, bet viņas vienīgais brālis nu jau daudzus gadus klaiņoja kaut kur svešumā.

Jānis bija ar mieru darīt jebkuru darbu, piekrita pat verdziskiem noteikumiem, pūlējās gan šā, gan tā izsisties uz augšu, taču nekas prātīgs no tā neiznāca. Trūkums viņus sāka spiest it īpaši trīsdesmitajos gados. Reizēm gadījās pat tā, ka nebija ne kripatiņas maizes, ko likt galdā. Zenta vairākkārt aplinkus ieminējās par Ozolu, bet vīrs izlikās viņas mājienus nesaprotam. Beidzot viņa pateica skaidri un gaiši: bez kaimiņa atbalsta mums neizdzīvot! Jānis uzmeta sievai dusmīgu skatienu un izskrēja laukā, nikni aizcirzdams durvis. Viņš vēl joprojām cerēja noturēties uz ūdens. Bet, kā zināms, nelaime nekad nenāk viena: vispirms uz viņsauli aizgaja Zentas vecāki, abi nomira gandrīz reizē. Pēc tam Jānis apbedīja savu tēvu un vēl pēc pusgada — arī māti. Beru izdevumi zvejnieku galīgi izputināja. Beidzot pārdzīvojumu sagrauztais Jānis, nezinādams, kur no kauna un pazemojuma dēties, pārkāpa pār Ozola mājas slieksni. Tas notika pirms deviņiem gadiem. Ieraudzījis kādreizējo draugu, Jēkabs ne savam acīm negribēja ticēt. Lai un ko, bet Jāni Bangu lūdzēja lomā viņš nekādi nevarēja iedomāties. Redzams, trūkums viņu ir pagalam nomocījis.

Gods kain gods — Jēkabs pret seno draugu nebija uzputigs. Viņam pietika ar to vien, ka Banga pats bija atnācis ar lūgumu. Ozols neatteicās viņam aizdot naudu. Kā vecam draugam sakumā pat piedāvāja to uz neatdošanu, bet šādu priekšlikumu Jānis stingri noraidīja. Viņš negribēja pieņemt arī atvieglotus norēķināšanās noteikumus: parasti Ozols par aizdevumu pievāca sev pusi loma, no Bangas viņš bija ar mieru ņemt tikai trešo daļu. Ar to viņu attiecības it kā bija nokārtotas. Banga sevi mierināja, ka šādai atkarībai nebūs ilgs mūžs. Vienu divus mēnešus pamocīsies, izķepurosies no bezdibeņa un pēc tain. ..

Bet liktenim labpatika izrīkoties citādi. Tai laikā bezdarbs pilsētās kļuva draudīgs. Tūkstošiem jaunu, spē,cīgu cilvēku, kas klaiņoja bez darba, bija ar mieru pieņemt jebkuru piedāvājumu. Bezdarbnieku straume sāka plūst uz laukiem, arī uz jūrmalas ciemiem. Ikvienam saimniekam tagad bija iespējams, it īpaši pavasaros, no šī bezdarbnieku pulka izraudzīt tos, kas viņam bija pa prātam, un, protams, patvaļīgi diktēt arī darba noteikumus.

Jānis Banga strādāja, muguru neatliekdams. Viens, bez pārinieka, gan saules tveicē, gan negaisā. Kā likās, viņš pat naktis pavadīja laivā. Tomēr iecerētais mērķis kā bijis, la arī palika tāls un neaizsniedzams, it kā viņš visu laiku airētu pret stipru straumi, kas nelaiž laivu uz priekšu. Tie pāris atkarības mēneši, ar kuriem Jānis sevi bija mierinājis, pamazītēm pārvērtās par daudziem mokpilniem gaiļiem. Apzināties savu bezspēcību bija briesmīgi: viss tev, cilvēkam, it kā būtu — gan rokas, gan kājas, gan arī galva uz pleciem, bet izdarīt neko nevari, it kā tu būtu autiņos ievīstīts zīdainis. Ar vēsu prātu Banga, protams, saprata, ka ar viņu liktenis apgājies diezgan saudzīgi — jumts viņiem ir virs galvas un arī maizes kumoss uz galda. Zenta izmanījās šo to pat atlikt nebaltām dienām. Un tomēr noskaņojums bija nejauks. It īpaši tajos brīžos, kad bija jāklanās Ozola priekšā. To darīdams, Jānis kaunējās no sievas, no kaimiņiem un pat no sava mazā dēlēna. Bet laika gaitā viņš samierinājās arī ar to. Pareizāk sakot, nevis samierinājās, bet pārvarēja sevi un sāka raudzīties uz lietām citādam acīm. Kāda velna pēc jāmokās sirdsapziņas pārmetumos? Vai tad viņš savu dienišķo maizi nepelna pats savām rokām? Ak tā, nepatīk Ozols? Bet vai tad nav vienalga, kā priekšā locīt ceļus? Nebūs Ozols, būs cits.

Un tad nodibinājās akciju sabiedrība «Zvejnieks». Kaut arī Jēkabs Ozols jau pašā sākumā kļuva par pastāvīgu sabiedrības nodaļas pārvaldnieku viņu ciemā, zvejnieku attiecības ārēji kļuva citādas — godprātīgākās un cilvēcīgākās. Jānis Banga tagad bija nevis saimnieka algādzis, bet līdztiesīgs kooperatīva paju biedrs. Tāds pats kā Ozols un pārējie zvejnieki. Bet izpeļņa palika gandrīz nemainīga, kaut arī jāstrādā bija vairāk. Taču Bangam tagad radās citas rūpes. Dēls jau bija paaudzies un kļuvis par prasmīgu un apķērīgu palīgu. Lai pie kāda darba Arturs ķērās — pretēji mātes aizliegumam tēvs viņu ņēma līdzi jūrā jau no piecu gadu vecuma —, viss viņam veicās raiti un pamatīgi. Pat daudz pieredzējušie zvejnieki brīnīdamies šūpoja galvu: Bangam tas puika nu gan ir padevies! Sirds dzijumos Banga lepojās ar dēlu, lai gan ārēji saglabāja parasto stingrību. Ar Arturu viņš saistīja savas dzīves visgaišākās cerības. Kas zina, varbūt dēls tiks uz zaļa zara. Puika grib kļūt par jūrnieku? Jādara viss, lai viņš uzkāptu uz kapteiņa tiltiņa.

Bet viņu satrauca kas cits: attiecības ar Ozolu atkal kļuva dīvainas un neizprotamas. Tagad šo pārvērtību cēlonis bija nevis viņi paši, bet gan viņu bērni. Jānis, tāpat kā Jēkabs, sākumā nelikās zinis par Artura draudzēšanos ar Martu. Vēlāk — protams, sievas mudināts — sāka ielūkoties jauniešu attiecībās vērīgāk un sev par lielu pārsteigumu redzēja, ka dēls patiesi nav vienaldzīgs pret kaimiņu skuķi. Šo atklājumu viņš neuztvēra tik sāpīgi kā Ozols, lai gan netīša doma par iespējamo radniecību nepatīkami durstīja sirdi. Tā tikai vēl trūka!

Grūti pateikt, kā turpmāk būtu veidojušās viņu attiecības, ja Ozols kaut cik būtu iegrožojis savu nepatiku. Bet viņš bija tik stipri sapīcis un tik ļoti iztrūcies, ka tikko valdījās. Satiekoties ar Bangām, viņš runāja skarbi, aprautiem teikumiem, izlikās Arturu neredzam vai arī vērās viņā tādām acīm, ka zēnam vai tirpuļi skrēja pār muguru. Ozols nevarēja ne iedomāties, kāds sabiedrotais šajā likstā viņam ir Jānis Banga. Zvejnieks varēja daudz ko paciest — aukstumu un trūkumu, pārestību un netaisnību, bet samierināties ar necieņu pret viņa dēlu… Viņš uzstāja, lai Arturs liek skuķi mierā un negroza tai galvu. Uzstāja, bet bija spiests no savas prasibas atteikties: dēls kļuva neiecietīgs un noslēdzās sevī. Nelīdzēja ne draudi, ne pierunāšana. Par spīti visam, nevainīgā bērnu draudzība nepārprotami vērtās par īstu mīlestību.

Pa ciemu atkal sāka klīst valodas. Protams, neviens neticēja, ka Ozols būs ar mieru izprecināt meitu Jāņa Bangas dēlam, jo starp Bangām un Ozoliem taču bija pārāk dziļa plaisa. Tomēr ļaudis tīksminādamies gaidīja, ko viņu vienkājainais pārvaldnieks iesāks. Mūždien pašpārliecinātais un valdonīgais Ozols abu jauniešu mīlestības priekšā bija tikai parasts cilvēciņš — tēvs, kas nevar tikt galā ar spītīgu meitu.

Arī Bangās — plaisas otrā malā — notika karsti strīdi. Vecāki nevarēja un nevarēja Arturu atrunāt no Martas. Beidzot viņi aicināja palīgā tuvāko un vecāko ģimenes draugu Andri Kalniņu. Kara laikā Jānis un Andris dienēja vienā pulkā, abi kāvās ar utīm vācu frontē, pēc tam palīdzēja krievu boļševikiem Petrogradā un Maskavā izcīnīt tautas varu. Deviņpadsmitajā gadā abi atgriezās Latvijā dibināt padomes, taču nespēja tās ilgi nosargāt. Tad viņi atgriezās savā jūrmalas ciemā un dzīvoja kā brālis ar brāli, gaidīdami labākus laikus. Sadraudzējās arī

sievas, bet dēli — Arturs un Laimonis — auga kā dvīņu brāļi.

Andris Kalniņš bija skarbs, nelokāma rakstura vīrs. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas vārdus vējā nekaisa. Ja ko saka — izdara, ja ko apsola — izpilda. Bet arī no otra viņš prasīja to pašu un nevienam nebaidījās teikt patiesību acīs. Ļaudis viņu cienīja un no viņa arī baidījās. Cienīja par krietnumu un godīgumu, par drosmi un saprātību, bet baidījās no viņa asās mēles un tiešās valodas. Pat tie, kam vara un spēks bija rokās, centās šo iecirtīgo zvejnieku bez īpašas vajadzības neaiztikt. Atšķirībā no Jāņa Bangas, kas galu galā bija samierinājies ar dzīves apstākļiem un naivi paļāvās uz labāku nākotni, Kalniņš nekad neuzticējās tukšiem solījumiem. Viņš vienmēr paturēja prātā, kas vainojams viņa likstās un pret ko ir jācīnās. Viņš pacietīgi to skaidroja ciema ļaudīm, mēģinādams viņus pārliecināt, un ļoti skuma, ka cilvēki nespēj saskatīt un izprast acīm redzamas patiesības. Ja arī kāds tās izprata un pat piekrita Kalniņam, tālāk par runāšanu tas tomēr negāja. Visbiežāk Andris strīdējās ar Jāni. Viņš nevarēja samierināties ar to, ka pēc deviņpadsmitā gada Banga bija atgriezies mājās it kā ar salauztu mugurkaulu — pasīvs, padevīgs, bet pēdējā laikā jau atklāti prātoja un sapņoja par iedzīvošanos turībā. Droši vien Andra draugs nespēja turēties pretim kārdinājumam, diendienā redzot, cik strauji vairojas Ozola bagātība.

—  Vai daudz tu sazvejosi, viens pats pa jūru plēsdamies?— Kalniņš viņam reiz nīgri jautāja.

—  Sazvejošu, cik sazvejodams, toties viss loms būs mans.

—  Tavs?— Andris salēcās.— Tavs vai Ozola?

—  Kā nu to ņem. .. Laiva pieder viņam. Tīkli arī. Ko tad tu gribi?

—  Es gribu, lai tu saņemtu taisnīgu samaksu. Lai tu saņemtu tik, cik esi nopelnījis.

Jānis nestrīdējās pretim, tikai skumīgi nopūtās.

—  Tā nekur nav.

—  Bet tur?— Andris atkal uzdeva savu pastāvīgo jautājumu, pamādams ar galvu uz austrumiem.

—  Jā, tas ir tur,— Jānis nesatricināmā mierā atspēkoja.— Bet mēs abi esam šeit.

Andris, kā paradis, arī ar Arturu uzsāka tiešu un atklātu sarunu.

—  Saproti, dēls… Mīlestība, bez šaubām, ir pilnīgi personīga lieta, un es nekādā ziņā tev neuzmāktos ar

saviem padomiem, ja man to neliktu darīt kāds svarīgs apstāklis.

Tik klaja valoda Arturu pārsteidza, viņš stipri piesarka un mulsi nodūra acis. Viena lieta, ja tevi kā bērnu strostē mate un tēvs, bet pavisam cita — ja ar tevi runā kā līdzīgs ar līdzīgu, kā vīrs ar vīru.

—  Tavas mīļotās meičas tēvs ir briesmīgs draņķis,— Kalniņš turpināja.

Jaunais Banga, izdzirdējis vārdu «meiča», nepatikā sarāvās, jo viņam likās, ka Kalniņš tam rupji pievieno ari vārdu «draņķis». Acu nepaceldams, jauneklis jautāja:

—  Kāda man daļa gar viņas tēvu?

—  Kada daļa? Tāda, ka Ozols piekritīs lavām kāzām ar Martu—ja viņš vispār tām piekritīs — tikai tādā gadījumā, ja tu viņam pārdosi sirdsapziņu. Iztaisīs no tevis sīkstuli pēc sava ģīmja un līdzības, vai tu to saproti?

—  Kāpēc sīkstuli?

—  Tāpēc, ka citāds tu viņam neesi vajadzīgs.

—  Bet es taču nedomāju precēties ar viņas tēvu,— aiz kauna sasarcis, Arturs ar mokām izdvesa.

—  Ek, jaunekli,— Kalniņš greizi pasmīnēja.— Ne tu pirmais, ne pēdējais. Tas, kurš bagātnieku cilpās iekritis, lēti no tām ārā vairs netiek.

—  Man ir pašam sava māja,— Banga iecirtīgi pacēla galvu.

—  Sava?— Andris līdzjūtīgi pavērās viņā, it kā teikdams: ak, tu vientiesīt, vientiesīt!— Piedod par atklātību, bet tu esi tik naivs, ka tev nekas cits neatliek kā iet pie altāra. Vai tu nesaproti, ka jūs esat vienādi un līdzīgi tikai tad, kad mežā plūcat puķīles vai jūrmalā būvējat smilšu pilis? Tiklīdz jūs atgriežaties katrs savās mājās, tevi sagaida menca ar rupjmaizi un māte ar tulznainām rokām, turpretim Martu — lasi tis un Erna, kas nezina, kā viņu lutināt. Vai tu domā, ka Marta būs ar mieru savu turīgo dzīvi mainīt pret tavu pliko mīlestību? Varbūt mēnesi vai drusku ilgāk tās pietiks. Bet kas būs pēc tam?

—  Es strādāšu.

—  Protams, strādāsi, bet no tiem grašiem, ko tu nopelnīsi, viņa drīz vien aizmuks atpakaļ pie tēva, vai arī jūs divatā rāpus aizrāposiet pie Ozola un zemosieties viņa priekšā tāpat, kā reiz to darīja tavs tēvs. Bads nav brālis. Bet tieši bads ir tas cilpu izlicējs.

Arturs nomākts klusēja. Kalniņš līdzjūtīgi uzlika roku viņam uz pleca.

—       Re, kādas ir tās lietas, jaunekli… Ne jau velti radusies paruna, ka paēdušais izsalkušo nesaprot. No sliktas dzīves ieiet pārticībā ir vieglāk nekā otrādi.. .

—       Tātad, lai es. ..— Arturs apklusa, taustīdamies pēc atbilstoša vārda, ko nevarēja atrast,—.. .arī man jāk|ūst bagātam?

— Vai nu šā, vai tā, bet pliks tu viņiem, protams, neesi vajadzīgs. Ne tēvam, ne meitai.

—  Jūs nepazīstat Martu!— Arturs stūrgalvīgi izsaucās.

Kalniņš iecietīgi pasmaidīja.

—  Toties es pazīstu dzīvi, dēliņ.

Jaunais Banga ilgi klusēja, par kaut ko domādams, un tikai pēc prāva brīža noteica:

—  Tātad man jāk|ūst bagātam.

Kalniņš sarūgtināts paskatījās jauneklī — viņš nebija gaidījis, ka no šīs sarunas Arturs izdarīs tik dīvainu secinājumu. Vajadzēja visu sākt no gala.

—       Vai gribi nostāties blakus Ozolam?— viņš jautāja, izlikdamies vienaldzīgs.

—       Ozolam vai kādam citam — kāda tur starpība? Galvenais ir tikt pie bagātības.

—  Tavs tēvs visu mūžu raujas melnās miesās. ..

—  Es strādāšu vēl vairāk.

—  Vai tu domā, ka tas ir atkarīgs tikai no strādāšanas?

—       No kā tad vēl? Ja cilvēks nebaidās no tulznām, ja viņam ir galva uz pleciem…

—       Tu gribi teikt, ka man un tavam tēvam nepietiek prāta un mēs esam slaisti?

Arturs apmulsa.

—       Nē, kāpēc tā. .. Bet kā gan citādi var likt dzīvē uz augšu?

Kalniņš izvilka pīpi, piebāza to ar tabaku, aizsmēķēja un kāri ievilka dūmu. Tad šķelmīgām acīm pavērās jauneklī.

—       Saki.. . Pieņemsim, ka esmu aizņēmies no tevis desmit latus. Cik latu man būs tev jāatdod?

—  Cik? Cik paņēmāt, tik atdosiet.

—       Pareizi. Tā es atdotu tev. Bet ko dara Ozols vai Āboltiņš? Ja šie vīri aizdotu naudu bez procentiem, kā tad viņi saraustu bagātību? Vai tu varētu tā rīkoties? Un vēl. Kā tu domā, vai tas ir taisnīgi, ka Ozols pievāc pusi loma?

—  Bet viņš taču dod laivas. .. Un zvejasrīkus.

Vai tu nekad neesi padomājis, cik viņš dabū par šo pusi? Jūs abi ar tēvu augas dienas pavadāt jūrā, katru

bridi riskējat ar dzīvību, bet viņš tikai tup krastā un stūķē naudu kabatās. Vai tad viena draņķīga laiva un caurumaina tīkla gabals sver tikpat, cik tava un tēva dzīvība?

—  Nezinu.

—  Re nu! Vai tu varētu apprecēties tā kā Ozols? Viņš taču noprecēja nevis Dzidru, bet gan govi un zirgu. Vai arī, piemēram, ta, kā to izdarīja Āboltiņš? Vai patiesi tu gribi būt tāds pats kā šie vīri?

—  Pēc jūsu domām iznāk, ka cilvēks nevar kļūt bagāts un paliki godīgs. Bet kāpēc tad visi tīko pēc bagātības?

—  Ek, Artur! Paskaties uz mani vai uz savu tēvu. Vai tad mēs esam stulbāki par tādiem kā Ozols un Āboltiņš? Domā, mēs nebūtu pratuši iedzīvoties bagātībā tāpal kā viņi? Būtu, draudziņ, būtu! Tikai sirdsapziņa neļauj. Lai cik godīgs no ārpuses izskatītos bagātnieks, lai cik lielu labdari viņš spēlētu, tik un tā katrā zelta gramā, kas guļ viņa lādē, ir tavas un manas asins pilieni. Ja vienam pieder viss, bet otram nepieder nekas, tad nav šaubu, ka tas pirmais savā kaudzē sarausis arī manu un tavu labumu.

Pie šī temata Andris Kalniņš vairs neatgriezās. Toties viņa dēls Laimonis, kas pēc izskata un rakstura bija apbrīnojami līdzīgs tēvam, nekad nepalaida garām izdevību izmest pa dzēlīgam vārdam un pazoboties par mīlas pārīti. Viņš neieredzēja Ozolu tāpat kā tēvs, un droši vien tāpēc viņam nepatika arī Marta. Jaunais Kalniņš sev nebūtu atzinies, ka šai nepatikai ir arī cits iemesls — parasta greizsirdība. Laimonim bija sāpīgi apzināties, ka šī aitiņa ar gaišzilām acīm aizvien vairak viņu attālina no drauga. Viņš pat neatbalstīja Artura nodomu iestāties jūrskolā, jo bija pārliecināts, ka tas radies drauga vājprātīgās mīlestības dēļ, ka Arturs lien vai no ādas laukā, lai iegūtu nākamā sievastēva labvēlību kaut vai ar zeltītu uzšuvju palīdzību.

Laiks ritēja tālāk, Marta un Arturs pieauga, un viņu savstarpējās simpātijas kļuva aizvien stiprākas. Viņi vairs diendienā nerotaļājās ļaužu acu priekšā — bērnišķīgās bezbēdības laiks bija palicis pagātnē —, viņi sāka redzēties retāk, divatā, toties šie tikšanās brīži ieguva pilnīgi jaunu jēgu un nozīmi.

Abi jaunieši varēja stundām ilgi staigāt pa mežu, sēdēt pie pamestām dzirnavām vai jūras krastā pie vecās laivas, nepārmīt ne vārda un tomēr — nejust garlaicību. Katru reizi Arturs atklāja Martā kādu jaunu, vēl nepamanītu un, protams, ļoti jauku īpašību. Tas pats notika arī ar Martu.

Viņi nekad viens otram nemeloja. Un nekad neķīvējās. Lai gan jāpiebilst: līdz zināmam laikam. Kāds atgadījums, kas gluži kā melns lietus mākonis bridi nomāca viņu attiecību skaidrās debesis, lika abiem par šo un to padomāt. Tas notika tūlīt pēc jaunā Bangas sarunas ar Andri Kalniņu. Arturs pirmo reizi atnāca uz satikšanos neparasti drūms un nomākts. Marta nesāka viņu iztaujāt, lai gan gluži sievišķīgi nojauta kaut ko nelabu. Jauneklis ilgi klusēja, uz Martas vārdiem atsaucās negribīgi un izklaidīgi, līdz beidzot, saņēmis dūšu, aizgūtnēm pateica to, kas viņu urdīja:

—  Tā nu gan ir dzīve. . . Viens ne muguru nevar atliekt, dienas un naktis pavada laivā, bet cita nekā viņam nav kā tikai tulznas. Otrs turpretim kā dīkdienis sēž krastā, spļauj ūdenī un pilda savas naudas lādes.

Marta pietvīka, pavērās Arturam tieši acīs.

—  Vai tu to tēmē uz manu tēvu?

Arturs samulsa un atburkšķēja kaut ko nesaprotamu, bet Marta, lepni pacēlusi galvu, dzedri noteica:

—  Nezinu. .. Cik atceros, tēvs nekad nav bijis dīkdienis. Tumsā viņš ceļas un tumsā beidz strādāt. Un vispār mūsu mājās baltroču nekad nav bijis.

Martai bija taisnība, un tomēr Arturs drūmi apjautājās:

—  Kā tad rodas nabagie?

Viņa spītīgi savilka lūpas.

—  Cita mantu nav grūti skaitīt.

Ak tad tā! Kalniņš tātad nav mānījies. Kopīga ir tikai jūrmalas smilts, turpretim nauda — katram sava. Neuzticība un aizvainojums kā kamols sāka spriesties kaklā. Nē, Arturs arī agrāk šo to jau nojauta — viņš nebija tik naivs, lai nesaprastu, kāda plaisa ir starp viņiem, taču visā pilnībā viņš to sāpīgi sāka izjust tikai pēc tā vakara. Protams, viņi salaba un it kā aizmirsa šo nepatīkamo starpgadījumu, bet katrs no tā bija izdarījis savu secinājumu. Marta saprata, ka turpmāk jābūt piesardzīgākai un jāizvairās aizskart drauga patmīlību, bet Arturs. .. Sapnis par bagātību, ko viņš jau sen loloja, kļuva jo tvirtāks — nu viņš bija cieši pārliecināts, ka Martas roku iegūs tikai tad, kad uzkāps uz kapteiņa tiltiņa.

Jauneklis panāca savu—iestājās jūrskolā. Viņa mācības paņēma visus ģimenes ietaupījumus, bet dēla labā tēvs naudu nežēloja. Banga ticēja, ka skološanās izdevumi agrāk vai vēlāk atmaksāsies ar uzviju.

Pēc gada ari Marta aizbrauca uz Rīgu — sāka studēt universitātē.

Tieši tajā laikā Banga, vecākais, iecerēja pārdrošu avantūru — vienīgo avantūru savā inūžā. Viņš nolēma uzbūvēt jaunu māju un nopirkt laivu. Grūti pateikt, kas zvejnieku mudināja spert šo ārkārtīgi neapdomīgo soli. Vai nu sāpes par nepiepildītām cerībām, vai fanātiska ticība dēla panākumiem, vai arī aizskarta patmīlība. Pēdējā laikā ciema (audis par to vien tērgāja — par Jāni un Jēkabu, pareizāk sakot, par viņu bērniem. Katrā ziņā zvejnieks gribēja ar vienu rāvienu izsisties uz augšu un palikt kalnā. Viņš lūdza akci ju sabiedrību piešķirt kredītu. Valdes vīri pačinkstēja, pačinkstēja — pieprasītā summa bija ļoti liela —, tomēr lūgumu apmierināja, jo nebūtu bijis saprātīgi atteikt tādam zvejniekam kā Jānis Banga. Turklāt sabiedrība ne ar ko neriskēja. Ja kas atgaditos, ar tiesas starpniecību vienmēr varēja pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu. Jānis nekautrējās aizņemties naudu pat no Ozola.

Bet tieši tad, kad Banga jau drīkstēja domāt, ka dzīve beidzot ieritējusi gludās sliedēs — māja uzbuvēta, laiva nopirkta, drīz jo drīz dēls kļūs par kapteini —, liktenis zvejnieku pārsteidza ar savu pēdējo nežēlīgo balvu.

Arturs gandrīz nokavēja tēva bēres.

. . .Kalniņš vaicā, ko Arturs domā par mācību turpināšanu jūrskolā. Vai tad patiesi tēvocis Andris nesaprot, ka sapnis par kapteiņa tiltiņu izgaisis reizē ar tēva nāvi?

2. NODAĻA

Ozols atgriezās svētdienā. Glītos atsperu ratos, kuros bija iejūgta branga ķēve, sēdēdams blakus savam kučierim Pēterim, viņš lēni brauca caur ciemu un reižu reizēm nevērīgi piecēla plaukstu pie cepures malas, atbildēdams uz godbijīgiem pretimnācēju sveicieniem. Ielā bija ļaužu kā svētkos, tādēļ viņa atbraukšana izskatījās gluži svinīga. Izskatīgais, raženais vīrs ar lauciniecisku, bet labi koptu seju sēdēja lepnajos ratos diži izrieztām krūtīm. Kuplo, spuraino uzacu dēļ viņš šķitās valdonīgs un cildens un acīmredzot bija pārliecināts, ka viņam ir visas tiesības baudīt īpašu cieņu un atzinību. Ozols jau sen bija aizmirsis, kad pēdējo reizi kādam lūdzis palīdzību, un droši vien nevarētu atcerēties, kuram ciema iedzīvotājam kādreiz nebūtu kaut ko aizdevis. Protams, ne jau savu kabatu tukšodams, un tomēr… Kopš tā laika, kad Ozols k|uva par sabiedrības «Zvejnieks» nodaļas pārvaldnieku, viņa vara un noteikšana bija cēlusies neiedomājami augstu.

Traktiernieks Āboltiņš jau iztālēm pamanīja Ozola pajūgu un izskrēja lievenī, pat priekšautu nenoraisījis.

—  Laimīgu atbraukšanu, Ozola kungs! Beidzot jūs esat mājās. Kā izceļojāties? Kas jauns Rīgā?

Jēkabs nevērīgi atmeta ar roku.

—  Ko nu! Tā jau ir trako māja. Troksnis un ņudzeklis. Turpretim šeit… Tiklīdz izkāpu no vilciena, jutos kā paradīzē iekļuvis.

—  Vai pēc ceļa nevēlaties kādu glāzīti?

Izdzirdīs pieminam glāzīti, Pēteris kāri norija siekalas un cerību pilnām acīm pavērās saimniekā. Ozols, sava algādža vēlēšanos noprazdams, pa pusei nopietni, pa pusei jokodamies, izmeta:

—  Kā sacīt jāsaka, liec, lai galdā ripo lati. ..

—  Protams, protams, Rīgā pie Šteinberga kunga ir daudz smalkākas etiķetes,— traktiernieks dzēlīgi atsaucās

—  Kaut jel viņš drīzāk aizvāktos uz savu fāterlandi, šis Šteinberga kungs! Še, palasiet «Jaunākās Ziņas»!—Un Ozols padeva Āboltiņam avīzi.— Kā jums tas patīk?

Traktiernieks atplāja laikrakstu, ko Ozols bija salocītu izvilcis no kabatas, un paklusā balsī sāka lasīt:

— «Vakar pēc Latvijas ārlietu ministra Muntera ielūguma Liepājā draudzīgā vizītē ieradās Vācijas kara eskadra. Eskadras komandieris admirālis Bernhards preses pārstāvjiem paziņoja, ka…»

Ozola acis bija pilnas naida.

—  Pirms trim dienām viņi nogremdēja mūsu kuģi ar kokmateriāliem, un tagad viņiem nav kauna…

—  Bet Hitlers taču pastāvīgi apgalvo, ka viņš ir mūsu draugs.

—  Tāds pats draugs kā Lietuvai. Atcerieties, cik veikli viņš leišiem atņēma Klaipēdu! Es nemaz nerunāju par Austriju vai Čehoslovakiju. To vairs nevar saukt par bezkaunību, tas jau ož pēc kaut kā sliktāka.

—  Vai patiešām jūs domājat…

—  Es neko nedomāju, bet gudri cilvēki uzkrāj šādas tādas rezerves. Cukuru, putraimus, sērkociņus… Gadījumam, ja kas notiek.

—  Nodod dievs! Mans puika jau iesaucamajos gados.

Ozols klusēdams izvilka papirosu «Treff» paciņu un

piedāvāja smēķi arī Āboltiņam.

—       Kā meitai veicas ar mācībām?— Āboltiņš apvaicājās, papirosu kāri kūpinādams.— Varbūt ir labākā studente universitātē?

—  Labākā ne labākā, bet vispār brašs skuķis.

—       Lai dievs dod… Bet mūsu ciemu nupat piemeklēja nelaime.

—  Zinu, Pēteris pastāstīja.

Āboltiņš tramīgi pameta skatienu uz baznīcu, kas bija vai ar roku aizsniedzama. No tās cits pēc cita sāka nākt ārā dievlūdzēji. Traktiernieks pavīpsnāja:

—       Vecos grēkus nomazgājuši, tagad nāks pie manis grēkot no jauna.

—       Saimniek, varbūt arī mums derētu ielūkoties dievnamā?— Pēteris ievaicājās.

Ozols atcirta:

—  Vai tad tev to grēku ir tik daudz?

—  Man, vai?

—  Brauc labāk mājās, svētuli! Sieva tevi gaida.

—       Ko viņa gaida? Mani vai?— Kučiera skatiens satumsa, seja ļauni sašķobījās, un viņš tik nikni uzšāva zirgam ar pātagu, ka Ozols gandrīz izvēlās no ratiem. Ciemā jau sen visiem bija zināms: ja vispār Erna kādu gaida, tad tikai ne savu Pēteri.

Arturs sēdēja virtuvē un lāpīja tīklu.

—       Iekod mazliet!— Māte nolika viņam priekšā krūzīti ar pienu un piebīdīja tuvāk medusmaizes riku. Banga nometa šķeteri, paņēma rokā krūzīti un iegrima pārdomās. Saules stars, iespīdēdams pa logu, uzmeta uz fajansa rožainus atspulgus. Šī bija tā pati krūzīte, kas tēva bērēs stāvēja tukšā krēsla priekšā. Arturs atcerējās to redzējis kopš bērnības. Cik dzīve tomēr ir dīvaina un cietsirdīga: vēl vakar viss bija citādi — bija tēvs, bija cerības.. . Arturs no sirdēstiem gandrīz vai ievaidējās. Māte, it kā viņa domas nopratusi, pagriezās un devās pie plīts, bet pusceļā apstājās, ieraudzījusi ienākam Ozolu.

—  Dievs palīdz, Zenta! Izsaku tev līdzjūtību.

Viņa nodūra galvu un iešņukstējās.

—       Jā, dievs dod, un dievs arī ņem,— Ozols sērīgā balsī turpināja.— Tev bija labs vīrs, tāda cilvēka dēļ asaras

nekad nevar lidz galam izraudāt. Un labs tēvs ari,— pamanījis Arturu, viņš piebilda.

—  Nāc vien tālāk, Jēkab!

Ozols aizkliboja uz istabu, vilkdams savu nepaklausīgo protēzi. Viņš vairs nepavisam neizskatījās tik brašs kā pirmīt, kad, visa ciema priekšā dižodamies, sēdēja lepnajos atsperu ratos. Pakumps, izblīdis invalids piegāja pie galda, smagi apsēdās uz krēsla, uzlika uz galdauta lielās, sastrādātās rokas, parlaida telpai drūmu skatienu un klusi ieteicās:

—  Dzirdēju runājam, ka tu gribot pārdot māju.

Zenta nodūra acis. Pirksti nervozi knibināja priekšautu.

—  Ko lai dara, Jēkab. . . Parādi. . .— Viņa gribēja vēl kaut ko piebilst, bet durvīs parādījās Arturs.

—  Pagaidi, māt!—viņš neskanīgā balsī noteica un pagriezās pret Ozolu.— Par tēva parādu neraizējieties, mēs to nokārtosim.

Ozols it kā brīdinādams pacēla roku.

—  Pag, dēls, nestreb karstu! Saki, Zenta,— cik jums vēl palicis neatmaksāts sabiedrības aizdevums, ko saņēmāt mājas būvēšanai?

—  Apmēram septiņi simti latu. Un tev trīs simti. Tā nu iznāk, ka…

—  Savā starpā rēķinus mēs pagaidām nekārtosim. .. Bet aizņēmums. .. Taisnību sakot, ar brīvu naudu man pašreiz ir tā paknapi, bet tas nekas… Aizņēmumu es dzēsīšu. Ar banku jānorēķinās laikā. Procenti. ..

—  Kā tad tu no savas kabatas. .. mūsu parādus?— Zenta vēl nespēja apjēgt viņa vārdu jēgu.

—  Bet ko tu domāji? Ka esmu atnācis jums pēdējo kreklu no muguras novilkt? Mēs taču esam cilvēki. .. Visu mūžu pavadījuši blakus. Janka man bija tikpat kā brālis. . .

—  Paldies par jūsu labo sirdi. Bet mēs tā nevaram. . .— Arturs patmīlīgi viņu pārtrauca.

Ozols atkal brīdinoši pacēla roku.

—  Es jums nepiedāvāju žēlastības dāvanu. Sapelnīsi — atdosi. Valde tev atstās tēva zvejas iecirkni. Varbūt kādu pleķīti vēl piedos klāt.

—  Ar ko tad es zvejošu?

33

—  Pagaidām varēsi ņemt manu laivu. Motorene, piecpadsmit zirgspēku. Kurš katrs zvejnieks labprāt ies tev par pārinieku. Bet ziemā uz ezeru, uz karpām. Par tām tagad labi maksā. Ja es ņemšu tikai katru trešo lomu, tas

2 — H9

nemaz nebūs daudz prasīts. Pamazām, palēnām dzēsīsi tēva parādu. Vai esi ar mieru?

Arturs neziņā paminstinājās, tomēr nesāka tielēties:

—  Lai notiek.

—   Izvēlies pats, kas tev liekas labāks — vekselis vai parādzīme.

—  Vekselis.

Rīta agrumā pa visu piekrasti kūsāja darbs. Zvejnieki vilka ūdenī laivas, krāva tajās zvejas rīkus, gatavojās doties jūrā. Ozols, padzisušu pīpi mutē, uzraudzīja savu arteli. Ik pa brīdim viņam garām pusrikšiem aizsteidzās kāds no zvejniekiem, ko nu kurš nesdams.

—   Kur lai liek vadu?— salīcis zem satītā tīkla smaguma, Arturs apstājās blakus Ozolam.

—  Tur tajā laivā — pie Friča,— Ozols atbildēja un pārmetoši paskatījās jauneklī.— Kāpēc tu stiep viens pats? Vai tad palīgu nav?

—  Man tas ir tīrais spļāviens!— Arturs bravūrīgi atsaucās un, cenzdamies ieturēt staltu gaitu, devās uz laivām.

—  Vai par puiša veselību rūpējies?— pienācis pie Ozola, Kalniņš žultaini izmeta.— Kā tad, kad vekseli no viņa esi izplēsis, tad jau var izrādīt labsirdību.

Ozols pagriezās pret viņu un pikti izsaucās:

—   Ko tu man pastāvīgi džinkstinies apkārt kā tāda saniknota spindzele? Ko bāz savu snuķi katrā caurumā? Apnicis.

—  Apnicis?— Kalniņš piemiedza acis. — Bet cilvēkus vazāt aiz deguna, nabagam pēdējo kreklu no muguras novilkt — tas tev nav apnicis?

—  Es tevi labprāt pasūtītu… Apriebies, vai saproti? Labāk parunāsimies reiz kā cilvēks ar cilvēku.

—  Ko ar tevi runāt!

—   Nē, tomēr parunāsim!— Ozols neatlaidās un satvēra Kalniņu aiz piedurknes.— Sēdies!— Piemeties uz kādas cauras laivas malas, viņš izvilka no kabatas papirosu etviju, bet tā bija tukša. Kalniņš, viņā neskatīdamies, pasniedza savu papirosu paciņu. Abi aizsmēķēja.

—  Tu man pārmet par to vekseli,— Ozols burkšķēdams izpūta dūmu.— Bet, starp citu, es to vekseli no viņiem neizplēsu, viņi paši…

—  Skaidrs, ka paši,— Kalniņš viņu pārtrauca.— Tu zināji, ar kādu āķi jāmakšķerē. Kā ne — lepni, godīgi cilvēki. ..

—  Pareizi — godīgi cilvēki. Bet tu laikam gribētu, lai tēva parādu dēls ieraksta skursteni. Lai uzsāk dzīvi ar krāpšanos.

—  Kādu parādu? Kādu? Janka tev vergoja deviņus gadus. Pa šo laiku viņš savu parādu jau trīskārt atstrādājis,— Kalniņš iebilda, pavērsis pret Ozolu bargu skatienu.

—  Zini ko, ja tā spriež… Tad jau tu varbūt aizrunāsies tiktāl, ka nevis viņi man, bet es viņiem esmu parādā? Vekselis. .. Ko nu par vekseli runāt, ja viņi pat māju gribēja pārdot, lai norēķinātos. Vai kāds cits, piemēram, tas pats Āboltiņš, būtu ar viņiem klīrējies? Kā tu domā?

Kalniņš neatbildēja.

—  Tā, redzi! Bet es puisim sagādāju darbu, tā teikt — maizes kumosu ieliku rokās. Un nokārtoju viņa rēķinus ar banku. Vai ar to nepietiek?

—  Labdaris. . . Tēvu izdzini kā vecu zirgu, tagad dēlu esi iejūdzis.

—  Ko tu tik briesmīgi ārdies par to vekseli? Vekselis un vekselis… Varbūt es to pat aizmirsīšu.

—  Tu?— Kalniņa sejā pavīdēja nīgrs smīns.— Tu 11u gan esi no tiem, kas aizmirsti…

—  Tu laikam gribētu, lai es neko vairs nepieminētu un neatcerētos?— Ozols, klusi sēkdams, jautāja.— Kas man atdos šo parādu? Šo, šo!— Viņš nikni iebelza pa protēzi. — Vai jūs pēc tam man daudz palīdzējāt? Samelāt naudu un atpirkāties ar šo koka kāju. Tā tas ir, kaimiņ, cita labumu nav grūti apskaust. Bet kā tas iegūts? Varbūt par to ir maksāts ar asarām vai asinīm?. .. Bet ko nu!— Ozols atmeta ar roku, piecēlās un kliboja prom.

Laivas cita pēc citas pameta krastu. Agrajā rīta stundā jūra bija rāma un laistījās kā spogulis. Zvejnieku skaļās, spriganās balsis līcī aizskanēja tālu jo tālu. Viņi cits ar citu saklaigājās, apmētājās ar saviem parastajiem jociņiem.

—  Ei, Druķi, tu esi aizmirsis vadu!

—  Kur?

—  Sievas pagultē. Airē atpakaļ, ka cits nenoceļ,— vīri blakus laivā draudzīgi irgojās.

2*

Arturs nezināja, ko darīt, kur likties: te pasmalstīja ar liekšķcri, te pakārtoja grīdas redeles.. .

35

—  Ko tu šaudies kā Āboltiņš pa traktieri?—Fricis Spure, kurš sēdēja pie stūres, neizturēja, viņu neapsaucis.

—  Es?— Arturs pietvīka.— Es taču… tā sakot…

—  Viņš taču, tā sakot. ..— Laimonis atdarināja, — … grib izkalpoties. Domā, ka Ozols no krasta redz, kā nākamais znoliņš cenšas.

—  Rimsties, Laimoni!— Fricis viņu apsauca.— liet tu, dēls, pažēlo muguru, kaut arī, kā redzams, tā tev ir stipra. Ne tādi vīri vien šajā darbā sevi ir sabendējuši. Strādā, kā pienākas strādāt.

Arturs pamanīja Laiinoņa zobgalīgo skatienu un sabozās.

Saulainā vasaras dienā pa lielceļu, kur gar malām auga dižas vīksnas, ripoja Ozola vieglie atsperu rati. Tie nupat bija pametuši staciju — lokomotīves svilpieni un aizejošā vilciena troksnis vēl kādu brīdi nomāca zirga pakavu klaboņu. Ratos starp kārbām un lakotiem čemodāniem sēdēja Marta. Savos deviņpadsmit gados viņa bija apbrīnojami glīta, un nekas nenorādīja, ka viņai piemistu parastā meiteņu koķetība. Viņa bija nosvērta un nopietna un varbūt tieši tādēļ likās īpaši cēla un piemīlīga. Marta bija ģērbusies pelēka, eleganti vienkāršā angļu ceļojuma tērpā, un tas viņai ļoti piestāvēja.

—  Un dīķis? Aiz dzirnavām, pie vītoliem,— viņa iztaujāja Pēteri.— Vai peldētava tur vēl nav atjaunota?

—  Aiz dzirnavām?—kučieris domīgi atvaicāja.— Tieši tur pagājušajās Lieldienās iegāzās melderis. Gājis mājās no Krūmiņiem. ..

—  Un noslīka?

—  Kas nu šim ļaus noslīkt! Sieva un sievasmāte atdzīvināja. Ret šis, kā almožas, tā gāž šīm un acis pataisa zilas. Veselu nedēļu abas uz pampumiem kaisīja miltus…

Atradusi no rupjajiem laucinieku paradumiem, Marla tikai plecus vien paraustīja, bet, brītiņu klusējusi, atkal apvaicājās:

—  Pēter, kur pašlaik rīko dejas? Tāpat kā senāk — pie Āboltiņa?

—  Kā ta, kā ta, švāģeris tieši tur viņu pēcāk nogaidīja, traktierī. Kā blieza ar pudeli, zinies… Pa pauri.

—  Kam?

—  Melderim, kam gan citam. Atriebās par māsu, zinies. .. Visi izbailēs novaidējās vien — pudele druskās! Bet paurim nekādas vainas, tikai puns vēlāk uzcēlās.

—  Tu nu gan esi jocīgs, Pēter, mels visādus niekus.

Marta par kučiera prātošanu tik ļoti nebrīnītos, ja būtu

bijusi vērīgāka: ik pēc brītiņa Pēteris izvilka no azotes blašķi un iemeta pa malciņam.

—  Kā klājas Birutai? Vai nav vēl apprecējusies ar Laimoni?

—  Birutai? Vai Friča meitai, vai?— Zariņš pārjautāja un iesmējās.— Viņiem, es jums teikšu, jaunkundz, tādi joki notika. Tieši uz Ziemsvētkiem sivēnmāte atnesās. Fricis, zinies, atver kūtiņas durvis, un tur…

Beigas šim stāstam par sivēnmāti palika nezināmas. Zirgs pēkšņi satrūkās un cirtās sānis, jo, skaļi taurēdama, viņiem garām aizjoņoja koši sarkana automašīna ar nolaistu augšu. Šoferis — jauns cilvēks ar žokejcepuri galvā — mirkli uzmeta acis Martai un it kā atvainodamies, it kā sveicinādams pielieca galvu. Viņa garenajā, aristokrātiski smalkajā sejā krasi izcēlās valdonīgs deguns un pabiezas, juteklīgas lūpas.

—  Kas tas bija?— Marta jautāja, izbrīnījusies lūkodamās nopakaļ automašīnai.

Pēteris, ar grožiem pikti uzsitis zirgam pa krustiem, gandrīz skaidrā balsī atbildēja:

—  Vizinās. Ko tad šim nevizināties, ja naudas kā spaļu. Tas ir jaunais Losbergs. Nesen pārbrauca no Vācijas.

—  Viņi vēl dzīvo savā vasarnīcā?

—  Kur gan citur. ..

Par godu Martas atbraukšanai Ozolos tika cepli pīrāgi. Dūšīgā ķēkša sārtiem vaigiem vilka tos ārā no cepeškrāsns un gatavoja mīklu nākamajiem. Ozols, saposies ka uz svētkiem, klimta pa virtuvi, brīdi pa brīdim nolūkodamies

sievietē.

—  Ak, Erna, kas tu par tūļu, skaties vien, ka Pēteris tevi nepadzen,— viņš jokodamies bārās par tikko uz grīdas nokritušu olu.— Mājās ar olām tu droši vien proti saudzīgi apieties. Kā nekā vīra manta…

—  Vīra. . .— Ķēkša no milzīgi liela groza ņēma olu pēc olas, nevērīgi tās pārsita un ielēja abrā.— No šitās vira mantas pie turības netikt.

—  Tu tomēr esi likusi. Varbūt arī citu viru mantiņu neesi smādējusi, ko? Pasaulē labu ļaužu nav trūkums,— Jēkabs zīmīgi noteica, nenolaizdains acis no Ernas, kas pašreiz bāza plāti cepeškrāsnī un noliekdamās alsedza resnos stilbus.

—  Vai tev žēl, ka man tas gājis labumā? Stāsla, ka tās taukās vīriešiem labak patīkot.

—  Tev jau nav taukumiņš vien…— Ozols piemiedza acis, kārīgi lūkodamies uz ķēkšas vareno pakaļu.— Tev jau ir divi pamatīgi šķiņķi!

—  Ak tu, delvēris tāds!— Erna koķetīgi pavilka uz leju svārku malu.— Tā sacīt jāsaka—jo vecs, jo traks.

Ozola seja piepeši tik ļoti pārvērtās, it kā nule nemaz nebūtu tvīkusi miesaskārībā, it kā tā visu laiku būtu starojusi raižpilnā tēva mīlestībā.

—  Marta, meitiņ!…— viņš izsaucās un metās ārā no virtuves, steigā apgazdams olu grozu.

—  Še tev nu bija! Bet man par vienu olu bija jānoklausās vesels sprediķis,— Erna noteica, zūdīdamās par sasistajām olām, kas izplūda pa grīdu.

Jaulrā omā artelis atgriezās no veiksmīgas zvejas. Laivas gandrīz līdz malām bija pilnas tikko izvilktu sudrabainu zivju.

—  Sarauj, Druķi, piespied, kamēr Āboltiņš nav vēl durvīm atslēgu piekāris!

—  Nepiekārs. Traktiernieks savu kumosu aiz piecām jūdzēm saož,— Mārcis noteica, svārstīdams plaukstā prāvu zivi.

—  Artur, kāpēc tu tāds pieklusis? Ņem vērā, ka no jaunajiem pienākas dubultīgas magaričas.

—  Atradis plītētāju! Viņš taču traktierī vēl ne kāju nav spēris. Tikai grāmatas un grāmatas. Kapteinis!

—  Ko tu viņam piesienies!— Spure apsauca Mārci.— Diez vai pats proti maz parakstīties?

Arturs jau grasījās zobgalim kaut ko atbildēt, bet, nejauši paskatījies uz krastu, pēkšņi sastinga: tur gar izplātiem tīkliem lēniem soļiem gāja Marta — jauneklis viņu pazina no pirmā acu uzmetiena. Martai kopš bērnības bija palicis atmiņā sūrais tiklu aromāts — tie smaržoja pēc aļģēm, pēc jūras un zivīm. Vējš šūpoja linumus, purinādams to acīs ieķērušās jūraszāles. Meitene apstājās

uz smilšainas slreles malas un gaidu pilnu skatienu veras jūrā.

Laivas cita pec citas iepeldeja joma. Ap tam, griezīgi klaigādamas, riņķoja kaijas. Arturs nenocietās, pārlēca pār bortu — labi, ka zābaku stulmi sniedzās gandrīz līdz jostasvietai,— un, šļakatas kuldams, pāri sērei skrēja pie Martas. Viņa — pretim. Abi apstājās soļa atstatumā un, slēpdami saviļņojumu, apmainījās īsām, šķietami nenozīmīgām frāzēm.

—  Marta! Kad tu atbrauci?

—  Šorīt. Negaidīji?

Viņš neteica ne vārda un starojošām acīm raudzījās meitenē.

—       Es jau ilgi šeit gaidu… Biju pie tavas māmuļas.. . Es taču neko nezināju…

Arturs klusēdams nodūra galvu. Viņa saudzīgi saņēma jaunekļa lielo, cieto plaukstu un viegli to paspieda. Sajuzdams viņas pirkstu vāro siltumu, Arturs atmaiga.

—  Vai ilgi paliksi pie mums?

—  Domāju, visu vasaru.

Zvejnieki jau tukšoja laivas. Vīri ar lielām koka liekšķerēm smēla dzīvo, spārdīgo masu, bēra to pilos divlikšu grozos, ko sievas krāva ratos, kuri bija iebraukti ūdenī. Virs laivām, pajūga un cilvēkiem kā balts mākonis laidelējās kaijas, kampdamas zivis gandrīz vai no rokam ārā. Kāds nenocietās, neizteicis Arturam pārmetumu:

—       Artur, nolāpītais dienaszagli! Kaut jel drusciņ palīdzētu!

—       Liecies mierā, tik un tā viņš neko nedzird,— Kalniņš pasmējās.

—  Apmāts, vai?

—  Viņi abi ir apmāti. Jau kopš bērna kājas.

Ozols dzirdēja un redzēja visu. Pieri īgni saraucis, viņš piegaja pie abiem jauniešiem.

—  Paklau, Mārcis laivā palicis viens.

—       Jā, eju,— Arturs atsaucās, nosarka un teciņiem steidzās atpakaļ pie laivas, bet pusceļā vēlreiz atskatījās uz Martu.

Ieraudzījis meitas basās kājas un smiltī nomestās kurpes, Jēkabs pašūpoja galvu.

—  Ūdens vēl ir auksts, meitiņ. Un smilts arī.

Ne ar vārdu neatbildējusi, Marta pacēla kurpes un devās prom, bet Ozols klibodams gāja pretim vezumam.

Viņš izņēma no groza kādu sīku zivtiņu un tūdaļ atmeta to atpakaļ:

'— Kur jūs tādus gružus sasmēlāt? Ņem vērā, ka vairāk par divdesmit santīmiem neizspiedīšu.

—       Vakar deva trīsdesmit par kasti,— Kalniņš pikti iebilda.

—       Cenas nosaka Rīga. Centrālā valde. Es viņus nekurn an dēju.

—       Nepūt mums te pīlītes! Centrālā valde.. . Zinām tavu valdi. Dod tikai jums vaļu…

—       Kas tu galu galā esi par cilvēku, Kalniņ? Vai tad tu pats nesaproti, ka šādi gruži nevienam nav vajadzīgi? Tirgus ir pārpildīts. Saki vēl paldies, ja izdosies iesmērēt zivju fabrikai.

Kalniņš no pārsteiguma apstājās un nomērīja Ozolu ar naida pilnu skatienu.

—       Mēs tev tādu paldies pateiksim. .. Gan tu vēl padancosi! Iesildījis sev vietiņu krastā, ne tev auksts, ne tev slapjš.

—  Vai nezini, kāpēc es esmu krastā?

—  Ej tu…

—  Nē, atbildi, ka es tev prasu!

—       Vācies prom, ka es tev saku!— Kalniņš tik nepārprotami atvēzējās, ka Jēkabs nevilšus atlēca malā.

—       Nolādēts!— viņš dusmās izsaucās un skubīgi aizkliboja uz noliktavu, kur stāvēja kravas mašīna. Uz tās borta bija uzrakstīts—«A./s. «Zvejnieks»». Strādnieki no tās krāva ārā tukšas kastes, kāds rosījās pie svariem.

Slaida korvete ar mirdzoši baltām burām. Arturs domīgi un skumīgi lūkojās uz mazo kuģīti, iztēlē redzēdams to strauji slīdam pa viļņiem. Tam blakus stāvēja vēl daži modeļi — viņa nelielā kolekcija. Viņš iztaisnoja modeļa bezānmastu un pārlaida skatienu plauktam ar grāmatām par navigāciju, veclaiku sekstantam, jūras kartei — sava nepiepildītā sapņa lieciniekiem. Tad no pakaramā noņēma jūrskolas formas tērpu, notrausa no tā puteklīti un, uzlicis galvā jūrnieka naģeni, grasījās iet uz durvīm. Bet šajā mirklī istabā ienāca Laimonis.

—  Labi, ka satieku tevi mājās. Iesim!

•— Uz kurieni?

—       Mūsējie pulcējas kopā, jāapspriežas. Kā tev liekas, vai tā ir godīga tirgošanās, ja mums par reņģu kasti dod divdesmit santīmus, bet tālāk to pārdod — vai zini, par cik? Kāpēc Ozols uz to skatās caur pirkstiem?

—  Ko tad viņš var darīt?— Arturs paraustīja plecus — Cenas nosaka centrālā valde.

—   Kāpēc mēs viņu ievēlējām, ja viņš neko nevar? Vai negrib? Turas pie sava krēsla, negrib ķildoties ar F:gu, tātad savs labums viņam no tā nāk.

—  Nezinu.

—  Es arī to nezinu. Viņa izdarības neviens nevar saprast. Un tāpēc mums ir jāapspriežas. Iesim!

Arturs neziņā šūpoja cepuri uz pirksta.

—  Nē, es neiešu,— viņš mulsi noteica.

—  Ak tā-ā,— Laimonis novilka.— Tātad par savu parādu tu visu mūžu gribi dancot pēc viņa stabules? Bet varbūt ir vēl cits iemesls?

—  Apdomā, ko tu runā!— Arturs sarauca pieri.

—  Tu laikam esi pārliecināts, ka Ozols par to vien tikai sapņo, kā ar tevi saradoties?— Laimonis nosmīnēja, spēji pagriezās un ar sparu aizcirta aiz sevis durvis.

Pa mitru, tuksnesīgu piekrastes bangu joslas sr.ilti stiepās divas pēdu ķēdītes. Lielas pēdas un mazas pēd. s — pa pašu maliņu. Uzšļākdamies uz krasta, viļņi pam;. āin tās noskaloja. Pēkšņi pēdas nozuda un skatienam pa ādījās kāda vīrieša roka, kas iegrima ūdenī un skaloja prāvu dzintara gabalu. Tā bija Artura roka. Viņš piecēlās un slapjo akmeni ielika Martai plaukstā. Pielikusi atradumu pie acs, viņa sāka lūkoties saulē, kas grima aiz apvāršņa. Sajā tīrradnī — sacietējušu sveķu gabaliņā, ko daba bija fantastiski noslīpējusi,— laistīgi zvīļoja saules stari, atklādami brīnumainu pasauli.

—  Kā tu to atradi?— Marta jautāja, neatraudama sajūsmas pilnu skatienu no dzintara.

— Tāpat kā tevi. Meklēju un atradu.

—  Kā tas laistās! Tādu es vēl nekad nebiju redzējusi.

—  Ari es ne. Nav otras tādas kā tu.

—   Ej nu ej,— Marta samulsa.— Labāk kaut ko papilēsim. Sāc tu!

—  Es neprotu. Droši vien vajadzīgi kādi burvju vārči. . .

—   Nē, tikai jāiedomājas, ko tu vēlies. Domā par savu viskarstāko vēlēšanos, un dzintars pateiks, vai tā pirpiidisies.

Arturs pieliecās pie dzintara gabaliņa, kas gulēja Martas plaukstā, un vāri tam uzpūta elpu. Šajā mirkli viņa seja kļuva neparasti nopietna.

—  Nē, es negribu zilēt,— viņš grūtsirdīgi noteica.

—  Kāpēc?— Marta čukstus jautaja.

—  Tāpēc, ka es neko citu nevēlos kā vienīgi tevi,— Arturs sacīja un bikli apskava meiteni, gribēdams viņu noskūpstīt, bet pēkšņi atrāvās, jo tālumā noskanēja spalgs kliedziens. Arturs ieklausījās. Šķila, tur kāds sauc pec palīdzības, un drīz viņi ieraudzīja cilvēku, kas pa pludmali skrien šurp, kliegdams un rokas mētādams. Tas bija Zigis — traktiernieka Āboltiņa dēls. Slapjā kreklā, basām kājām.

—  Artur! E-ī, Artur!. .. Palīgā!…

Banga metās viņam pretim.

—  Rihards!. . . Jahta apgāzās. . . Viņš slīkst,— Zigis nesakarīgi klaigaja un pieskrēja pie Artura.— Mēs apgāžamies. Es izpeldēju, bet viņš. .. velns parāvis, viņš neprot peldēt!

—  Kā — tu pameti cilvēku jūrā vienu?— Arturs nikni izsaucās, atgrūda Āboltiņu un steigā vilka nost apģērbu.

Pieskrēja Marta.

—  Kas noticis?

—  Tur jūrā. .. Losbergs slīkst.. .

Krampjaini pieķēries pie apkritušās jahtas malas, Rihards vēl turējās pēdējiem spēkiem. Viļņi šļācās viņam pāri, ūdens smēlās mutē, un viņš, brīžiem nozuzdams viļņos, brīžiem iznirdams virspusē, izmisīgi cīnījās ar elpas trūkumu.

Arturs vēl joprojām skrēja pa seklumu, steigdamies jo drīzāk mesties peldus. Netālu pavīdēja kāds tumšs priekšmets, iespējams, apgāzušas jahtas sāns.

—  Tu-ries!— viņš kliedza un sāka peldēt, spēcīgiem roku vēzieniem šķeldams ūdeni.

Marta satraukta vēroja viņu no krasta, bet drīz Arturs nozuda skatienam, un viņai acis ņirbēja tikai saules vižņi, kas lēkāja pa ūdens virsu. Piepeši viņa atjēdzās, pagriežas pret traktiernieka dēlu, kas no aukstuma drebēja pie visām miesām, un nikni uzkliedza:

—  Ko tu te stāvi! Skrej pēc laivas, sauc ļaudis palīgā!…

Zigis atguvās un sāka jozt uz ciemu.

Rihards pagura. Viņš aizvien biežāk nozuda ūdenī, aizrijās, gandrīz jau zaudēja samaņu. Beidzot viņa spēki bija galā, rokas atlaidās, un nākamais vilnis bez žēlastības viņu aizmeta prom no jahtas. Izmisīgi ķepurodamies, ar bezprātīgām pūlēm viņš mēģināja no jauna piek|ūt pie borta, kas bija viņa vienīgais glābiņš, bet piepeši juta, ka spējš krampis sarauj kājas. Viņš vairs neizturēja un iekliedzās, iekliedzas mežonīgā, aizcirstā balsī. . . Un šajā mirklī ieraudzīja Arturu, kas peldēja pa zvalstīgajiem viļņiem.

—  Turies!— Arturs viņam uzsauca un piepeldēja pie jahtas. Brītiņu viņš nikni cīnījās ar viļņiem, mēģinādams kaut ko sataustīt aiz lēkājošā jahtas sāna.

— Biņķis!— viņš kliedza Rihardam.— Kur ir riņķis?

Bet Rihards to nedzirdēja. Viņš tikai purināja galvu, ar

mokām atspļaudams ūdeni. Beidzot Arturam izdevās glābšanas riņķi uztaustīt. Viņš drudžaini to raustīja, kamēr izdabūja no ligzdas un izvilka ārā. Turēdamies pie borta, jauneklis pūlējās atgūt elpu.

—  Ķeries pie riņķa!— Arturs sauca, tuvodamies Rihardam, un, ieraudzījis viņa bezjēdzīgo, ārprāta pilno skatienu, nikni uzkliedza:—Turies! Kaut vai ar zobiem, vienalga, tikai turies!

Viņi sāka peldēt. Vilnis viņus satvēra un meta uz krasta pusi.

Zenta nolika Arturam priekšā bļodiņu ar ēdienu un pati apsēdās kaklā ar adīkli.

—  Dēliņ,— pēc brīža viņa maigi ieminējās,— tev vajadzētu apdomīgāk izturēties pret Martu. Neesat vairs nekādi bērni.

Arturs pacēla galvu no grāmatas, kuru pašreiz konspektēja burtnīcā.

—  Vai es daru ko sliktu?— viņš mulsi nomurmināja. — Mēs mācāmies. Viņa dod man grāmatas. Es taču nevaru līdz apnicībai traucēt skolotāju.

—  Lai grāmatas, kur grāmatas,— māte nopūtās,— bet apdomīgākam gan tev vajadzētu būt. Neaizmirsti, ko Ozols mūsu labā ir darījis.

—  Kāda viņam daļa? Vai tad es Martai gribu nodarīt kādu pārestību?

—  Paklausies, ko es tev saku, dēls! Nelolo veltīgas cerības un nejauc galvu arī viņai.

— Kur tu to esi ņēmusi?

—       Lai nu, lai… Vai tad cs būtu pretī? Bet taisnība ir vecu ļaužu parunai: auj vīzi pa kājai. Neaizmirsti, kas esam mēs un kas ir viņi.

—       Kas mēs esam?— Arturs ērcīgi izsaucās.— Kas tad mēs esam? Vai mēs neesam cilvēki?

Ozola mājā Erna klāja pusdienu galdu četriem cilvēkiem. Ienāca saimnieks — sadrūmis, noraizējies. Gribēja iet uz savu vietu, bet piepeši pasmīnēja un kārīgi uzsita ķēkšai pa tās plato dibenu. Viņa izbijusies atskatījās.

—  Liecies mierā, Jēkab! Manējais jau skatās greizi.. .

—  Kas tad šim iekodis?

—  Arī es to gribētu zināt,— viņa valšķīgi pasmaidīja.

Šis smaids gluži kā magnēts Ozolu pievilka pie sievietes.

Viņš aptvēra Ernu, ar spēku pievilka sev klāt un neveikli sāka taustīties gar viņas vidukli, acīmredzot vēlēdamies atāķēt svārkus.

—       Jēkab!— Erna izbailēs iesaucās, atskatīdamās uz durvīm, un ar elkoņiem atspiedās pret viņa krūtīm.— Jēkab, atjēdzies! Jēkab. . .— Viņa mēģināja Ozolu atgrūst, bet, atskārtusi, ka tas neizdosies, jo pārāk nevienādi bija viņu spēki, maigā, medainā balsī sāka pielabināties:— Vakarā, mīļais, vakarā.

Tikai pēc brīža apjēdzis, ko viņam sola, Ozols negribīgi palaida sievieti vaļā, sasarcis un nosvīdis apsēdās uz krēsla un caur pieri skatījās viņā aizmiglotām acīm.

—  Pielūko, vakarā! Neaizmirsti!

—       Neaizmirsīšu,— Erna apsolīja un drebošām rokām lika uz galda šķīvjus.

—       Neaizmirsīsi?— Ozols negaidīti sāka smieties, it kā būtu pateicis kaut ko ļoti asprātīgu.

Ienāca Marta. Tēvs bailīgi pašķielēja uz meitu un, pūlēdamies nomākt apmulsumu, īgni noburkšķēja:

—       Mana meita vienmēr kavējas. Tāpat kā tavs vīrs, Erna. Kur ir maize?

Erna steigšus padeva viņam tumši brūnu maizes klaipu un, pagriezusies pret atvērtajām durvīm, pikti uzsauca:

—  Pēter, ko tu tur tūļājies?

Pagaidījusi, kamēr vīrs apsēžas savā vietā, Erna ielēja zupu un apsēdās viņam blakus. Kādu brīdi tikai šķindēja karotes un abi vīrieši kāri šmakstināja lūpas.

—       Vai tev, Pēter, pret sievu nekādu prasību nav?— Ozols pēkšņi iejautājās.

Pētera roka ar karoti apstājās pie pašas mutes, arī Erna izbailēs vai pamira, un Ozols turpināja:

—  Bet man ir. Zupai atkal trūkst sāls.

Erna atviegloti uzelpoja un padeva sāls trauciņu.

—  Visiem nekad nevar vienādi iztapt, saimniek.

Ozols iemeta šķīvī šķipsniņu sāls.

—       Tēt, es kaut kur lasīju, ka tavā vecumā jāsargās no sals lietošanas,— Marta ieminējās.

—       Manā vecumā. .. Lai manā vecumā dievs dod visiem lādu veselību,— Ozols sabozies noteica.

Atkal iestājās klusums, ko šoreiz pārtrauca Pēteris.

—       Zinies, tas tavs puisis gan ir ziķeris,— viņš sacīja Martai.— Par viņu viss ciems tagad runā.

Meitene neviļus pasmaidīja, un Pēteris turpināja:

—  Kas zin, varbūt pat mcdāli dabūs. ..

Ozols uzmeta runātājam naidīgu skatienu un uzsauca Ernai:

—  Dod šurp gaļu! Aizsnaudusies esi, vai?

Erna steigšus no plīts atnesa otro ēdienu. Viņa raidīja vīram brīdinošas zīmes, bet Pēteris, nelikdamies par tām ne zinis, tērgāja tālāk:

—       Runā, ka jaunais Losbergs gribot avīzē nodrukāt rakstu par tavu Arturu.

Saimnieks ar troksni atgrūda šķīvi.

—       Ko tu te tarkšķi kā papagailis — tavs Arturs, tavs Arturs! Par savedēju esi uzmeties? <

Pēteris paraustīja plecus.

—  Ko tad es? Ļaudis tā runā.

—       Ļaudis,— Ozols dusmīgi atmēdījās.— Labāk pievaldi savu mēli!

—  Es, vai?

—  Tu, tieši tu! Stulbenis tāds!

Pētera seja sastinga, viņš nolika šķīvi malā un lēni

piecēlās.

—  Paldies, saimniek, par to pašu!

—       Stulbenis kas stulbenis!— nevarēdams savaldīties, Ozols vēlreiz atkārtoja.

Pēteris jau vēra vaļā muti, gribēdams kaut ko cirst pretim, bet ķildā sparīgi iejaucās Erna. Viņa piegāja pie vīra un viņam pie auss nošņāca:

—  Vācies prom!

Pēteris piesarka, pavērās sievā naida pilnām acīm un rupji viņu atgrūda malā.

Vīrs jau sen bija nozudis aiz sliekšņa, bel Erna, nojauzdama nelaimes tuvošanos, joprojām palika stāvam kā sālsstabs. Istabā bija iestājies spiedīgs klusums. Pēc brīža, nevienā neskatīdamās, viņa klusi noteica:

—  Man nu jāiet, jātīra govju kūts.

—       Ej!—Ozols tikpat neskanīgi piekrita un, nogaidījis aizveramies durvis, uzbudināts pagriezās pret meitu: — Zini ko, meit, man tas viss jau ir apnicis!

—       Kas īsti, Iet?— Marta bija nobālējusi, tomēr runāja mierīgi, pašapzinīgi.

—       Tev būtu laiks nākt pie prāla, neesi vairs nekāds skuķis. Bērnībā, tā teikt, abi skraidījāt kopā…

—  Kas tad ir mainījies?

—       Jāsāk dzīvot ar prātu. Pat katram muļķa putnam ir zināms, kas ar ko var pāroties. Krauklis dūju nebildina.

—       Arturs nav nekāds krauklis, tēt. Viņš ir cilvēks, un tu veltīgi…

—       Dari, kā pati zini. Tev jau sava galva uz pleciem, bet man sirds vai pušu plīst. Vai tu domā, ka mantas man žēl? Man tevis žēl, muļķīte. Gan tava skola, gan tava bagātība viņam taču vienmēr būs kā dadzis acī, un agrāk vai vēlāk viņš sāks tevi mocīt ar pārmetumiem.

—       Nemērī citus ar savu olekti, tēt!— Marta noteica, strauji piecēlās un izgaja ārā.

—  Marta, nāc atpakaļ!— Ozols izbijies iesaucās.

Marta steigšus izgāja lievenī un tur gandrīz saskrējās ar

Rihardu.

—       A, mana glābēja! Labdien!— Viņš laipni palocīja galvu.— Dievu aizlūgdams par Arturu, es vienmēr pieminu arī jūs,— Rihards turpināja, bet, pamanījis Martas satraukuma pilno seju, samulsa un apklusa.— Piedodiet. . .

Marta klusēdama pagāja viņam garām un nozuda dārzā, bet Rihards apjucis palika stāvam lieveni.

—       Vai jus pie manis, Losberga kungs?— Ozols jautāja, tūlīt pēc meitas parādīdamies durvīs.

—  Jā. .. bel, šķiet, esmu nelaikā.. .

—   Nekas, nekas, nāciet vien iekšā!

Viņi iegāja saimnieka kabinetā.

—       Nav viegli audzināt meitu bez mātes,— Ozols nopūtās.— Ar ko varu jums pakalpot?

—       Vēl joprojām nelieku galā ar savu jahlu. Krastā gan izvilkām, bet lielot nevar — masts pagalam, jābuksē uz jahtklubu. Vai jūs uz dažām dienām neaizdotu motorlaivu?

—  Bez vārda runas! Mēs taču esam kaimiņi. Kā klājas jūsu tēvam?

—  Paldies, nu jau sāk atveseļoties. Jūras gaiss viņam nāk par labu. Kad es varētu laivu dabūt?

—  Kaut tūlīt.

—  Jūs esat ļoti laipns,— Rihards pateicās un nejauši ieraudzīja Martas ģīmetni, kas stāvēja uz galda.— Vai drīkstu?— Viņš satvēra fotogrāfiju.— Jums ir ļoti skaista meita, Ozola kungs.

Jēkabs izņēma ģīmetni no viesa rokām, ielūkojās tajā un aizkustināts atbildēja:

—  Jaunībā visi ir skaisti,— un lielīgi pasmaidīja.— Vai nav man līdzīga, ko?

Līgo nakts piekrastē bija rāma un silta. Upītes krastā dega jāņugunis, mezdamas ūdenī sārti lāsmojošus atspulgus. Līgotāji priecājās pēc sirds patikas. Dziedāja, dejoja, mielojās. Jaunekļi klaigādami un smiedamies tvarstīja meičas, lai pēc senas paražas nopērtu viņas ar jāņuzālēm, sitot pa kailiem stilbiem.

Veči bariņos stāvēja nostāk, šūpoja galvas un skaudīgi krekšķināja, atcerēdamies aizgājušās dienas. Pie kāda ugunskura jaunieši uzsāka rotaļu, apļa vidū citu pēc cita iestumdami tos pārus, ko ciema ļaudis jau bija saderinājuši. Pašreiz tur griezās Laimonis un sprigacainā, izveicīgā Biruta — Friča Spures meita.

Biruta paslepen pamirkšķināja Laimonim, tas atmāja pretim, un viņi metās katrs uz savu pusi, lai ievilktu apli Martu un Arturu. Un rotaļa kļuva vēl bezbēdīgāka, un jaunieši pārgalvīgi dziedāja, vēlēdami līgavai un līgavainim labu saticību, stipru mīlestību un vismaz duci bērnu piedevām.

—  Velns saspēris, tam Ozolam gan ir nags!—veči labsirdīgi tērgāja.— Re, kādu skaistuli šis izaudzinājis!

—  Kā tad … Ar znota izraudzīšanu ari nenošaus buku. Ticiet maniem vārdiem — samedīs meitai tādu vīru, ka vai nu!

—  Pag, pag, meitai brūtgāns jau rokā. Rau, kā abi danco.

—  Dancot jau danco braši, tikai jāprasa, ciktāl viņi

aizdancos. Nu, labāk iedzersim alutiņu . ..

Rimti un laimīgi smaidīdama, Zcnla noraudzījās dēlā un droši vien domās skuma, ka tēvs viņu šobrīd neredz līksmojam.

Pie ugunskura bija sākusies jauna rotaļa: puiši, cits citu uzmundrinādami, lēca pār ugunskuru. Tā bija skaista izprieca — pārgalvīga, nebēdnīga. Jaunekļi ka ar spārniem pārlido pār uguni, un meičas par to viņus apbalvo ar aizrautīgiem saucieniem un jūsmīgiem skatieniem, bet viens otrs drosminieks pat saņem skūpstu, kad dažus soļus atgājis no ugunskura, kur nakts tumsa noslēpj šo mazo grēciņu.

—  Ei, Mārci, ko tu stāvi? Vai bārdu baidies apsvilināt?

—  Sievas maizē uzaudzējis pārāk tauku vēderu. Bet pirms kāzām savas Elgas priekšā lidoja kā ērglis.

—  Vai tad tas kāds ugunskurs?— Mārcis nicīgi nospļā vās.— Pār tādu tikai puišeļiem lēkāt.

—  Ak tā, tev par mazu? Labi, lai notiek tavs prāts!

Ugunskurā sāka krist zari, dēļu gali, juras izskalotas

atlūzas, un jau nākamajā brīdi liesmas uzšāvās vai lidz padebešiem.

—  Liec nu muļķim dievu lūgt!— Mārcis izsmējīgi noteica.— Uz šādas uguns var tikai grēciniekus cepināt.

—  Ak vai, visi vīrieši pār vienu kārti metami,— meičas irgojās.— Līdz kāzām — kaut ugunī, bet pēcāk .. .

—  Un tu?— Biruta kaismīgi čukstēja Laimonim pie auss.— Vai tu varētu?

—  Protams, ja es gribētu taisnā ceļa nokļūt pie eņģe ļiem,— jauneklis nopietni atbildēja un šajā brīdī ieraudzīja, ka Arturs atkāpjas nostāk un gatavojas ieskrē jienam.— Ko tu gribi darīt?— Laimonis nostājās viņam ceļā.— Ja tev apnicis dzīvot, tad ej labāk slīcināties, nebūs tik karsta nāve.

—  Es tikai lāpāt, joka pēc …— Arturs aizbildinājās.

Lēni lēnītiņām viņš sāka iet atpakaļ pie jauniešu bariņa,

un Laimonis mierīgu prātu atgāja malā. Bet nākamajā mirklī Arturs spēji palēcās un trakotā skrējienā metās uz liesmojošo ugunskuru.

Marta neiekliedzās, tikai iekoda lūpā. Līgotāji aprāvās sastinga kā pamiruši. Arturs uzlidoja gaisā un, šķita, mirkli pat palika karājamies virs versmojošās uguns. Bet tad atskanēja brāzmaina sajūsma — visi steidzās apsveikt varoni. Sita viņam uz pleca, plikšķināja pa kūpošo kreklu, sniedza alus kausu.

—  Arturs nopelnījis godalgu! Saņem godalgu!

Liecieties mierā! No lādas godalgas es varu aizdegties.— Un jauneklis smiedamies atvairīja kausu. Bet viņa acis lūkojās pēc Martas.

—  Šāda godalga viņam nav vajadzīga, bet islo saņemt nav drosmes.

Marta raudzījās Arturā ar tik karstu sajūsmu, tik neslēptu aicinājumu, ka Biruta neizturēja un zobgalīgi viņai iečukstēja ausi:

—  Pieraus ogles, citādi pati apsvilināsies,— un neuzkrītoši pamirkšķināja uz to pusi, kur netālu no viņām stāvēja Ozols. Marta negribīgi nodūra galvu.

Vēlāk, kad visi izklīda, lai meža meklētu teiksmaino, neatrodamo papardes ziedu, Arturs tomēr saņēma nopelnīto balvu. Baidīdamies no katra trokšņa, slēpdamies no tumsa aurojošajiem jauniešiem, Marta un Arturs piekļāvās pie priedes un sastinga biklā, trīsošā skūpstā.

Varbūt tieši tādēļ nekad netiek atrasts šis brīnumainais papardes zieds, ka Jāņu naktī cilvēki redz tikai savu mīļoto acis.

3. NODAĻA

Sarkanā automašīna aizjoņoja pa aleju un apstājās pie Losbergu vasarnīcas. Tā bija solīda, iespaidīga divstāvu savrupmāja ar lielu verandu, būvēta no laukakmeņiem, ar dakstiņu jumtu un dzintara krasas durvīm un logiem.

Vecais Losbergs pa kabineta plato, atvērto logu otrajā stāvā redzēja, kā Rihards atsveicinās no trim aizsargiem, kas bija izkāpuši no mašīnas. No tiem pašiem aizsargiem, kas bija ieradušies Jāņa Bangas bērēs. Noraudzīdamies viņos, sirmais vīrs īgni saviebās un ar savu riteņkrēslu aizbrauca prom no loga.

— Kas tev var būt kopīgs ar to subjektu, kura dēļ tu gandrīz noslīki?— Kārlis Losbergs nīgri sagaidīja Rihardu.— Viņš taču apkauno aizsargu formu. Ko lu neteiksi — kārtības sargātājs!— Riharda tēva seja bija jaušams viņa ironiskais prāts un valdonīgais spēks, kaut arī večuks bija stipri slims.

Rihards mierinādams maigi pieskārās tēva plecam.

—  Viņi man palīdzēs aizvest jahtu uz klubu.

—  Paldies dievam, ka tu to salauzi. Kā gan cilvēks var līst jūrā, ja neprot peldēt! Vieglprātība, kas pieļaujama tikai pienapuikam. Bet tu … piecus gadus nostudēji Minhencs universitātē. Ko tu tur esi iemācījies? Pasniedz man cigāru!

—  Es devu godavārdu tavam ārstam . ..

—    Kaut viņš labāk būtu licis tev apzvērēt, ka neuztrauksi savu tēvu. Dod šurp cigāru!

Rihards izņēma no kārbiņas cigāru un iedeva to tēvam.

—    Un beidzot paskaidro man, kāpēc tu vēl joprojām slaisties šeit, kad Rīgā tevi gaida tik daudz darbu?— tevs sapīcis jautāja.

—    Neuztraucies, ar vērptuves pārdošanu es visu nokārtoju, lai gan esmu pārliecināts, ka tu atkal rīkojies nepareizi.

Kārļa Losberga seja pārvērtās:

—   Tu vēl esi pārāk jauns, lai spriestu par manām kļūdām.

Bet Rihards viņu īgni pārtrauca:

—   Tas jau ir daudz kas ļaunāks nekā kļūda. Sašaurināt ražošanu, izvest kapitālu uz ārzemēm — piedod, papu, bet… pašreiz tā ir nodevība.

Sirmgalvis pirmo reizi paskatījās dēlā vērīgi un reizē līdzjūtīgi.

—    Netērēsim skaļus vārdus, dēls! Es vēl labi atceros deviņpadsmito gadu, kad tie plikadīdas sagrāba varu, un negribu vēlreiz palikt ar ubaga spieķi rokā.

—    Arī es to negribu. Bet es nedomāju nekur bēgt. Esmu gatavs kauties, ja būs vajadzīgs.

—    Man šķiet, ka ir jau par vēlu, dēliņ. Kad kuģis iet dibenā, nav jēgas nogrimt kopā ar to, kaut ari tas butu cēls un skaists žests.

—    Jā, tur tev taisnība. Ja kapteinis ir muļļa, tad kuģis viegli var noiet dibenā. Mūsu cienījamajam prezidentam Ulmanim ir tādas manieres kā mazam ķeizariņam, bet diemžēl tās ir tikai manieres. Pašlaik Latvijai vairāk nekā jebkad vajadzīga stipra vara. Dzelzs dūre.

—   Skaidrs.— Sirmgalvis pamāja ar galvu.— Tātad kuģa kurss tevi apmierina, tikai kapteinis nepatīk?

—    Kam gan viņš patīk? Protams, es runāju par saprātīgiem cilvēkiem …

—   Tu maldies, manu puisīt. Pat stipri. Doktors Ulmanis nepavisam nav tik vientiesīgs, kā tev liekas, tev un .. .— Kārlis Losbergs apklusa un teikumu pabeidza tikai pēc brītiņa,— .. .un taviem tā sauktajiem saprātīgajiem draugiem, ar kuriem tu tiecies advokāta Kreiža dzīvoklī.

Rihards uzmeta tēvam izbrīna pilnu skatienu un ironiski pašūpoja galvu.

—  Tu esi labi informēts, papucīt . ..

—  Bērns taču ir jāpieskata. Bet ar to kapteini ir tā … Viņš nebūt nav vientiesis, šis mūsu cienījamais Ulmaņa kungs, ja pratis aizskart visskanīgāko latviešu stīgu — viņu nacionālās jūtas.

—  To var izdarīt kurš katrs muļķis, tā nav liela māksla.

—  Nesaki vis . . .— Vecais Losbergs beidzot aizsmēķēja.— Šo stīgu viņš ir ne tikai aizskāris — viņš prot uz tās spēlēt. Lēti, balagāniski, bet daudziem šī mūzika ir patīkama. Kā ne — prezidents ciemos pie zemniekiem, uzsauc laimes jauna pāra kāzās. Kurš katrs latvietis var viņam pa telefonu piezvanīt uz mājām. Protams, tā ir teatrala loma, bet diezgan efektīga un izpelnās aplausus.

Rihards nicīgi savieba seju.

—  Kā bulu, ja šim aktierim palūgtu noiet no skatuves?

—  Diez vai no la kas iznāktu. Tie, kas varētu to izdarīt, nav jūsu piekritēji. Arī viņi, taviem vārdiem runājot, ir saprātīgi, otrs Ulmanis viņiem nav vajadzīgs. Pārējie . .. Man ir ļoti žēl, dēliņ, ka tu atkal saejies ar ta nelieša Kreiža kompāniju. Esi piesardzīgs, Rihard! Viņu «Pērkoņkrusts» ir bīstama politiska avantūra. Turies no viņiem tālāk!— To sacīdams, sirmgalvis sāka redzami uztraukties.

—  Vienmēr ir patīkami patērzēt ar gudriem cilvēkiem. Vēl jo vairāk tāpēc, ka . . .

—  Turies tālāk!— tēvs iekaisa aizvien stiprāk.— Tavs aicinājums ir godīga komercija. Un tikai!

—  Bet man, papucīt, ar to ir par maz. Vai saproti? Piebāzt pilnus maisus ar naudu … un pēc tam lauzīt galvu, kur lai tos paslēpj … Piedod, bet es zinu, ka esmu spējīgs ari uz daudz ko citu.

Tēvs dusmīgi ar dūri uzsita pa kr.ēsla rokbalstu.

—  Kas tie par maisiem? Smurguli! Vai tu kaut vienu latu esi nopelnījis? Pats, bez manas palīdzības! Kā tu uzdrošinies! . ..

Pēkšņi večukam aizrāvās elpa, un viņš piespieda roku pie krūtīm. Rihards izbijies pieskrēja pie tēva.

—  Papu! Kas tev notika? Papuci .. .

Kārļa Losbcrga seju aizvien stiprāk pārņēma līķa bālums, galva nevarīgi noslīga uz sāniem, un pirksti, kas it kā pūlējās satvert krēslu, kļuva vārgāki un vārgāki, kamēr beidzot atlaidās no sava pēdējā balsta. To redzot, Rihardam piepeši atausa atmiņā tas izmisīgais brīdis, kad viņš turējās pie grimstošās jahtas borta.

Sadursmes ar tēvu pēdējā laikā atkārtojās aizvien biežāk un kļuva aizvien asākas un neiecietīgākas. Sirmgalvis ietiepīgi negribēja uzklausīt dēla jaunmodīgos spriedelējumus par latviešu tautas nākotni un viņa, Hiharda Losberga, vēsturisko lomu nācijas liktenī. Kārlim Losbergam kopš agras bērnības bija kaltas galvā vienkāršas un saprotamas patiesības: labāk būt vilkam nekā neaizsargātai avij; lieks kumoss nekad nenāk par ļaunu; kad stiprais strīdas ar vājo, nekad nenostājies vājā pusē. Sevišķi skaudri šis patiesības viņš atskārta deviņpadsmitajā gadā, kad zaudēja visu bagātību. Kopš tā laika viņš sīvi neieredzēja vārdu «demokrātija»— tas viņam asociējās ar vārdu «aplaupīšana».

Pēc tam, atguvis zaudētos īpašumus, Losbergs sākumā kapitālu divkāršoja, bet vēlāk to pat trīskāršoja. Viņam radas jauna vērpšanas fabrika, vairāki īres nami, noguldījumi Šveices bankās. Viņš labi sadzīvoja ar valdību, uzturēja draudzīgas attiecības ar politiskajām partijām, protams, tikai ar tām, kuras neklaigāja par brīvību un demokrātiju. Losbergs gāja uz risku tikai ārkārtējos gadījumos un vienmēr ausījās, no kurienes pūš vējš: kaut tikai nenošautu buku, kaut tikai nenostātos vājākā pusē!

Šāda garā viņš audzināja ari Rihardu, savu vienīgo dēlu un mantinieku. Kad pienāca laiks izšķirties par viņa fundamentālo izglītību — toreiz Rihards studēja Latvijas universitātē —, Kārlis Losbergs nolēma, ka dēlam jāmācas Vācijā. Viņa aprindās uz Vāciju orientējās vairākums cilvēku, un ari pats Losbergs kopš sākta gala pret vāciešiem juta dziļu cieņu. Lietišķi, apdomīgi, organizēti ļaudis … Tikai spēka par maz. Bet pēdēja laikā, kā likās, arī tas auga augumā. Ne jau nejaušības pēc viņa paziņu pulkā viens otrs sāka cītīgi rakņāties savos ciltsrakstos, lai sameklētu radniecību ar vāciešiem. Bet Losbergs, ja kāds apvaicājās, vai ari viņa dzīslās nerit vācieša asinis, ar atbildi tomēr nesteidzās. Tādās reizēs viņš tikai noslēpumaini pasmaidīja, ļaudams, lai jautātājs par viņu domā, ko grib. Dzīvē taču daudz kas var gadīties!

Un tātad Rihardam tika pavēstīts: viņš brauks pie tēvoča Heinriha un turpinās studijas Minhenes universitātē. Tā tas bija noticis, ka Kārļa Losberga jaunākais brālis, kas deviņpadsmitajā gadā, bēgdams no revolūcijas, aizbrauca uz Vāciju, palika tur uz visiem laikiem. Palika vispirms jau tāpēc, ka Latvijā viņš bija pārcietis stipru nervu satricinājumu — deviņpadsmitaja gadā Heinrihu tik tikko nenogalināja viņa paša fabrikas strādnieki, un, otrkārt, tāpēc, ka jaunais cilvēks iemīlējās. Heinrihs apprecējās ar kādu vācieti, kāda turīga Bavārijas aldara meitu. Protams, ne jau tikai mīlestības dēļ, bet nevarētu apgalvot, ka aiz tīra aprēķina,— arī sirds viņu mudināja spert šo soli. Ar sievastēva un arī vecākā brāļa palīdzību Heinrihs Losbergs samērā airi tika pie personīgas alus darītavas, kura ar laiku sāka dot prāvu peļņu.

Brāļi krasi atšķīrās viens no otra: Kārlis bija kalsns, askētisks, mazrunīgs, turpretim Heinrihs — runīgs, korpulents, dzīvespriecīgs. Bet darījumu kārtošanā, spējā nojaust ienākumu āderi un tikt pie tās viņi it kā viens otru papildināja. Rūpīgi analizēja katru situāciju, viens otru par to informēja, neizlaizdami no redzesloka ne niecīgāko niansi. Sākas fašistu varas laiks, un tas solīja savus labumus. Brāļiem nemaz nešķebināja dūšu las, ka fašisms jau pa gabalu oda pēc asinīm. Galvenais — nepārrēķināties un nepalaist garām treknu kumosu.

Minhenes radinieki Rihardu uzņēma atplestām rokām. It īpaši tēvoča laulātā draudzene. Šī miesās brangā, dūšīgam feldfēbelim līdzīgā sieviete ar retu, rudu Ūsiņu virs augšlūpas, šaurām, labsirdīgām ačelēm un apaļu, stipri sarkanīgu seju visu savu bezbērnu sievietes maigumu un mīlestību atdeva jaunajam radiniekam.

Vācija un Minhene pārsteidza jauno Losbergu, kas pirmo reizi bija nokļuvis ārzemēs. Daudz kas izskatījās tieši tā, kā jauneklis iztēlē to bija iedomājies. Viņš bija it kā pārcēlies uz citu planētu, iegājis citā pasaulē, kas viņā radīja gan prieku, gan satraukumu. Jauni iespaidi, jauni draugi, studentu dzīres, strīdi līdz rītausmai .. . Dante, Kants, Hēgelis, Feierbahs . . . Rihardu mulsināja cilvēka ģēnija bezgalīgums, domas spožums un saprāta dziļums. Nīče, Lombrozo. .. Ar tiem bija vieglāk, ar tiem viņš varēja sarunaties kā līdzīgs ar līdzīgu. Katrā ziņā viņu filozofijā nebija nekā pārgudra un nesaprotama. Katra atziņa bija negaidīta, atklāta, valdzinoša un… tuva dzīves īstenībai. Bez burvju trikiem un samākslotības. Iedzimtība? Protams. Tikumi, tāpat kā netikumi, meitā iedzimst no mātes, dēlā — no tēva. No zagļa piedzimst zaglis, no prostitūtas — prostitūta. Rihards varēja nesaukt neskaitāmus piemērus no dzīves. Nevienlīdzība starp cilvēkiem? Rases tīrība? Ak kungs, pat dzīvniekiem ir sava mūžsena un negrozāma hierarhija. Baru vada barvedis, izdzīvo un uzvar spēcīgākais. Dabiskā izlase. Pali daba gadu miljardos radījusi un nostiprinājusi savus likumus. Tie atliecas uz visu dzīvo radību, arī uz cilvēku, kas nepārtraukti cīnās par savu eksistenci.

Ja dievam labpaticis dot svētību tieši tadai kārtībai šai pasaulē, kādēļ gan lai nepamēģinātu dabisko un ārkārtīgi vitālo dabas likumu attīstību virzīt pa daudz saprātīgāku un labāk organizētu ceļu? Vai nav pienācis laiks padomāt par paša cilvēka sugu? Šī doma Rihardu tik ļoti satricināja, ka viņš nevarēja nociesties, nepārrunājis to ar vienu no saviem jaunajiem draugiem — ar Manfrēdu Zingrūberu.

—  Bet tas taču nav realizējams.

—  Kāpēc ne?— Un Zingrūbers no saviem viszinibas augstumiem pasmīnēja.— Ikviena ķirurģiska operācija liekas neiespējama, kamēr nav atradies tās cienīgs ķirurgs. Nav nekā sarežģīta. Tāpat kā jaunu mājlopu šķirņu radīšana. Selekcija un selekcija. Paies kāds simts gadu, un zemi apdzīvos nevis divkājaini zīdītājdzīvnieki, bet cilvēki, kas būs šī vārda cienīgi.

Rihards nebija ne īpaši uzcītīgs, ne īpaši kārtīgs students, tomēr mācījās pietiekami labi. Vācija mutuļoja. Nacionālsociālisms bija atnācis ne tikai ar jaunu morāli, bet arī ar jaunu filozofiju, kas zināmai vāciešu jaunās paaudzes daļai likās daudz saistošāka, dinamiskāka un vilinošāka. Viņus reibināja sava rasiskā un nacionālā pārākuma apziņa. Sēdēt auditorijā un urbties cauri sen zināmām grāmatu patiesībām, kad turpat aiz universitātes sienām tapa jauna cilvēces vēsture, katrā ziņā būtu bijis muļķīgi. Kopā ar studentiem, kuru pulkā Rihards visciešāk sadraudzējās ar Manfrēdu Zingrūberu — staltu, zilacainu skaistuli, plaši pazīstama fabrikanta dēlu, viņš piedalījās manifestācijās, maršēja pa ielām, meta sārtos Heines un Marksa grāmatas, aizrautīgi lasīja Nīčes un Ādolfa Hitlera darbus. Rihards būtu juties pilnīgi laimīgs, ja viņa dzīvi neaptumšotu kāds nelāgs apstāklis. Tiklīdz kāds no jaunajiem draugiem bija uzzinājis, ka Rihards nav vācietis, viņu attiecības tūlīt kļuva citādas. Rihards pat nebūtu varējis pateikt, kas īsti ir mainījies. Pret viņu, tāpat kā agrāk, izturējās laipni un pieklājīgi, studenti dzīrēs viņam neliedza ne kausu, ne uzkodu, bet no viņa ļoti delikāti izvairījās, kad tika runāts un spriests par politiskām akcijām. Rihardam it kā lika saprast, ka ir robeža, ko pārkāpt nav ieteicams.

Rihards nevienam neizrādīja, ka jūtas kā svešinieks, turējās braši, bet pārestības apziņa tāpēc neizgaisa. Kopš tā laika, runādams ar šiem draugiem, Rihards cieši skatijas viņiem acīs, uzmanīgi ieklausijas katrā viņu vārdā, mēģinādams atrast kādu zemtekstu. Ūn bieži vien atrada slēptu domu pat tur, kur tās nepavisam nebija. Rihards cieta arī tāpēc, ka patiešām nejutās pilnvērtīgs. Lai cik ļoti viņš gribēja būt tikpat bravūrīgs kā Zingrūbers, nekas labs no tā neiznāca. Pirmkārt, viņā nebija tā nešaubīga ļaunuma, kas aizvien stiprāk parņēma dažus viņa draugus, un, otrkārt, viņu nomāca bailes.

Reiz — tas notika trīsdesmit trešajā gadā, tātad tūlīt pēc Riharda ierašanās Vacija — viņi abi ar Manfrēdu nolēma piekaut kādu jaunekli. Pareizak sakot, Manfrēds to izdomaja, bet Rihardam bija kauns atteiklies. Par ko jāpiekauj? Tāpat vien. Par to, ka tas, ebrejs būdams, labprātīgi nepamet universitāti. Viņiem piebiedrojās liela grupa — šāda izprieca daudziem bija pa prātam. Tad Rihards pirmo reizi atskārta, kas ir plēsoņu bars, kuru satracinājusi asins smaka. Ebreju jaunekli sita nežēlīgi — ar baudu, ar aprēķinu. Arī Rihards iesita. Vienu vai divas reizes. Viņš bija pārsteigts, ka upuris nekliedz, pat nevaid, tikai bezcerīgi taustās pēc savām zemē nokritušajam brillēm, ar šādu izturēšanos vēl vairāk uzbudinādams sitējus.

Pēc tam viņi līksmoja alus pagrabā, cits citu suminādami par pirmo uzvaru, par veiksmīgām ugunskristībām. Rihards dzēra kopā ar citiem, bet sajuta, ka kaklā rodas nelabums, ka plaukstas ir lipīgas un sirds neganti dauzās. Visu laiku acu priekšā rēgojās jaunekļa seja. Mājās viņam dūša sagriežas otrādi un viņš mocījās līdz ritam. Tante Elza savu lutekli maigi sabāra un visādi aprūpēja, nenojauzdama viņa sasirguma īsto cēloni. Pēc tam nāca citi kautiņi, kuros lija asinis, kuros triumfēja bezjēdzīga cietsirdība, un katru šādu notikumu Rihards pārcieta tikpat mokoši kā pirmo, bet tad, kad atskārta, ka Manfrēds nojauš viņa pārdzīvojumus, sāka justies kā nevainīgs pūdelis, kas iekļuvis dzinējsuņu bara.

Starptautiskais stāvoklis samezglojās. Hitlers un viņa kompānija no vārdiem pārgāja pie darbiem: Eiropas zemi sāka sārtot asins peļķes, Eiropas gaiss pievilga ar pulvera un deguma smaku. Daudzi Riharda paziņas brīvprātīgi uzvilka karavīra formas tērpu. Vācieši pārvērtās acīm redzami. Pat mīlīgā, sentimentālā Elzas tante nepārtraukti gāja uz kaut kādām sapulcēm un vienmēr atgriezās ar jaunām domām, nedzirdētiem vārdiem un, lūpas (auni viebdama, Osiņas purinādama, bargi strostēja apteksni. Ar šādu izturēšanos tante it kā gribēja uzsvērt, ka viņa ir vāciete un Vācijas liktenis viņai nav vienaldzīgs. Tēvocis Heinrihs grūtsirdīgi vēroja šo pārmaiņu, bet neiejaucās, neiebilda sievai ne vārda. Ļaudis dzīvoja it kā miglā, aušīgi un bailīgi cits citu uzmanīdami. Uz katra so|a vajadzēja ievērot ārkārtīgu piesardzību: ar pretēju uzskatu cilvēkiem rēķini tika noslēgti bez vilcināšanas, it īpaši, ja tie bija ārzemnieki.

Ap Rihardu radās aizvien jūtamāks tukšums. Viņam jau sāka likties, ka ir līdzīgs nelūgtam viesim, kas ieradies nelaikā: traucē saimniekus darbā un jauc viņiem prātu. Vienīgais, kas pret viņu nemainīgi saglabāja labvēlību, bija Manfrēds. Losbergs juta, ka Manfrēda izturēšanās ir īsta, neviltota. Bet beigu beigās pat Zingrūberam vajadzēja pamest savu draugu no Latvijas, jo arī viņš uzvilka karavīra formu. Tas notika ceturtajā mācību gada. Manfrēds no universitātes tika izslēgts. Pareizāk sakot, viņš pats sevi bija izsvītrojis no studentu saraksta, vairāk neka gadu nesperdams kāju auditorijās. Losbergs saprata, ka pienācis laiks atstāt šo zemi.

Sā tā ticis galā ar mācībām un ieguvis diplomu, Rihards atgriezās Latvijā, sirdī paņemdams līdzi savādu un pretrunīgu attieksmi pret vāciešiem. Rihards gan apskauda šo tautu, gan arī neieredzēja. Kaut arī Rīga ne tuvu nebija tāda kā Minhene, kaut arī šeit viss šķita pliekanāks un provinciālāks, pēkšņi ar negaidītu spēku Rihardā uzliesmoja mīlestība uz dzimteni. Tāpēc ka tikai šeit viņš atkal sāka justies kā cilvēks — kā cienījams, godājams cilvēks.

Taču sarūgtināja kas cits: šeit, mājās, dzīve ritēja it kā ačgārni, pilnīgi pretēji tam, ko viņš bija redzējis Vācijā. Prezidents Ulmanis nepārtraukti pozēja, teica runas, pamācīja, bārstījās ar vēlējumiem, apgalvojumiem, mierinājumiem, koķetēja ar vāciešiem, flirtēja ar krieviem, spieda rokas lielsaimniekiem, bet valsts kuģis visu acu priekšā lēni un nenovēršami laidās dibenā.

Vācieši aizvācās no Latvijas, pēc viņiem — arī viens otrs latvietis, uzņēmēji steidzās atbrīvoties no īpašumiem un, lai gan bija jāpārvar sevišķi sarežģījumi un dažādi ierobežojumi, pārveda savu kapitālu uz ārzemēm. Citi ar cerībām lūkojās uz austrumiem, bikli simpatizēdami «sarkanajiem». Taisnība gan, bija arī tādi — bet viņu bija daudz mazāk —, kas dedzīgi alka pēc nacionālas patstāvības. Rihards tūdaļ piebiedrojās šim grupējumam, tomēr šie cilvēki viņam nebija simpātiski, jo nepārstāvēja nekādu nopietnu un vērā ņemamu spēku. Viņi noņēmās tikai ar vispārīgu patmīlīgu spriedelēšanu un kurnēšanu. Viņiem nebija pat kaut cik konkrētas programmas. Bet arī Itihards nebūtu varējis neko ieteikt. Viņš piedalījās gan legālās, gan puslegālās apspriedēs, klausījās tautiešu runās, strīdējās, lamājās — un tas arī bija viss. Patiesībā viņu vārdu kaujas nebija nekas cits kā tīra sholastika un demagoģija. Apmēram tāda garā: kāpēc Šveice un Zviedrija var eksistēt kā patstāvīgas valstis, bet Latvija nevar? Lai dzīvo brīvība un neatkarība! Protams, šie cilvēki apjauta, ka viņiem nav pamata zem kājām un tādēļ nav gaidāms nekas cits kā tikai jaunas nepatikšanas un pazemojumi.

Varbūt tomēr taisnība ir Osvaldam Kreizim, Riharda senajam universitātes draugam? No nepiepildāmiem sapņiem nekad nav bijis nekāda labuma. Dzīvē no visiem ļaunumiem vienmēr jāizvēlas mazākais, citādi jāpiedzīvo katastrofa. Vai nu Latvija izmantos Vācijas aizbildniecību un ieguldīs savu artavu fašisma uzvaras gājienā pa Eiropu, vai arī šo zemīti sagrābs komunisti. Par komunistiem bija bail pat domāt. Bet Rihardam arī fašisms nebija pa prātam. Atmiņā neviļus atausa Minhene ar visu to, ko viņš nekādi nespēja pieņemt. Acīmredzot tieši tāpēc Kreizis nekad ar viņu neuzsāka atklātu valodu. Viņu sarunas vienmēr bija tikai vispārīga tērzēšana labāko aprindu gaumē.

Rihardu un Osvaldu saistīja sena draudzība. Viņi iepazinās nejauši studentu ballē, kurā Rihardu — toreiz vēl ģimnāzistu — bija ievedis kāds no viņa pieaugušajiem draugiem. Kreizis jau bija universitātes students, turklāt gados pavecs students. Viņi viens otram likās simpātiski un, lai gan Rihards bija stipri jaunāks, abi sadraudzējās.

Tajā gadā, kad Rihards devās uz Vāciju, Osvalds uzsāka patstāvīgu advokāta praksi. Viņi sarakstījās, viens otru informēja ne tikai par sevi, bet arī par visu to, kas notika ap viņiem. Sākumā Rihards ar sajūsmu rakstīja par Minheni, par jaunajiem draugiem, par viņu aušībām un izpriecām, protams, ne jau tiešos vārdos, bet gan, tā sakot, caur puķēm. Kreizis savukārt stāstīja par saviem panākuraiem: jaunajam advokātam tie bija apbrīnojami spoži, un viņš kļuva aizvien populārāks. Osvalds lika saprast, ka viņš ir saistīts ar kaut kādiem sevišķi svarīgiem notikumiem.

Ar laiku vēstuļu tonis ka no vienas, tā arī no otras puses kļuva citāds, tajas starp rindiņām bija jaušams sapīkums un sarūgtinājums. Tiesa gan, kā vēlāk noskaidrojas, šo izjūtu cēlonis katram draugam bija savs. Rihardu ietekmēja mazvērtības apzināšanās un pārestības, turpretim Osvalda drūmā noskaņojuma pamatā bija dusmas un izmisums.

Atklājās, ka Kreizis ir rosīgs galēji labējās profašistiskās organizācijas «Pērkoņkrusts» biedrs. Šīs organizācijas programma proponēja aktīvu kaujas vienību radīšanu pēc fašistiskās Vācijas trieciennieku parauga, varas sagrābšanu un absolūtas fašistiskās diktatūras proklamēšanu. Programma cildināja rasu tīrību, antisemītismu, nacionālo tradīciju atjaunošanu un daudz ko citu.

Pastāvošās iekārtas pīlāriem, lauku viensētu sistēmas slavinātājiem, tas jau bija par daudz. Ulmanis nolēma ar vienu vēzienu tikt vaļā no konkurējošās firmas: trīsdesmit septītā gada janvārī notika skandaloza prāva, kurā tiesa izskatīja apsūdzību pret organizāciju «Pērkoņkrusts». Pērkoņkrustieši tika apsūdzēti par to, ka viņi ar ieročiem rokās gribējuši gāzt nacionālo valdību un tādēļ organizējuši kaujas vienības. Organizācijas vadītājs Gustavs Celmiņš aizceļoja uz Itāliju, lai būtu tuvāk savam garīgajam tēvam Musolīni.

Kā par brīnumu, Kreizim izdevās izvairīties no skandāla un atmaskošanas, bet naids un sašutums par sakāvi viņam nedeva mieru. Celmiņš, kas no Itālijas bija pārcēlies uz Somiju, mēģināja organizāciju vadīt no ārzemēm, taču ikvienam pērkoņkrustietim, kurš kaut cik orientējās politikā, bija skaidrs, ka tas ir bezcerīgs mēģinājums. Šā tā kulties uz priekšu, vienam otram sariebt — tas vēl bija iespejams, bet par kaut ko nopietnu nevarēja būt ne runas. Tādēļ Kreizis nolēma emigrējušos vadītājus pasūtīt uz elli un rīkoties patstāvīgi.

Bet rīkoties nebija nemaz tik viegli. Vispirms bija nepieciešama piesardzība un pacietība, lai sapulcētu ap sevi domubiedrus, uz kuriem varētu droši paļauties. Tādu cilvēku, kas tīkoja pēc varas, tolaik jau bija atliku likām, un vervēt piekritējus varbūt nemaz nebūtu bijis grūti. Diemžēl šim varas tīkotāju baram nebija ne kopīgas platformas, ne vienprātīgu uzskatu. Katrs aizstāvēja savu viedokli, un gaužām maz bija tādu, kas pieņēma pērkoņkrustiešu programmu. Sadarbošanās ar viņiem garantēja jaunu izgāšanos. Un tā jau būtu nāve. Tieši tāpēc Kreizis pret Rihardu bija tik atturīgs un neuzstājīgs. Lai pavēro, lai iedzīvojas, gan jau pats nāks pie atziņas, ka cita ceļa latviešiem nav.

Ar tēvu Rihards sastrīdējās tūlīt pēc atgriešanās no Minhenes, tādēļ ka ne sevišķi glaimojoši izteicās par vāciešiem. Jaunais Losborgs gribēja izskaidrot savu viedokli, izrunāties ar tēvu no sirds, bet Kārlis Losbergs nepieņēma ne viņa argumentus, ne viņa atziņas.

—  Kas tad galu galā tevi neapmierina?— vecais Losbergs dzedri jautāja.— Varbūt tas, ka tu pats neesi vācietis?

Tēvs nežēlīgi bija trāpījis vissāpīgākajā vietā. Rihards saknieba lūpas un brīdi klusēja.

—  Mani neapmierina vāciešu nekaunīgā augstprātība. Viņu paštaisnība un pārliecība, ka vāciešiem viss ir atļauts un viss dabūjams.

—  Neapmierina vai skauž?

Riharda seja nodevīgi pietvīka. Viņš jau grasījās atcirst ar rupjību, bet tēvs viņam neļāva atvērt muti.

Mūsu izcelšanās, dēls, nav atkarīga no mums. Ne vilks var ielīst avs drānās, ne jērs — vilka āda. Ja tu nevari būt tāds, kādi ir viņi, labāk padomā, ko darīt, lai tevi pašu neaprītu. Tas ir daudz saprātīgāk nekā tēlot aizskartu nevainību.

Viņi sastrīdējās arī par tēvoci Heinrihu: vai viņš dara pareizi, atteikdamies no dzimtenes? Ret nesaskaņas kļuva ļoti nopietnas tad, kad Kārlis Losbergs paziņoja, ka likvidē īpašumus un arī pārceļas uz Vāciju. Lai gan Rihards, pats citas izejas neredzēdams, sirds dziļumos bija vienisprātis ar tēvu, jaunā vēsts un paša bezpalīdzības apzināšanās viņā no jauna uzkurināja rūgtumu un pārestības izjūtu. Vai tik tiešām visu mūžu būs jācieš pazemošana un jādiedelē pretimnākšana?

Viņš mēģināja vaļsirdīgi aprunāties ar Kreizi, bet pats tūdaļ nobijās.

—  Viņus visus vajadzētu pakārt pie laternu stabiem!— Kreizis kā ar cirvi noskaldīja.

Rihardam mirkli likās, ka viņa priekšā sēž nevis Osvalds, bet kāds no tiem dauzoņām, kas Minhenē piekāva ebreju jaunekli. Mans dievs, kā viņš runā! Bet advokāts tūlīt apķērās, ka aizgājis pārāk tālu, un gribēja savus vārdus pārvērst par joku. Viņš māksloti iesmējās un uzsita Rihardam uz pleca: vai tad tu to uztvēri ka nopietnību?

Nē, Osvalds nejokojās, un Rihards to nešaubīgi saprata.

Pēc šīs sarunas jauno Losbergu pārņēma vēl baisāka sajūta. Bet viņš bija pārsteigts, ka tēvs, kuram vajadzētu simpatizēt profašistiskajai pērkoņkrustiešu organizācijai, uzzinājis par dēla sakariem ar advokātu Kreizi, neganti sadusmojās. Neielaisties nekādās politiskās avantūrās — tāds bija pastāvīgs un nemainīgs Kārļa Losberga princips. Komercija un tikai komercija. Karoga krāsa, nacionālā pašcieņa un pienākums — tas viss ir tikai tukšu salmu kulšana un vairāk nekas. Mutesbajāriem nekad nav piederējusi reālā vara, tā vienmēr bijusi to cilvēku rokās, kas varējuši to nopirkt par skaidru naudu.

Rihards labprāt būtu tam piekritis, ja viņam prātā kā brīdinājums nestāvētu tēvocis lleinrihs, kas allaž jutās it kā mazliet vainīgs, it kā ietramdīts. Vai paliesi arī viņu gaida tāds pats liktenis? Vajadzētu rīkoties, vajadzētu kaut ko darīt. Bet ko? To viņš nezināja.

Skolotāja Akmcņlauka darbistaba bija līdzīga gan bibliotēkai, gan laboratorijai. Visgarām plauktos un uz galdiem bija grāmatas, aparāti, kartes, pat barometrs pie sienas. Arturs bija koncentrējies kāda sarežģīta matemātikas vienādojuma risināšanā. Viņš strādāja ātri, nešaubīgi, nepacietībā lik tikko pagūdams uzšņāpt zīmes un ciparus. Skolotājs Akmeņlauks — staltā, stiegrainā auguma un asā sejas profila dēļ viņš bija iesaukts par Arhimēdu — staigāja pa istabu, rokas aiz muguras aizlicis, brīdi pa brīdim pār plecu ielūkojās sava pieaugušā skolnieka burtnīcā un apmierināts atkārtoja:

—  Pareizi. .. pareizi . ..

Bet tad vienubrīd ieskatījās vērīgāk un sarauca uzacis.

—  Ko tu dari? Nē, draudziņ, nu tu nošausi buku.

Arturs neatbildēja, tikai sāka vēl straujāk skripstināt

rakstāmspalvu uz papīra. Akmeņlauks cieši sekoja pierādījuma gaitai. Kad Arturs beidzot drošu roku pasvītroja iznākumu, viņš piekrizdams pamāja ar galvu, pavērās jauneklim acīs un pasmaidīja.

—  Nekas, arī tā var. Un arī tā ir pareizi. Tu esi brašs puisis, nav ko teikt.— Un tad viņš visā nopietnībā stingri un pārliecinoši piebilda:— Tev jābrauc un oficiāli jālūdz mācību pārtraukums. Katrā ziņā ņem līdzi tēva miršanas apliecību. Tev taču palicis tikai viens gads.

—  Bet pa šo gadu es visu aizmirsīšu …

—       Mācīsies pie manis. Došu tev grāmatas. Tēvs gribēja, lai tu kļūtu par kapteini.

Arturs klusēja, grūtsirdīgās pārdomās iegrimis. Skolotājs it kā drošinādams papliķēja viņa plecu.

—      Es saprotu, kas grauž tavu sirdi. Bet tas taču ir atkarīgs tikai nojums pašiem. Par laimi ir jācīnās. Tad arī Ozols nevarēs jums pretoties.

Arturs iekaisa:

—       Vai tik tiešām cilvēki nevar būt tikai cilvēki? Mīlēt, draudzēties, neprasot, cik katram naudas lādē!

Akmeņiauks brīdi klusēja, knakšķinādams aiz muguras saaķētos pirkstus, pēc tam atbildēja:

—       Es saprotu, par ko tu runā. Bet … tas ir daudz nopietnāks jautājums, nekā tu domā.

Arturs aizcirta burtnīcu, strauji piecēlās, piegāja pie loga un sāpju pilnā balsī sacīja:

—       Es neko nesaprotu. Tēvs, piemēram … Viņi taču abi ar Ozolu bija draugi, abi sāka no nulles. Bet kas iznāca? Viens kļuva par saimnieku, otrs par viņa algādzi. Labi, nodibinājās artelis, tajā it kā visiem vajadzēja būt vienlīdzīgiem, bet nekā: viens augām dienām un naktīm raujas pa jūru un to vien tikai iemanto kā parādus, turpretim otrs slaistās pa krastu un uzkrāj taukus. Vai šie vīri ir gudrāki par mums, vai spējīgāki?

Akrucņlauks pasmīnēja.

—      Tas, Artur, ir gan sarežģītāk, gan arī vienkāršāk. Ņemt, bet neatdot. Visu mūžu raust tikai un raust .. . Ja, piemēram, Āboltiņš varētu, viņš droši vien pats savas iekšas sagremotu. Vai šie vīri ir gudrāki? Dzīvot bez kauna un sirdsapziņas — tā ir visa viņu gudrība. No ārpuses viņi ir gludeni, pat devīgi, augstsirdīgi, bet ieskaties dziļāk — un tu ieraudzīsi, ka sava labuma dēļ viņi ir gatavi otram rīkli pārkost, vienalga, vai tas būtu bērns, sieviete, sirmgalvis. Esmu pietiekami daudz to pieredzējis …

Pēkšņi skolotājs uzmeta jauneklim ciešu skatienu.

—  Kad tu brauksi uz Rīgu?

—  Rīt. Mūs abus ar Laimoni sūta pēc tikliem.

Akmeņlauks izņēma no galda atvilktnes aizlīmētu aploksni.

—  Ja tā, lūdzu, paņem līdzi šo vēstuli.

—  Labi, iemetīšu.

—       Ne, ta nav jāiemet pasta kastītē. Redzi, pat adreses nav. Vēstule jānodod no rokas rokā. Saprati?

—  Jā.

—       Ncm vērā — tas ir bīstami. Ja tev bail, labak atsakies.— Bet, ieraudzījis Artura sašutuma pilno žestu, viņš tūdaļ piebilda:— Būs jau labi, tikai iegaiunē: pie ieejas Vērrnaņa parkā ir avīžu kiosks .. .

Riharda sarkanā automašīna joņoja pa šoseju. Viņam blakus sēdēja trīs aizsargi ar šautenēm. Visi trīs bija ieskurbuši, bet skaļāks par citiem bija Zigis.

—       Kā jums tas patīk?— Viņš rokā šūpoja sudraba kausu.— Vai es gods godam neizcīnīju šo balvu? Deviņdesmit seši punkti no simt iespējamiem!

—       Žēl, ka tur nebija burašanas regate,— Brunis viņu dzēlīgi pārtrauca,— tur nu gan tu būtu varējis paspīdēt!

—       Lai nu paliek, Brūni!— Rihards aizstāvēja Zigi.— Galu galā viņš taču nav jūras aizsargs. Toties uz zemes stāv stingri. Vai tā nav, Zigi?

—       Es domāju,— sarunā iespraucās veikalnieka vecākais dēls Voldis,— ka šis ārkārtējais aizsargu salidojums nav nejaušs. Arī pulkvedis savā runā lika to saprast: jābūt gataviem uz visu un jātur pulveris sauss.

—       Ka tikai nenoturam par ilgu un tas velti neizkūp gaisā,— Rihards pavīpsnāja.

—       Kā, kā jūs teicāt?— Zigis jautāja, lāgā nesadzirdējis Riharda vārdus.

—       Es saku, ka sarkanie ar katru dienu kļūst nekaunīgāki.

—  Raidaties no apvērsuma?

—       Vai tad tev nav bail, ka tēvam atņems traktieri un tev pašam liks dziedat Internacionāli?— Brunis atkal zobojās.

—  Lai tikai mēģina parādīties!

—       Kad paradīsies, būs jau par vēlu,— Rihards asi atcirta.— Kas pirmais tiek pie sitiena, tam uzvara tikpat kā rokā.

Mašīna apstājas laukumā pie traktiera.

Zigis pievērsās kompānijai:

—       Zināt ko — iedzersim pa malciņam no šī kausa! Apslacīsim manu trofeju!

—       Priecājieties, draugi!— Rihards viņam brālīgi uzsila uz pleca.— Mani diemžēl gaida darbs.

Izsēdinājis aizsargus, Rihards strauji aizbrauca.

Pie Ozola mājas sienas bija piestiprināta liela metāla plāksne ar uzrakstu «Akciju sabiedrības «Zvejnieks» nodaļas pārvaldnieks». Ozols ar miglojamo aparātu uz muguras apsmidzināja dārzā ābeles.

—   Uz kurieni tu iesi?— viņš jautāja lieveni iznākušajai Martai, pamanījis, ka viņai pār plecu pārmests dvielis.

—   Neuztraucies, satikšanos neesmu norunājusi,— Marta izaicinoši atbildēja, vērdama vaļā sētas vārtiņus.

Sagrauztais tēvs nolūkojās viņai pakaļ un smagi nopūtās.

Pie paša krasta Martu panāca Biruta un kā bēršus nobēra:

—    Kāds cilvēks lūdza tev nodot šo …— Un viņa noskūpstīja Martu uz vaiga.

—    Ko nodot?

—    Šo pašu,-— Biruta viņu noskūpstīja vēlreiz.— Vai uzminēji, kas to sūta? Abi ar Laimoni aizbrauca uz Rīgu pēc tikliem. Arturs teicās kārtot arī dokumentus par mācībām jūrskolā.

—   Vai viņi drīz pārradīsies, nezini?

—   Ja Laimonis nesarīkos fabrikā kādu mītiņu … Uz tādām lietām viņš ir kā uzburts. Ak, kas par sutoņu! Es gribu izpeldēties!— Biruta izsaucās un, nometusi kleitu, aizskrēja uz jūru.

Marta ar prieku noraudzījās smuidrajā, iedegušajā meitenes augumā, kas saulē zaigojošajas ūdens šļakatās izskatījās kā no bronzas izkalts.

—    U, cik auksts ūdens!— Biruta noskurinājās.

Kamēr Marta noāva kurpes un atpogāja peldmēteli,

draudzene jau paguva atgriezties.

—   Tevi nevar sagaidīt,— viņa sacīja, slaucīdamās dvielī.

—   Tūlīt iešu, pagaidi!

—   Nē, nē, man jāsteidzas uz mājām. Citādi tēvs sadusmosies — dārzā darbs pari galvai.— Biruta paķēra kleitu un, atvadoties pamājusi Martai ar roku, teciņiem devās prom.

Marta nometa peldmēteli smiltīs blakus dvielim, sasēja matus mezglā, bet jutās tik sakarsusi un gurdena, ka palika stāvam. Pēc brītiņa viņa atgūlās ēnā pie vecās laivas, atbalstīja galvu uz delnām un iegrima pārdomās. Nebija nekā iepriecinoša: tēvs vēl joprojām liepās un pretojās, Arturs to nojauta un bozās. Stipri citāda pret viņu tagad bija arī Artura māte. Reižu reizēm Marta uztvēra diezgan nelaipnus Zentas skatienus un … Un vispār Martai aizvien biežāk sāka likties, ka apkārtējie cilvēki ir naidīgi un nepatiesi pret viņu un Arturu. Nē, Marta nepavisam nešaubījās par savu patstāvību, bet, pēc visa spriežot, nepatikšanas bija tikai sākušās.

Viņa bija pilnīgi iegrimusi pārdomās un nemanīja, ka no aizmugures pie viņas pienāk kāds cilvēks, un pacēla galvu tikai tad, kad sajuta šī cilvēka ļoti ciešo skatienu. Viņas priekšā stāvēja Rihards. Mēģinādams mulsumu paslēpt aiz neveikla smaida, viņš jūsmīgām acīm vērās pretim meitenei. Viņa skubīgi piecēlās.

—   Velnišķīgs karstums,— Rihards aizsmakušā balsī ierunājās.

—   Ejiet ūdenī!— meitene pasmaidījusi sacīja.

—   Tikai kopā ar jums.

— Nē, es vairs negribu peldēties. Cdens ir pārāk auksts.

—    Dīvaini. Varētu domāt, ka pēc dabas likumiem . . .

—   Acīmredzot šeit ir savi likumi. Un sava loģika,— viņa atteica un uzmeta uz pleciem peldmēteli.— Bet es biju pārliecināta, ka jūs esat aizceļojis. Ciemā klīst valodas, ka jūs pārdodot savu vasarnīcu.

—   Tēvs ir slims, tāpēc nevaram braukt,— Rihards pēc brītiņa atbildēja.— Turklāt, atklāti runājot, es pats netaisos pamest Latviju.

—    Jā, arī es nespēju iedomāties, kā cilvēks var šķirties no dzimtenes. Bet vai tad jūs patiesi ļausiet tēvam braukt vienam? Droši vien jums ir kādi nopietni iemesli tā rīkoties?

—   Jā, nopietni,— Rihards īsi atbildēja un uzsāka citu tematu:— Biju iegājis pie Artura. Man teica, ka viņš esot Rīgā. Ziniet ko, aizbrauksim pie viņa! Pameklēsim viņu Rīgas ielās! Ja neatradīsim, nebūs liela bēda — papriecāsimies divatā.

Marta noraidoši pagrozīja galvu.

—   Paldies.

—    Baidāties, ka Arturs kļūs greizsirdīgs?— Rihards pasmaidīja, ar kurpes purngalu mētādams strupu, jūras apgludinātu sprunguli.— Nav iemesla. Jūs taču zināt, kā es pret viņu izturos. Esmu viņam liels parādnieks.

—    Parādnieks diemžēl ir viņš,— Marta it kā pie sevis grūtsirdīgi noteica.

—   Jā, esmu dzirdējis. Man ļoti gribētos viņam palīdzēt, bet nezinu, kā lai to izdaru. Viņš ir ļoti patmīlīgs …

—    Nē, viņš ir lepns un ļoti godīgs.

—   Viņam nebūs viegla dzīve,— Rihards kategoriski noteica, iedams pie mašīnas.— Un tomēr kāpiet iekšā!

Pavizināsimies, parunāsim, padomāsim, vai nevarētu viņam kaut kā palīdzēt.— Redzēdams, ka meitene svārstās, Rihards saņēma viņu aiz elkoņa. — Kāpiet mašīnā! Kaut vai tikai līdz mājām jūs aizvedīšu. — Ja nu tā …

Arturs un Laimonis atgriezās pievakarē. Viņi bija noguruši un gausiem soļiem gāja pa krastu. Laiku pa laikam viegls vējiņš paretām, labdabīgām brāzmām pārskrēja pār spoguļgludo jūras klaju. Milzīga, stipri nespodra saule, grimdama jūrā, vēl krāsoja apvārsni zilganos un sārtos krāsu toņos.

—          Ja manas acis neviļ, kāds jau liek gaidīts,— Laimonis smaidīdams sacīja, cieši lūkodamies tālumā.

Arturs nosarka un nodūra acis. Viņš jau sen, jau no laivas bija pamanījis Martu stāvam krastmalā. Meitene skrēja viņiem pretim, bet, kad vēl bija palikuši tikai desmit metru, kautrēdamās no Laimoņa, sāka iet lēniem soļiem un nosvērtā balsī izsaucās:

—    Sveiciens atbraucējiem!

—           Paldies!— Laimonis atbildēja par abiem un, pašķielējis uz drauga seju, kas staroja laimē, steidzīgi atvadījās.

—          Artur!— Marta viņu apskāva ap pleciem un noskūpstīja uz vaiga.

—   Tu nebaidies?— viņš samulsis un laimīgs jautāja.

—    Nē.

—    Ja nu kāds to pastāstīs tēvam?

—    Lai!— viņa atteica un noskūpstīja Arluru vēlreiz.

—           Saki, ko gribi, bet kaut kas ir noticis,— Arturs šķelmīgi pasmaidīja.— Klāj nu vaļā!

—           Nē, vispirms pastāsti, kā tev veicās! Par mācību turpināšanu vienojies?

—           It kā viss būtu kārtībā. Viņi solīja piešķirt vienu gadu mācību atvaļinājuma.

—           Ja tā, tad saņem!— Marta gluži kā burvju māksliniece izvilka no aproces papīra lapu.

—    Kas tas par papīru?

—          Tavs vekselis! Rihards to izpirka no mana tēva un lika atdot tev.

—    Rihards? Kādēļ?

—           Kādēļ .. . Acīmredzot viņš grib kaut kā tev pateikties. Tu taču viņam izglābi dzīvību.

Arturs cieši pavērās Martai acīs.

Bet kāds tev ar to sakars? Vai tikai tu neesi ar viņu runājusi par mani? Varbūt pat lūgusi?

—   Tā jau es domāju!— viņa sadrūma.— Tev vajadzētu priecāties, bet . ..

—    Par ko priecāties?

Meitene nespēja atrast atbildi.

—    Tas ir savādi … Man tūlīt jāaprunājas ar Rihardu.

Pie Losbergu vasarnīcas parādes durvīm Arturs izbrīnījies ieraudzīja vairākas putekļainas automašīnas, kas acīmredzot bija braukušas garu ceļu. Durvis bija vaļā, Arturs iegāja priekšnamā. Iedams pa kāpnēm uz otro stāvu, viņš sastapa sadrūmušus, melnos tērpos ģērbtus cilvēkus. Augšā aiz puspievērtām durvīm bija dzirdami aizturēti šņuksti. Arturs apjucis skatījās apkārt, ieklausījās. Raudāšana apklusa. Tagad tur kāds rāmi skaitīja lūgšanu. Nebija grūti saprast, ka šo māju piemeklējusi nelaime. Viņš jau pagriezās, lai ietu prom, bet šajā brīdī atvērās kabineta durvis un Arturs ieraudzīja Rihardu. Jaunais Losbergs sēdēja tieši tāpat kā todien, kad pēdējo reizi runāja ar tēvu. Tikai ritcņkrēsls viņa priekšā bija tukšs. Trulu, nedzīvu skatienu Rihards raudzījās viesī.

—   Tev ir bēdas,— Arturs mulsi nomurmināja, pieiedams viņam klāt.

—   Tēvs,— Rihards neskanīgi izdvesa.— Tu vari mani saprast, jo zini, ko nozīmē zaudēt tēvu.

Arturs klusēdams paspieda viņa elkoni.

—   Cik cietsirdīgi mēs esam pret saviem vecākiem, kad viņi vēl ir dzīvi!— Rihards tik tikko spēja nomākt elsas. — Es nekad sev nepiedošu …

Arturs stāvēja blakus un klusēja, respektēdams otra cilvēka bēdas, bet Rihards piepeši ieraudzīja viņa rokā vekseli.

—    Marta tev to atdeva?

—   Jā. Tieši tāpēc es atnācu .. . Gribēju pateikt, bet…

—    Saki!— Rihards pievērsa viņam smagu skatienu.

—   Neuzskati mani par nepateicīgu, bet tā es nevaru. Nevaru pieļaut, ka tu samaksā manus parādus.

Riharda lūpas nervozi sarāvās. Viņš paņēma no jaunekļa vekseli un domīgs grozīja to pirkstos.

—    Par ko tu runā? Un vispār— cik vērta gan ir mūsu dzīve? Rosāmies, raizējamies, mūždien kaut kur steidzamies, bet beigu beigās …— Viņš izvilka no kabatas šķilta

vas un, izšķīlis liesmiņu, pielika pie lās vekseli.— Tev nav nekādu paradu.

Papīrs aizdegās, un rūgto dūmu smaka pārmāca visapkārt salikto ziedu saldeno smaržu.

—   Ja ne tagad, lad pēc gada, pēc diviem. .. Pēc pieciem gadiem! Mēs esam ar mieru gaidīt, cik ilgi tu liksi. Tikai dod mums cerības, kaut kādas cerības. Kaut arī niecīgas.

Kas zina, cik dedzinošas un neremdināmas bija slāpes pēc laimes, kas nakts vidū Martu bija izcēlušas no gultas, cik skaudras bija ciešanas, kas viņai bija devušas drosmi vēlreiz klauvēt pie tēva cietās, aizslēgtās sirds. Marta stāvēja tēva priekšā garā, baltā kreklā, vaļējiem matiem, asaru un bezmiega izmocītu seju. Viņa negribēja tēvu ne pārliecināt, ne pierunāt, viņa šeit stāvēja tādēļ, lai lūgtos, lai gaidītu brīnumu …

—    Tu redzi, ka Arturs dara visu, lai tev nebūtu par viņu jākaunas. Strādā, mācās. Manis dēļ viņš ir gatavs pat dzīvību atdot. Sveši cilvēki jūt viņam līdzi, palīdz. Pat Losbergs. Jā, jā, pat Losbergs, kas nav viņam ne rads, ne draugs.— Marta nometās tēva priekšā uz ceļiem.— Es tevi lūdzu . . . Māmuļas dēļ . . . Viņas piemiņas dēļ, tēt!

It kā uzklausīdama šos vārdus, salīgojās sveces liesma. Ozola acīs apdzisa cietsirdības un valdonības atspulgs. Bībeli klēpī ielicis, brilles augstu uz pieres uzbīdījis un vecīgi sakumpis, viņš sēdēja atpūtas krēslā un ar bezgalīgi maigu mīlestību skatījās uz meitas galvu, kas bija piekļāvusies pie viņa ceļgaliem. Jēkaba roka pacēlās, lai noglāstītu siltos, zeltainos matus, kas izklaidus apņēma Martas plecus. Pacēlās, bet sastinga, palika pusceļā.

—   Ej gulēt, meit!— viņš nepiekāpīgi noteica.— Un izmet muļķības no galvas! Tu vari rīkoties pēc sava prāta, bet arī es nekaisu vārdus vējā.

8»

Acis nepaceldama, Marta pietrausās kājās. Viņas seja bija it kā pārakmeņojušie» un kļuvusi tikpat stinga un bezjūtīga kā tēva seja.

Vējš no jūras puses dzina saplosītus, gabalainus mākoņus, kas ik pa brīdim aizsedza spožo mēnesi. Tā spokainajos staros pie dambja rēgojās vecu ūdensdzirnavu milzīgā celtne, kas bija it kā noslēpusies biezos krūmu un zāļu

67

brikšņos. Vienmulīgi urdzēja ūdens. Tā sudrabtīrā čakstoņa klusi atbalsojās augšā, paspārē, kur uz dēļu grīdas siena gubiņā sēdēja Arturs un Marta. Pa izdauzīta loga aili uz viņiem krita mēness gaisma. Viņi bija viens otram cieši piekļāvušies, rokās sadevušies un klausījās melodiskajā ūdens valodā.

—           Ja tu zinātu, kā mēs, puikas, apskaudām zvejniekus, kad viņi atgriezās no Roņu salas. Mums šķita, ka tā ir īsta pasaku zeme. Tēvs bija apsolījis kādreiz mani paņemt līdzi uz turieni, taču nepaguva. Bet tagad …

—   Vai ilgi paliksiet jūrā?— Marta jautāja.

—          Jūrā kā jau jūrā. Lasis nelien murdā pēc zvejnieku pavēles. Domāju, ka vismaz nedēļu .. .

—   Tātad tu nevarēsi mani pavadīt?

Arturs neatbildēja, tikai ar žagaru pikti iecirta siena kaudzītei.

—           Varbūt tomēr brauksim abi uz Rīgu? Tev tikai viens gadiņš vien palicis …

—           Bet māte?— Arturs paraustīja plecus un apklusa, klausīdamies ūdens urdzēšanā.— Vai tu vairs neesi mēģinājusi runāt ar tēvu?

Viņa atbildēja tikai pēc brītiņa:

—           Šķiet, nekas nemainīsies, kamēr nebūšu beigusi universitāti.

—   Vēl četri gadi!— Arturs rūgti iesmējās.

—           Kaut arī četri!— Marta izsaucās, spēji piekļaudamās jauneklim, un dedzīgi, trauksmaini nočukstēja:— Tik un tā es esmu tava . .. Saproti — tava! Līdz mūža galam.

Arturs vāri noskūpstīja viņas satraukumā ieplestās acis .. .

Rēgainajā pustumsā ūdens skanēja kā sudraba zvaniņš, pāri vecajām dzirnavām peldēja mēness apmirdzēti mākoņi. Marta un Arturs apskāvušies gulēja mīkstajā, smaržīgajā sienā.

—           Marta… Mīļā… Vai tu nenožēlosi? Nenolādēsi mani?

Asaras un smaidi, šķīsti kā pavasaris, vizmoja viņas sejā.

—           Klusu, nerunā! Kas man būtu jānožēlo? Es esmu tava sieva.

Rīta agrumā, vēl mijkrēslī, zvejnieki posās uz jūru, krāva laivā zvejas rīkus. Vienmērīgi pukšķēja tikko iedarbinātais motors.

—   Ak tu nevīžas . .. Velns parāvis!— Mārcis burkšķēja, vēl gluži samiegojies pēc vakardienas dzīrošanas.— Ka tikai ātrāk . ..

Laimonis vairākas reizes pašķielēja uz Arturu, kurš izskatījās gluži kā no laivas izmests. Degvielas kanna izkrita viņam no rokām, viņš to pacēla, bet tā atkal nokrita zemē.

—    Kas tev lēcies?— Laimonis apvaicājās un pasmaidīja, cenzdamies noslēpt satraukumu.— Vai neesi iekritis jaunos parādos?

—    Iespējams,— Arturs atbildēja, mudžinādamies pa tīkliem.

Laiva jau bija prāvu gabalu iepeldējusi jūrā, kad ciema pusē debesis sāka plaiksnīties savada sārta blāzma, un drīz pēc tam rēns vējiņš no krasta atnesa trauksmainas zvana skaņas.

—   Ugunsgrēks! Dieva vārds…— Mārcis nobažījies ieminējās.

Acis nenolaizdami, visi skatījās uz krastu, kur blāzma virs kāpām kļuva aizvien spožāka un spilgtāka.

—   Stūrē atpakaļ!— Spure pavēlēja.

—    Kā tad tā?— kāds no arteļa vīriem mēģināja iebilst, bet pārējie viņu sašutuši apklusināja.

—    Kas ir, vai nedzirdi? Pat šeit jau saožama deguma smaka. Uz malu, vīri, atpakaļ uz malu!

Dega Ozola māja.

Uguns bija aptvērusi visu pagalmu, virs liesmojošām ēkām sprēgāja dzirksteļu kūļi, pa gaisu lidoja sprakšķoši sprunguļi. Liesmu pārņemtajā kūtī izmisīgi māva govis. Dūmu mutuļos un uguns versmē pa pagalmu šaudījās cilvēki. Stiepa saiņus, krēslus, drēbju lēveņus, ar spaiņiem nesa ūdeni. Daži puiši ar pleciem izstūma no šķūņa ratus. Kalniņš, ar saceltu apkakli sargādamies no uguns, sparīgi cirta vaļā aizslēgtās staļļa durvis. Aiz tām plosījās satrakoto zirgu zviedzieni.

Ozols izspūrušiem matiem, šausmās pārvērstu seju, gluži kā prātu zaudējis, maisījās visiem pa kājām un metās klāt te vienam, te otram, te trešam:

—    Palīdziet! Mīļie, nepametiet nelaimē… Ūdeni… Ātrāk nesiet ūdeni! Ak kungs! . ..

Marta sastingusi skatījās uz degošajām ēkām. Biruta un Zenta kaut ko viņai sacīja, bet drūzmā un troksnī nekas nebija sadzirdams. Abas sievietes mēģināja Martu aizvest nostāk no uguns, bet viņa nekustējās ne no vietas.

Kalniņš beidzot atlauza vaļā smagās durvis, nozuda stallī un drīz izskrēja laukā, ar mokām pie pavadas turēdams divus zirgus. Gribēdami izrauties, tie mežonīgi ņirdza zobus. Šaja brīdī pie viņa pielēca pagalam apjukušais Ozols.

—    Seifs!— viņš tikko spēja izdvest.— Tur . ..

—           Kas par seifu?— Kalniņš neizpratnē jautāja. Viņam likās, ka Ozols zaudējis prātu.

—           Maziņš, kā maza lādīte .. . Nauda, dokumenti, vekseļi … Viss!

Kalniņš drūmi lūkojās uz liesmu pārņemto māju.

—    Un kas par to? Vai gribi, lai es lienu ugunī?

—    Došu piecsimt latus!

—   Viņā saulē tavi lati man nebūs vajadzīgi.

—    Došu tūkstoti, vai dzirdi? Tūkstoti!

Kalniņš, kā šķita, jau sāka svārstīties.

—          Lien pats!— Aina izsaucās, pieskriedama viņiem klāt un atgrūzdama vīru malā.— Dulls kas dulls!

Ozols brīdi stāvēja, truli raudzīdamies viņiem nopakaļ, tad dīvaini sarāvās, uzmeta uz galvas vecu maisu un, klumpačodams ar savu protēzi, klupšus krišus metās uz pašu uguns spelti.

—           Uz kurieni?— Kalniņš mēģināja viņu aizkavēt.— Sadegsi kopā ar visu naudas lādi!

—           Laid!—Ozols izmisis ieaurojās.— Laid!—Ar negaidītu spēku atgrūdis Andri mala, viņš pieskrēja pie mājas, atrāva vaļā durvis un nozuda rūcošajā uguns peklē.

—          Tēt!— Marta spalgi iekliedzās, pūlēdamās atbrīvoties no abu sieviešu rokām.

Piepeši visi it kā pamira. Virs mājas gaisā uzšāvās milzīgs dzirksteļu spiets, nograndīja varens brīkšķis — un cilvēku pūlis skaļi novaidējās. Liesmojošais jumts nodrebēja un sāka lēni saplakt.

Tieši tajā brīdī pie ugunsgrēka vietas apstājās Losberga sarkanais auto. Durtiņas neatvēris, Rihards pārlēca pār mašīnas malu un cauri drūzmai pieskrēja pie Martas, kas joprojām mēģināja izrauties no Zentas un Birutas rokām.

—    Kas jāglābj?—viņš jautāja.

Marta vērās Losbergā šausmu aizmiglotām acīm.

—   Tēvs! .. .

Rihards atskatījās uz grūstošo māju un visu saprata. Tikai vienu mirkli viņu sagrāba bailes un šaubas.

—           Kāda velna pēc …— viņš neskanīgi norūca, pieskrēja pie Kalniņa, norāva tam no muguras brezenta jaku, izkampa Zentai no rokām lakatiņu, aptina galvu un uzkliedza:— Ūdeni!

Jaunais Losbergs tika apliets ar vairākiem spaiņiem ūdens, un viņš metās uguni. Šis brīdis bija tik neticams, tik strauji mainīgs, ka Marta gribot negribot pievērsās vienīgi Rihardam. Viņa satvēra Rirutu pie rokas un ar varu pievilka to pie pašas uguns.

Jumts vēlreiz nobrakšķēja un nosēdās zemāk, tad it kā sastinga, lai jau nākamajā mirkli sabruktu ar tik skaļu dārdoņu, ka šausmu pilnie cilvēku kliedzieni palika nedzirdami. Martai acu priekšā sāka griezties ugunīgi apļi. Viņa sagrīļojās un pacēla rokas, it kā gribētu pie kaut kā pietverties.

Kalniņš nopūtās, jau grasījās noņemt cepuri, bet roka apstājās pusceļā: no biezajiem dūmu mutuļiem, kas vēlās pāri pagalmam, iznira Rihards. Aptvēris smago, ļengano, maisam līdzīgo Ozola augumu, viņš to soli pa solim smagi vilka sev līdzi. Zvejnieki atjēdzās, pieskrēja klāt, ar cepurēm sita nost uguni no degošā apģērba un lēja virsū ūdeni. Kā par brīnumu, Rihards vēl turējās uz kājām, alkatīgi tverdams gaisu. Kāds gribēja viņu atbalstīt, bet viņš atvairījās un ar apdegušo roku rādīja uz zemē gulošo Ozolu:

—   Uz mašīnu … ātri!

Rihards grīļodamies vilkās cauri pūlim, kas viņam goddevīgi pašķīra ceļu.

Kalniņš notupās uz ceļgaliem blakus Ozolam. Pat nemaņā gulēdams, tas cieši spieda pie vēdera mazu, apkaltu lādīti. Andris gribēja to izņemt no viņa rokām, bet nevarēja, jo Ozola apdegušie pirksti bija kā piekniedējušies pie tās.

—    Tas būs dzīvotājs,— Kalniņš nešaubīdamies nosprieda un pamāja ar roku, aicinādams zvejniekus palīgā.

Vīri pacēla Ozolu un kopā ar lādīti stiepa uz mašīnu. Rihardu šajā brīdī visi bija piemirsuši. Viņš mēģināja pats saviem spēkiem uzlikt kāju uz mašīnas kāpšļa, bet sagrīļojās un, zaudēdams samaņu, saļima. Pie stūres piesēdās Brunis.

Mašīna jau sāka braukt, kad Arturs ar saviem vīriem ieradās uguns nelaimes vietā. Viņš ar bažām un izbrīnu raudzījās nopakaļ aizjoņojošai mašīnai, jo bija paguvis tajā ieraudzīt Martu. Māja beidza degt. Pa pagalmu vēl klīda cilvēki, nesdami šādas tādas mantas.

7t

—    Ko līdz mantas raušana, ko līdz plēšanās,— veči prātoja.— Viss ir dieva ziņā. Šodien tu, cilvēks, esi kungs, bet rīt vari būt ubags un klimst pa pasauli ar tarbu kaklā.

—    Ko nu par Ozolu, viņam tarba kaklā nebūs jākar, viņam ir sava lādīte. Pietiks ne vienai mājai vien.

—    Ka tad, kā tad!—Āboltiņš kodīgi iejaucās sarunā. — Sveša manta vienmēr duras acīs kā dadzis. Ši nelaime arī nav nekāda nejaušība, nē, nē… Pieminiet manus vārdus — tā nav nejaušība!

—    Ko tu te tarkšķi …

—   Vai tad ne?— Āboltiņš palika pie sava.— Acīmredzot Ozols kādu ir krietni pacepinājis.

—    Neba velti mēdz teikt: kā nācis, tā aizgājis.

Ieraudzījis māti, Arturs pieskrēja pie viņas.

—   Māt, kas nolicis ar Martu? Viņa … Kāpēc viņu aizveda?

Zenta skumīgi paskatījās dēla sejā, kas no satraukuma bija gluži pelēka, un maigi pieskārās viņa plecam.

—    Dievs bija žēlīgs, dēliņ. Visi ir dzīvi.

Arturs atskatījās uz krāsmatām un pēkšņi ieraudzīja Pēteri. Visā ļaužu barā viņš vienīgais bija saglabājis pilnīgu, nesatricināmu mieru un pašreiz ar apskaužamu apetīti kaut ko košļāja. Viņa mazajās, šaurajās ačelēs spīdēja jauns prieks un gandarījums.

4. NODAĻA

Martu pamodināja saules stars, kas pārslīdēja pār viņas seju. Viņa atvēra acis un pusnomodā neapjauta, kur atrodas. Pārlaida skatienu istabai. Sienas tapsētas ar dārgiem gobelēniem, visapkārt baltas, veclaicīgas mēbeles ar zeltījumiem, uz grīdas pūkains paklājs. Pie gultas — Ķīnas porcelāna vāzē milzīgs sārtu rožu pušķis. Ziedi bija tikko griezti; uz ziedlapiņām vēl trīsuļoja rasas pilieni. Marta nevilšus pasmaidīja un pieskārās rozēm ar plaukstu, it kā gribētu tās noglāstīt, bet tūlīt atrāva roku atpakaļ un izdzēsa smaidu, jo izdzirdēja tuvojamies soļus. Ienāca jauna sieviete — istabene.

— Labrīt, jaunkundzi—viņa sveicināja un nolika uz galdiņa blakus gultai paplāti ar brokastīm.

—          Labrīt, Ilze! Vai jūs vēl joprojām uzskatāt, ka esmu slima?— Martas balsī bija saklausāms īgnums.

Istabene samulsa un, it ka vainīga juzdamās, nomurmināja:

—          Es… Bet Losberga kungs tā lika. Viņš ir ļoti noraizējies par jūsu veselību.

Marta liegi pasmaidīja un jau daudz maigāk apvaicājās:

—   Vai tēvs vēl guļ?

—   Ozola kungs aizbrauca jau mazā gaismiņā.

— Aizbrauca? Uz kurieni?

—          Uz ciemu. Līdz ziemai, viņš teica, esot jādabū māja zem jumla. Jums ir stiprs tēvs — pat ugunī nedeg.— Ilze iesmējās.

Marta izkāpa no gultas un sāka ģērbties.

—          Atļaujiet, es jums palīdzēšu,— sacīja istabene pieiedama pie viņas.

—          Pateicos, es pali …— Bet, kā par nelaimi, viņai nevedās ne ar āķiem, ne ar pogām.— To nesiet uz ēdamistabu.— Viņa pamāja uz paplāti.— Es tūlīt iešu lejā.

Istabene paņēma paplāti un, jau durvīs stāvēdama, jautāja:

—   Vai brokastis Losberga kungam ienesīsiet jūs?

Marta pagriezās pret spoguli un sāka sukāt matus.

—   Jā, es.

Ar paplāti rokās viņa iegāja Riharda istabā.

—   Labrīt! Atnesu jums brokastis. Kā jūtaties?

Rihards gulēja gullā ar pārsietām rokām un galvu. Viņa

sāpošās, iekaisušās acis vērās viešņā ar atklātu jūsmu.

—   Pateicos. Šajā brīdī jūtos lieliski.

Marta samulsa, pievērsa skatienu zāļu pudelītēm un skubīgi uzsāka citu tematu:

—           Kāpēc tā? Vai jūs tīšuprāt nelietojat zāles? Paklausieties, Losberga kungs …

—          Sakiet — Rihard,— viņš klusā balsī lūdza.— Jūs taču apsolījāt …

—          Labi, lai tā būtu: Rihard.— Marta paņēma no paplātes šķīvi ar mannas biezputru un sāka viņu ēdināt kā bērnu.— Ziniet, Rihard, jūs mani nostādāt ārkārtīgi neveiklā stāvoklī. Vai tad istabene nevarētu jūs aprūpēt?

—          Ja jūs . .. pametīsiet Losberģus … es pieteikšu politisku bada streiku. Neņemšu pretim nevienu tableti! Nevienu karoti šīs pretīgās mannas putras.

—           Nē, es runāju nopietni,— Marta negribīgi iesmējās. — Ilgāk mēs vairs nedrīkstam šeit palikt, vai saprotat? Es jūs nepametīšu likteņa varā, nākšu apciemot … Bet dzīvot šeit es vairs nedrīkstu. Jau tagad pa visu ciemu klīst tenkas, dažādas nevalodas … Jūs taču zināt, kā pie mums to prot …

—           Kādas tenkas? Kas par muļķībām! It kā ļaudis nezinātu, kādos apstākļos jūs nokļuvāt šeit. Ļaudis . . .— viņš skeptiski pavīpsnāja.

—           Neuztraucieties!— Marta uzlika roku viņam uz pleca.— Jus nedrīkstat kustēties.

—           Nudien, vai tad es tīšu untumu pēc turu jūs šeil? Jums savas mājvietas nav, vai saprotat? Nav vairs mājas. Nodega! Kur jums abiem ar tēvu dēties?

—    Palieciet mierā — vai arī es tūlīt iešu prom.

Losbergs pierima.

—           Kāpēc jūs to vien tikai sakāt — iešu prom, iešu prom … Vai tad tiešām jūs šeit jūtaties tik slikti?

Marta ilgi klusēja, kamēr ar mokām izdvesa:

—           Mums šeit ir labi, Rihard, pat ļoti labi … Jūs par mani pārāk daudz rūpējaties. Es jau bez visa tā esmu jums lielu pateicību parādā.

—    Iestāstiet sev, ka to izdarīja kāds cits.

—    Bet izdarījat jūs!— Marta klusi iebilda.

—          Jūs nu gan esat .. . Bet zināt ko: iedomājieties, ka es līdu tajā peklē tikai savtīga, zemiska mērķa dēļ. Ar ļaunu nodomu atvilkt jūs šurp.

Viņa iesmējās.

—           Kādēļ jūs smejaties? Tā ir neapšaubama patiesība. Ja vēlaties, sarīkosim šeit nelielu ugunsgrēku, un es atkārtošu to pašu numuru — tikai tāpēc, lai jūs paliktu šeit, Losberģos.— Rihards mirkli klusēja un pēc tam ākstīgi, it kā falsetā dziedādams piebilda:— Pēc iespējas ilgāk!

Marta saduga, tad piecēlās.

—   Jūs pārkāpjat norunu, Rihard.

—           Kāpēc pārkāpju?— viņš atjokoja.— Es taču neteicu «uz visiem laikiem», es teicu —«pēc iespējas ilgāk». Atbilstoši viesmīlības likumiem.

—          Vai zināt, pēc kā jūs izskatāties? Šajās marles bruņās,— Marta domīgi viņu pārtrauca,— pēc bruņinieka … leģendas varoņa .. . Baltais bruņinieks! Palieciet, Rihard, tāds līdz galam! Un neskatieties manī tādām acīm! Lūdzu…

—         «Ar manu sirdi cīnās acu skats par balvu, ko tavs tuvums mīlā sniedz».— Rihards nopūtās.

—   Rihard!— Marta strauji iebilda.— Jūs atkal …

—    Nē, nevis Rihards to saka, bet Viljams . .. Viljams Šekspīrs. Viņam taču ir atļauts, vai ne? «Kad, piekusis no ceļa, dusā grimstu, lai pūtinātu gurdos locekļus, par tevi domāt ilgi nenorimstu: gars dodas ceļā, kamēr miesa dus. ..»

Marta piegāja pie atvērtā loga un ka apburta klausījās nemirstīgo rindu mūzika. Tā plūda pāri priežu galotnēm, rāmo mākoņu gubām, tālumā zaigojošajam jūras klajam un visam šim neaptveramajam plašumam it kā iedvesa siltu, trīsošu dzīvību . . .

Un manas domas liega lidojumā No tālienes pie tevis aizlaižas, Un acis tomēr mulsā sastingumā Nakts aklā tumsa dzedri lūkojas. Tad dvēsele man uzbur lavu teļu No tumsas man priekš acīm: redzu to Ka būtni dzidri ēterisku, cēlu, Kas mirdzumu no sevis izstaro.'

Sonetu rindas plūda un plūda. Tās apbūra, reibināja ar savu smalko, viltīgo, noslēpumaino daiļumu. Pēc brīža, atbrīvojusies no šī stindzinošā valdzinājuma, Marta klusī tēm, nedzirdamiem soļiem izgāja no istabas.

Pievakarē Ozols ar saviem atsperu ratiem piebrauca pie Losbergu vasarnīcas, pamāja Pēterim, ka tas ir brīvs, un klibodams, uz spieķa atbalstīdamies, pa celiņu gāja uz durvīm. Viņš vēl joprojām bija viscaur pārsiets ar marles saitēm un aplīmēts ar leikoplasta plāksteriem, tomēr jutās mundrs, jo dienā viņam bija krietni veicies. Lai nu būtu kā būdams, bet nav ļaunuma bez sava labuma. Varbūt tas ir likteņa pirksts, kas viņu ar meitu atvedis uz šo lepno, bagāto māju. Viņš gribēja apstāties, lai atvilktu elpu un papriecātos par rozēm — lās šeit auga visapkārt, bet pēkšņi ieraudzīja Martu, kas nupat nāca ārā. Viņai rokā bija neliels čemodāniņš.

—    Kas tad tas?— tēvs izbrīnījies jautāja.— Uz kurieni tu gribi doties tik vēlā vakara stundā?

—   Uz ciemu. Vai Pēteris jau aizbrauca?

—   Aizbrauca. Bet kāpēc tāda steiga? Vai līdz rītam nevari pagaidīt?

' Atdzejojis F. Adamovičs.

—   Nē, iešu tagad,— viņa klusi sacīja.

—           Kas tad ir noticis?— Ozols kļuva nemierīgs.— Paskaidro, kā pienākas.

—           Nekas … Tāpat vien … Es nevaru vairs ilgāk šeit palikt.

—          Vai kāds tev kaut ko ir nodarījis?— tēvs jautāja paklusā balsī.— Atbildi, man tas ir jāzina.

—           Nē, nē,— viņa steigšus atsaucās.— Lūdzu, neuztraucies! Neviens nav pat domājis mani aizskart. Tieši pretēji … Bet es pagaidām apmetīšos pie Birutas.

—          Es neko nesaprotu,— Ozols sarauca pieri.— Neviens tev neko ļaunu nav nodarījis, bet tu ņem un aizej. Būtu jel padomājusi, vai tā ir labi, vai tā var izturēties pret Losberga kungu.

—          Esmu par to padomājusi, tēt. Tieši tāpēc aizeju. Es negribu, ka ļaudis par mani un viņu tenko …

—          Ak tā, tu negribi!— tēvs sāka pukoties.— Baidies no tenkām! Bet cilvēks no uguns nebaidījās. Ak tu! Nāc atpakaļ!—viņš bargi noteica un izņēma čemodānu meitai no rokas.

—           Aiziešu arī tukšām rokām,— Marta atcirta, nekustēdamās ne no vietas.

—          Ej!—Ozols nometa čemodānu zālē.— Tu aizbēgsi, bet kur lai es palieku? Vai man arī būtu jābēg? Kristus vārdā iet un lūgties pajumti svešiem ļaudīm? Vai par mani tu kaut drusciņ esi padomājusi?

Marta bikli klusēja.

—           Pagaidi vismaz tik ilgi, kamēr viņš tiek uz kājām,— Ozols steidzīgi piebilda, bailīgi atskatīdamies uz logiem.

—    Pa to laiku es varbūt vismaz jumtu dabūšu virs galvas.

—         Labi,— Marta piekrita,— es palikšu. Kamēr viņam tiks noņemti apsēji. Bet ilgāk ne dienu!

Riharda istabas durvis bija vaļā, un Ozols palūkojās iekšā. Atmetis segu no apsaitētajām rokām, Rihards lēni salieca un atlieca pirkstus.

—   Ak, Losberga kungs, jūs jau esat pavisam brašs!

Cenzdamies neklaudzināt protēzi, Ozols ienāca istabā un

godbijīgi apsēdās uz krēsla maliņas blakus gultai.

—   Arī man šī bija veiksmīga diena,— viņš palielījās.

—    Ar namdariem visu norunāju, šie sola līdz ziemai māju dabūt zem jumta.

—          Vai neesat par agru sasparojies? Būtu labāk sevi pasaudzējis,— Rihards raižpilnā balsī sacīja.

—   Kas nu man . . . Tikai pīpēšana jāatmet. Sarijos dūmus visam mūžam. Bet jums gan tas dārgi maksāja. Tāda nelaime. .. Jā, ko lai dara, jāsteidzas. Pārlieku apgrūtinām jūs, nav ērti.

—   Ko jūs runājat! Jūsu meita mani ārstē la!>āk par visiem dakteriem.

Ozols labpatikā kaut ko nomurmināja un lēnām no kabatas izvilka papīra lapu.

—   Bija atbraukusi apdrošināšanas sabiedrības komisija. Bet neko nenoskaidroja. Turpretim ciema ļaudis ir pārlieci nāti, ka tā bijusi ļaunprātīga dedzināšana.

Rihards paskatījās Ozolā izbrīna pilnām acīm, bet tas turpināja savu domu:

—   Vai tad aizdedzināt ir grūti? Pieliek tikai uguni pakulu kušķim, uzmet to uz bēniņiem — un lieta darīta. Kamēr pakulas pamazām gruzd, pats dedzinātājs jau liela gabalā un visi gali ūdenī . . .

Rihards domīgi pievēra acis, un šķita, ka viņš ncuzdroši nās uzminēt Ozola mājienu.

—   Vai jūs kādam esat traucēklis?

—   Jā, laikam gan es kādam traucēju dzīvot. Kāds man ir pamatīgi atmaksājis.

Rihards ilgi klusēja, bet tad daudznozīmīgi noteica:

—   Varbūt jums ir taisnība. Cilvēkiem dvēselē ir daudz dziļi slēptu kaktiņu.

Vēlā vakara stundā, apdarījusi mājas darbus, Zenta sēdēja virtuvē. Uzlikusi brilles un uz pleciem uzmetusi siltu lakatu, viņa bija noliekusies pār bībeli un čukstus lasīja jau simtiem reižu lasītas rindas. Rūtīs sitās lietus, ārā gaudoja, auroja, plosījās vējš. Telpa bija silta, plīti sprēgāja inalkas pagales. Zenta tik ļoti bija iegrimusi bībelē, ka nedzirdēja atveramies durvis. Arturs, ģērbies slapjā brezenta lietusmētelī, čemodāniņu rokā, smaidīdams lūkojās uz māti — uz grumbu vadziņām ap viņas acīm, uz agri nosirmojušiem matiem, uz darbā sarepējušajiem pirkstiem, kas rūpīgi šķīra nodzeltējušas lapas. Jauneklis piegāja pie mātes un maigi apņēma viņu ap pleciem.

— Dēliņ! Beidzot tomēr . . .— viņa nopriecājās, pietrausās kājās un sāka rosīties.— Ģērbies nost, tu taču esi pilnīgi izmircis! Bet es it kā zinādama izvārīju kartupeļus,

sacepu zivis.

—           Jauki!— Arturs pie uguns tīksmi berzēja plaukstas. — Cik labi tomēr ir mājās.

—           Labi, protams,— mate piekrita.— Vai svaigu alutiņu negribi piedzert?

—           Še, ielej!—Arturs ar burvju mākslinieka žestu izņēma no čemodāniņa jaunas, ar spīdīgu, rakstainu glazūru pārklātas alus krūzītes un nolika tās uz galda.

Vai dieniņ, cik skaistas!— Zenta nopriecājās.— Vai tikai neesi par tām atdevis visu sapelnīto naudiņu?

Jauneklis, neko neatbildējis, vēlreiz pieliecās pie čemodāniņa.

—   Un tas tev,— Arturs viņai sniedza glītu vilnas jaku.

—           Kāpēc tu tā tērējies? …— māte pārmetoši noteica, bet rokas jau it kā pašas no sevis sniedzās pēc dāvanas, un acis priekā iemirdzējās.

—           Valkā vesela, tev būs silti!—Slēpdams mulsumu, viņš naski ķērās pie ēdiena.— Kādi jaunumi ciemā? Vai tu neslimoji?

—           Nebija laika slimot, dēliņ. Es taču tagad strādāju žāvētavā.

Arturs no pārsteiguma nolaida karoti.

—    Ko tu saki! Beidzot tā ir gatava?

—           Tur tagad strādā arī Aina un Magda … gandrīz vai visas ciema sievas.

Un kā maksā?

—    Jāteic, ka gluži labi.

—           Nākdams redzēju, ka Ozols jau būvējas,— Arturs it kā starp citu ieminējās.

—           Krams, ne cilvēks,— Zenta goddevīgi atsaucās.— Iekrita tādā ķibelē, bet ticis atkal uz kājām.

—   Kur tad šie apmetušies?

—          Vēl jau tais pašos Losberģos,— māte pēc brītiņa atbildēja.

Arturs atstūma šķīvi un, cenzdamies saglabat mieru, apvaicajās:

—    Ko . .. arī Marta? Vēl līdz šim laikam?

—           Kur gan citur lai viņi būtu,— māte rāmi iebilda.— Kā stāsta, Losberga kungs vēl joprojām neceļoties no gultas. Kā tad lai Marta par viņu nerūpētos? Padoma pats. Ja viņš nebūtu skrējis ugunī, Ozoli tagad kārtu zobus vadzī.

Arturs piecēlās un, brīdi pastaigājis pa istabu, noņēma no vadža cepuri.

—   Es mazliet iziešu, māt.

—   Uz kurieni?

—   Aiziešu pie Riharda.

—    Pie Losberga?

—   Jāiet apraudzīt,— acis slēpdams, viņš nomurmināja.— Citādi var vēl diezin ko nodomāt .. .

Zenta īgni nogrozīja galvu un sāka novākt traukus.

—    Ko es varu darīt? Būtu tēvs vēl dzīvs, viņš gan tevi nelaistu. Bet es . ..— viņa rūgti noteica un pēkšņi it kā lūgdamās piebilda:— Kaut tu tur neietu, dēliņ, nepazemotos …

Arturs domāja ilgi, grūtsirdīgi un tomēr spītīgi noteica:

—    Iešu!

Izgājis ārā, viņš apņēmīgi sāka doties uz Losberģu pusi, bet, ne simt metru nenogājis, palēnināja soļus. Acīmredzot viņa sirdi tomēr tirdīja šaubas. Nodurtu galvu viņš raudzījās lejup tā, it kā zem kājām butu nevis ciets pamats, bet staigns purvs, kurā katrs nepiesardzīgs solis var būt liktenīgs. Tieši šajā brīdī viņu pamanīja Biruta.

—    Artur!— viņa uzsauca. Meitene droši vien atgriezās no tāla ceļa, jo viņas kurpes bija dubļainas.— Kad jūs pārbraucāt? Nupat? Kur tad manējais? Vai tikai nav iestūrējis traktierī?

Arturs gribot negribot tīksmi nolūkojās Birutā: vienkāršā zemnieces apģērbā viņa ar saviem tvirtajiem, koši sārtajiem vaigiem bija skaista un sievišķīga. Un viņam nejauši iešāvās prātā, ka attiecības ar šādu meiču Laimonim droši vien ir daudz vienkāršākas nekā viņam ar Martu.

—  Kur gan citur, ja ne traktierī . . .— Arturs aljokojās.— Kā no laivas ārā, ta roku rokā ar nākamo sievastēvu traktierī iekšā . . .

Sārtums Birutas vaigos kļuva vēl spilgtāks.

—   Vai tu uz turieni?— Viņa ar skatienu norādīja uz Losberģu pusi.— Ak, kā viņa ilgojās pēc tevis! Par tevi vien runāja.

—   Vai tikai par mani? Varbūt arī par kādu citu?— viņš tincināja, rūgti smīnēdams.

—    Nerunā muļķības!—Biruta sadusmojās.— Neklausies baumās! Mūsu tenku vāceles var sagudrot visādus pasaules brīnumus.

—   Vai tad jau baumo?— Arturs kļuva uzmanīgs.— Par ko?

—    Ak jūs, vīrieši! Laimonis ir tikpat nejauks. Ja tikai vienu deju ar citu puisi nodejošu, šis tūlīt iecērtas kā āzis un gatavs mesties kautiņā,— Biruta smiedamās noteica un

tad pamācoša toni piebilda:— Neņem muļķības galvā! Aizej pie viņas, aprunājies, neesat vairs nekādi maziņie.

Jūra bija rudenīgi drūma. Pūta ass vējš, draudīgi šņāca priežu galotnes. Par kāpain klaigādamas lidinājās kaijas.

Marta un Arturs klusēdami lēniem soļiem gāja pa krastmalu. Pēc brīža, acīmredzot turpinādams iesāktu sarunu, Arturs sacīja:

—          Pasaki tēvam, ka es palīdzēšu mājas būvē . .. Protams, ja viņš tam piekritīs.

—   Paldies, Artur.

Klusēdami viņi pagāja vēl dažus soļus.

—           Kā tagad būs ar universitāti? Vai ari tā tev izkūpējusi?

—          Tieši tā — izkūpējusi,— Marta skumīgi iesmējās. — Es taču neatstāšu tēvu vienu.

—   Tātad jūs arī turpmāk paliksiet pie Riharda?

—    Kur gan citur? Arī viņam vēl vajadzīga palīdzība.

—           Jā, protams,— Arturs drūmi piekrita, bet pēkšņi apstājās un strauji viņu apskāva.— Es tevi mīlu! Vai dzirdi? Tu esi mana sieva. Tu pati gribēji kļūt par manu sievu. Un es nevaru . . . Vai saproti? Es negribu, ka tu dzīvo svešā pajumtē. Blakus viņam.

—          Artur, dumiķīti .. . Apjēdz jel, ka pašreiz es nevaru aiziet. Tas būtu ārkārtīgi nepieklājīgi. Man tur jāpaliek, kamēr viņš ir saistīts pie gultas. Tas ir mans pienākums.

—           Ko tad, ja viņš vēl gadu gulšņās?— Arturam neviļus izspruka jautājums.

—           Es palikšu, kamēr viņš nevarēs celties,— Marta stingri atkārtoja.— Ja es esmu tava sieva, kādēļ tad tu mani sāpini ar savu greizsirdību? Kāpēc tu gribi, lai es cilvēkam, kas izglābis manu tēvu, atmaksāju ar nepateicību? Arī tevis labā viņš ir diezgan daudz darījis.

—    Protams .. .— Arturs stomīgi piekrita.

Marta līdzjūtīgi paskatījās viņā, strauji piekļāvās pie viņa krūtīm, noskūpstīja uz vaiga un noteica:

—   Labi, man nu ir laiks iet.

—          Tu jau ej ?—Arturs saņēma viņas roku un saspieda to savās plaukstās.

—   Jāiet.

—   Vakarā satiksimies?

—   Protams.

Arturs apskāva Martu un, nemiera urdīts, ilgi, pētīgi skatījās viņai cieši acīs. Tad nenoskūpstījis palaida viņu vaļā.

Marta savā istabā lasīja grāmatu, kad pie durvīm kāds klusi pieklauvēja.

—    Vai drīkst?

Viņa pacēla galvu un, sev par lielu izbrīnu, ieraudzīja uz sliekšņa Rihardu. Viņš bija ģērbies elegantā, pēc jaunākās modes šūtā uzvalkā. Diemžēl tas nespēja noslēpt pārciesto nelaimi — viņš joprojām bija bāls, novājējis, un sejā rēgojās tikko aizdzijušas brūces.

—           Kā es jums patīku?— viņš uzsvērti žirgtā balsī sacīja.

—    Kāpēc jūs cēlāties augšā?

Rihards greizi pasmīnēja.

—    Laikam tādēļ, lai atbrīvotu jūs no labprātīgā gūsta.

—    Rihard, kādēļ jūs tā . ..

—           Nepūlieties … Es taču redzu, ka jūs tīkojat izkļūt no manas mājas kā putns no sprosta. Un protu to pareizi novērtēt. Bet jūs neatbildējāt uz manu jautājumu: kā es jums patīku?

Marta nolika grāmatu un māksloti pasmaidīja.

—           Manuprāt, viss ir kārtībā. Jums pat piestāv šīs rētas.

—           Pats par sevi saprotams,— Rihards atsaucās, piegāja pie spoguļa un viebdamies ieskatījās savā sejā.— Rētas grezno vīrieti. Trauki plīst uz laimi . .. Kādas ķecerības tikai cilvēki nav izdomājuši, lai sevi mierinātu!— Ieraudzījis uz spoguļa plauktiņa lielu dzintara gabalu, viņš paņēma to rokā un sajūsmināts iesaucās:— Cik skaists dzintars! Kur jūs to dabūjāt?

—   Tā ir dāvana.

Rihards paskatījās viņā, pielika dzintara gabalu pie acīm un sāka lūkoties uz sastingušajiem kukainīšiem, kas uz mūžu mūžiem bija ieslodzīti dzidrajā cietumā.

—          Jā, mēs visi esam tādi kā šie knislīši dzintarā . . .— viņš domīgi noteica.— Iesprostoti . .. Katrs savā liktenī. Kā būtu, ja mēģinātu atbrīvoties? Ja ņemtu un atlauztu šīs skaistās, caurspīdīgās kapenes.

—           Nevajag neko lauzt.— Marta vērīgi paskatījās viņā un atņēma dzintara gabalu.

Viņš saprotoši pasmaidīja.

—      Jūs vienmēr pret mani esat it kā piesardzīga. Un salta kā leduskalns. Bet es, šķiet, esmu izdomājis, kā jūs mazliet atkausēt. Vai jums ir drusciņ laika?

Marta samulsa, paskatījās pulkstenī.

—   Atklāti sakot, pavisam maz.

—    Dāviniet man šo mazumiņu!

Sarkanā automašīna aiztraucās pa gleznainu meža ceļu un drīz apstājās pie neliela, mājīga vasarnīcu rajona restorāna, kas šajā stundā bija gandrīz tukšs. Viņi apsēdās virs ezera izvirzītā terasē, kas gandrīz saskārās ar gludo ūdens līmeni. Pie margām ik pa brīdim piepeldēja gulbji, un Marta caur režģiem tos ēdināja ar maizes gabaliņiem.

—      Dievs ir mans liecinieks — man tā vien gribas ielēkt ūdenī, lai saņemtu savu kumosiņu laimes,— Rihards noteica un ielēja glāzītē konjaku.

—      Rihard!— Marta viņam uzmeta pārmetošu skatienu.— Jūs taču apsolījāt . . .

—      Lūdzu, nebojājiet mūsu pēdējo tikšanos,— pa pusei jokodamies, pa pusei nopietni viņš atbildēja.

—    Jūs esat vājprātīgs. Kādēļ es jūs ārstēju?

—      Kādēļ ārstē tos, kas notiesāti uz nāvi? Tādēļ, lai varētu izpildīt nāves spriedumu. Es paceļu šo glāzīti uz jūsu veselību, Marta, mana brīnišķīgā dziedinātāja! Starp citu, kādēļ jūs nevarētu pāriet uz medicīnas fakultāti? Kamēr nav par vēlu. Jums noteikti ir talants . . .

—    Kuru fakultāti jūs esat beidzis, Rihard?

—      Filozofijas,— viņš nīgri noburkšķēja un iztukšoja glāzīti. Marta pamanīja īgnumu viņa balsī.

—    Kādas absolūtās patiesības jūs tur apjautāt?

Brītiņu viņš klusēja, tad vēlreiz ielēja konjaku.

—    Rihard!

—      Jūs veltīgi uztraucaties, šī piliena dēļ es neizkritīšu no eņģēm. Kādas patiesības? Liekas, pašu svarīgāko. Katru rītu atgādini sev: tev priekšā ir visa dzīve — visa šī diena — un pavadi to, ka pienākas.— Rihards pamanīja Martas zobgalīgo skatienu un sabozies piebilda:— Un vēl: šajā pasaulē taisnība pieder nevis tam, kam ir taisnība, bet gan tam, kas var pierādīt savu taisnību.

—      Tātad, kam spēks, tam vara — vai tāda ir tā augstākā patiesība?

—      Vai jūs kādreiz esat redzējusi, ka uzvar vājais? Lai gan jāpiebilst, ka ir kāda vājība, kuras priekšā jebkurš spēks kļūst bezspēcīgs. Bet tas jau — kā mēdz teikt — ir no citas operas . . .— Rihards daudznozīmīgi iesmējās.

—   Vēlreiz uz jūsu veselību, Marta!

Vii,ia salīgi sarāva plecus un neslēpdamās paskatījās pulkstenī.

—           Vai baidāties nokavēt?— Rihards apvaicājās, jau manāmi iereibis. Viņa seja bija kļuvusi vēl bālāka un piere aprasojusi sīkiem sviedru pilieniņiem.

—           Redziet nu!— Marta īgni noteica.— To jau es paredzēju. Kā jūs tagad vadīsiet mašīnu?

Viņš mēģināja atjokoties:

—    Man, rūdītam kovbojam, ka tikai kāja kāpslī . ..

—           Beidziet jel!— Marta apņēmīgi piecēlās.— Es taču jūs brīdināju . . .

—           Jā, rādās, esmu mazliet pāršāvis pār strīpu . . .— Rihards nomurmināja, it kā vainīgs juzdamies.— Pārāk daudz iespaidu reizē.

Marta mazliet atmaiga un jau miermīlīgāk sacīja:

—    Ko lai mēs tagad iesākam?

—    Ko?— Viņa acis iespīdējās nebēdnīga dzirkstelīte.

—    Kādēļ jūs pali nevarētu sēsties pie stūres?

—    Jūs esat prātu zaudējis!

—           Nepavisam ne. Pēc desmit minūtēm jūs vadīsiet mašīnu kā īsts šoferis.

.. .Cieši jo cieši ieķērusies stūres ratā, Marta aizrautīgi iesaucās:

—    Es braucu!

—           Protams, braucat,— Rihards smaidīja, ar labo roku pieturēdams stūri.

Otru roku viņš bija uzlicis uz sēdekļa atzveltnes un savu skolnieci liegi turēja aiz pleca. Ret Marta to nemanīja — ar bezprātīgā laimē starojošu neprašas skatienu viņa raudzījās tikai uz priekšu un sajūsma grozīja stūres ratu. Motoram dobji rūcot, mašīna lēni līkumoja pa lielceļu.

—           Bet tagad pamēģiniet izspiest sajūgu un ieslēgt otro ātrumu … Pārslēgs ir šeit.

—    Man bail . . .

—           Droši, droši!— Rihards uzlika roku uz viņas plaukstas.— Nu! …

Marta pamēģināja.

—    Izdevās!

—           Jūs esat kā radīta šofera amatam,— Rihards viņu uzslavēja, it kā no zobu sāpēm saviebies.— Tagad piedodiet gāzi!

Mašīna salēcās kā varde un sāka ripot ātrāk. Šāds panākums Martā sacēla jaunu sajūsmas vētru. Bet tad pēkšņi viņa šausmās iekliedzās — mašīnas priekšā uz ceļa parādījās govs.

—   Bremzi!— Rihards iesaucās, satverdams stūri. — Bremzējiet! Atlaidiet stūri!

Bet Marta bija galīgi apjukusi un vēl ciešāk ieķērās stūres ratā, neļaudama Rihardam ar līkumu pabraukt garām govij, kas bezjēdzīgi meimuroja pa ceļa vidu. Un tad nāca trieciens: pēdējā mirklī Rihardam izdevās spēcīgi sagriezt stūri pa labi, mašīna ieskrēja grāvī un ar visu sparu uztriecās virsū krantī augošam kokam. Motors noslāpa. Iestājās klusums, tikai jau tālu aiz viņiem skanēja it kā izbrīna pilni, it ka izsmējīgi govs māvieni.

Metās jau tumšs, kad Rihards, viscaur notraipījies, bezcerīgi aizcirta pārsegu.

—   Jūs ļoti uz mani dusmojaties?— Marta jautāja, juzdamās vainīga.

—   Ļoti. Nevis uz jums, bet uz to ragulopu. Manuprāt, tas nebija nekas cits kā sātans govs paskatā.— Rihards slaucīja rokas kabatlakatiņā.— Palieciet šeit, es aizskriešu uz šoseju, mēģināšu dabūt kādu mašīnu.

—   Varbūt . . . mēs varētu iet kājām?— viņa bikli ierosināja.

—    Divdesmit kilometru? Rita pusē būsim mājās. Gaidiet mani šeit, ja uzbrūk laupītāji vai govs — taurējiet!

Marta gurdi pasmaidīja un palika gaidot. Pēkšņi viņai uz plaukstas uzkrita piliens — sāka smidzināt lietus.

Arturs pie vecajām dzirnavām gaidīja Martu. Bija jau pilnīgi tumšs. Vēl joprojām negribēdams ticēt, ka viņa neatnāks, jauneklis atkal un atkal pārstaigāja aizlaisto, zālēm apaugušo klajumu.

Lietus neganti bungoja pa mašīnas jumtu un sitās pret stikliem.

—   Jā-ā . .. Tagad jūs mani nolādat,— Rihards bēdīgi ieminējās.— Es jūs pavedināju .. .

—   Par ko lai es jūs nolādētu . .. Pati esmu vainīga.

—   Lai paliek, nešaustiet sevi! Kas gan varēja zināt, ka tā iznāks? Kā par sodību — ne mašīnas, ne pajūga .. .

Viņa skumīgi klausījās nakts lietusgāzē — tā joprojām pieņēmās spēkā.

—   Jums laikam bija norunāta tikšanās?— Rihards līdzjūtīgi apvaicājās.— Esmu jūs pamatīgi iegāzis. Ret nudien nevienas dzīvas dvēseles.

Marta klusēja.

—   Auksts,— viņš nodrebinājās un nezin no kurienes izvilka plakanu blašķi.— Vai nevēlaties kādu malciņu? Tas ir rums.

—    Nē, paldies.

Rihards atgrieza blašķes uzmavu, ieņēma vienu inuti un acumirklī satrūkās.

—   Ak kungs, kas es par ēzeli!—viņš izsaucās, novilka žaketi un uzmeta to Martai uz pleciem.— Bāziet rokas piedurknēs!

—    Nē, nevajag …— Martu jau sāka kaitināt šī nejaukā situācija.

—   Uzģērbiet, uzģērbiet, jums taču zobs uz zoba vairs neturas! Bet varbūt jus nervozējat?

Viņa atkal neatbildēja.

—    Paklausieties — kāpēc jūs to tik ļoti ņemat pie sirds? Es saprotu, nav patīkami, protams, bet… Nekas briesmīgs taču nav noticis. Nesatikāties šodien, satiksieties rīt. Vai parīt. .. Varbūt kādu pilienu tomēr norisiet?— Rihards atkal izvilka blašķi.

—    Manuprāt, arī jums jau pieliek,— Marta dzedri atbildēja.

—    Kas zina …— Rihards noteica un nodzēra no blašķes krietnu guldzienu.— Kas zina, varbūt pats liktenis tā vēlējies? Kā jums šķiet? Izjauca vienu satikšanos un … izkārtoja citu. Brr, velnišķīgi salst. No kurienes diez tāds saltums? A, zinu — man blakus taču ir leduskalns! Paklausieties, mans leduskalniņ, vai jūs nesaķersiet plaušu karsoni? Mēģināsim kaut kā sasildīties!

—   Tūlīt atvirzieties!—Marta sadusmojās.— Kas ar jums notiek, vai tiešām no ruma esat apdullis?

—   Es jau sen staigāju pa pasauli kā apdullis, Marta …— viņš dobji atsaucās, viņas tuvumā zaudēdams galvu.

—   Atvirzieties tālāk, vai arī es kāpšu ārā!

—    Marta! …— Nespēdams vairs valdīties, Rihards apskāva viņu ap pleciem un spēji piekļāva sev klāt.

Dažus mirkļus ilga klusa cīņa. Beidzot Marta izrāvās no viņa apkampieniem, iecirta viņam pļauku, atrāva vaļā mašīnas durtiņas un izlēca ārā. Losbergs metās viņai paka], bet, skriedams apkārt mašīnai, aiz kaut kā aizķērās pakrita, un Marta nozuda viņa skatienam.

—   Marta! Marta!—viņš izmisīgi klaigāja, brizdams pa dubļiem un peļķēm.— Ma-arta! Apstājieties!

Viņa stāvēja, cieši kļaudamas pie koka un drebēdama kā vajāts zvērs. Tiklīdz Rihards, aurodams un rokas pa gaisu vicinādams, smagiem soļiem pagāja garām, viņa pameta slēptuvi un, cik jaudas, sāka skriet uz pretējo pusi. Pa mežu, pa lietu, pa tumsu …

Ozols jau no paša agruma saimniekoja pa pagalmu. Nakts lietus bija piesātinājis gaisu ar sulīgu mikluinu un sīvu platlapju smaržu. Rīta saules staros laistījās peļķes. Gans padzina garām savu lopu baru. Gaidīdams namdarus, Jēkabs ar cirvi tēsa kādu baļķēnu. Mājas būve pamazām gāja uz priekšu — bija jau uzslietas spāres.

Erna klusēdama nolika saimniekam priekšā pie steķa krīizi ar pienu un maizes šķēli ar ceptu speķi. Nometis cirvi, Ozols sāka ēst un it kā starp citu apvaicājās:

—   Vai tad siena šķūnī guli? Vienai nav auksti?

—   Un kas tev par to?— viņa tramīgi sarāvās.— Laikam tīšuprāt Pēteri aizsūtīji uz pilsētu?

Ozols neveikli nosmīkņāja.

—   Kāpēc tīšām? Naglu vairs nav. Ko tad amatnieki bez naglām var iesākt?

Erna paņēma tukšo krūzi.

—   Diezgan, Jēkab! Pablēņojāmies, un pietiek, ka neatsaucam nelaimi. Kas vienam prieki — otram bēdas.

Erna aizgāja. Ozols apjucis noskatījās viņai pakaļ, grasījās atkal ķerties pie baļķēna tēšanas, bet šajā brīdī noklaudzēja vārtiņi. Viņš pagriezās uz to pusi un sastinga ar cirvi rokā. Tur stāvēja Marta. Viscaur izmirkuši, saplēstā, dubļiem aptašķītā kleitā, aiz noguruma tik tikko turēdamās kājās.

—   Tu?—tēvs bija ārkārtīgi pārsteigts.— Kur tu biji?

—   Vēlāk, tēt. Esmu ļoti nogurusi.

Ozols ieraudzīja Losberga žaketi, un viņa acīs pavīdēja nejauks minējums.

—   Tu biji kopā ar Rihardu?

Marta tikai tagad atcerējās šo pretīgo žaketi. Viņa ar riebumu paskatījās uz to un, vairs nespēdama valdīties, vienā elpas vilcienā izkliedza savu ilgi krāto niknumu un izmisumu:

—   Jā! Ar Rihardu! Visu nakti! .. . Tagad tu esi apmierināts? Tu taču sapņoji par to. Vai man nav …

Pēkšņi viņa apklusa pusvārdā un izbailēs atkāpās — dažus soļus no viņas stāvēja Arturs, ko veltīgā gaidīšana un greizsirdība bija pagalam nomocījušas. Viņš stāvēja pagalma vidū, satriekts par Martas izskatu un briesmīgo atzīšanos. Baumas, aizdomas, minējumi — tas viss šajā brīdi pārtapa par nežēlīgu īstenību, kas draudēja ar briesmīgu atklājumu. Viņš lēni pagriezās un savos zvejnieka zābakos smagiem soļiem gāja atpakaļ uz vārtiņiem.

—   Artur!— Marta izsaucās, aizskrēja viņam priekšā, nostājās ceļā un neparasti klusā balsī sacīja:— Es tev visu paskaidrošu.

Tikai vienu mirkli viņš ieskatījās Martas izmisuma un lūguma pilnajās acīs. Bet asinis spēji sakāpa galvā, un viņš nenovaldījās — iecirta Martai pliķi. Iecirta asi, sāpīgi, dodams vaļu visām aizciestajāru sāpēm un nicinājumam.

—    Ko tu dari, maitas gabals tāds! Pret ko tu pacēli roku, bandīt?— Ozols pielēca pie Artura un negantas dusmās atvēzēja cirvi.

Arturs paguva viņu aizkavēt, atņēma cirvi un ar visu spēku atgrūda Ozolu malā. Viņš kā maiss aizvēlās līdz steķiem un palika tur guļam augšpēdu. Uz nobrāztā vaiga parādījās asinis. Arturs brītiņu vēl pastāvēja, tad, pārvarējis apjukumu, aizmeta cirvi, strauji pagriezās un atstāja pagalmu.

—   Paldies tev, meitiņ, paldies .. . Parādīji godu miesīgam tēvam,— Jēkabs murmināja, ar pūlēm pieceldamies, un, pūlēdamies apturēt asinis, piespieda plaukstu pie vaiga.

Satricinātā Marta klusēja un noraudzījās raudošajā tēvā. Izdzirdusi traci, šņukstēdama un degunu priekšautā šņaukādama, pagalmā ieskrēja Erna. Tieši šajā brīdī pie vārtiņiem apstājās auto un no tā izlēca satrauktais Rihards.

—    Ak kungs, Marta! Paldies dievam, ka esat sveika un vesela! Es gandrīz sajuku prātā, apbraukāju vai visu piekrasti .. .— Rihards spēji apklusa, jo ieraudzīja asiņaino Ozolu.— Kas jums kaiš, Ozola kungs? Kas noticis?

—    Nē, Losberga kungs,— Ozols dusmīgi atcirta,— nevis es, bet jūs man paskaidrosiet, kas ir noticis!

—    Nekas īpašs,— Rihards mulsi taisnojās.— Gribējām pavizināties, bet aizķērāmies mežā …

—          Vizinājāties .. . Aizķērāties …— Ozolu pārkaitināja Riharda saltā nekaunība.— Kāpēc tad Marta pārskrēja mājās viena, it kā viņu kāds būtu vajājis? Un jūsu žakete … Neputiet man miglu acīs! Zinām šīs nakts pastaigas . ..

—           Es jums apzvēru, ka nebija nekā slikta. Muļķīgs negadījums . .. Lūdzu, brauksim uz mājām, tur es jums visu paskaidrošu.

—          Uz jūsu mājām?— Ozols vai eksplodēja.— Ja atļauts vaicāt, kas es tur būšu tais jūsu mājās?

Rihards nobālēja, piespieda pie krūtīm apdegušo roku un neskanīgā balsī sacīja:

—           Tas paliek jūsu meitas ziņā. Viņa var ienākt manā mājā kaut vai ar saimnieces tiesībām. Esmu gatavs to atkārtot jebkurā vietā un oficiāli lūgt viņas roku.

Arturs un Laimonis, ģērbušies jūrnieku jakā un svīterī, sēdēja traktierī vistālākajā kaktā. Nekrāsotie koka galdi šajā agrajā stundā vēl bija tukši. Āboltiņš snauduļoja aiz letes, kuras virsa bija apsista ar cinkotu skārdu. Virs letes karājās litogrāfija ar vētrā ierauta kuģa attēlu.

—           Iedzer taču, ka es tev saku!— Laimonis mudināja. Arturs neatbildēja, tikai noraidoši pakratīja galvu. Viņa priekšā uz galda stāvēja pilna krūze alus un glāzīte degvīna.

—          Skatoties uz tevi, tā vien rādās, ka pasaulei gals klāt. Kas tur liels: šodien saķīvējāties, rīt salabsiet. ..

—    Nē, Laimoni, visam ir beigas.

—           Kas par beigām, kādas beigas! Neesi taču ņuņņa! Saņemies, un iesim mājās!

—    Nekur es neiešu.

—           Netaisi muļķības!— Laimonis piecēla draugu no krēsla.

Banga sagrīļojās, it kā būtu piedzēries, pārlaida galdam tukšu, bezjēdzīgu skatienu, sāka sniegties pēc degvīna glāzītes, bet tūlīt pārdomāja un bezcerīgi atmeta ar roku.

—    Labi, iesim!— viņš noteica.

Pie pašām durvīm viņi gandrīz sadūrās ar Birutu, kas aizelsusies ieskrēja traktieri.

—           Izmeklējos tevi pa visu ciemu.— Viņa piesteidzās pie Artura.— Nāc līdzi, ātri!

—    Kas noticis?— Laimonis gribēja zināt.

—   Marta ir pie manis.

Artura seja krampjaini sarāvās un acīs uzzibsnīja karsta naida dzirkstele.

—          Pasaki savai draudzenei .. .— Teikumu nepabeidzis, Arturs pakampa cepuri un izdrāzās ārā.

Lievenī, it kā no zemes izaudzis, viņa priekšā nostājās llrunis. Vēl divi aizsargi stāvēja nostāk.

—          Kas tev tur bija ar Ozolu? Vai tu vari man to paskaidrot?

—          Kāda tev daļa?— Artura balss noskaņa nesolīja neko labu.— Kas tu tāds esi — policists, vai?

—          Esmu aizsargs, un kārtības uzturēšana mūsu ciemā man nav vienaldzīga.

—   Paklau, Brūni,— Laimonis īgni iejaucās sarunā,

—   vai nevar vēlāk? Tu taču redzi, ka viņš ir tīri kā neprātā.

—    Nemaisies pa vidu!— Brunis augstprātīgi atcirta.

—   Es atkārtoju vēlreiz: kārtība ciemā …

—          Vācies pie velna ar visu savu kārtību! Uzcirties kā pāvs …— Arturs nikni izgrūda.

—          Ak tā? Tu apvainosi formas tērpu? Nāc man lidzi!— viņš nobrēcās un satvēra Bangu aiz rokas.

—          Pievāc ķetnas!— Dusmās iekaisdams, jauneklis atgrūda Brūni malā.

Zigis un Voldis steigšus metās Brunim palīgā.

—          Lieciet viņu mierā, ko piesienaties?— Laimonis nostājās viņiem ceļā.— Lēnāk pār tiltu!

Aizsargi no abām pusēm uzklupa Arturam. Jauneklis izrāvās un atgrūda viņus nost, bet uzbrucēji kļuva vēl niknāki un gluži kā buldogi likās virsū savam upurim. Brunis mēģināja ar zābaku iespert Arturam pa vēderu, bet viņš paguva izvairīties un, veikli pieliecies, ar dūri, kas bija smaga kā veseris, notrieca spērēju no kājām.

Arī Laimonis gribēja iejaukties kautiņā, bet Biruta cieši jo cieši viņu satvēra aiz vējjakas.

—          Laid! Laid taču!— Laimonis ar spēku atbrīvojās no Birutas rokām un devās draugam palīgā.

Lievenī izskrēja pārbiedētais Āboltiņš:

—    Zigi, nāc šurp! Zigi, nejaucies iekšā!

Traktierniekā neviens neklausījās. Blakus lievenim

smagi elsa, spļāva asinis un lamu vārdus saniknotu cilvēku ņūklis. Arturs ar dūrēm slānīja neatlaidīgos aizsargus, dodams vaļu naidam un izmisumam, kas bija sakrajies krūtīs. Arī Laimonis turējās blakus — viņš gāzās virsū te vienam, te otram, te trešajam un sita, sila, sila, it kā gribētu pretiniekus samalt miltos.

—   Ak kungs, to bēdu, to nelaimi!—Zenta šņukstēja pārsiedama Artura brūces. Viņš sēdēja plānvidū uz ķeb-' iiša.— Ka gan viņi nav norāvuši tavu muļķa galvu! Kur tu tāds tagad iesi? Kā rādīsies ļaudīs?

Jaunekļa izskats bija nožēlojams — acs bija zila un i aiztūkusi, netālu no deniņiem sūcās asinis. Uz grīdas bija nomesti asiņaini dvieļi, vates kumšķi.

—   Vai sāp, dēliņ?—pamanījusi, ka Arturs saviebjas,] Zenta bailīgi iejautājās.— Pacieties! Tūlīt nomazgāšu] asinis, gan viss būs labi …

Matē paķēra bļodu, aizsteidzās uz virtuvi, ielēja no] spaiņa ūdeni un sastinga naidīgā izbrīnā: durvis stāvēja Marta.

—    Ko jūs šeit meklējat?— Zenta salti noprasīja.

—    Kas ar viņu nolicis?

—   Pagaidām pie dzīvības vēl atstāts,— Zenta dzēlīgi atcirta.— Šoreiz tikai pārmācīts, lai nelien pie citu brūtēm.

—   Kas tās par muļķībām?— Marta bija sašutusi.— Jus taču neko nezināt.

—    Kas te ko zināt?— Zenta dusmīgi pakratīja galvu.— Ak dievs, cik cilvēki tomēr ir bezkaunīgi! Dzīvojiet paši, kā jums tik, bet kādēļ zēnam jaucat galvu? Butu jel kripatiņu žēluma saglabājusi, ja sirdsapziņas vairs nav. Kā jūs uzdrīkstējāties pārkāpt pār šo slieksni?

—   Es drīkstu … tāpēc ka es esmu …— Marta ar mokām izdvesa, nolēmusi pateikt visu patiesību, bet sastomījās, pacēla galvu, ieraudzīja durvīs stāvam Arturu un izmisusi pacēla roku.— Mans dievs! Ko viņi ar tevi izdarījuši!

Jaunekļa sejā nenodrebēja ne muskulītis. Marta gribēja steigties pie viņa, bet, sastapusi Artura tukšo, vienaldzīgo skatienu, bezspēcīgi apstājās.

—    Pasaki mātei, Artur …— viņa tikko dzirdami sacīja.— Pasaki visu. Viņai tas ir jāzina.

Viņš drūmi klusēja.

—   Tu negribi? Tad es to pateikšu.-— Marta pagriezās pret Zentu.— Es … es esmu jūsu dēla sieva.

Mātei likās, ka viņa ir pārklausījusies.

—   Kas?— viņa iesaucās, bezpalīdzīgi skatīdamās Arturā.— Ko tad tas nozīmē, dēliņ?

Marta ar bailēm un cerībām gaidīja atbildi.

Naids, greizsirdība, mīlestība — viss Artura sirdī kūsāja, cīnījās, lauzās uz āru kodīgos, negantos pārmetumos, bet viņš izsacīja tikai vienu teikumu:

—   Tu neesi mana sieva, ej prom!

—   Artur!— Marta izmisusi pieskrēja pie jaunekja, vērdamās viņā lūdzošām acīm.— Ko tu dari? Atjēdzies!

—   Ej, no kurienes esi nākusi! Iztiksim bez kungu atliekām!— viņš ietiepīgi atkārtoja un aizcirta aiz viņas durvis.

Pieri pie loga rūts piespiedis, Arturs stāvēja un skatījās, kā Marta aiziet. Bija bridis, kad šķita, ka viņš tūlīt metīsies Martai pakaļ, sauks atpakaļ, bet laiks gāja, un jauneklis palika nekustīgi stāvam.

Marta gāja lēni, neko neredzēdama, neko nedzirdēdama, ar pūlēm sperdama soļus pa zemi, kas grīļojās zem viņas kājām. Vakara krēslā drebinājās kailie koku zari. Tukšs un rudenīgi nejauks viņai pretim rēgojās Ozolu pagalms. Neapjumto spāru starpās vīdēja salta debess, kas bija tikpat draudīga un bezgalīga kā jūra aiz pelēcīgās kāpu grēdas. Marta gāja tieši uz turieni. Pie vecās, labās laivas, kas viņai tagad bija vienīgais patvērums, kam varēja uzticēt sirdi un dvēseli.

Kabinetā dega gaisma. Rihards sēdēja pie galda, kārtodams dokumentus. Izdzirdējis steidzīgus soļus, viņš pacēla galvu un sastinga — viņa priekšā stāvēja Marta. Meitenes seja bija bāla kā līķim, kā ģipša maska.

—   Esmu ar mieru …— viņa izdvesa gurdenā balsī, lūpas gandrīz nepavērdama, un tūdaļ apklusa, il kā būtu aizmirsusi, kādēļ šurp nākusi.

Rihards piecēlās, piegāja pie Martas un satvēra viņas roku.

—    Kas jums noticis? Vai neesat slima?

—   Klausieties, Rihard,— viņa iecirtīgi, gandrīz vai ļauni atkārtoja.— Es esmu ar mieru .. . kļūt par jūsu sievu. Vai jūs varbūt esat pārdomājis?

Riharda vaigos iesitās sārtums. Tikko valdīdams satraukumu, viņš atbildēja:

—   Savos lēmumos jūs. Marta, esat ārkārtīgi strauja un pretrunīga .. . Atļaujiet, ka es jums atbildu tāpat: mēs salaulāsimies jau šodien.

Rihards cieši pavērās Martā, redzēja, kā izplešas un notrīs viņas acu zīlītes, un kategoriskā balsī piebilda:

—   Vai nu šodien, vai nekad!

Milzīgā baznīcas telpa pamazām kļuva gaišāka un gaišāka. Pērminderis svinīgi aizdedzināja sveces. Skubīgiem soļiem no ģērbkambara iznāca mācītājs un altāra priekšā klusi skaitīja tēvreizi. Baznīcā bija sanākuši kāzu viesi un ziņkārīgie. Tur bija Āboltiņš ar sievu, Losberga istabene Ilze, Erna, viņai blakus — kā parasti krietnā dūšā — Pēteris, daži ciemiņi no Rīgas — Riharda personīgie draugi — un vairāki zvejnieki, kuru barā bija ari Laimonis.

Ozols lūkojās apkārt it kā izbaiļu pilnām acīm, ik pa brīdim paraustīdams kaklasaiti, kas žņaudza viņa resno kaklu.

—    Kāpēc tāda steiga?— viņš neizpratnē pusčukstus brīnījās.— Vai tad šiem deg, vai?

Āboltiņš līdzjūtīgi paskatījās uz apmulsušo līgavas tēvu un neziņā paraustīja plecus: sak, kas lai saprot kungu niķus un stiķus . . .

Rihards, svinīgi turēdams zem rokas bālo, līgavas drānās ietērpto Martu, klausījās mācītāja murmināšanā un nepacietīgi gaidīja, kad sāksies laulāšana. Beidzot pērminderis mācītājam padeva paplātīti ar gredzeniem.

—   Šodien svētā laulībā dodas Rihards Losbergs un Marta Ozola . ..— mācītājs pavēstīja.

Marta it kā pa sapņiem pacēla roku, viņas pirksti trīcēja, un Rihards ilgi nevarēja uzmaukt gredzenu.

—   Aplieciniet savu mīlestību ar skūpstu, mani bērni, un lai dievs jūs svētī…— Marta izdzirdēja mācītāja balsi un pavisam tuvu ieraudzīja pietvīkušo Riharda seju un lūpas, kas tiecās viņu noskūpstīt.

Pēkšņi viņas acu priekšā viss sāka griezties — pielaulātā vīra seja, mācītājs, krustā sistā pestītāja tēls, sveču liesmas … Sākumā tie riņķoja ap viņu lēni, rimti, bet tad šī deja kļuva aizvien straujāka un straujāka, līdz pārvērtās par trakojošu virpuli.

Arturs satraukts staigāja pa virtuvi no viena kakta līdz otram. Māte slaucīja traukus un līdzjūtīgi vēroja dēlu.

—   Ko nu vairs sevi mocīt. Izlietu ūdeni tik un tā nesasmelsi.

Šajā brīdī durvis atsprāga vaļā un virtuvē iedrāzās Laimonis.

—    Nu gan ir putra savārīta! Daudz ko esmu pieredzējis, bet tādas lietas …

Arturs it kā sastinga un satraukts lūkojās drauga sejā.

—          Iedomājies tikai, Zentas tante, tiklīdz bija uzmaukti gredzeni, tiklīdz ināellājs viņiem bija devis savu svētību, m — blaukš!— un ģībonī. Un vispār es jums teikšu, ka l.osbergs viņu turēs stingrākos grožos nekā papiņš. Tam no nagiem viņa vairs neizspruks. Atvilka mācītāju uz baznīcu, lika salaulāt . ..

—          Kas ar Martu nolika?—Arturs saņēmās un pavaicāja.

—         Velns viņu zina! Troksnis, apjukums . . . Aiznesa nesamaņā.

Arturs pieskrēja pie drēbju pakaramā, paķēra cepuri un aizgūtnēm jautāja: | — Kur? Kur viņa ir?

Laimonis apņēmīgi nostājās viņam ceļā.

—          Ko tu gribi darīt? Vai prātu esi zaudējis? I — Laid!

—         Vai mazums ziepju esi savārījis? Vēl tev vajag? Nekur tu neiesi!

Pie viņiem piesteidzās Zenta.

—   Dēliņ, attopies! Iet pie cita sievas …

Arturam tas bija kā āmura sitiens pa pieri. Tikai tagad, i/dzirdējis mātes vārdus, viņš īsti atskārta, kas ir noticis, un apātiski apsēdās uz krēsla.

Arturs sēdēja, kā no pasaules nošķīries, un viņam nebija ne jausmas, ka liktenis nolēmis viņa bēdu kausu šodien piepildīt līdz malām. Tā tas dzīvē mēdz būt — ja liktenis sak kādu piemeklēt, tad neatstājas vairs ne lūgts. Jauneklis nevarēja zināt, ka pa ciema ielu uz viņa māju jau brauc policijas mašīna. Tā apstājās pie vārtiem. Divi spēcīga auguma policisti uzkāpa uz lieveņa. Vecākais policists piedauzīja pie durvīm, bet iekšā neviens klauvējienu nedzirdēja. Viņš sāka klaudzināt stiprāk. Beidzot durvis atvērās, un uz sliekšņa nostājās garš, kalsns jauneklis ar apbrīnojami gaišām rudzupuķu krāsas acīm.

—   Ko jūs vēlaties?— viņš izbrīnījies jautāja.

Policists viņam uzmeta pētījošu skatienu un noprasīja:

—   Jūs esat Arturs Banga?

—   Nē, kas par lietu?

Vecākais policists ienāca iekšā un klusā, bet ļoti zīmīgā balsi jautāja:

—   Kurš no jums ir Arturs Banga?

Nepieceldamies no krēsla, Arturs gausi atsaucās:

—   Es las esmu.

—   Jums vajadzēs braukt mums līdzi.

Šī ziņa tikai ar mokām nonāca lidz Artura apziņai.

—   Uz kurieni?—viņš gurdi un vienaldzīgi jautāja.

—   Uz Rīgu. Ģērbieties!

—           Kas par lietu? Vai nevarat paskaidrot?— Laimonis skubīgi iejaucās sarunā.

Policists sausi atbildēja:

—           Paskaidrojumus viņš saņems Rīgā. Mūsu pienākums ir aizvest Bangu uz turieni. Ģērbieties!

Pie Bangu mājas jau bija salasījies pūlis. Vārti bija līdz galam vaļā, sētsvidū stāvēja policijas mašīna, un pie tās tērgāja un spriedelēja ciema ļaudis.

—           Kāpēc jūs viņu arestējat?— Andris Kalniņš uzplijās policistiem.

Neviens viņam neatbildēja.

—           Virsnieka kungs, iztiksim ar labu.— It kā no zemes izlīdis, Kalniņam blakus parādījās Fricis Spurc.

—           Ko?— Policista acis nemierīgi pārslīdēja pār ļaužu baru un uzacis draudoši savilkās.— Jūs man draudat?

—           Neviens jums nedraud,— Kalniņš attrauca.— Mēs tikai gribam zināt, par ko jūs šo puisi vedat prom. Ja to tur smurguļu dēļ . ..— viņš nicīgi piebilda, ar pirkstu rādīdams uz aizsargiem, kas stāvēja nostāk no pārējiem.

—           Ko, ko tu teici?— Policijas virsnieks sarauca pieri.— Uz ko tu to tēmēji? Varbūt tu arī gribi pavizināties? Kompānijas pēc varam tevi paķert līdzi.

—          Varat,— Andris norūca,— pagaidām jūs vēl visu varat.

—           Pielūko tu man! Un vācies prom no mašīnas!— policists negaidīti viņam uzbrēca un, izmantodams mirkļa apmulsumu, kas bija pārņēmis zvejniekus, ar varu iegrūda Arturu kabīnē. Mašīna sāka braukt.

Šaja brīdī pagalma ieskrēja skolotājs Akmeņlauks.

—           Apstājieties!—viņš sauca, mezdamies mašīnai ceļā.— Uzrādiet apcietināšanas orderi!

—           Esiet tik laipns un atejiet no mašīnas!— virsnieks viņam pavēlēja, no kabīnes neizkapdams.

Bet Akmeņlauks nekustējās ne no vietas.

—           Ak tā, jums pat ordera nav! Tā ir patvarīga rīcība, likuma pārkāpšana. Kāds acīmredzot grib jaunekli novākt no ceļa … Mēs prasām! …

Ļaužu bars nepārprotami tuvojās mašīnai.

— Brauc!— policists satraukts uzbrēca šoferim, un mašīna, motoram ierēcoties, rāvās uz priekšu, gandrīz notriekdama skolotāju gar zemi. Pa vārtiem tā izbrauca uz ceļa un aizjoņoja uz Rīgas pusi.

5. NODAĻA

Garais, bagātīgi klātais kāzu galds Losberga mājā stāvēja neaiztikts. Rihards, ģērbies melnā uzvalkā ar sniegbaltu tauriņu, skumīgi parlaida skatienu zaigojošā kristāla, sudraba, porcelāna špalerām, puķu vāzēm un noguris apsēdās uz krēsla.

Slapjos lietusmēteļos viesistabā uz pirkstgaliem ienāca Ozols un Kreizis. Ozols smagi allaidās klubkrēslā un ar plaukstu nobraucīja seju. Kreizis piegāja pie Riharda.

—   Vai dakteris vēl ir tur?— viņš klusā balsī apvaicājās.

Rihards atbildēja ar galvas mājienu.

—           Neuztraucies . . . Viesi ir prom .. . Cilvēki taču saprot …— advokāts viņu mierināja.

Jēkabs novaidējās.

—           Kāda nelaime! … Ak dievs! Paldies jums, Kreiža kungs . . . Jūs tik veikli viņus aizvadījāt . . .

—          Mums, advokātiem, par veiklību maksā naudu.— Kreizis pavīpsnāja, piepildīja glāzi un pacēla to.

—           Piedod, Rihard, varbūt nav īstais bridis, un tomēr . .. Rūgts! Un, lūdzu, neesi tik drūms. Tu taču zini, ka pēc nakts aust rīts, pēc negaisa katrā ziņā atspīd saule.

Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, bet šajā mirklī no Martas istabas iznāca ārsts. Klusi aizvēris durvis, viņš pusbalsī sacīja:

—           Diemžēl nav nekā iepriecinoša. Ļoti akūts plaušu karsonis, turklāt slimniecei ir nervu drudzis. Tas nebūt nav patīkami. Kā viņa jutās pirms saslimšanas? Varbūt stipri nervozēja? Vai kaut ko sāpīgi pārdzīvoja?

Rihards apmainījās skatieniem ar Ozolu un negribīgi atbildēja:

—    Nē. Nekā īpaša nebija.

Ārsts pašķielēja uz viņu un noteica:

—    Ja ne, ne … Vai mēs varētu parunāt divatā?

Kreizis taktiski sarosījās.

—    Piedod, Rihard, man laiks dolies ceļā. Nenokar degunu, turies! Rīt es kairā ziņā pie tevis pieskriešu.

Ārsts ar Rihardu iegāja kabinetā. Ārsts paņēma no galda cigāru, aizsmēķēja.

—    Tas, ko es sacīšu, varbūt nav nekas patīkams, bet esmu ārsts, un mans pienākums ir jums paskaidrot, ka šādas saslimšanas cēlonis parasti ir stiprs garīgs satricinājums. Šajā konkrētajā gadījumā mums ir darīšana ar kritisku uzliesmojumu, kas jau robežojas ar afekta stāvokli.

—   Afekta stāvokli?— Rihards šausmās nomurmināja. — Tas nozīmē, ka viņa ir gandrīz vai neprātā?

—    Nepārspīlēsim. Es teicu — uz afekta robežas,— ārsts atkārtoja un, gribēdams nogludināt diagnozes asumu, it kā jokodamies piebilda:— Šajā nemierīgajā gadsimtā mēs visi dzīvojam uz zināmas robežas.

Šāds paskaidrojums Rihardu diezin cik nenomierināja.

—   Tātad viņa jau pirms tam .. .— viņš sasprindzis prātoja.

Ārsts līdzjūtīgi paskatījās nelaimīgajā vīrā.

—    Kaut kas jūs tomēr satrauc?

It kā aiz sāpēm saviebies, Rihards piegāja ārstam cieši klāt.

—   Es gribētu jūs ļoti lūgt … šo diagnozi . . .— viņš drudžaini nočukstēja un apjuka, ar mokām meklēdams vārdus.

—   Jūs gribat, lai tas paliek starp mums, vai ne?— ārsts nāca viņam palīgā.

—   Jā!— Rihards izdvesa.— Es būtu jums ļoti pateicīgs. Vai jūs mani saprotat?

—   Saprotu,— ārsts atbildēja un, it kā viņu apturēdams, pacēla roku.— Man nav vajadzīgi nekādi paskaidrojumi. Jūs esat Kreiža kunga draugs, un ar to pietiek. Apsolu, ka viss paliks starp mums. Bet tik un tā es jiuns nopietni iesaku griezties pie profesora Rlīunentāla. Viņa konsultācija ir nepieciešama. Un parūpējieties, lai mājā būtu absolūts klusums. Pilnīgs miers.

—   Blūmentāls, Blūmentāls . ..— Rihards pūlējās atcerēties šo uzvārdu.— Piedodiet, bet viņš, cik man zināms, ir sieviešu ārsts.

—    Jā,— ārsts pasmaidīja.— Viņš patiešām ir speciālists sieviešu slimībās, un jūsu kundze taču ir sieviete. Redzat .. . Varbūt maldos, bet man šķiet, ka jūsu sieva ir mātes cerībās.

Rihards nobālēja.

—    Ko jūs teicāt?

—   Tieši to, ko dzirdējāt, un tieši tāpēc nepieciešams konsultēties ar speciālistu.

Kihards raudzījās ārstā, vēl nespēdams pilnīgi aptvert viņa vārdu jēgu.

—    Protams, es jūs saprotu, bet .. .— ārsts piebilda.

Cigārs apdzisa, un viņš aizgriezās, lai sameklētu sērkociņus. Kihards mehāniski izvilka kārbiņu no kabatas, aizdedzināja sērkociņu, bet aizmirsa to ārstam piedāvāt: viņš atjēdzās tikai tad, kad liesma bija apsvilinājusi pirkstus.

—   Sasodīts!— Rihards noburkšķēja un atdeva sērkociņus ārstam.— Ko tad jūs iesakāt?

—    Pirmām kārtām pasargāt viņu no jebkāda uztraukuma.— Viņš aizsmēķēja, izpūta gaisā kuplu dūmu mutuli un daudznozīmīgi paskatījās Losbergā.— Es svēti apsolu, ka arī tas paliks starp mums. Par profesoru Blumentālu parūpēšos es pats.

Rihards tik tikko spēja izdvest:

—    Pateicos, jūs esat ļoti laipns.

.. .Marta vēl un vēl skrēja pa mežu — cauri lietum, cauri tumsai. Rihards dzinās viņai pakaļ. Panāca. Viņa metās sāņus, bet priekšā nostājās mācītājs. Izstieptām rokām, kliegdami un bļaustīdamies viņu gūstīja Ozols, Erna, Pēteris — itin visi. Sejas ķēmīgi saviebtas, zobi atņirgti . . .

—   Arturi … Artur! .. .— viņa čukstēja, mētādama galvu pa spilveniem.

Pēkšņi viņa izmisīgi iekliedzās, izstiepās un apklusa. Rihards šausmās atlēca no gultas un cieši satvēra ārstu aiz pleca.

—    Kas ar viņu notiek?

—   Losbergā kungs, jūs mani traucējat.— Ārsts neiecietīgi nokratīja viņa roku, paņēma šļirci un apdedzināja adatu uz spirta lampiņas liesmas.— Es jau jūs lūdzu nenākt šajā istabā . ..

Galda lampa blāvi apgaismoja ncuzposto kabinetu, Rihardu, kas nekustīgi sēdēja pie rakstāmgalda, viņa drūmo, bārdas rugājiem apaugušo seju. Ienāca istabene, nesdama paplāti ar kafiju.

—   Jūsu brokastis, Losbergā kungs,— viņa sacīja.

Brokastis?— Rihards neizpratnē pacēla acis, kas bija iekaisušas pēc bezmiegā aizvadītās nakts.— Kādēļ brokastis?

Istabene piegāja pie loga un atvēra biezos aizkarus. Telpā iezibsnījās tik spilgta gaisma, ka Rihards neviļus pievēra acis. Aiz loga baltoja viss ārs — kokus un zāli bija pārklājusi sudrabaini mirdzoša sega.

—   Uzsnidzis sniegs?— Rihards brīnījās.

—    Nē, tā ir sarma, drīz nokusīs,— istabene atbildēja,

—   saule vēl ir silta.

Rihards pamanīja, ka kalpone noraugās viņā savādu skatienu.

—   Vai kas noticis?

—   Jīīsu mati .. .

Viņš piegāja pie spoguļa un atsprāga atpakaļ — viņa matos baltoja sirma šķipsna, tikpat balta kā sarma aiz loga.

—          Ejiet!— Rihards noteica, neatraudams skatienu no spoguļa. Tiklīdz istabene bija aizgājusi, kabinetā ienāca ārsts.

—    Lūdzu mani atvainot par skarbumu,— viņš sacīja,

—   bet zināt, mēs, ārsti, neciešam, ka mums maisās pa kājām. Turklāt tādos brīžos.

Rihards klusēja, vaicājošām acīm skatīdamies ārstā.

—           Krīze, paldies dievam, ir garām. Vai atļausiet?— Ārsts paņēma no galda cigāru un aizsmēķēja.— Jā, garām . .. Bet stāvoklis joprojām ir stipri sarežģīts. It īpaši tāpēc, ka profesors Blūmentāls apstiprināja manas aizdomas. Bet nekritīsim izmisumā, mēs visi esam dieva ziņā. Bruņojieties ar pacietību!

Ārsts izgāja. Smagas pārdomās iegrimis, Rihards staigāja pa kabinetu, apstājās pie spoguļa, vēlreiz ieskatījās savā iekritušajā, sariem apaugušajā sejā un greizi pasmīnēja:

—           Tātad — garām, ko?— un pēkšņā niknumā tik spēcīgi blieza ar dūri pa spoguli, ka tas sašķīda smalkās drumslās.

Izmeklētājs pašķirstīja mapi, kas gulēja viņam priekšā uz galda, noguris pārvilka plaukstu pār acīm un jautāja Akmeņlaukam, kurš sēdēja milzīgā galda otrā pusē:

— Tātad jūs sakāt, ka ļoti apdāvināts jauneklis?— viņš vaicāja.

—   Viņam ir apbrīnojamas spējas, izmeklētāja kungs,— skolotājs dedzīgi apstiprināja.— It īpaši fizika un matemātikā. Pabeidza mūsu skolu kā labākais skolnieks. Izcili mācījās jūrskola.

—   Teicami, teicami,— izmeklētājs piekrita, joprojām šķirstīdams mapi.

—    Ļoti zinātkārs, daudz lasa, čakli strādā. Pirms šī bēdīga incidenta viņš nebija spēris nevienu kļūmīgu soli. Protams, es viņu neattaisnoju, todien viņš izturējās neapdomīgi, bet … ņemot vērā viņa satraukumu, jaunību, straujumu . ..— Akmeņlauks izvilka papīra lapu un pasniedza to izmeklētājam.— Šeit, redziet, ir lūgums, ko parakstījuši gandrīz visi ciema iedzīvotāji. Par izklāstīto faktu patiesību dodu godavārdu.

Izmeklētājs pārlaida lūgumrakstam paviršu skatienu.

—   Tas ir teicami, skolotāja kungs, ka jūs tik ļoti ņemat pie sirds sava ciema ļaužu likteni,— viņš noteica, atgāzās pret krēsla atzveltni un vērīgām acini paskatījās Akineņlaukā.— Peļams ir kas cits. Peļams ir tas, ka jūs, kurš esat aicināts audzināt un mācīt citiem krietnumu un sapratu, pats rādāt saviem skolēniem sliktu paraugu.

—    Ko tas nozīmē?— Akmeņlauks sarauca pieri.— Es jūs nesaprotu . . .

—    Ļoti žēl,— izmeklētājs nopūtās.— Kad tika arestēts šis jūsu apdāvinātais jauneklis, jīis mēģinājāt pretoties policijas rīcībai, kūdījāt cilvēkus . . . Policisti to apliecina sava ziņojumā.

—   Bet piedodiet, viņiem taču nebija apcietināšanas ordera.

—    Vai jūs vienmēr esat taisnīgs pret audzēkņiem? Vai jums darbā nekad nerodas kāda novirze?— izmeklētājs viņu asi pārtrauca.— Bet tas vēl nav viss. Tajā pašā dienā, tiklīdz policisti bi ja aizbraukuši, jūs sarīkojāt īstu mītiņu.

—   Ak tad tādas tās lielas!— Akmeņlauks iesmējās. — Tātad arī par mani šeit jau ir ievāktas ziņas! Un tikai tādēļ, ka aicināju ciema iedzīvotājus parakstīt lūgumu.

Izmeklētājs uzmeta viņam zobgalīgu skatienu.

4»

—   Es saprotu, ka šo nolikumu jums patiktu iztulkot tieši tā. Taču laimīgas nejaušības dēļ mums šis tas ir zināms gan par jūsu slepeno darbību, gan arī par jūsu uzskatiem. Jūs diezgan drosmīgi atkāpjaties no ministra apstiprinātās mācību programmas, īpatnēji izgaismojat zināmus vēsturiskus notikumus.

99

— Līdz šim es biju pārliecināts, ka mācību jautājumi ir Izglītības ministrijas, nevis policijas kompetence. Piedodiet, ja esmu maldījies.

Jūs esat ļoti stipri maldījies. Ministrija, kā redzams, nespēj pietiekami stingri uzraudzīt tādus skolotājus kā jūs, bet varat man ticēt, ka mēs savus bērnus pratīsim pasargāt. Mums nepavisam nav vienalga, kādas idejas jūs tīkojat viņos iepotēt. Diezin vai jīis esat tas cilvēks, kam vajadzētu rūpēties par tā saucamajiem apdāvinātajiem jauniešiem. Ejiet, skolotāja kungs! Un uzklausiet, ko es jums teikšu ar labu: esiet prātīgāks, lai kādam citam nebulu jārūpējas par jums!

Viņš ienāca Martas istabā stalts, uzposies, smaidošs. Taču Marta neievēroja šo pārmaiņu. Gulēdama starp spilveniem, viņa nekustīgi lūkojās griestos.

—    Labrīt!— Rihards mundri sacīja.— Kā tu jūties?

—    Paldies, ir jau labāk,— Marta vienaldzīgi atbildēja, joprojām vērdamās reljefajos griestu rotājumos. Viņas seja bija līdzīga vaska lelles sejai un balss skanēja vārgi, tikko sadzirdami:— Šķiet, inēs tagad esam mainītās lomās, lai gan arī toreiz, kad jūs slimojāt, es jums sagādāju rūpes…

Rihards sāpīgi sarāvās un atskatījās, it kā viņam aiz muguras stāvētu vēl kads cilvēks.

—    Nieki. Vai nu šādi sīkumi maz jāpiemin?

—    Kā ne?— viņa gurdi pasmaidīja.— Kā tad jūs justos, ja es jūsu mājā būtu nomirusi? Laba viešņa!

Rihardam bija nepatīkami Idausīties šajos «jūs» un «jūsu», bet viņš to neizrādīja.

—    Mēs pārāk izmantojam jūsu viesmīlību, Losberga kungs,— Marta ar mulsu smaidu turpināja.— Bet es ceru, ka tēvs drīz pabeigs māju un tad . . .

—   Jums nav jāpārceļas uz citu māju,— Rihards liegi sacīja un saņēma viņas roku.— Jūs jau esat mājās.

—   Tiešām? Mēs jau esam mājās?— Marta mazliet pacēla galvu, paskatījās visapkārt, bet piepeši sarauca uzacis, ar mokām atcerēdamās vakardienu.— Jā, jā, protams .. . Šķiet, esmu sajaukusi …— Ar rokas mājienu viņa lūdza Rihardu pieliekties tuvāk un čukstus jautāja: — Vai taisnība, ka es esmu jūsu sieva?

—    Jā, Marta,— viņš apstiprināja, visiem spēkiem pūlēdamies saglabāt kaut ārēju mieru,— tu esi mana sieva.

—   Es esmu tava sieva …— Marta pēkšņi satrūkās un pietrausās sēdus. Viņa iekoda lūpā, un acis iezalgojās ārprātam tuvs izmisums.

—    Marta!— Rihards izsaucās un steidzās viņu apguldīt, bet — par vēlu. Marta krampjaini sitās viņa rokās un aizgūtnēm elsoja.— Dakter!

Ārsts ieskrēja istabā.

—   Es taču jūs lūdzu! . . .— viņš skarbi izmeta, atgrūda Rihardu malā un pieliecās pie slimnieces.

Arturs lēni nāca lejā pa metāla kāpnēm, kas bija līdzīgas kuģa trapam, aiz viņa, klaudzinādams zābakus, soļoja konvojnieks. No Centrālcietuma ceturtā korpusa otrā stāva viņš veda Arturu uz pratināšanu. Ielaidis jaunekli izmeklētāja kabinetā, konvojnieks no ārpuses noskrapšķināja atslēgu.

—    Sēdieties, Banga!— izmeklētājs klusā, nogurušā balsi aicināja, šķirstīdams lapas viņam priekšā noliktajā mapē.

Tas bija pavisam parasts, smagnējs virs un nemaz nelikās briesmīgs. Noguris, darba un ģimenes rūpju nodzīts plikpauris. Arturs apsēdās uz taburetes, kas bija pieskrūvēta pie grīdas, un gaidīja jautājumus. Viņš izskatījās tik novecojis, it kā būtu pagājuši vairāki gadi. Bet izmeklētājs joprojām klusēdams šķirstīja lapas, nelikdamies par viņu ne zinis.

—    Un tātad. Banga, vēlreiz viens un tas pats jautājums,— viņš beidzot sāka runāt.— Ko jūs Rīgā šā gada divdesmit trešajā jūlijā kioskā pie Vērmaņa parka iedevāt avīžu pārdevējam?

—   Es nevienam neko neesmu devis. Kioskā es tikai nopirku avīzi. Liekas, «Sportu».

—   Blēņas, Banga! Mūsu rokās taču ir fakti. Pārdevējs ir apcietināts, saņemts ar lietiskiem pierādījumiem. Noskaidrots, ka viņš kalpojis nelegālistiem par pasta kastīti.

—    Bet kāds man ar to sakars?

—    Nesteidzieties! Tātad: kad jūs pirkāt avīzi? Divdesmit trešajā? Jauki.

Izmeklētājs pašķirstīja mapi, izņēma no tās «Cīņas» numuru, kurā kāds raksts bija apvilkts ar sarkanu zīmuli.

—   Tātad divdesmit trešajā . .. Bet tā paša mēneša trīsdesmitajā datumā pagrīdes avīzē «Cīņa» iespiests šis raksts … Vai redzat?— Izmeklētājs padeva Arturam avīzi.

Arturs to paņēma, bet varēja izlasīt tikai virsrakstu, jo uztraukuma dēļ rindas acu priekšā lēkāja.

—           Parasta sarkano demagoģija par mūsu zvejnieku ekspluatēšanu,— izmeklētājs turpināja, atņemdams Arturam avīzi.— Tomēr pats interesantākais ir tas, ka gandrīz visi fakti saistīti ar jūsu ciema zvejnieku dzīvi. Ko jūs par to sakāt?

—    Ko es varu teikt? Es to neesmu rakstījis.

—           Pareizi, Banga. Tas bija jūsu pirmais patiesais vārds. Jā, rakstītājs bija cits, bet jus … Iespējams, ka jūs nezinājāt, ko viņš jums iesmērējis. Kā viņš jums iegriezis! Un jūs vēl mēģināt šo nelieti glābt.

—          Ticiet man, izmeklētāja kungs, jūs maldāties. Neviens man . ..

—          Mēs šeit nesēžam tādēļ, lai maldīlos. Galu galā arī l>ez jums atradīsim anonīmo autoru, tikai žēl, ka jūs atsakāties mums palīdzēt .. .— Izmeklētājs aizvēra mapi un rūpīgi to aizsēja ar aukliņu.— Un tātad, Banga, mēs atvadāmies.

Arturs vērīgi paskatījās viņā.

—           Jā, jā. Man jās vairs neesat vajadzīgs. Bet esmu spiests jūs apbēdināt — mājās tik drīz vis netiksiet. Par jums sākusi interesēties kriminālpolicija.

Arturs saspringa, nojauzdams jaunus slazdus.

—           Diezgan nepatīkams pārsteigums, vai ne? Zināt, jūs tiekat turēts aizdomās par kāda Ozola mājas aizdedzināšanu.

—           Tā ir nelietība!— Arturs spēji izsaucās.— Ar šādām metodēm!

—           Nelietība, Banga, ir valstij bīstama noziedznieka slēpšana, cenšanās viņu glābt no pelnīta soda.

Arturs drūmi klusēja.

—           Bet par tām metodēm es jums teikšu tā . . . Zināt, kriminālajā policijā sēž īsti mūlāpi. Pieņemsim, ka jūs neesat vainīgs. Bet tas ir jānoskaidro. Kamēr viņi liks pie patiesības — ak, cik ilgi jums būs jāpaliek cietumā. Padomājiet, kāda slava jums būs, kad tiksiet brīvībā! Vai jūs to kaut cik saprotat?

Arturs klusēja.

—    Kā tad galu galā būs, Banga, vai palīdzēsiet mums?

—   Nē.

—   Ko lai dara … Kā sacīt jāsaka — vainojiet pals sevi.

Rihards alkal ienāca Martas istabā. Viņa vēl joprojām bija bāla, tomēr izskatījās jau veselāka, vismaz mierīgāka. Blakus gultai bija nolikts galdiņš ar zālēm. Uzmetis Martai īsu, piesardzīgu skatienu, viņš pārspīlēti mundrā balsī sacīja:

—   Es redzu, ka tu šodien juties daudz labāk.

Viņa neatbildēja.

—       Ārsts ir pārliecināts, ka drīz tu jau varēsi celties,— smaidīdams un izlikdamies bezbēdīgs, Rihards turpināja.— Neaizmirsti, ka esam parādā saviem viesiem. Viņi nedabūja ne piesēsties pie kāzu galda.

Martas acis pamazām pildījās asarām.

—       Nevajag, Rihard. Ārsts man šodien visu pateica. Goda vārds … Es neko nezināju. Protams, muļķīgi, bet .. . nezināju . ..

—    Martai— Rihards mēģināja viņu pārtraukt.

—       Es aiziešu … Aiziešu no tavas dzīves,— neklausīdamās viņā, Marta satraukta turpināja.— Neviens to nekad neuzzinās … Piedod . . .— Nespēdama vairs savaldīties, viņa sāka elsot.— Jā, es mīlēju. Tu zini, ko es mīlēju. Bet es tev apsolu …

Rihards norija kamolu, kas spriedās kaklā, un, tik tikko valdīdamies, klusi sacīja:

—       Marta, dārgā, tici man . . . Tu atnāci pie manis tāda, kāda esi. Es nekad neesmu tevi izprašņājis un nekad to nedarīšu. To es tev apsolu! Viss, kas ir tavs, tagad ir arī mans. Kopš šī brīža un uz mūžu mūžiem. Vai tu dzirdi?

Aiz advokāta Kreiža kabineta logiem ar zīda aizkariem novembra miglā rēgojās Rīgas baznīcu torņi. Kreizis sēdēja dziļā, ērtā ādas klubkrēslā ar liķiera glāzīti rokā.

—       Vienu es nevaru apjēgt. Kāda velna pēc tev jāuzņemas rūpes par šo zvejniekpuisi.

—       Kā gan tu rīkotos manā vietā? Viņš man izglāba dzīvību. Un bez tam — Marta … Pats saproti. ..

—      Ak šī sentimentalitāte . .. Starp citu, tavs Banga iekļuvis diezgan nepatīkamā ķibelē.

—       Varu galvot, ka ar Ozola mājas dedzināšanu viņam nav nekāda sakara.

Kreizis sarauca pieri.

—       Vai es ko saku par dedzināšanu? Viņš ir nokaitinājis politisko pārvaldi. Un, manuprāt, pamatoti.

—    Tas ir izslēgts, Osvald. Arturs ir parasts puisis . ..

—    Pēc izskata viņi visi ir parasti,— Kreizis noteica ar negaidītu niknumu.— Es šos tipus kārtu pie laternu stabiem. Kāpēc tu smīni?

—   Es?— Rihards izklaidīgi atsaucās, vērodams burbulīšus šampanieša glāzē.— Zini, es domāju .. . kādi sūdabrāļi mēs tomēr esam …

—    Oho!

—   Jā, jā, Osvald, sūdabrāļi. Ar visu savu naudu, sakariem, izglītību, pieklājības manierēm . .. Un galu galā — arī ar idejām.

—   Vai tas ir studentu opozicionārisma recidīvs?— Kreizis pavīpsnāja.— Vai arī flirtēšana ar sociālistiem?

—    Nē, Robespjērs no manis neiznāks. No galvas līdz kājām es esmu kārtīgs mūsu laikmeta buržujs … Turpretim kaut vai šis pats Banga … Viņam ir īsta latvieša daba. Ja iecirtīsies — ne ar pātagu uz priekšu nepadzīsi. Tieši uz tādiem vīriem balstās nācija. Turpretim mēs … Mēs varam tikai pļāpāt par principiem, pārliecību, nacionālo lepnumu … kamēr nedabūnam pa ādu.

—   Tev šodien slikta oma, Rihard.

—    Nē, es tikai skaļi prātoju. Paskaties uz sevi! Kas tu esi? Pērkams advokāts! Tu plūc laurus vienā plūkšanā, tādēļ ka tev izdodas paglābt no katorgas godājamus ierēdņus, kas apzaguši valsti, kukuļņēmējus, augstāko aprindu izvirtuļus, slepkavas. Visus šos draņķus tu kā zušus atbrīvo no murda un atlaid atpakaļ sabiedrības ūdeņos. Bet tad, kad tev ceļā patrāpās tāds jauneklis kā Banga . . .Viņu tu tūliņ gribētu pakārt pie laternas staba …

—   Kādēļ gan tā?— namatēvs sarkastiski iesmējās. — Tieši man, izslavētajam advokātam Kreizim, gribot negribot jāglābj nācijas balsts. Saki — vai tas nav paradoksāli?— Pamanījis, ka Rihards dusmojas, viņš miermīlīgi atmeta ar roku.— Labi, lai paliek. Ko lai es tev saku? Aizstāvībai var atrast dažus pieturas punktus, bet spēlēt pokeru ar politpārvaldi un reizē arī ar kriminālpolicijas stulbeņiem . . . Redzēsim. Kad tu brauc uz Vāciju?

—   Jo drīzāk, jo labāk. Tiklīdz vācieši iesoļoja Polijā, viskozes sūtījumi kā ūdeni iekrita, slēdz vai fabriku ciet. Vai vari iedomāties, kādā stāvoklī esmu nokļuvis?

—    Ļoti labi.

—    Kas ir labi?

—   Pakalpojums pret pakalpojumu. Saproti, pašreizējā situācijā mūsu cilvēkiem nav ērti braukt uz Vāciju. Mēs taču nevaram afišēt savus sakarus ar vāciešiem . ..

—    Ak tad tā tomēr ir patiesība?

—   Klausies — kādā pasaulē tu dzīvo? Ja radīsies sarkano apvērsuma draudi, kur meklējams reāls sabiedrotais pret šo mēri?

—   Vai jūsu «Pērkoņkrusts» grib uzņemties šo vēsturisko misiju?

—   Vari zoboties, cik tev patīk, bet mēs nedomājam sēdēt klēpī saliktām rokām.

—   Redzi nu … Par ko tad es nupat runāju? Lai velns parauj visus principus, visus rožainos plānus par nacionālo uzplaukumu, neatkarību, visas skaistās runas, ar kurām tricinājām gaisu . ..

—   Tu veltīgi ironizē, Rihard,— Kreizis mierīgā balsī iebilda.— Patiešām, ar pļāpāšanu par nacionālo neatkarību var tricināt gaisu, cik tikai uziet, bet, ja kaut kas jādara nopietni, no viena otra principa ir tomēr jāatkāpjas. Var lamāt vāciešus pēc sirds patikas, bet būtu muļķīgi nerēķināties ar viņiem kā ar reālu balstu.

—    Ak tad tādas tās lielas!— Rihards sarkastiski iesmējās.— Atteikties no vieniem principiem citu principu labā? Ak, ko nu … labāk iedzersim! Prosil! Lai dzīvo brīvība! Brīvība atbrīvoties no principiem!

Palikdams vienaldzīgs pret šo kalambūru, Kreizis bažīgi paskatījās pulkstenī un sacīja:

—    Pēc pāris minūtēm tu ieraudzīsi īstus vīrus.

—   Saki atklāti — ko tu gribi? Savervēt mani par savu līdzgaitnieku?

—    Kāpēc par līdzgaitnieku? Bet tu vari būt mums ļoti noderīgs, jo tev Vācijā ir sakari ar iespaidīgām aprindām.

Pie parādes durvīm nošķindēja zvans, un Kreizis aizsteidzās uz priekšnamu. Pēc brīža istabā ienāca vairāki vīrieši — lielais, masīvais bankas direktors Frickauss, rūpnieks Karlsons, majors Jansons, ministrs bez portfeļa Eglītis, flotes virsnieks Bērziņš.

—    Nāciet iekšā, draugi!— Kreizis viesmīlīgi aicināja, bet tūlīt izteica pārmetumu: — Kādēļ jūs ierodaties visi uzreiz vienā barā? Es nedomāju, ka policija interesējas par manu māju, bet organizēt parādes maršu diezin vai ir saprātīgi.

—    Diezgan vēsa uzņemšana,— Frickauss iesmējās, berzēdams nosalušās plaukstas.— Mēs cerējām uz kaut ko siltāku.

—   Atradīsies arī kaut kas siltāks. Vai jūs visi esat pazīstami ar manu draugu Rihardu Losbergu?

10f>

—   Sveicināts, mantinieki— Frickauss pirmais piegāja pie Riharda.— Kā klājas, ka veicas? Vai nasta nav par smagu ?

—    Ka mēdz teikt — paša nasta plecus nespiež,— Rihards pasmaidīja, turēdams viņam pasniegto roku.— Lai gan jāatzīstas, ka no malas viss likās vienkāršāk.

—    Kungi!— Kreizis skaļi iesaucās un svinīgi pavēstīja: — Mums uzsmaidījusi laime — Losberga kungs tuvākajās dienās brauks uz Vāciju kārtot savus komerciālos darījumus.

Kreizis runāja ar Arturu.

—    M-jā .. . ierosināta krimināllieta par ugunsgrēku … Pareizāk sakot, par dedzināšanu. Pagasta detektīvi apsūdzību safabricējuši diezgan neveikli. To varētu viegli apgāzt, ja nebūtu kāds īpašs kāzuss, proti — nopratināšana jūs vēl aizvien ietiepīgi atsakāties atbildēt uz jautājumu, kur esat pavadījis nakti pirms ugunsgrēka.— Bridi klusējis, viņš konfidenciāli ievaicājās: — Varbūt man jūs to pateiksiet?

—    Nē. To es nevaru sacīt.

Advokāts pavērās zvejniekā ar acīm redzamu interesi.

—    Paklausieties, Ranga, vai jūs apjēdzat sava stāvokļa nopietnību? Pret jums izvirzīta apsūdzība par dedzināšanu. Tas ož pēc cietuma. Pēc katorgas! Vai varat to saprast?

—   Tās ir muļķības! Kādēļ lai es aizdedzinātu māju? 15s taču neesmu vājprātīgs.

—   Ar jums nav viegli,— Kreizis nopūtās.— Kādēļ aizdedzināt? Vai mazums var būt iemeslu? Apsūdzības versija balstās uz atriebības un greizsirdības motīviem . .. Faktu viņiem nav. Liecinieki ir uzpirkti, melo, kā katrs māk. Paliek tikai viens, toties ļoti svarīgs arguments, un to jūs pats atstājat viņu rokās. Kā lai es jūs aizstāvu? Kā lai es pieradu jūsu alibi?— Viņš piecēlās, pastaigājās pa nelielo istabiņu, tad nīgri izmeta:— Kāda velna pēc jūs nevārējāt pievaldīt mēli! Būtu pateicis, ka gulējāt savā gulta.

—    Kas no tā mainītos?— Arturs paraustīja plecus.

—   Tādā gadījumā klājiet vaļā tīru patiesību. Vai ir kāds cilvēks, kas var apliecināt, ka tajā laikā jūs patiešām nebijāt ciemā?

Arturs neatbildēja.

—    Kādēļ jūs tik vēlā stundā pamētāt mājas? Kur pavadījāt nakti gandrīz līdz pašam rītam? Kādēļ parādījāties krastā tikai īsi pirms došanās jūrā?

Arturs klusēja. Varbūt pat nedzirdēja, ko viņam jautā. Domās viņš atkal bija tur, vecajās dzirnavās, mīkstā, smaržīgā siena gubiņā un dzirdēja, ka Marta, kļaudamās viņam klāt, priecīgā un satraukuma pilnā balsī čukst: «Nerunā, nerunā… Ko lai es nožēloju? Es esmu tava sieva . .. Tava . . . Līdz mūža galam!»

Un viņš ar lūpām liegi pieskārās meitenes plaši ieplestajām acīm: «Marta, mīļā . ..» Pāri viņiem peldēja gabalaini mākoņi, un to plaisās kā mānīga, trīsuļojoša bāka plaiksnījās mēness — viņu īsās laimes liecinieks . ..

Piepeši Arturs it kā no tālienes izdzirdēja advokāta balsi.

—    Gribat būt augstsirdīgs? Sargāt kādas skuķes godu? Pielūkojiet, tas jums var dārgi maksāt,— Kreizis noteica, ar caururbjošu skatienu vērdamies apsūdzētā jaunekļa sejā.

—    Kādēļ jūs mani baidāt?— Arturs drūmi atcirta. — Vai tad viņiem nav jāizdibina patiesība? Ja cilvēks nav vainīgs . ..

—    Tie tev skaidros!— Kreizis pavīpsnāja.— Iespundēs uz desmit gadiem kā likts. Vai pat uz divpadsmit. Tiesas mašīna, jaunais cilvēk, ir liela un smaga mašīna, ko viegli var iekustināt, bet apturēt diezin vai kādam ir pa spēkam. Kuru katru tā sakulsta kā zāles stiebriņu. Kamēr es vēl varu palīdzēt — nevilcinieties, nepalaidiet garām izdevību. Pēcāk ne pats prezidents jūs vairs nevarēs glābt.

Arturs spēji sarāvās. Acīmredzot viņš tikai tagad īsti atskārta, cik viņa stāvoklis ir bezcerīgs. Pāris mirkļu viņš sēdēja klusēdams, pirkstus žņaudzīdams, bet tagad aizsmakušā balsī stingri noteica:

—    Es nevaru . . . atbildēt . . .

Uzmetis savam aizstāvamajam savādu skatienu, Kreizis aizvēra mapi un piecēlās.

Laukā netālu no durvīm viņu gaidīja Rihards. Ieraudzījis Kreizi, viņš nepacietīgi steidzās pretim un jau pa gabalu jautāja:

—    Ko viņš teica?

—    Vari būt mierīgs, neviena lieka vārda. Vismaz to, no kā tu baidies, viņš katrā ziņā paturēs pie sevis.

—    Kāpēc tu esi ieņēmis galvā domu, ka es no kaut kā baidos?— Rihards nosarkdams jautāja.

—    Neizliecies, Rihard. Es taču esmu ne tikai tavs draugs, bet mazliet arī psihologs. Detaļas es negribu zināt, bet būtība man ir skaidra ka diena. Nu tad liec aiz auss — tas puisis . .. Viņš ir gatavs iet ne tikai katorgā, ja vajadzētu, viņš pat uz sārta uzkāptu. Klusēdams. Un tāpēc — guli mierīgu prātu.

Rihards drudžaini norija siekalas un novērsa acis.

—    Bet kā tad galu galā viņam var palīdzēt?— viņš klusi jautāja.

—   Šī lieta nekādā ziņā nedrīkst aiziet līdz tiesai, tad atpakaļceļa vairs nebūs. Mēģināsim iesaistīt Rūdolfu. Neuztraucies, es darīšu visu, ko varu. Bet principā . .. Tādus tur .. .— Kreizis ironiski piemiedza acis un pamāja uz cietuma pusi,— es kārtu ne tikai pie laternu stabiem, es viņus slīcinātu — iemestu ūdenī un neļautu piepeldēt pie krasta.

Skumīgi klaigādams, pāri laidās aizkavējies dzērvju kāsis. Galvu augšup pacēlusi, Marta ar skatienu pavadīja gājputnus. Rati lēni ripoja pa to pašu gobām apstādīto ceļu. Tāpat kā pavasarī, uz bukas snauduļoja piedzērušais Pēteris. Tikai koki tagad bija rudenīgi kaili, nomelnējuši.

—   Zini ko, arī es kļūšu par lauku idilles piekritēju,— Rihards teica, rūpīgi kārtodams pledu uz Martas kājām. — Nav nekā jaukāka par šādu vizināšanos ar zirdziņu.

Marta mazliet saīga, varbūt tādēļ, ka Riharda balss neļāva klausīties tālumā dziestošajos dzērvju kliedzienos.

—    Ret galvenais — izbraukumi tev ir īstas brīnumzāles,— Rihards moži turpināja.— Pēc šādām pastaigām tu esi kā atdzimusi. Vai tev nav vēsi?

—    Nē,— viņa klusi atbildēja.

—   Starp citu, kā tu domā, vai mums nevajadzētu doties kādā tālākā ceļojumā? Man šķiet, tas tev nāktu par labu. Arī ārsts iesaka to pašu. Kā tev liekas?

Jā, labprāt,— Marta domīgi atsaucās.

—    Lieliski! Es jau aizrakstīju uz Minheni. Tu neiebilsti? Esmu pārliecināts, ka šī pilsēta tev iepatiksies — tai ir kaut kas kopīgs ar Rīgu.

—   Jā, brauksim uz turieni,— viņa gurdi piekrita, tad zemu — gandrīz līdz pašiem ceļgaliem nodūra galvu un, sevi pārvarēdama, ar mokām izdvesa:— Bet tev ir jāizpilda kāds lūgums. Mans pēdējais lūgums.

Rihards saslējās un sasprindzināts gaidīja.

—    Palīdzi Arturam! Citādi es nevarēšu nekur braukt. Rihards novērsās un it kā norija kādu rūgtu kamolu.

—    Nekas nav jālūdz,— viņš asi noteica.— Es jau daru visu, kas manos spēkos.

6. NODAĻA

—    Vai jūs vēl nekad neesat bijusi Vācija?— tēvocis Heinrihs, labsirdīgs resnītis, vaicāja Martai, kas viņa greznajā limuzīnā sēdēja uz safjāna spilveniem.— Varat priecāties, ka iepazīšanos sākat ar Minheni.

—    Nu tikai saturies, Marta, tev tūlīt būs jānoklausās bezgalīgi gara poēma par Minheni,— Rihards zobgalīgi izmeta.

—    Jā, mūsu vecajā, labajā Minhenē var ieraudzīt īsto Vāciju. Mēs to vēl izstaigāsim krustām šķērsām, un jums tā būs liela bauda . . . Kas te par arhitektūru! Septiņpadsmitais gadsimts, piecpadsmitais. Mūsu gliptotēka ir unikālā skulptūru krātuve. Un teātris . ..

—    Starp citu, šeit netālu ir Brūnais nams — mūsu vadoņa Ādolfa Hitlera bijusī rezidence,— pavēstīja Elzas kundze, tēvoča Heinriha laulātā draudzene, kas miesās bija pat brangāka par savu vīru.— Viņš vēl joprojām mēdz tur laiku pa laikam uzturēties.

—    Redziet, tur tajā alus pagrabā es pirmo reizi klausījos viņa runu!— tēvocis uzbudināts pārtvēra sarunas tematu.— Pagaidiet vien, es vēl uzrakstīšu traktātu, kurā pierādīšu, cik svētīgi mūsu Bavārijas alus ietekmē politiku. Ne jau velti mūsu vadonis tieši Minhenē kļuva par vadoni.

—    Ņem vērā. Marta: ja gribi iekarot tēvoča Heinriha sirdi, dzer tikai tādu alu, kam ir etiķete ar zelta gaili,— Rihards ieteica.— Tā ir viņa alus darītavu marka.

—    Mārtiņ, nūļais bērns,— vai drīkstu jūs tā saukt?— neklausieties šajā delverī!— tēvocis Heinrihs sāka galanti lakstoties.— Mana sirds pilnīgi pieder jums jau kopš tā brīža, kad jūs izkapāt no vagona.— Pašķielējis uz sievas monumentālo augumu, viņš sapņaini piebilda: — Skaistas sievietes vienmēr ir bijusi mana vājība.

Rihards steigšus novērsās, lai nebūtu jāiespurdzas, un pamirkšķināja Martai. Bet Marta to neredzēja — iespiedu sies mašīnas kaktiņā, viņa izklaidīgi raudzījās ārā pa logu. Limuzīns pašreiz brauca gar lepnajām Bogenhauzenes savrupmājām.

—   Tēvoci, tu esi aizmirsis savus gida pienākumus …

—    Kāpēc aizmirsis? Mārtiņ, šī ir Bogenliauzene. Šajā rajonā dzīvo … kā to lai saka … cienījami ļaudis.

Mašīna apstājās pie mājas ar pelēka akmens kolonnām.

—    Šeit nu ir lā mūsu būdiņa!— tēvocis Heinrihs izsaucās ar šķelmīgu svinīgumu.— Lūdzu, lūdzu!

Alus fabrikanta «būdiņa» bija iekārtota ar smagnēju, mazliet vecmodīgu greznību: ozolkoka mēbeles, senatnīga bronza, laika gaitā satumsušas gleznas ar vācu tautas mītu atainojumiem. Ēdamistabā kurējās kamīns. Uz galda zaigoja un laistījās dārgs porcelāns un kristāls sudraba ietvaros.

—    Ēdiet, mīļā, ēdiet!— Elzas kundze rūpējās par Martu.— Jūsu organismam tagad regulāri jāsaņem pietiekami daudz pilnvērtīga uztura — augļi, dārzeņi. Rihard, tā taču nedrīkst! Tu nepavisam nerūpējies par sievu! Skat, cik viņa bāliņa. Bet nekas, inīļā, es jūs ņemšu savā aizgādībā. Galvoju, ka pēc nedēļas jūsu vaidziņi ziedēs kā rozītes.

—   Elzas tante, kur tad palicis jūsu Hanss?— Rihards apvaicājās, uzmetis acis apteksnei, kas ienesa nakamo ēdienu.— Vai patiesi jūs spējāt šķirties no tik dižena monumenta?

—   Starp mūsu mājkalpotājiem vairs nav neviena vīrieša, mēs no viņiem atteicāmies,— tēvocis Heinrihs paskaidroja.— Tas ir manas sievas ierosinājums.

—   Ja!— Elzas kundze valdonīgi pakratīja savu dubultzodu.— Es lepojos, ka visi mūsu kalpotāji — šveicars, sulainis, pavārs — itin visi, atskaitot šoferi, tagad ir vērmahta dienestā. Un — kas ir pats galvenais — absolūti brīvprātīgi. Kā zināms, Ileinriham ir speciāla atļauja algot mājkalpotājus . . .

—   Patiesību sakot, ne jau gluži brīvprātīgi,— tēvocis Heinrihs skaņi iebilda.— Tev krietni vien bija jānopūlas, lai Hanss livreju apmainītu pret karavīra šineli . ..

—    Nē, brīvprātīgi!—Elzas kundze paaugstināja balsi.— Es palieku pie sava. Mēs, minhenieši, labāk par citiem zinām, cik ļoti mūsu vadonim tagad ir vajadzīgi karavīri.

—   Tātad man un Martai ir izredzes atkal sastapties ar jūsu Hansu?— Rihards pavīpsnāja.— Kaut kur Rīgā …

Starp citu, Elzas tante, apskaidrojiet mani kādā sarežģītā politiskā jautājumā. Ja Vācija galu galā sadomās pievākt Baltijas valstis, kur šajā mājā būs demarkācijas līnija? Viesistabā? Ēdamistabā? Ceru, ka tā neskars guļamistabu, vai ne? Kaut arī tēvocis ir Minhenes patriots, tik un tā viņš ir latvietis.

—    Nu gan tu mels aplamības, mīļais,— Elzas tante atcirta.— Pirmkārt, ja vadonis nolems ievest karaspēku tajā jūsu .. . Latvijā, tad tikai tāpēc, lai jūs pasargātu no sarkanajiem . . .

—    Protams! .. .

—   Un, otrkārt, tev vajadzētu zināt, ka tavs tēvocis jau pirms gada pieņēmis Vācijas pavalstniecību.

—    Ko es dzirdu!— Rihards sasita plaukstas.— Tēvoci, vai tas ir iespējams? Kā tas saskan ar tavu nacionālo pārliecību, ko tu glabāji kā acuraugu?

—   Redzi, manu zēn,— tēvocis Heinrihs mulsi nokrekšķinājās.— Citādi šeit nemaz nav iespējams kārtot darījumus. Un vispār . . .— viņš bailīgi paskatījās sievā.

—    Bet kā tad tu domāji, mans mīļais?— kundze enerģiski iejaucās sarunā.— Iegūt Vācijā kapitālus un palikt malā no vācu tautas svētā likteņa? Nu nē, piedodiet! Es kā godīga vāciete neparko nebūtu ar mieru dzīvot kopā ar viru. kas …

—    Kontroles inspekcija! Nostāties pārbaudei!— pēkšņi pie durvīm noskanēja kāda spalga balss.

Marta atskatijas un ieraudzīja staltu skaistuli švītīgā virsnieka formas tērpā.

—   Manfred!— Rihards priecīgi izsaucās, pamezdams galdu. Vīrieši apskāvās.— Marta, atļauj tevi iepazīstināt ar manu labāko draugu no universitātes laikiem …

Bet virsnieks jau pats tuvojās Martai.

—    Manfrēds Zingriibers!— Viņš sasita papēžus, ceremoniāli palocījās un pasniedza Martai milzīgu baltu krizantēmu pušķi.— Esiet sveicināta un priecīgus Ziemsvētkus!

Noskūpstījis roku vispirms viešņai un pēc tam namamātei, Zingrūbers atkal pagriezās pret Martu, leatrali sagrīļojās un strauji pieķērās pie krēsla atzveltnes, it kā turētos pretim ģībonim.

—   Rihard, aizspied man acis uz mūžu! Labāk tūlīt, lai man nebūtu jāmirst lēnā un mokošā skauģa nāvē.

—   Marta, šis ir tas pats Manfrēds, par kuru es tev tik daudz esmu skandinājis. Slavenais siržu lauzējs!

—           Ja, ja,— it ka mile atģidusies, Marta atsaucās.— Rihards man stāstīja .. . Jus, liekas, abi reizē beidzāt universitāti?

—           Pareizi, tikai es to beidzu nepabeidzis: mani no turienes izmeta,— Zingrubers smiedamies paskaidroja.

—   Toties tev ir veicies citā sfērā,— Rihards piebilda.

—           Jā. Par laimi, es drīz atskārtu, ka dzīvē ir arī daudz kas svarīgāks par Šekspīra sonetiem.

—   Vai ģimene tev ir?

—    Mana ģimene ir armija.

—           Zingrūbera kungs, vai drīkstu jūs lūgt pie mūsu pusdienu galda?— Elzas kundze viņu aicināja.

—   O, cik jūs esat mīļa pret mani!

—           Es labprāt jūs pacienātu ar kaut ko īpaši garšīgu, bet jūs jau pats zināt, kā mums ir ar produktiem . . .

—           Ko jūs gribat — karš,— Zingrūbers atbildēja, sēzdamies pie galda.— Kad būsim ieņēmuši Parīzi, tad gan rīsim austeres un uzdzersim virsū burgundieli.

Marta spēji paskatījās viņā un dzedri jautaja:

—    Jums tikai tādēļ vajadzīga Parīze?

Manfrēds pasmējās:

—   Es redzu, ka latviešiem ir smalka humora izjūta.

—           Zingrūbera kungs nav tikai karavīrs,— tēvocis Heinrihs skubīgi iesaistījās sarunā, lai izlīdzinātu neveiklo situāciju.— Viņš ir arī sava tēva kompanjons. Vecākā kristāla ražošanas firma Eiropā.

Manfrēds gardi notiesāja gaļas ēdienu, ar žestu atteicās no nākamās maltītes un, izraudzījies pudeli, pats ielēja sev vīnu:

—          Tūlīt es jums, Martas kundze, paskaidrošu, ko tas nozīmē — sava tēva kompanjons. Vai no skolas laikiem atceraties uzdevumu par baseinu? «Pa vienu cauruli ietek, pa otru izplūst …» Nu tad redziet, es esmu tā caurule, pa kuru izplūst …

—           Ak, jus vieglprātīgie jaunieši!— Elzas kundze pārmetoši pašūpoja galvu.— Jūs nezināt, kas ir sakaltušas maizes kumosiņš.

—           Kā tad es nezinu?— Manfrēds strauji iebilda.— Tēvs brokastīs man vienmēr lika pie kafijas piekost sakaltušu maizi, pliku, bez sviesta. Tā viņš centās manī ieaudzināt īstena vācieša atturību.

—    Kādas šausmas!— Rihards nodrebinājās.

—           Tā bijusi ļoti pareiza rīcība,— Elzas kundze atzinīgi novērtēja.— Negausība ir netikums.

— Es jums pilnīgi piekrīlu,— Manfrēds atsaucās, pārlaidis viņas augumam īsu, izsmējīgu skatienu.— Labi, atturēsimies arī mēs,— viņš noteica, nolika glāzi mala un piecēlās.— Martas kundze, vai atļausiet man un Rihardam izsmēķēt pa cigāram? Nedusmojieties, atvedīšu jusu vīru atpakaļ sveiku un veselu.

Rihards ar Manfrēdu piegāja pie kamīna. Abi apsēdās klubkrēslos un aizsmēķēja.

—     Dieva vārds, ja sadomāšu precēties, braukšu pie tevis uz Latviju.— Zingrūbers pašķielēja uz Martu.

—     Nelūri tik bezkaunīgi, vecais palaidni!— Rihards labsirdīgi norūca.

—     Viņa nudien ir skaista. Starp citu, kādi ir jūsu plāni? Kur esat nolēmuši apmesties?

—    Pagaidām paciemosimies pie tēvoča.

—     Pagaidām ir tikai pagaidām, bet pēc tam? Kā es nopratu no tavām vēstulēm, tu gribi šeit palikt pēc iespējas ilgāk? Tā ir?

—    Pieņemsim.

—   Tātad kāzu ceļojums ir tikai iegansts?

—    Nē, kāpēc gan . ..

—     Labi, lai paliek. Teikšu tev atklāti: idejas, ko perina tavi draugi, ir diezgan pievilcīgas.

—     Viņi nav mani draugi. Es tikai apņēmos izpildīt viņu doto uzdevumu.

—     Ak tā! Vai tev pašam ir citi — interesantāki priekšlikumi?

—     Nē .. .— Rihards samulsa.— Es vēl nekad par to nopietni neesmu domājis.

—   Un kā tev klājas?

Rihards paņēma ogļu stangas un domīgs pabakstīja kamīnā pagales.

—     Ko lai tev saku. Reizēm man rodas tāda sajūta, ka esmu iekāpis vilcienā, kas dodas pilnīgi pretējā virzienā,— viņš godīgi atzinās.— Liekas, tūlīt parādīsies konduktors un palūgs izkāpt. Viss ir sapuvis, viss brikšķ un krakšķ . . .

Manfrēds uzlika plaukstu uz Riharda rokas.

—    Es darīšu visu iespējamo, lai tu dabūtu viskozi savai fabrikai, bet par to, ko tev uzdevuši tavi .. . paziņas, parunāsim citā vietā. Šķiet, es zinu, kas tev pašreiz ir vajadzīgs. Man ir villa. Debešķīgs kaktiņš pie Bodenezera. Visapkārt mežs, Alpi. Viens krasts pieder Vācijai, otrs — Šveicei, peldi, uz kuru pusi gribi!— Manfrēds pieklusināja balsi.— īstām idejām jānobriest klusumā, ko netraucē pūļa kņada.

—   Vilinošs priekšlikums. Tas ir tik pamatīgi pārdomāts, il kā par visu tu jau būtu vienojies ar saviem priekšniekiem,— Rihards teica, pašķielēdams uz draugu.

—   Ja arī tā būtu? Tas tevi neapmierina? Tu taču esi lietišķs cilvēks, Rihard. Pieņemsim, ka es tev tagad palīdzu dabūt viskozi. Vienu reizi, otru . . . Ret pēc tam?— Viņš pavērās Rihardam tieši acīs.— Tādas ir tās lietas!

Rihards piecēlās.

—   Marta, Manfrēds mūs aicina paviesoties viņa villā. Lieliskā dabas stūrītī — ezers, mežs. Ko tu par to saki?

—   Lo1 ' priecājos,— Marta klusi atsaucās.— Bet mēs taču Zingrūbera kungu ļoti apgrūtināsim.

—    Ko jūs runājat!— Manfrēds piegāja pie Martas un noskūpstīja viņas roku.— Man būtu ļoti patīkami jums sagādāt kaut nelielu prieku.

—   Ak tad tā? Jūs gribat Mārtiņu un Rihardu mums nolaupīt?— Elzas kundze beidzot aptvēra.

—   Jūs taču neiebildīsiet, ka spirgts meža gaiss viņai būs daudz veselīgāks par Minhenes miglu?

Jā . .. bet .. . Ziniet, Manfred, jūs esat tikpat neaprēķināms kā vulkāns.

—   Es lo uzskatu par komplimentu.

—   Dievs ar jums!— Elzas kundze īgni atmeta ar roku.— Heinrih, kāpēc tu neko nesaki?

—   Domāju, ka Rihards ir pietiekami patstāvīgs, lai rīkotos tā, kā viņam liekas labāk,— tēvocis Heinrihs prātnieciski noteica, bet pēc viņa sejas izteiksmes bija noprotams, ka ari viņš nav apmierināts ar Zingrūbera priekšlikumu.

Zingrūbera villai visapkārt slējās mežaini, sniegaini kalni, un ta bija tik krāšņa, it kā bulu šeit pārcelta no kāda izsmalcināta reklāmas prospekta. Interjers bija stilizēts pēc medību pils parauga. Pie sveķiem pievilgušu baļķu sienām visapkārt rēgojas ilkņainas un ragainas zvēru galvas. Uz grīdām un pie sienām bija izplātas vilku, lāču un mežacūku ādas, virs pavarda, kas bija mūrēts no rupjiem, netēstiem laukakmeņiem, karājās ozolkoka plaukts ar smagiem vara traukiem. Iekārtojuma izsmalcināto vienkāršību pasvītroja bagātīga ieroču kolekcija.

Marta klīda pa villu, piesardzīgā ziņkārībā pieskardamas te vilka ilknim, te plēsonīgi izliektam klinšu ērgļa knābim — jā, ari šī putna izbāznis atradās dīvainajā kolekcijā. Visa šī māja viņai likās gan baisa, gan ari interesanta. Zem koka kāpnēm, kas veda uz antresolu, Marta pēkšņi ieraudzīja mazas, griezumiem rotātas durtiņas. Pa izklātajām zvērādām viņa nedzirdamiem soļiem piegāja pie tām, atvēra un no pārsteiguma nodrebēja: aiz durvīm slavēja kāds vīrietis. Tas bija liels, kaulains vīrs ar garenu zirga ģīmi, ģērbies viscaur melnās drānās, un raudzījās pretim ar ūdeņainu, nekustīgu aci. Otra acs bija aizsegta ar melnu pārsēju. Nekuslīgais, rēgainais cilvēks Martai likās kā viens no visas šīs beigto zvēru pasaules pārstāvjiem. Viņa klusi iekliedzās un kāpās atpakaļ.

Tieši šajā brīdī, skaļi sarunādamies, istabā ienāca Rihards un Manfrēds.

—   A, jūs jau iepazināties ar Fuksa kungu?— Zingrūbers smaidīdams apvaicājās, nenomanīdams viešņas izbailes.— Viņš izpildīs ikvienu jūsu vēlēšanos.— Manfrēds pagriezās pret vienacaino un stingrā, uzsvērtā balsi sacīja:— Es ceru, Fuks, ka mani draugi ar jums būs apmierināti.

—   Tieši tā, Zingrflbera kungs!— Fukss izdabīgi savilka seju platā smaidā.

—    Jūs varat ņemt sev palīgā vēl vienu istabeni.

—    Manuprāt, tas nebūs vajadzīgs, Zingrūbera kungs.

—   Ņemiet vērā, ka Losberga kundzei vajadzīga rūpīga apkalpošana.

—   Varat par lo neraizēties, Zingrūbera kungs,— Fukss palocīdamies atbildēja un klusēdams nozuda aiz durvīm.

—    Kā jums patīk mans midzenis?— Manfrēds jautāja jaunlaulātajiem.

—   Lielisks klosteris,— Rihards iesmējās.— Kā tev šķiet, Marta, vai šie briesmoņi mums nerēgosies sapņos?

Viņa uzmeta acis patrepes durtiņām un klusi atbildēja:

—    No zvēriem es nebaidos …

Manfrēds uzmeta viņai vērīgu skatienu.

—    Prātīgs vārds! Cilvēki ir daudz bīstamāki. Jus vēl neesat redzējusi, cik gleznaina ir visa šī apkārtne. Es jums no sirds iesaku, Marta, apģērbieties labi silti iui pastaigājiet pa parku. Tas jums sagādās lielu prieku.

Tiklīdz Marta, ģērbusies baltā kažokā un pīikainā cepurītē, nokāpa no lieveņa, viņai acīs iecirtās spilgta, žilbinoša gaisma. Pie debesīm spīdēja saule, un visapkārt dzirkstīja sniegs. Nekustīgas, gluži kā apburtas sudrabaini zaigoja pinkainas egles. Netālu no mājas kāds ņiprs večuks sārtiem vaigiem ar koka lāpstu tīrīja celiņu. Ieraudzījis Martu, viņš atkapās mala un palocījās viesmīlīgā sveicienā. Marta gribēja paiet garām, bet pēkšņi no pārsteiguma apstājās, jo ieraudzīja blakus večukam lēkājam divas stirniņas. Viena bez kautrēšanās no viņa kabatas vilka ārā maizi, bet otra, it ka lūgdamās savu tiesu, piemīlīgi raudzījās sirmgalvim acīs.

—    Viņas no jums nemaz nebaidās,— Marta brīnījās.

—   Tieši tas mani stipri uztrauc — ziniet, kundze, pārāk liela uzticēšanās nekad un nevienam nenāk par labu. Šeit visapkārt klaiņo gan suņi, gan mednieki.

Marta piesardzīgi noliecās, noglāstīja slirniņai galvu, bet tā pat nesarāvās.

—   Ak kungs, cik mīlīga!

Večuks izvilka no kabatas maizes ņuku un pasniedza to sievietei.

—   Viņas iepazīs arī jūs … kundze . ..

—    Mani sauc par Martu.

—   Šolce, Johans Šolce,— večuks ar cieņu stādījās priekšā.— Es ar sievu dzīvoju tur, redziet, tajā namiņā. Ja kādreiz iegriezīsieties pie mums, Luīze jūs pacienās ar savas markas kafiju.

—   Pateicos, Šolces kungs. Katrā ziņā es izmantošu jūsu ielūgumu.

Marta pa celiņu devās tālāk. Viņa gāja un smaidīja — par šo košo dienu, par interesanto satikšanos. Smaidīja varbūt pirmo reizi pec slimības.

Manfrēds rosījās pie kamīna, kur virs oglēm čurkstēdams brūnēja prāvs gaļas gabals.

— Alu cilvēka priekšrocība,— viņš tērgāja, grozīdams iesmu.— Paņem svaigu gaļas kumpi, iebāž ugunī — un vakariņas gatavas . .. Turklāt kādas! Vai kņudina nāsis?

Rihards ar glāzi roka sēdēja atpūtas krēslā un vēroja draugu, ik pa brīdim iedzerdams malciņu vīna. Zingrūbers saimniekoja prasmīgi, pat eleganti. Uz galda, kas bija apklāts ar raupju, pašaustu galddrānu, laistījās slīpēti stikla trauki ar izmeklētiem dzērieniem, spīguļoja senlaicīgi sudraba kausi, rindā stāvēja māla šķīvji ar svaigiem dārzeņiem, garšaugiem un biezām maizes rikām. Lēzenā groziņā visās varavīksnes krāsās mirdzēja pudelītes ar garšvielām.

Ar garu mednieka dunci Manfrēds izcepto gaļu nostūma no iesma, uzlika uz koka dēlīša un sāka griezt sārtenas, kūpošas cepeša šķēles.

—          Ak, pieticīgie dzīves prieki!— viņš pamirkšķināja Rihardam.— Gaļa, vīns, maize . . . Un vēl šis un tas . . . Vai atceries mūsu lieliskās studentu dzīres? Jā, toreiz mēs pratām novērtēt pieticīgos priekus . ..

Rihards piemiedza acis.

—           Ko tu šodien tik daudz tērgā par tiem pieticīgajiem priekiem? .. . Starp citu, karš nepavisam nav skāris tavu labklājību,— Rihards iebilda, pievērsdams skatienu bagātīgi klātajam galdam.

—           Protams. Es taču esmu karavīrs. Man ir tiesības uz šādu mazu priekšrocību .. .— Manfrēds attrauca, piepildīja kausus un enerģiski saberzēja plaukstas.— Sāksim uzdzīvot, vai ne? Uz ko mēs dzersim?

—   Varbūt uz mūsu veco draudzību?

—          Tas der,— Zingrūbers pieskandināja kausu, izdzēra to tukšu, nokoda kumosiņu svaiga gurķa ar tādu baudu, ka tas nokraukšķēja vien.— Ak jā, es vienmēr aizmirstu tev pajautāt — kā tu to dabūji?…— viņš it kā garāmejot apvaicājās, pamādams uz Riharda apdeguma rētu.

—   Tā gadījās …

—   Aušība vai kas nopietns?

—    Ne viens, ne otrs.

—   Sievietes dēļ?

—    Katrā ziņā ne tā, kā tu domā.

—    Ko es domāju?— Manfrēda acis draiski iezibsnījās.

—    Nē, domāšana nav mans aicinājums. Redzēt, dzirdēt, ostīt — lūdzu, ar lielāko prieku! Bet bendēt nervu šūnas, mocīt smadzeņu krokas .. . Nē, paldies! Tu piederi pie domātājiem, bet es esmu parasts vācu mietpilsonis. Porcija cīsiņu, kauss alus . . .

—   Par ko tev piešķīra krustu?

—   Tā gadījās,— Manfrēds atbildēja tāpat kā Rihards.

—   Drusku par Austriju, drusku par Čehoslovakiju …

—    Par kaut ko izcilu vai pat varonīgu?

—    Ne viens, ne otrs …

Zingrūbers, kā parasti, bija jautrs, atjautīgs, bezrūpīgs, un tomēr Rihards nevarēja atkauties no domas, ka šodien draugs pret viņu izturas citādi — it kā visu laiku viņu novēro ar saasinātu, sasprindzinātu uzmanību. Rihardam vispār aizvien vairāk dūrās acīs pārmaiņas, kas bija nolikušas ar viņa veco draugu: ārēji Manfrēds centās izlikties par parastu cilvēku, ta sakot, par savu puiku, bet iekšēji viņš bija kļuvis neiedomājami disciplinēts un spriegs kā atspere. Bieži viņš runāja vienu, bet viņa acīs varēja lasīt pavisam ko citu.

—   Ak jā, par draudzību … Vai manu lūgumu neesi aizmirsis?— Rihards apvaicājās.

—   Ar viskozi pašlaik ir bēdīgi. Gandrīz visu paņem armija. Ret es pacentīšos …— Manfrēds atbildēja, nolika dunci un piebīdīja gaļas šķēles Rihardam tuvāk.— Ēd, kamēr karsta… Vai tad jūsmāju rūpnieki austrumu izejvielas noniecina? Tirdzniecības līgums ar Krieviju jums taču apsola itin visu — gan kokvilnu, gan tabaku un pat sāli.

—   Mūsu diždarboņi vēl aizrīsies ar šo sāli. Vai nu viņi nesaprot, ka jebkādi kontakti ar Padomēm nāk par labu komunistiem, vai arī spēlē divkosīgu spēli, kas ir aplama un bīstama … Es drīzāk slēgšu savu fabriku nekā ņemšu no krieviem kaut gramu izejvielas.

—   Es saprotu tavas emocijas, bet tici man . .. Vācija nepavisam nav vienaldzīga pret to, kas notiek Baltijas valstis.

—    Nav vienaldzīga? Kādēļ tad vācieši tik trakā steigā no Latvijas repatriējas uz Vāciju? Vai viņi apjēguši, ka kuģis iet dibenā?

—    Mēs dzīvojam sarežģītā laikmetā, Rihard. Ne jau tāpēc mani tautieši tagad pārceļas uz Vāciju, lai jūs pamestu uz visiem laikiem.

Rihards grasījās iebilst, bet namatēvs viņam neļāva ne muti pavēri.

—    Pagaidi! Man pašreiz nedod mieru cits jautājums. Vai tu skaidri apzinies, ar kādu misiju esi ieradies pie mums?

Šajā brīdī Manfrēds vairs neizlikās. Riharda priekšā sēdēja pilnīgi cits cilvēks — ziņkārs, uzplijīgs, mērķtiecīgs.

—   Tu runā par viskozi?

—   Viskozei ar to nav nekāda sakara. Tu esi uzņēmies it kā pastnieka pienākumus, un tā, manuprāt, ir stipri bīstama loma.

—   Tā levi mulsina vai kaitina?

—   Es gribu zināt, kādēļ tu esi ieradies Vācijā.

—   Manuprāt, es visu jau paskaidroju. Zināmas personas Latvijā interesējas, vai vajadzīgā brīdī viņas var rēķināties ar jūsu palīdzību. Tas ir viss.

—   Tie ir tikai vārdi, Rihard,— Zingrūbers žultaini saviebās.— Vārdi tagad birst kā no pārpilnības raga. Cilvēki neko citu vairs nedara kā tikai runā .. . Gluži kā morālās paģirās viņi laiž pār mēli vārdu vēmekļus, kur (ikai pagadās. Mikrofonos, kinokamerās, avīzēs un no augslāin tribīnēm citiem tieši uz galvas. Tā vien šķiet, ka sākušies totāli vispasaules vārdu plūdi. Un tāpēc ar veca drauga tiesībām es tev jautāju: tu esi atsūtīts pie mums tikai parunāties vai panākt kaut ko konkrētu?

Rihards piecēlās, nolika kausu.

—    Dīvaini . . .

—    Kas ir dīvaini?' Nosaukt lietas to īstajā vārdā?

—   Paklau, Manfred … Kādēļ tu galu galā atvilki mūs uz šo nomali? Lai mēs papriecātos par dabas jaukumiem?

—   Vai tad tas ir kas slikts?— namatēvs iesmējās, uz dunča smailes uzdurdams gaļas šķēli.— Paelpot svaigu gaisu, satikties ar gudriem cilvēkiem …

—   Vai tad tu jau esi vienojies par tikšanos?

—   Pagaidi! Vispirms es gribu noskaidrot, vai tu apjēdz, ko dari, kur iesaisties. Šeit nav studentu spēles, kur šodien vari cīnīties vienā komandā, bet rīt izraudzīt citus biedrus. Šajā spēlē ir tā — vai nu stāvi un krīti par savējiem, vai arī . . . Trešā ceļa nav.

—    Protams, tev nav vienaldzīgs Vācijas liktenis,— Rihards iekaisa.— Tu esi vācietis un nevari pamest savu komandu, bet man aiziešana no manas komandas ir tas pats, kas dzērājam izkrišana no ratiem. Sliktākā gadījumā varu tikai dabūt punu.

—   Vai tu esi pārliecināts, ka tev ir sava komanda? Tu pats taču teici, ka neesi vienisprātis ar tiem, kas tevi šurp atsūtījuši.

—    Bet man ir dzimtene.

—   Vārdi, Rihard, vārdi . .. Man liekas, tavai dzimtenei no tiem nav ne silts, ne auksts. Saproti mani pareizi. Man nav grūti tevi iepazīstināt ar dažām personām, ko dēvē patvaldības stutēm. Bet es negribu, ka tu lolotu tukšas ilūzijas. Pie mums pašlaik luncinās ne mazums jūsējo, kas grib vai nu glābt tēviju, vai ari uz tās rēķina iedzīvoties. Es runāju ne tikai par latviešiem, ir ari lietuvieši, igauņi, krievi, ukraiņi … Ja tevi noturēs par vienu no tiein …

Rihards pavīpsnāja.

—    Kāpēc tu smīni?— Manfrēds kļuva uzmanīgs.

—    Tāpat vien. Atcerējos kādu kāršu spēlmaņu teicienu: ja zinātu, kas guļ piepirkumā …

—    Ko lai saka … Salīdzinājums nav diezin cik oriģināls, bet, ja turpinām kāršu spēlmaņu vārdiem, manuprāt, daudz svarīgāka ir īsto partneru izraudzīšana. Uz spēles taču tiek likta dzīvība!

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—   Tikai vienu: pirmām kārtām visu labi apdomā un bruņojies ar pacielību — ne velti es tevi ataicināju uz šo villu.

Martai pēkšņi sāka likties, ka viņa ir apmaldījusies. Viņa palūkojās uz visām pusēm un no tīrītā meža celiņa iegriezās dziļi sniegā iemītā sānu taciņā. Tā šķita pazīstama, un viņa sāka iet straujāk un drošāk. Bet taciņa negaidīti izbeidzās, un aiz tās pavērās neaizskarts sniega klajums. Marta satrūkās un gāja atpakaļ, mierinādama sevi, ka nav par ko uztraukties. Diena vēl gaiša, kaut kur netālu dzirdamas cilvēku balsis un cirvja cirtieni.

Bet piepeši viņa šausmās apstājās: gandrīz viņai blakus kā melna ēna uz ceļa uzskrēja vilks. Tas notika tik pēkšņi un likās tik neticami, ka Marta pat neiekliedzās, tikai sastinga, pamira. Milzīgais pelēkmelnais zvērs, dobji un ļauni rūkdams, raudzījās viņai pretim nekustīgu skatienu. Marta bezpalīdzīgi palūkojās atpakaļ un gandrīz saļima sniegā: aizmugurē uz ceļa tupēja vēl divi milzīgi, platpieraini zvēri. Tie sēdēja atņirgtiem zobiem, nenolaizdami no viņas savas gailošās dzeltnīgsnējās acis. Martai aizrāvās elpa. Viņa grasījās atraut vaļā apkakli, bet roka apstājās pusceļā — vilks, kas pirmais bija nostājies uz takas, nepārprotami gatavojās lēcienam. Arī abi pārējie līda uz priekšu. Ielenkuši savu upuri, zvēri rāpās tam aizvien tuvāk un tuvāk. Ja Marta paspertu tikai pussolīti, tie nikni mestos viņai virsū un saplosītu. Viņai pretim jau rēgojās sarkanbaltas rīkles. Stāvēdama kā sālsstabs, Marta ar katru miesas audu, ar katru šausmās vibrējošo nervu šūniņu sajuta, ka zvēri nāk aizvien tuvāk un noslēdz loku.

Tomēr bija kāda neredzama robeža, ko vilki pagaidām vēl nepārkāpa. Brīžiem tie pietuvojās ciešāk klāt, brīžiem nedaudz atkāpās. Tas bija drausmīgs loks, kurā viņa bija ieslēgta. Aizvien stiprāk reiba galva, un acis aizplīvuroja migla. Šķita — vēl mirklis, un viņa saļims bezsamaņā. Bet

\

šajā nākamajā mirklī viņa ieraudzīja ballu siksniņu ap tuvāk stāvošā zvēra kaklu. Kaklasiksna! Un vēl viena siksna, vēl. Suņi … Negaidītais atklājums Martu mazliet nomierināja, un sirdī pamodās bikla cerība. Neko nedomādama, viņa nolaida roku, bet lajā mirklī pavisam tuvu pie sejas ieraudzīja atņirgtu zvēra rīkli, un tūdaļ gar ausīm nošalca lā versmainā elpa. Viņa mežonīgi iekliedzās …

Un tad no biezokņa iznāca kāds vīrs — garš, plecīgs, ar ādu apšūtā mednieka jakā. Ja Marta nebūtu bijusi tik pārbiedēta, viņa jau sen būtu pamanījusi šo dīvaino cilvēku, kas ar apbrīnojamu aukstasinību vēroja nolikumu jau no paša sākuma. Vīrietis kaul ko strupi uzkliedza suņiem, kas acumirklī pārvērlās par mīlīgiem, labsirdīgiem radījumiem, un piegāja pie Martas.

—          Cienītā kundze, ceru, ka neesat pārāk nobijusies?— viņš laipni, mazliet zobgalīgi apvaicājās, bet viņa skatiens bija salts un caururbjošs.

Marta neko nespēja atbildēt, viņas lūpas nodevīgi trīcēja un acis pildījās asarām. Brītiņu visžēlīgi nogaidījis, nepazīstamais bargi noprasīja:

—    Kā jūs šeit iekļuvāt; kundze?

Marla joprojām klusēja, un viņš atkārtoja jautājumu jau ar neslēptiem draudiem:

—   Es vēlreiz jautāju: kā jūs šeit iekļuvāl?

Beidzot viņa ar mokām izdvesa:

—   Apmaldījos …

Vīrietis pārlaida viņai aizdomīgu skalienu no galvas līdz kājām un neticīgi novilka:

—    Interesanti. Lūdzu, sekojiet man!

Rihards un Manfrēds stāvēja lievenī ar plecos uzmestām jakām.

—    Neuztraucies, vecīt, šeit viņa nekur nevar pazust.

—    Bet metas jau tumsa!— Rihards izsaucās.

Aiz puspievērtajām durvīm iezvanījās telefons.

—           Jau zvana,— Zingrūbers iesteidzās iekšā un skubīgi nocēla klausuli.— Jā, jā … Ko? Kā tas var būt?— Aizsedzis klausuli ar plaukstu, viņš uzsauca:— Rihard, nāc šurp, Marta ir atradusies!

Rihards ieskrēja istabā, satraukts klausīdamies telefona sarunā, bet Manfrēds to jau beidza:

—   Jā, jā, protams … Tūlīt es pats ieradīšos.

—    Kas par lietu? Kur viņa atrodas?

—    Neuztraucies, es viņu tūlīt pārvedīšu mājās. Hedzi, mūsu kūrortā noteikta īpaša kārtība … Man vajadzēja jau sākuma jūs brīdināt,— Zingrūbers noslēpumaini pasmaidīja.— Vai zini, kur viņa iekļuvusi? Tieši tajā muižā, kur tev rīt paredzēta tikšanās.

Fon Billings pieņēma Losbergu savā milzīgi plašajā kabinetā, kur pie sienas karājās liels Hitlera portrets — fīrers visā augumā. Sausnējais, švītīgais namatēvs, kas bija ģērbies melnā formas tērpā, augstprātīgi paskatījās viesī, savieba seju tīšā smaidā un, it ka pasvītrodams tikšanās neoficiālo raksturu, aicināja viņu pie kamīna, kur uz zema galdiņa bija salikta prāva pudeļu baterija.

—   Viskiju, konjaku? Ziniet, es esmu vecmodīgs un dodu priekšroku mūsu senču šņabim.

—   Es labprāt jums piebiedrošos,— Rihards centās izturēties brīvi, lai noslēptu satraukumu.— Lai cik tas būtu savādi, es pret šo vāciešu dzērienu izturos ar cieņu.

—    Kādēļ savādi? Jūs taču esat vācietis. Heinrihs Losbergs ir jūsu radinieks, vai ne?

—   Jā, radinieks. Tēvabrālis. Bet, piedodiet, es esmu latvietis.

Fon Billings ziņkāri pavērās viesī un tad piepildīja glāzītes.

—   Ak tā … Interesanti . .. Man patīk jūsu vaļsirdība. Par ko tad mēs patērzēsim, Losberga kungs?— Viņa sejā atkal pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam.

Rihards atbildēja ar tādu pašu grimasi.

—   Man gribētos uzzināt jūsu domas par dažiem notikumiem manā dzimtenē.

—    Par kādiem notikumiem jūs runājat?— fon Billings kļuva uzmanīgs.

—    Pirmām kārtām par divu krievu bāzu rašanos Latvijā — Ventspilī un Liepājā. Ka šis fakts tiek vērtēts jūsu kompetentajās aprindās?

—   Kā mēs to varam vērtēt …— Namatēva seja atkal kļuva salta.— Acīmredzot to rašanos nosaka jūsu līgums ar krieviem. Tur, cik man zināms, par šīm bāzēm ir īpašs paragrāfs.

—   Bet tas ir pretrunā ar līgumu, ko četrus mēnešus agrāk Latvija noslēdza ar jums. Vai šāda divkosīga pozīcija jūs nesatrauc?

—   Manuprāt, Ulmaņa kungam par to vairāk jāuztraucas. Ja viņam patīk durvju priekšā turēt krievu eskadru . . .

—   Labi, mēģināsim šo jautājumu iztirzāt no cilās puses,— Losbergs neatlaidās.— Ja mūsu saruna būtu notikusi pirms līguma ar sarkanajiem … vai arī tad jūs likpal mierīgi izturētos pret šo krievu bāzu ierīkošanu Latvijā? Piedodiet man par uzmācību, fon Billinga kungs, ka jums zināms, es neesmu diplomāts . .. Bet es gribu noskaidrot, vai šīs bāzes radušās tāpēc, ka Vācija negaidīti noslēdza līgumu ar boļševikiem? Tāpēc, ka Vācija atkāpjas no saistībām, kuras tā bija uzņēmusies, un ļauj krieviem netraucēti cirst vēl vienu logu uz Eiropu?

Fon Billings ilgi klusēja, raudzīdamies kamīnā.

—   Jūs vēlaties ar mani runāt kā privāta persona,— viņš beidzot iejautājās,— vai arī parstāvat kādu grupu, kas ir opozīcijā pret Latvijas pašreizējo valdību?

—   Vai tam ir kāda nozīme?— Rihards nolēma ar skaidru atbildi nesteigties, jo saprata, ka viņa priekšā ir viltīgs un pieredzējis politiķis.

—   Nozīme? Ārkārtīgi principiālā. Sarunai ar privātu personu es varu veltīt pusstundu, jo Zingrūbera kungs mani ļoti lūdza jūs pieņemt. Turpretim ar citas valsts valdības opozīcijas pārstāvi man nav tiesību apspriest nevienu jautājumu, lai kāds tas bulu, iekām neesmu saņēmis savas partijas biedru piekrišanu.

—   Labi, uzskatiet mani par privātu personu.

—   Tikai uzskatīt — vai arī jūs patiešām esat privāta persona?

—   Jā, tā tas patiešām ir,— Rihards pēc neilgas svārstišanās atbildēja.

Fon Billings pavērās viņā caur puspievērtiem plakstiņiem un pacēla glāzi.

—   Uz jūsu veselību, Losberga kungs! Mūsu laikos palikt neatkarīgam ir tāda greznība …

—   Jūs gribat teikt, ka ta ir nepieļaujama greznība, vai ne?

—    Nu-u .. . Vai nu mums, večiem, spriest, kas ir pieļaujams, kas ne? Tātad — par mūsu līgumu ar krieviem . . . Šis līgums nepavisam nav negaidīts tiem, kas ar to saistīti. Pašreiz Vācijas galvenais ienaidnieks ir Lielbritānija. Vai jums ir zināms, ka krievi vairākkārt aicināja angļus — tāpat arī frančus — apvienoties pret ass valstīm? Angļi nepiekrita. Ari franči ne. Tad mēs krieviem izrādījām savu pretimnākšanu. Tas fakts, ka viņi noslēdza līgumu ar mums, jāuzskata par Vācijas ieroču vislielāko uzvaru. Austrumos mums tagad ir draudzīga kaimiņvalsts, un tādēļ varam brīvi rīkoties Rietumos.

—    Nacionālsociālistu draudzība ar boļševikiem .. . Vai patiesi to var uzņemt nopietni? Jūsu partija pat vēl šobaltdien neslēpj savu galveno mērķi—dzīves telpas iegūšanu Austrumos.

—    Kādēļ mums tas būtu jāslēpj?—Tiklīdz saruna pieskārās šim delikātajam tematam, namatēvs atmeta savu ledaino vienaldzību.— Pasaules pārveidošana, Losberga kungs, pienācīga līdzsvara un kārtības nodibināšana virs zemes — tas ir visas cilvēces dzīvības un nāves jautājums. Vai tad tas ir taisnīgi, ka īsti diženām civilizācijām jānīkuļo tikai tāpēc, ka tām trūkst auglīgas zemes, dabas bagātību un tā joprojām? Ap astoņdesmito gadu Vācijā būs vairāk par ceturtdaļmiljardu iedzīvotāju. Kur viņi dēsies? Vai šiem vāciešiem būtu jāmirst badā?

—    Lūdzu, piedodiet …

—    Pasaule iestigusi alkatībā, izvirtībā un cinismā,— fon Billings turpināja, nepievērsdams uzmanību Losbergam.— Ebreji kā rūsa saēd sabiedrību, iespiezdamies visās tās porās un saindēdami to ar tirgošanos, korupcijas un mantrausības baciļiem. Melnādainie, dzeltenie un vēl citi badīklas kā siseņu bari aprij gandrīz trīs ceturtdaļas mūsu planētas produktu. Katastrofāli vairojas puscilvēku, puspērtiķu cilts — poļi, krievi, dienvidslāvi un tamlīdzīgi izdzimteņi.

Fon Billings apklusa, it kā iegrima pārdomās, un Losbergs nolēma izmantot šo pauzi:

—    Lūdzu, piedodiet, nacionālsociālisma pamattēzes man ir labi zināmas, un es tām pilnīgi piekrītu, tomēr pašreiz mani satrauc nevis jūsu partijas teorētiskā koncepcija, bet konkrēts manas tautas liktenis. Nosaukdams poļus, krievus, dienvidslāvus un citus par puspērtiķu cilti, jūs neko neteicāt par latviešiem, leišiem, igauņiem. Vai tā būtu viesmīlīga namatēva taktiska pieklājība vai …?

—    Dīvaini, ka jūs man uzdodat šādu jautājumu, Losberga kungs. Attieksmi pret Baltijas valstīm — un tātad arī pret latviešiem — mūsu vadonis formulējis maksimāli skaidri un precīzi. Šo valstu liktenis uz mūžu mūžiem ir nesaraujami saistīts ar vācu tautas likteni.

—   Bet kā tad lai izskaidro Kremļa kara bāzu rašanos Latvijā?— Losbergs nesavaldījās.— Un jūsu vienaldzību šajā jautājumā?

i — Losberga kungs, sakiet — ko jās galu galā gaidāt no niusu sarunas?— fon Billings jautāja un piemiedza acis.— Kādus praktiskus rezultātus jūs gribētu panākt? Pieņemsim, ka es uzdrošinos būt zināmā mērā atklāts. Vai es varu rēķināties ar tādu pašu laipnību no jūsu puses? Vai jūs nebūtu ar mieru man skaidrāk izklāstīt savas vizītes mērķi?

Šāds jautājums Rihardu nepārsteidza, viņš to jau bija gaidījis.

—    Redziet . . . Jūs ļoti precīzi sacījāt: tirgošanās, korupcijas un mantrausības baciļi . . . Tie sagrauž arī manu dzimteni. Mēs ar skumjām vērojam, ka pašreizējā Latvijas valdība grūž valsti bezdibeni. Visā drīzumā Ulmaņa kungs to vai nu izputinās, vai pamazām vien iztirgos krieviem.

—    Ko tad jūs paši liekat priekšā vai ari gribat no mums? Starp citu, jūs teicāt —«mēs». Tātad jūs tomēr pārstāvat kādu organizāciju?

—    Mēs vienojāmies, ka es esmu privāta persona,— Rihards izvairījās no tiešas atbildes.— Šajā brīdī es izsaku savu tautiešu progresīvāko aprindu viedokli.

—   Viedokli vai nodomus?

—   Vai tas nav viens un tas pats?

—    Nepavisam ne. Ja šīm jūsu .. . progresīvajām aprindām ir kaut kādas iespējas un līdzekļi savu nodomu realizēšanai — tas ir viens. Bet tādā gadījumā tikai jājautā — kāda mums, vāciešiem, gar to daļa? Ja turpretim tas ir tikai viedoklis vai, piedodiet, laba vēlēšanās bez konkrēta rīcības plāna, tad negribot rodas cits jautājums: ko jūsu tautiešu progresīvākās aprindas, kuras jūs pašreiz pārstāvat, vēlas no mums?

—    Jūs varbūt nospriedīsiet, ka es esmu ļoti primitīvs, pat neaptēsts, bet man šķiet, ka mums nevajadzētu spēlēt paslēpes. Esmu pārliecināts, ka jūs bijāt ar mieru mani pieņemt tāpēc, ka nojautāt, par ko bās runa. Tātad šī saruna jums ir tikpat svarīga kā man.— Rihards paņēma cigāru un aizsmēķēja, koncentrēdamies sarunas galvenajam jautājumam.— Manā dzimtenē ir cilvēki, kas tiecas pārņemt varu savās rokās. Domāju, ka jūs esat ieinteresēti, lai Latvijā — un pēc tam arī Lietuvā un Igaunijā — tiktu nodibinātā īsta kārtība. Bet tas, protams, ir iespējams tikai ar vienu noteikumu.

—   Ar kādu?— fon Billings jautāja, vērodams viesi ar tikko jaušamu ironiju.

—   Nav šaubu, ka krievi mēģinās apvērsumu izjaukt. Turklāt atradīsies arī tādi spēki, kas gribēs sastādīt boļševistisku valdību …

—   Un lāpēc, lai tas nenotiktu, vajadzētu iejaukties mums, vāciešiem? Vai tā?

—   Vai šāds pavērsiens notikumu gaitā neatbilst mūsu kopīgām interesēm?

—    Tātad mums būtu jālauž ar krieviem līgums un jālikvidē viņu kara bāzes, lai prezidenta krēslā iesēdinātu kādu no jūsu tā saucamajiem progresīvajiem draugiem? ļ

—   Fon Rillinga kungs, man šķiet, neesmu devis jums iemeslu . ..— Losbcrga seja spēji pietvīka.

—    Jūs veltīgi apvainojaties, mans jaiuiais draugs. Man ir simpātiska ka jūsu dedzība, tā arī jūsu spontānā reakcija. Bet — piedodiet par atklātību — jums kā topos šam politiķim nepietiek lēnprātības un apdomības. Ko tas nozīmē — pārņemt savās rokas varu? Pēc manā rīcībā esošās informācijas prezidents Ulmanis savā krēsla sēž pietiekami stabili. Nē, Losberga kungs, gudrs politiķis nemetas kautiņā ar sakarsušu galvu, gudrs politiķis prot aukstasinīgi valdīties, krat spēkus un gaidīt izdevīgu momentu. Un tad sitiens ir nekļūdīgs. Turklāt kā privāta persona privātā sarunā varu piebilst, ka jūsu organizācija man liekas ļoti simpātiska. Pat tās nosaukums—«Pērkoņkrusts».

—   Redziet, patiesību sakot, es . ..— Rihards mēģināja iebilst, taču namatēvs, viņā neklausīdamies, turpināja:

—    Bet pats galvenais — tai ir daudz kas kopīgs ar musu partijas programmu. Rasu tīrība, bezkompromisa politika .. . Un emblēma — tas pats kāškrusts . . . Tiesa gan,— viņš iesmējās,— ačgārni pagriezts. Es domāju, ka jūsu prezidents Ulmanis izdarījis lielu kļūdu, norobežodamies no «Pērkoņkrusta», viņam vajadzēja to pārvērst par kaujiniecisku balstu sev.

—    Diemžēl ta nav viņa vienīgā kļūda. Noslēgt līgumu ar krieviem un koķetēt ar Rietumiem . ..

—   Jā, ja . .. Naiva vēlēšanās vienlaicīgi sēdēt divās kamanās. Ceru, ka jusu tautieši saprot, kur šāda politika var novest, vai ne?— viņš jautāja un nopūtās.— Tomēr man jums vaļsirdīgi jāatzīstas, ka informācija, kas pienāk no Latvijas, ir gaužām trūcīga, kaut arī mēs dzīvojam tikpat kā blakus. It īpaši tas ir jūtams pašlaik, kad plosās karš. Varbūt īstie Latvijas patrioti šo robu varētu aizpildīt?

Vācieša bezkaunīgā atklātība Rihardu gandrīz vai satracināja, bet viņš atbildēja nosvērtā, apvaldītā balsī:

—   Mani draugi Rīgā ir gatavi nodibināt ciešu kontaktu. Bet vispirms viņi grib noskaidrot, cik reāls var būt jūsu atbalsts, ja Latvijā rastos kritiska situācija.

—   Mans draugs,— fon Billingam acīmredzot jau sāka apnikt viesa uzplijība, un viņš visžēlīgi pasmaidīja, — mēdz teikt, ka spēcīgi asni sadīgst tikai tur, kur graudi iesēti labi sagatavotā augsnē.

—   Jūs gribat teikt, ka …

—   Es gribu teikt, Losberga kungs,— Billinga balss jau skanēja dzedri, ar metālisku pieskaņu,— ka jūsu liktenis atrodas jūsu pašu rokās. Jā, mēs tagad esam tik stipri kā vēl nekad. Bet ar saviem spēkiem mums tomēr ir jārēķinās. Protams, Vācija nepaliks vienaldzīga pret Latvijas likteni. Pašreizējā situācijā mums pirmām kārtām jāparūpējas par sakariem un . .. informāciju. Informācija un savstarpēja saprašanās pavērs ceļu visam pārējam.

—    Bet konkrēti …— Rihards pēdējiem spēkiem pūlējās ievirzīt sarunu vēlamā gultnē.— Ko es konkrēti varu paziņot tiem cilvēkiem, kas man uzdeva saistīties ar jums?

Fon Billings piecēlās, likdams saprast, ka audience beigusies.

—    Konkrēti? Konkrēti es ļoti priecājos iepazīties ar jums personīgi. Ja jums būs īsta vēlēšanās sadarboties ar mums, visu praktisko pusi nokārtosiet ar štandartenfīreru Dītrihu. Viņš ir ievērojams speciālists Baltijas valstu jautāj umos.

—   Tātad jūs man piedāvājat…— Losbergs sadrūmis minstinājās.

—   Es piedāvāju jums draudzību,— fon Billings skarbi un augstprātīgi atcirta.— īstu karavīru draudzību, kas nepazīst savtību un neuzdod liekus jautājumus. Kādā vaļas bridi par to labi padomājiet! Jūs taču esat lietišķs cilvēks, Losberga kungs. Ak jā, gandrīz vai aizmirsu .. . Rīt pirmā viskozes krava jau dodas ceļā uz Rīgu.

—   O-o!— Šādu vēsti Rihards nepavisam nebija gaidījis no šī kabineta saimnieka.— Es jums pateicos, fon Billinga kungs 1

—   Tīrais sīkums! Man bija patīkami izdarīt jums mazu pakalpojumu. Visu labu! Es vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka mēs katrā ziņā atradīsim kopīgu valodu.

Augstā, šaurā futrālī, mezdams blāvus vara atspulgus, vienmērīgi šūpojās senlaicīga pazīstamās Gustava Bekera firmas pulksteņa pendelis. Guļamistabas klusumā pulksteņa tikšķieni atbalsojās vienmuļīgi un neatlaidīgi. Marta gulēja nekustīgi, cieši aizvērtām acīm, un, kaut arī viņas elpa bija dziļa un izlīdzināta, Rihards juta, ka sieva nav aizmigusi.

—    Marta!

Viņa nepakustējās.

—   Tu taču esi nomodā. Es zinu.

Marta joprojām klusēja. Viņi gulēja blakus, tuvu viens pie otra, gandrīz saskardamies, tomēr Rihards ar sāpošu sirdi izjuta svešuma plaisu, kas viņus šķira.

—           Pie tevis šodien bija dakteris Hдgers? Ko viņš sacīja?

—    Neko. Ieteica vairāk staigāt. Izrakstīja jaunas zāles.

—           Un viss? Vairāk neko? … Kāpēc tu nekad ar mani nerunā? Vai gribi visu mūžu klusēdama nodzīvot ?— viņš nenocietās, īgni nepiebildis.

Tikšķēja pulkstenis. Pa pusei pievērtajā vēdlodziņā svelpa vējputenis. Rihards piecēlās, aizdedza naktslampiņu, ieraudzīja uz galda glāzi un iedzēra malku ūdens.

—           Ar mani Hдgers runāja daudz vairāk. Viņš lika skaidri saprast, ka vilcināties vairs nedrīkst. Jāizlemj, Marta.

—    Kas jāizlemj?—viņa vienaldzīgā balsī jautāja.

—    Hдgers ir pārliecināts, ka dzemdības tev ir bīstamas.

—    Nevajag par to runāt, es negribu.

—          Vai tu domā, ka man ir patīkami to atgādināt? Bet ar tevi un arī ar bērnu var notikt pats ļaunākais.

—           Dīvaini, ka Hдgers runāja taviem vārdiem. Pat tavu toni es saklausīju viņa balsī.

Rihards bridi nervozi staigāja pa istabu.

—          Tu netici ne man, ne Hāgeram. Acīmredzot tu esi iedomājusies, ka mēs esam pret tevi sazvērējušies. Tāpēc brauc uz Minheni vai uz Berlīni — kurp vien vēlies. Pie labākajiem speciālistiem. Goda vārds, es domāju tikai par tevi, par lavu veselību.

—           Man nekur nav jābrauc. Es dzemdēšu,— Marta klusi, bet nepiekāpīgi noteica.

Riharda seja sadrūma. Viņš sakoda zobus, pagriezās pret aizsalušo logu un ilgi klusēja.

—           Ja tu kaut mazdrusciņ izturētos pret mani tāpat kā es pret tevi . . .— viņš beidzot grūtsirdīgi sacīja.— Šodien

man bija saruna ar Rīgu. Tavs Arturs ir atbrīvots un iesaukts armijā. Kreizis manu lūgumu ir izpildījis.

Viņš uzmeta uz pleciem rītasvārkus un neatskatīdamies i/.gāja no istabas. Marta joprojām palika nekustīgi guļam, tikai pār viņas vaigiem lēni noritēja divi asaru pilieniņi. Vienmērīgi, monotoni tikšķēja pulksteņa pendelis, bez prieka mērīdams laika tecējumu …

Tāpat bez prieka pukstēja Martas sirds. Domas savijās ciešā kamolā, pēc tam strauji aizšāvās uz dažādām pusēm, gan aizvezdamas viņu uz tālo bērnību, gan atgriezdamas atpaka| šajā nīstajā istabā. Kādēļ viņa ir šeit? Kāds briesmīgs un neizprotams spēks viņu uz šejieni atvilcis? Pēc šķiršanās no Artura Marta dzīvoja it kā pa miglu. Kopš tā laika visa iekšējā un ārējā pasaule viņas apziņā atspoguļojās gluži kā greizā spoguli, iegūstot citu jēgu, citu nokrāsu. Tā jūtas slims cilvēks, kain visa pasaule ieslēgta četrās slimnīcas palātas sienās. Un tagad, kad pats briesmīgākais bija pārdzīvots un palicis pagātnē, viņa ar izbrīnu lūkojās spogulī, redzēdama svešādu, nepazīstamu cilvēku, un neko nespēja saprast. Kas gan īstenībā bija noticis? Vai patiesi tāda niecīga aplamība kā tā nelaimīgā vizināšanās Riharda automašīnā varēja tik nejēdzīgi pārgrozīt viņas likteni, iznīcināt pašu dārgāko un svētāko, kas glabājās viņas sirdī? Atmiņā trauksmaini atausa naidā zvērojošā Artura seja, viņa svešādais skatiens, saltā, nepazīstamā balss. It kā starp viņiem nekā nebūtu bijis: ne tramīgu tikšanās gaidu, ne veco dzirnavu, ne maigo vārdu, ne mīlestības zvērestu. It kā viņi būtu nejauši iepazinušies, saķīvējušies un aizgājuši katrs uz savu pusi . ..

Marta izmisīgi žņaudzīja pirkstus, lūpas sakodīja asiņainas, lai tikai nepazemotos līdz kliedzienam, neatzītos savā bezspēcībā un bezizejā. Smadzenēs nepārtraukti urdījās uzmācīga doma: vai patiešām Arturs noticēja, vai patiešām nodomāja, ka viņa kļuvusi neuzticīga un sagājusies ar Losbergu? Tātad nemīlēja, ja neticēja viņai? Bet varbūt tieši pretēji — varbūt tāpēc iedegās dusmās, ka neizsakāmi mīlēja, ka neprātīgi mīlēja?

129

Viņa aizvēra acis, it kā kaunētos paskatīties sevī no malas. Histēriķe! Vai tad viņa pati rīkojās labāk par Arturu? Metās ap kaklu pirmajam pretimnācējam. Tāpēc ka jutās dziļi aizskarta. Tāpēc ka Arturs bija iecirtis pliķi … Tikai tagad viņa īsti saprata, ko toreiz nozīmēja Artura jūtu brāzmas, viņa viegli ievainojamā patmīlība, greizsirdība un aizdomas. Vajadzēja to sajust un izprast jau loreiz. Taču viņa pati savām rokām aizdedzināja ugunskuru, ko neprata nosargāt ne no lietus, ne no vēja.

Martu mocīja arī kauns no Riharda. Konstatējusi savu grūtniecību, viņa ne mirkli nešaubījās, ka viss ir pagalam. Tobrīd viņai nenāca ne prātā, ka dzīve ievirzīsies šādā gultnē. Rihardam izdevās viņu pārliecināt, nomierināt, pak|aut savai gribai, iedvest ticību nākotnei. Bija pat brīdis, kad Marta sāka just pret viņu tādu kā liegu maigumu. Tas bija šeit — Vācijā. Ret šīs jūtas drīz vien apdzisa, nepagūdamas izstarot ne gaismu, ne siltumu.

Nē, Marta nevarēja vīram neko pārmest. Rihards joprojām bija uzmanīgs, labvēlīgs un visiem spēkiem centās iegūt sievas simpātijas. Bet tieši tādēļ viņā radās pretējas reakcijas. Vīra rūpes viņa izjuta kā uzmācību, kā pašlabuma tīkošanu. Katrā Riharda solī viņa saskatīja ļaunu nodomu un katrā vārdā — slēptu nozīmi, kas reizēm jau robežojās ar absurdu. Ārsti, piemēram, neatlaidīgi ieteica taisīt abortu, un Marta pati arī gluži labi saprata, ka dzemdības var būt bīstamas, jo viņas grūtniecība nav īsti normāla, bet, tiklīdz par to ierunājās Rihards, viņa tūdaļ pieņēma kategorisku lēmumu: es dzemdēšu! Pēkšņi Martai sāka likties, ka, atteikdamās no bērna, viņa vēlreiz noziegsies pret Arturu.

Ar vēsu prātu Marta saprata, ka viņas rīcība ir aplama, riskanta, netaisnīga, ka tikai pati ir vainojama savā liktenī, un tomēr nespēja sevi pārvarēt. Mocījās pati un sagādāja ciešanas citiem. Marta gandrīz nemaz neredzēja to, kas notiek visapkārt,— dzīve it kā bija sašaurinājusies līdz viņas pašas rūpēm un pārdzīvojumiem. Viņa nemaz neinteresējās par vīra darījumiem, un par to, kas notiek pasaulē, viņai bija tikai miglaina nojauta. Šeit, šajā nošķirtajā villā, gleznainās dabas, kalnu gaisa, miera un klusuma atmosfērā viņa dzīvoja vienatnē ar sevi. Pareizāk sakot, ar savām atmiņām, sirdsapziņas pārmetumiem un vārgu, gandrīz neapzinātu cerību reiz atbrīvoties no šī skaistā, brīvprātīgā gūsta. Marta visu saprata un, pati to nemaz neapzinādamās, būtu gribējusi atvieglot savu moku nastu, atteikdamās no neauglīgām cerībām, samierinādamās ar īstenību, taču prāts nonāca aizvien lielākā pretrunā ar sirdi. Prāts uzklausīja argumentus, sirds tos noraidīja. Viņa nevarēja sevī nokaut mīlestību uz Arturu, viņa gribēja saglabāt tiesības kaut vai sapņot, kaut vai cerēt.

7. NODAĻA

Skumīgi, vienmuļīgi klaudzēja kareivju zābaki. Komandieris griezīgi spalgā falsetā klaigāja:

—   Viens, divi! Viens, divi! Pieliki soli! Nostiept purngalus, purngalus nostiept!

Pelēcīgajā kareivju ierindā Arturs soļoja pa klajo kazarmu laukumu, gan nostiepdams purngalus, gan pielikdams soli. Pēc būtības viņš bija tas pats cietumnieks, tikai ieģērbts armijas kareivja šinelī.

Bezjēdzīgi izvalbītām acīm, gārdzošā kliedzienā ieplestu muti, šauteni dūrienam gatavu turēdami, kareivji skraidīja pa klajumu un ar durkļiem durstīja izbāžņus, kas šūpojās pie šķērskokiem.

—    Garais dūriens — viens! īsais dūriens — di-vi!— falseta balstiņa neganti bļāva pilnā rīklē.

Arī bezmiegā pavadītās naktis, kad uzmācās ilgas pēc tēva mājām, pēc visa, kas zaudēts uz mūžu, Arturam bija tikpat mokošas. Vadot naktis uz cieta matrača, krācienu troksnī un kājautu smirdoņā, kad deniņos pulsēja truls izmisums, viņu allaž pārņēma tāda sajūta, ka viņš ir palicis viens visā pasaulē. Vai tad nav vienalga, kur nīkt,— cietuma kamerā vai kazarmā?

… Arturs gulēja vaļējām acīm, rokas aiz galvas aizlicis. Viņam ausīs joprojām skanēja mātes balss:

6»

«Sveicināts, dēliņ! Ja Tu, mans dārgumiņ, zinātu, cik ļoti mani iepriecināja Tava vēstule. Bail pat ticēt. Vai patiesi Tu esi pilnīgi brīvs? Kā lai nu netic sapņiem! Aizviņu nakti man rādījās zivis, brangum brangas, kā izlasītas. Kalniņiete uz to man teica: «Gaidi ziņu!» Un kā tad — nākamajā rītā vēstule klāt! Es aiz tiem priekiem raudāju augu dienu. Protams, būtu labāk, ja viņi Tevi būtu atlaiduši uz mājām, nevis paņēmuši zaldātos . .. Bet arī tā ir laime, ka neesi vairs aiz restēm. Tu raksti, ka viss ir kārtībā. Varu iedomāties, ka Tev arī kazarmās nav jauka dzīve, bet es Tevi lūdzu, nekaitini vairs Dievu to Kungu un stiprinies lēnprātībā. Nolādētais lepnums gan Tavu tēvu pazudināja, gan arī Tevi iegrūda postā un nelaimē. Bet paldies Dievam tam Kungam, ka viņš tomēr iežēlojies par mums! Tu atgriezīsies mājās, un viss atkal būs labi. Ozols man pateica, kas esot Tevi izpestījis no cietuma. Es jau biju gatava vai skriešus skriet uz Losberģiem, lai Tavam glābējam rokas un kājas apbučotu, bet nokavēju — viņi jau bija aizbraukuši. Laikam uz Vāciju, kur gan citur . ..»

Arturs ievaidējās un tik spēji apmetās uz sāna, ka gulta nokrakšķēja. Pat kaimiņš pārstāja krākt. Bet, dzīdama prom miegu, ausīs joprojām neatlaidīgi skanēja mātes balss:

«Dievs ar viņiem — ja aizbraukuši, lai brauc. Viņiem ir savs ceļš ejams, mums — savs. Ne mēs to esam izraudzījušies, ne mēs no tā varam atteikties. Dēliņ, mīļais mans, ar katru izraudātu asaru es Tevi gauži lūdzu — atmet lepnību un nepadevību, klausi saviem priekšniekiem un vairāk pievērsies Dievam. Mācies dzīvot tāpat, kā dzīvo visi ļaudis …»

Arturs grozījās savā guļvietā, kamēr aiz loga sāka svīst pelēcīga gaismiņa, un tā pati ķērcošā falseta balss iebrēcās:

—    Cel-ties!

Kā dzelti, kā apdulluši jaunkareivji lēca kājās un steigšus metās pie komandiera. Reizē ar visiem skrēja arī Arturs.

—    Rota-a! Līdzināties! … Mierā! Soļo-os …

Komanda pārskrēja pāri visam klajumam. Zodu izslē-

juši, kareivji sastinga un sasprindzināti gaidīja, kad atskanēs pavēles turpinājums —… marš! Bet tā vietā viņi izdzirdēja:

—   Atlikt!

Viņi nepaguva ne atslābināties, kad jau ausīs iesitās nākamā komanda:

—    Līdzinā-ties! .. . Mierā! Uz krei.. .

Apmācāmie saspringti gaidīja nākamo balsienu: kaut

tikai nenokavētu, kaut tikai izdotos pietiekami ass pagrieziens . ..

—   At likt! Rota-a! Apkārt grie-ie . ..

Un pēkšņi viss samežģījās. Kareivji bezjēdzīgi mīņājās uz vietas, sadūrās cits ar citu. Ierinda izjuka. Kaprālim Brandisam — nejaukam pundurim ar teterainu seju — bija īpaša jaunkareivju apmācīšanas metode. Vai nu daba viņu bija aplaupījusi, vai arī vecāki pavirši uztaisījuši — kas to lai zina!— bet visu savu vīrišķās nepilnvērtības kompleksu viņš nikni izlādēja pret kareivjiem.

—   Miera-a!— viņš brēkaja, tipinadams gar ierindu. — Nolāpītie lauķi! Es jums dzīšus iedzīšu paurī, kur labā, kur kreisā puse. Kā jūs stāvat? Vai uz grūtām kājām esat, vai? Ievilki vēderu, ievilkt! Galvu pa kreisi! Pa kreisi, ambīli! Pa kreisi pagriez pauri!

Bet šajā mirklī kaprālis pamanīja, ka visa rota nezin kāpēc blenž pa labi. Trakās dusmās arī viņš pameta acis uz to pusi. Pie žoga, rokas sānos iespiedusi, stāvēja rudmataina meiča platām gūžām un dzidrām, nekaunīgām, tik zilām acīm kā debesjums. No kurvīša, kas karājās uz elkoņa, viņa izņēma pīrādziņu, ar saviem baltajiem, stiprajiem zobiem nokoda kumosu un sāka ķiķināt tik skaļi, ka viņas smiekli izklausījās pēc jaunas ķēves zviedzieniem. Ieraudzījis meiču, ari kaprālis pirmajā mirklī grasījās atplaukt glumīgā smaidā, tomēr laikus apķērās un priekšnieciski sarauca pieri.

—    Nepiederošām personām šeit uzturēties aizliegts!

Rasma Lukstiņa — lielākoties ļaudis viņu saukāja par

Mīlīti — irgodamās ēda pīrādziņu un ar pārgalvīgiem skatieniem apšaudīja jaunkareivju rotu.

—   Vai die, cik jūs bargs! Pats taču gribējāt siltus pīrādziņus, bet tagad taisāt traci.

—    Vai lad uz šejieni jānes?— kaprālis sašutis atcirta.

—   Uz kurieni tad? Uz dzīvokli, vai? Bet tur jau jūs viens netiksiet galā … ar pilnu grozu,— viņa iebilda, tik zīmīgi piemiegdama aci, ka visa ierinda nodārdēja nevaldāmos smieklos.

—    Klusu-u!— kaprālis pārskaitās.— Ko rēcat kā nostāvējušies ērzeļi? Es jums gan rādīšu, maukuri tādi! Kas te ir— armija vai lindraku parāde?

Viņš uzpūtīgi un augstprātīgi gāja gar ierindu, meklēdams grēkāzi, pret kuru izgāzt dusmas. Beidzot viņš to ieraudzīja. Tas bija Arturs Banga. Šis puisis parasti kaitināja kaprāli ar savu nepadevību — ar ietiepīgu un nicīgu nepadevību.

—    Kā tu stāvi? Kā tu to pakaļu esi atstiepis?

Arturs cietās klusēdams, sakostiem zobiem.

—   Siksna karājas kā vērzeles! Bikses nošļukušas! Aiz bailēm esi apdirsies, vai? Tūļa! Sajozies, ka nākas!— Un pēkšņi viņš satvēra Arturu aiz biksēm tik spēcīgi, ka sprādze atrāvās vaļa.

No kauna sastindzis, Arturs satvēra jostu un tā piesarka, ka pat sviedri izspiedās uz pieres.

—   Rokas!— kaprālis vēl niknāk iebrēcās.— Rokas gar sāniem! Mierā!

Arturs stāvēja ne dzīvs, ne miris, bet rokas nenolaida.

—           Ko?— kaprālis šņāca kā čūska.— Tu atsakies izpildīt pavēli?

Uzmetis skatienu apklusušajiem kareivjiem un meičai, kas stāvēja ar pīrādziņu rokā, Arturs mierīgi atbildēja:

—    Nepūlies velti, punduri, nekāds teātris te neiznāks.

—           Ko tu teici?— Kaprālim no niknuma aizrāvās elpa.— Tu to uzdrošinies sacīt man — komandierim? Nu, pagaidi tikai . .. To tu man pieminēsi, nožēlojamais arestanti

Nebija šaubu, ka satracinātais Brandiss tūlīt pacels roku pret sava goda aizskārēju un zvels viņam pa seju. Bet, spriežot pēc Artura sejas izteiksmes, bija tikpat skaidrs, ka jauneklis viņam atbildēs ar to pašu. Taču šajā mirklī, kad jau likās, ka sadursme vairs nav novēršama, gluži kā no debesīm atskanēja spalga, valdonīga balss:

—   Atlikt!

Neviens nebija pamanījis, ka pa šo laiku no aizmugures pienācis rotas komandieris majors Bērziņš.

—    Kaprāl, pie manis!

Brandiss sašļuka, ierāva galvu plecos un skriešus izpildīja pavēli.

—           Ko jūs darāt?— Majors runāja tik klusi, lai kareivji viņu nedzirdētu.— Atkal tie paši vecie stiķi?— Bija noprotams, ka viņš šo sadursmi redzējis jau no paša sākuma.

—    Majora kungs, bet es …

—           Klusēt! Ja vēl kaut reizi es dzirdēšu vai redzēšu … Vai jūs mani pareizi sapratāt, kaprāl?

—    Tieši tā, majora kungs!

—           Ejiet, kaprāl! Un nemēģiniet izrēķināties ar šo ka*reivi! Šodien viņš iekraus jums pa ģīmi, bet rīt… tādu subjektu dēļ, kāds esat jūs, viņi sitīs mūs visus.

Celtnes veidojums bija gaužām vienkāršs — nojume ar garu dēļu paaugstinājumu, kurā ar vienādām atstarpēm bija izzāģēti apaļi caurumi — trīsdesmit vietas. Arturs ar slotu mēza rotas ateju.

—           Kā tad ar darbiņu? Vai parocīgs?— viņš izdzirdēja aiz muguras kādu jautājam un nikni atskatījās.

Bikses kārtodams, pie Artura pienāca viņa rotas kareivis Juris Griķis — garš, stalts brūnēts ar skaistiem, cirtainiem matiem un brūnām, zobgalīgām acīm.

—    Pamēģini pats, tad redzēsi!— Arturs nikni atcirta.

—   Uz to jau nav ko cerēt. Tā vien rādās, ka līdz pašām dienesta beigām tu slotu citam neatdosi. Un skat, kā iemanījies, taisni prieks skatīties. Strādā kā īsts profesors!

Arturs neatbildēja, tikai nikni berza atejas dēļus. Dienests viņam bija pārvērties par neizturamu pekli: ignorēdams rotas komandiera pavēles, Brandiss pastāvīgi meklēja katru niecīgāko ieganstu, lai Arturam atmaksātu par aizvainojumu. Nebija vērts sūdzēties. Arturs ļoti labi saprata, ka ar to neko nepanāks. Tieši pretēji — tāds cilvēks kā Brandiss kļūtu pat ļaunāks. Vēl bezcerīgāk būtu apelēt pie šī pundura sirdsapziņas.

—   Tev drīz būs vārdadiena, vai ne?— Griķis nerimās.

—    Mēs gribam savākt kolekti un uzdāvināt tev odieri. Zini, zēni sūdzas, ka neesot iespējams gulēt blakus tavai gultai,— viņiem rādoties smirdīgi sapņi.

—   Vācies prom no šejienes! …— Arturs atvēzēja netīro slotu, bet Griķis, kura acīs it kā sprēgāt sprēgāja jautras dzirkstclīles, no tās manīgi izvairījās.

—   Bet tev paliek vēl viens ceļš — vari ar visu gultu pārcelties uz šejieni. Tad darbs, tā sakot, būs pie mājām un smaka nemainīga.

Arturs neizturēja — iesmējās un nometa slotu.

—    Iesim uzsmēķēt!— Griķis aicināja, uzsizdams viņam uz pleca.

Viņi izgāja laukā, apsēdās uz paugura, no kura sniegs jau bija nokusis, un aizsmēķēja. Ievilcis pāris dūmu, Juris pēkšņi sāka skaļi smieties un atgāzās augšpēdu.

—    Kas tev noticis?

—    Punduris .. .— Griķis smējās, asaras slaucīdams.

—    Tu viņam pamatīgi sariebi . .. Galvenais, ka to dzirdēja tā .. . ķēve.

—    Vai tad viņa saietas ar šilo draņķi?

—   Lāga skuķis. Viņa saietas ar visiem, bet pundurim tikai jauc prātu. Tāpēc viņš lien vai no ādas laukā.— Griķis aizmeta papirosu un negaidīti nopietnā balsī turpināja:— Tu par tīru velti ar viņu ecējies. Atradis, kur spēku tērēt! Citādi tu it kā būtu prātīgs puisis. Es tev teikšu tā .. .

Bet Griķim pēkšņi bija jāapklust, jo pie atejas slūra parādījās Brandiss.

—   Citreiz,— Juris noteica, pielēkdains kājās.— Ej nu rūķē tālāk!

.. . Augstu izslējis fanfaru, taurētājs nospēlēja vakara jundu. Valsts karogs, kas mijkrēslī vēl viegli plīvoja, lēni tika nolaists. Visā nometnes teritorijā un kazarmās drīz vien iestājās modrs, sasprindzināts klusums. Statņos zvilnēja šautenes, līdzenās dzelzs gultu rindās zem pelēkām segām smagā, gurdenā miegā gulēja kareivji. Vienīgi pie durvīm blakus rotas dieninieka galdiņam blāvi spīdēja spuldzīte.

Juris Griķis — šodien viņš izpildīja dieninieka pienākumus — pacēla galvu no grāmatas un, pārlaizdams vērīgu skatienu visai kazarmai, ieraudzīja, ka kaktā kāds kareivis negu|. Griķis aizvēra grāmatu, piecēlās un nedzirdamiem soļiem pa gultstarpu gāja uz turieni.

Arturs vienā kreklā un apakšbiksēs sēdēja uz gultas malas un turēja rokā vēstuli, ko bija jau izlasījis un daudzreiz pārlasījis.

—    Kas ir, draugs?— Griķis apsēdās viņam blakus. •— Vai sliktas ziņas no mājām?

Banga klusēdams pamāja ar galvu.

—    Māte slima?

—    Nē, māte ir vesela.

—   Tad jau labi. Viss cits ir pieciešams.

•— Protams.

—   Pirms diviem gadiem arī es naktīs tāpat mocījos,— Griķis sacīja, iesānis pavērdamies Arturā.— Manējā toreiz apprecējās ar citu. Domāju, ka padarīšu sev galu. Bet, kā redzi, joprojām esmu dzīvs un pat lūkojos pēc cita skuķa. Izmet viņu no prāta, jo, kā redzams, viņa tevi jau ir aizmirsusi. Varbūt es tomēr maldos?

Arturs vēl aizvien klusēja, turēdams vēstuli sažņaugtā plaukstā.

—   Labāk liecies gulēt. Rīt dabūsim atvaļinājumu. Aiziesim kaut kur izklaidēties.— Griķis pēkšņi saausījās — jā, no lejas stāva tuvojās soļi.— Kaprālis nāk!— viņš izsaucās un aizskrēja uz savu vietu.

Banga palīda zem segas. Uz naktsskapīša pie gultas galvgaļa palika guļam aploksne ar adresi, kas bija rakstīta ar mātes roku: «Aizputē. 10. kājnieku pulkā. Jaunkareivim Arturam Bangam.»

Mazpilsētas kinoteātrī rādīja filmu «Rozmarija» ar Ediju Nelsonu un Žaneti Makdonaldi. Slavenie aktieri pašreiz dziedāja savu populāro mīlas duetu. Skatītāji

aizrautīgi klausījās sentimentālajā melodijā. Meitene, kas sēdēja blakus Griķim, bija it kā ienirusi svētlaimīgā transā un piekļāvusies pie karavīra pleca. Juris neuzkrītoši uzmeta acis Arturam — tas joprojām bija tikpat drūms kā vakarnakt.

—           Iesim!— Griķis klusi, bet stingri noteica.— Labāk padejosim.

—           Kāpēc?— meitene gražīgi iebilda.— Tūlīt Edijs Nelsons viņu vigvamā skūpstīs …

—   Cik ilgi tad var skatīties vienu un to pašu?

Blakussēdētāji čukstus sāka viņus apsaukt.

—           Iesim, iesim!— Juris uzsita Arturam uz pleca, un saliekusies viņi trijatā sāka spraukties uz durvīm.

Bet Edijs Nelsons pa šo laiku jau bija ielavījies vigvamā un kaislīgi skūpstīja savu mīļoto meiču.

Griķim neizdevās Bangu izklaidēt arī skaļajā, piedvakušajā deju zālē. Viņš sadrūmis sēdēja bufetes telpā pie apaļa galdiņa. Orķestris bezbēdīgi spēlēja lambetvoku, dejotāju pulkā šur un tur pavīdēja zaļganās karavīru formas.

Kā būtu, ja es tavu drauģeli iepazīstinātu ar Dzidru?— meiča jautāja Griķim, braši turēdamās dejas taktī.— Redzi, tur tā gaišmatainā.

—    Vari arī pati ar Arturu padejot.

—           Ko tu saki? Protams, padejošu. Tikai nekļūsti greizsirdīgs.

Mūzika apklusa.

—    Kā tev liekas, vai iepazīstināt viņu ar Dzidru? Iesim!

Piemīlīga izskata blondīne ar pilnīgām lūpām, gaiši

zilam acīm un mazliet uzrautu deguntiņu smalkmanīgi pasniedza Jurim pirkstgalus un klīrīgi nosauca savu vārdu:

—    Dzidra.

Griķis.

Meiča izbrīnā savilka uzacis.

—   Tik oficiāli?

—           Juris,— viņš atkārtoja iepazīšanās ceremoniju un, it kā vēlēdamies izkļūt no neveiklās situācijas, skubīgi ierosināja:— Iesim uz bufeti!

Pa platām kāpnēm viņi uzgāja augšstāvā. Arturs joprojām sēdēja pašā tālākajā kaktiņā. Viņam priekšā bija limonādes pudele.

—          Re, kur viņš ir, tas mūsu drūmais zvejnieks!— Griķa meiča vaļīgi izsaucās un pārlaida plaukstu pār Artura matiem.— Esiet pazīstami — tā ir mana draudzene Dzidra.

Sēdies, sēdies, Dzidra, viņš tev nekodis!— viņa mudināja un pati ar Juri apsēdās galdiņa otrā pusē.

—           Jūs patiesi esat zvejnieks?— Dzidra jautāja, ziņkārīgi aplūkodama jaunekli.

—    Pašlaik, kā redzat, esmu karavīrs. Bet vispār …

—           Cik interesanti! Nesen es redzēju filmu «Zvejnieka dēls». Un tur ir tāda dziesmiņa . ..— Dzidra koķetīgi samirkšķināja plakstiņus, lai drīzāk atcerētos melodiju, un pēc brītiņa sāka dziedāt: — «Zvejniekdēls uz jūru pošas» .. .

Griķis ar savu meiču viņai piebiedrojās. Viņi dziedāja pievērtām acīm, aizrautīgi šūpodamies dziesmas taktī.

—           Nākamā deja pieder dāmām. Lūdzu!— spēji pārtraukusi dziesmu, Dzidra sprigani pievērsās Arturam.

—    Pateicos, bet es neprotu,— viņš mulsi atrunājās.

—           Nekas, es jūs iemācīšu vienā gājienā! Tas ir ļoti vienkārši.

—           Bet es gribu saldējumu!— Griķa draudzene, lūpu uzmetusi, gražīgi koķetēja.

—           Tūlīt! Tikai iesim abi.— Juris iztapīgi pielēca kājās un ar skatienu nozīmīgi pamāja uz Arturu un Dzidru.

Atskanēja mūzika — orķestris sāka spēlēt populāro «Tango notturno».

—    Vai padejosim?— Dzidra jautāja, jau grasidamās iet.

—    Bet es nudien neprotu …

—    Ej, ej!— Griķis viņu vai grūšus pagrūda.

Kā par brīnumu, Arturs samērā ātri aprada ar dejas grīdu. Sākumā viņam gan neveicās ne šā, ne tā, bet pēc laiciņa viņš jau diezgan ciešami sāka cilāt kājas mūzikas taktī.

—           Ko es teicu!— Dzidra vienā laidā čivināja, uzskatīdama jaunekļa veiksmi par savu nopelnu.— Sakiet — vai zvejnieku dzīve patiešām ir tik drūma, kā to rāda filmās?

Arturs padomāja, tad paraustīja plecus.

—           Ko lai jums atbild? Kinofilmās vienmēr viss izskatās skaistāks .. .

—    Vai jūs arī ir piemeklējis tāds liktenis?

—    Kāds liktenis?

—           Tāds, ka … ka jūs, piemēram, esat bagāts, bet viņa nabaga. Vai otrādi: jūs esat nabags, bet viņa — bagātniece.

—           Ak tā!— Arturs viegli uzelpoja un iesmējās.— Kā lai to saka … Laikam es biju ļoti bagāts …

—    Un visu pazaudējāt?

—    Un visu pazaudēju …

Tieši tā kā filmā ar Gariju Kūperu .. .

Griķis samaksāja par saldējumu, divas porcijas iedeva draudzenei, divas paņēma pats un jau gribēja pamest leti, kad pēkšņi ieraudzīja kādu vīrieti pelēkā žaketē. Viņš bezmērķīgi klinita pa bufeti, un viņa šaurās lūša acis, kas šaudījās bakurētainajā sejā, vērīgi pētīja bufetes apmeklētājus, kuri sēdēja pie galdiņiem. Juris kā dzelts uzgrieza viņam muguru un klusi uzsauca meičai:

—    Pievāc saldējumu!

Šajā bridi bufetē ienāca Arturs un Dzidra. Slēpdamies no pelēksvārča, Griķis steidzās viņiem pretim.

—           Tas tikai ir numuriņš!— viņš izmeta un pačukstēja Arturam:— Paķer manu šineli! Satiksimies parka pie pieminekļa.

Arturs izbrīnījies gribēja viņam kaut ko jautāt, bet Griķis jau bija nozudis dejotāju drūzmā. Arturs pārlaida skatienu visai telpai, mēģinādams uzminēt tik steidzīgas bēgšanas iemeslu, un pēkšņi gandrīz vai sev blakus ieraudzīja to pašu viru pelēki rūtaina žaketē. Abu skatieni uz mirkli sastapās . . . Nezin kāpēc ari Arturam gribējās pēc iespējas drīzāk pamest piekaisušo zāli.

Griķis viņu gaidīja pilsētas parkā, sēdēdams uz nomaļa soliņa un drebinādamies no aukstuma.

—           Es esmu šeit!…— viņš klusi uzsauca, ieraudzījis tumsā parēgojamies Arturu.— Dod šurp šineli! Esmu nosalis kā suns. Papirosi tev ir? Varbūt smēķis kaut cik sasildīs …

Arturs izvilka papirosu kārbiņu. Abi aizsmēķēja.

—   Tu no tā . .. pelēkā? …

—   Tu esi apķērīgs.

—          Tev liekas, ka esi izsprucis no viņa ķetnām? Vai tad kazarmā viņš tevi nealradīs?

—    Diez vai. Viņš inani pazīst ar citu uzvārdu.

Arturs pavērās draugā ar izbaiļu un pārsteiguma pilnām

acīm.

—   Juri, tev jābūt piesardzīgam. Tie tur jokus nepazīst.

Griķis cieši paskatījās Arturā.

—    Vai tas tev zināms no paša pieredzes?

Arturs spēji sarāvās.

—    Kā … Kā tu to zini?

—          Žagatas pačivināja . .. Uzzināju pulka kancelejā, kur tavi dokumenti pienāca aizzīmogotā aploksnē, un uz zīmoga bija salasāms tev diezgan pazīstamas iestādes nosaukums.

—   Ak tāl … Acīmredzot jūs te neesat ar pliku roku ņemami.

—    Ko lad tu domāji? Ka tu te esi vienīgais ziķeris? Tāpēc, brālīt, nenošķiries.

—    No kā tad?—Arturs apvaicājās.— Vai gribi, lai ari es bēguļoju no tā pelēksvārča?

—   Kā redzams, tev labāk patīk Brandisam ķemertiņus tīrīt. Vai tad tu nesaproti, kas notiek pasaulē? Šeit visādi brandisi, tur vācieši …

— Vācieši? Zini ko, latvieši pratīs aizstāvēt savu dzimteni.

—    Dzimteni? Es domāju, ka tavā prātā dzimtenes jēdziens ir pavisam citāds nekā, piemēram, mūsu pulkvedim.

—    Ko tad tu īsti gribi?— Arturs bikli vaicāja.

—   Es?— Griķis ilgi klusēja, kāri vilkdams papirosa dūmus.— Es gribu, lai tu un es, lai mēs nekad nešautu viens uz otru.

«Lai mēs nekad nešautu viens uz otru…»

Pēc ilga laika Arturs pirmo reizi sāka justies tā, it kā mostos no gara un murgaina miega. It kā atskurbtu pēc nejaukām paģirām. Nudien, kas gan notiek viņam visapkārt? Kopš tā brīža, kad viņš iecirta Martai pliķi sejā un pats zaudēja pamaļu zem kājām, viņa dzīves kuģis bija it kā ierauts nerimstošu vētru joslā. Viņam gribējās noturēties uz klāja, bet brāzmas bez žēlastības viņu pārmeta pār bortu; tiklīdz viņš iznira no dzelmes — vilnis aizrāva sev līdzi, bet tad, kad viņš bija ticis līdz krastam, tik un tā nebija kur iet — ceļš viņam bija slēgts. Kādēļ viņam jākvern šajā smirdīgajā kazarmā, jāblietē mācību laukums un jāstāv miera stājā visvisādu punduru priekšā? Komandieri apgalvo, ka to prasa pienākums pret Latviju un tautu, turpretim Griķis ir pārliecināts, ka viņam, ierindas karavīram, izpratne par dzimteni ir citāda nekā pulka komandierim.

—    Ko tas nozīmē — citāda?— Arturs vaicāja.

—   To, ka attieksme pret dzimteni cilvēkiem ir dažāda,— Juris paskaidroja.— Paskaties vērīgām acīm, kas mūs komandē, un padomā, kam tu kalpo. Kādēļ šis punduris Brandiss liek tev turēt šauteni rokās? Vai tādēļ, lai tu aizstāvētu dzimteni? Nekā nebija! Tādēļ, lai mēs sargātu viņu pašu, lai sargātu no tādiem kā tu un es — no zvejniekiem, no darba ļaudīm. Saprati?

Bet kam tad tu kalpo?— Arturs dzēlīgi noprasīja.

Es?— Ciriķis pārjautāja.— Tev. Kad tu to sapratīsi un rīkosies tāpat kā es, tad varēsi leikl, ka tu kalpo dzimtenei, nevis brandisiem.

Arturs sāka ciešāk ieklausīties un ieskatīties dzīves īstenībā un aizvien vairāk pārliecinājās, ka Griķim ir taisnība. Nudien, kam gan viņš kalpo? Mātei, kas palikusi gluži viena, Kalniņam, Akmeņlaukam, Laimonim vai — Losbergam? Šo cilvēku iedomājot, viņam asinis sāka kūsāt un dunēt deniņos. Par Martu viņš centās nedomāt. Pareizāk sakot — mēģināja sev iegalvot, ka nedomā par viņu, bet īstenībā to vien darīja kā atcerējās visu līdz pēdējam sīkumam, atkal un atkal atsaukdams atmiņā katru viņas kustību, katru elpas vilcienu. Un aizvien uzmācīgāks kļuva jautājums, vai tikai toreiz viņš nav aplam pārsteidzies. Tagad, kad jau bija pagājis tik ilgs laiks, toreizējais notikums rādījās citādā gaismā. Bet Arturs iecirtīgi noraidīja ikvienu dzīves pierādījumu. Aizvainojuma sajūta vēl joprojām žņaudza kaklu un neļāva skatīties uz lietām ar prāta acīm. Vai tad viņš nebija nojautis nelaimi, vai tad nebija Martu brīdinājis un lūdzis pamest to nolādēto māju!

Tiklīdz Arturs aizvēra acis, tūlīt ieraudzīja Martu — bālu, izvārgušu, ar Riharda rūtaino žaketi plecos … Un jūtu brāzma guva virsroku pār prātu.

Bet dzimtajā krastā dzīve ritēja tāpat kā pirms gada, kā pirms tūkstoš gadiem. Māvi zaļganu viļņu virknes šūpodamās un drūzmēdamās traucās uz malu, kur saplaka liedaga smiltīs. Krasta bangas bija augstas un sparīgas. Salts aprīļa vējš trenkāja pinkainus, netīrus mākoņus. Piestātnē zvalstījās zvejnieku airu laivas un Ozola lielā motorlaiva.

Kāpu otra malā pie noliktavas stāvēja smagā automašīna, kas bija piekrauta ar zivju kastēm. Ap to siltiem, ūdeni necaurlaidīgiem vamžiem mugurā drūzmējās zvejnieki, kas tikko bija atgriezušies no jūras. Nostājušies mašīnai ceļā, viņi uzbudināti strīdējās ar Ozolu.

— Vācieties prom, es jums saku! Nost no ceļa!—Ozols pārskaities kliedza.

Bet zvejnieki nekustējās no vietas.

—    Brauc!— Ozols uzstāja šoferim.

—           Kā tad lai es braucu?— tas iebilda.— Pāri cilvēkiem, vai?

—           Jūs visi esat uz vienu roku!— Ozols norūca, apkliboja apkārt mašīnai un piegāja pie Kalniņa.— Ko tu tiepies? Ko tev vajag?

—           Tā ir krāpšana!— Kalniņš atbildēja tikpat nīgri.— Vēl vakar solījāt trīsdesmit santīmus par kasti, bet šodien dodat tikai divdesmit. Kas tā par lietu?

—           Ko es varu darīt? Paši dzirdējāt, es taču jūsu klātbūtnē zvanīju uz Rīgu. Cenas nosaka centrālā valde.

—           Centrālā valde . . . Šī dziesmiņa mums jau sen ir zināma!— Laimonis dzēlīgi iesaucās.— Ja nu šī centrālā valde sadomās maksāt tikai santīmu par kasti, ko tad? Tāpat piekritīsim?

Zvejnieki drūmi burkšķēja:

—    Nu jau pat benzīna naudu nevar atpelnīt . ..

—    Tev, Ozol, taču jāaizstāv mūsu intereses! …

—           Saprotiet jel, stulbeņi,— Ozols saskaitās ne pa jokam,— ja sanaidosieties ar valdi, paši būsiet zaudētāji. Nedabūsiet ne degvielu, ne tīklus. Un jūsu zivis arī neviens vairs neņems pretim .. .

—           Labāk tās mest atpakaļ jūrā nekā atdot par ubaga grašiem,— Kalniņš nepiekāpās.

—           Ak tā! Nu tad met ārā, ja esi tāds bagātnieks! Cel nost savas kastes un vācies pie velna!

—    Mašīnā nav manas kastes vien …

Šoferis nenocietās un izkāpa no kabīnes.

—    Izlemiet ātrāk, man priekšā vēl divi reisi.

—           Kāpēc lai mēs lemjam?— Laimonis atsaucās.— Lai izlemj viņš — viņam par to maksā algu.

—           Ja tev nav laika, met ārā tās kastes un taisies, ka tiec!— Ozols šoferim pavēlēja.— Ret es par to ziņošu valdei.

—    Neesmu nolīdzis tev par krāvēju.

—           Uz vienu roku ar viņiem? Es tev jautāju pēdējo reizi: brauksi vai nebrauksi?

—           Nekur viņš nebrauks, kamēr nebūsim tikuši skaidrībā,— Kalniņš cieši noteica.

—           Skolotājs jūs samācījis? Zināms, zināms — tas ir viņa pirksls … Un arī jūs abi ar dēliņu jau sen te jaucat gaisu. Pielūkojiet! …— Ozols pagriezās un devās uz kantori.

Šoferis tikko manāmi pamirkšķināja Kalniņam.

—           Varbūt nevajadzēja tik šerpi?— Mārcis sāka šaubīties, lūkodamies nopakaļ Ozolam.

—           Nekas, lai padanco,— Fricis Spure prātīgi noteica, aizdedzinādams smēķi.— Citādi uzsēdīsies mums pilnīgi uz kakla. Ja jau ar pirmo lomu tā žmiedz, kas tad pēcāk gaidāms?

—          Jā-ā . . .— kāds zvejnieks domīgi novilka,— tie visi pār vienu kārti metami.

—           Tiesa kas tiesa,— Kalniņš piekrita.— Padod tikai mazo pirkstiņu, paņems visu roku.

Lietusmēteli nenoģērbis. Ozols savā kabinetā runāja pa telefonu:

—           Es neko nevaru iesākt, Vārpas kungs! Viņi tīri vai prātu zaudējuši — nostājušies ceļā un nelaiž mašīnu ārā. Tādu traci es vēl nekad neesmu piedzīvojis.

—           Ko tas nozīmē — nelaiž ārā?— vada otrā gala apjucis jautāja akciju sabiedrības «Zvejnieks» priekšsēdētājs Vārpa.— Paskaidrojiet, ka cenu noteikusi . ..

—          Tas viņiem jau ir zināms, es pat mēģināju pierunāt . .. Saprotiet jel, kādā stāvoklī es . ..

—           Jūs esat atbildīgs par zivju piegādi. Mums ir jāizpilda savs pienākums pret veikalniekiem, pret konservu fabriku … Jus taču par to esat lietas kursā!

—          Varbūt šoreiz vajadzētu piekāpties? Kā nekā pirmais loms . ..

—          Piekāpties? Lai citi pieprasītu to pašu? Nekādā ziņā' Nekāda piekāpšanās! Un pārmācīt, kā nākas!

—    Bet ko lai es pašreiz iesāku? Nezinu . ..

—           Pagaidām nedariet neko. Es apspriedīšos un pēc dažām minūtēm jums piezvanīšu.

Ozols nolika klausuli un sāka vilkt nost mēteli. Pakāris to uz āķa, viņš apsēdas, lai sakārtotu protēzes siksnu, bet tūlīt zvanīja telefons. Jēkabs strauji pielēca kājās.

—   Jā, jā, es klausos. Vārpas kungs!

Klausulē atskanēja labsirdīgi smiekli.

—           Nē, es neesmu Vārpas kungs. Runā Losberga kungs — jūsu znots.

—   Ak dievs, Rihard!… No kurienes jūs zvanāt?

—    No Rīgas. Tikko atbraucu.

—   Un Marta? Marta arī atbrauca?

—    Protams, ne. Viņa jums sūta sveicienus. Liekas, driz jūs varēsiet priecāties par mazdēlu .. . vai mazmeitu.

Pār Ozola vaigu noritēja liela asara.

—    Ak kungs! Rihard! Vai ilgi paliksiet Rīgā? Ko, tikai dažas dienas? Es tūlīt braukšu pie jums. Es gribu visu dzirdēt no jūsu mutes . . .— Viņš nometa klausuli un viegli uzelpoja.— Beidzot viena patīkama ziņa.

Ozols piegāja pie skapja, izņēma degvīna pudeli, pielēja pilnu glāzi un izdzēra to vienā rāvienā.

Vareni atlanti pēc labākās sirdsapziņas balstīja kāda Šķūņu ielas nama portālu. Šeit trešajā stāvā dzīvoja Losbergs. Viņa dzīvokļa logiem bija rūpīgi aizvilkti priekšā aizkari. Riharda lielajā kabinetā bija sapulcējušies seši vīri. Starp tiem bija arī bankas direktors Frickauss, fabrikants Karlsons un pulkvedis Grauze.

—   Ja esmu jūs pareizi sapratis,— Grauze uzrunāja Rihardu,— tad visas šīs mīklainās sarunas par kontaktiem pēc būtības reducējas uz informāciju. Vienkāršā valodā runājot — uz darbošanos viņu izlūkošanas dienesta labā?

—    Mīklainu sarunu bija daudz,— Rihards pasmīnēja. — Bet instrukcijas ir pilnīgi konkrētas. Pirmām kārtām viņus interesē krievu bāzes Ventspilī un Liepājā.

—   Viegli pateikt — interesē!— Grauze nervozi izsaucās.— Sarkanie tur iesēdušies pēc līguma ar mūsu valdību. Laukā no savām bāzēm nerādās un nekur neiejaucas — ievēro līgumu burts burtā. Pamēģini pie viņiem piekļūt!

—    Ko tad vācieši sola pretim?— Karlsons jautāja.

—   Tieši šis jautājums ir tā lielākā mīkla.— Rihards paraustīja plecus.

Mani tas nemaz nemulsina,— arī Kreizis beidzot iesaistījās sarunā.— Skaidrs, ka Hitlers negrib priekšlaikus kaitināt krievus. Viņam ir ļoti smalka un viltīga politika . . .

—    Kaut tikai par viņa viltīgo politiku mums nebūtu dārgi jāsamaksā!— pulkvedis Grauze viņu pārtrauca.

—    Nezinu,— Rihards domīgi noteica.— Vienīgais, ko es tur pilnīgi skaidri sapratu, ir tas, ka mēs viņiem esam vajadzīgi tikai ka sīkas marionetes ļoti lielā spēlē.

Kreizis, viegliem soļiem staigādams pa kabinetu, vīzdegunīgi iesmējās.

—   Kaut arī tā. Ja vācieši apjēguši, ka mūsu «Pērkoņkrusts» darbojas, ka tas ir pats reālākais viņu balsts Latvijā, lad tas jau daudz ko nozīmē.

—   Jā, jā!— Frickauss piekrita.— Un par to mums jāsaka liels paldies mūsu emisāram Losberga kungam.

Rihards piecēlās.

—   Piedodiet, bet es jau pašā sākumā gribētu radīt skaidrību. Pirmkārt, es neesmu jūsu … vēl jo vairāk — emisārs. Es tikai izpildīju sava drauga lūgumu. Un otrkārt . ..

—   Neesi tik kautrīgs, Rihard,— Kreizis ar pirkstu galiem pieskārās pie viņa pleca.— Pirmkārt, ja mans lūgums tev būtu bijis pretīgs, tu būtu to atraidījis. Bet otrkārt … Laiks rādīs, vai tu esi vai neesi mūsējais. Uz tavu veselību!

—   Kungi, izbeigsim šo sarunu! Tūlīt sanāks viesi,— Rihards pavēstīja un ar plašu namatēva žestu atvēra durvis.

Kreizis pameta kabinetu pēdējais. Pie sliekšņa viņš apstājās un klusi jautāja:

—   Tas vācietis, kas atbraucis kopā ar tevi … kā viņu sauc .. . Zingrūbers? … Vai viņš patiešām ir komersants vai arī …

Advokāts tik nepārprotami ieskatījās Rihardam acīs, ka viņš neuzdrošinājās melot.

—   Tavas aizdomas atbilst īstenībai. Bet es ceru, ka tu saproti . ..

—   Ja nesaprastu, nebūtu jautājis. Viņš piedalīsies vakariņās?

—    Protams …

Viesu pulciņā nebija nevienas dāmas — pieņemšana bija lietišķa, stingri oficiāla. Bet Rihards bija parūpējies, lai tikšanās noritētu draudzīgā, nepiespiestā atmosfērā. Lielajā ēdamistabā intīmu noskaņu radīja maiga gaisma, klusa mūzika, ar zaigojošu kristālu klāts bufetes galds. Konfidenciālām sarunām bija iekārtoti ērti kaktiņi, kurus iežogoja ziedu vāžu grupas. Viss izskatījās nevainojami un pat respektabli: sapulcējušies solīdi, lietišķi vīri, lai kopīgi pavakariņotu un patērzētu. Arī iegansts pilnīgi pieņemams: pašu cilvēks atgriezies no Vācijas, un droši vien viņam ir par ko pastāstīt. Tieši tā domāja vairums viesu, un tikai

pats Losbergs un Zingrūbers, kura uzdevumā bija organizētas šīs vakariņas, zināja tikšanās īsto mērķi. Starp citu, to nojauta arī Kreiža draugi. Droši vien senos laikos tā tika rīkota līgavas lūkošana, kurā ieinteresēti cilvēki cits ar citu iepazinās, cits citu izpētīja.

Rihards viesus stādīja priekšā Zingrflbcram:

—           Osvalds Kreizis, mans draugs. Advokāts un briesmīgs polemiķis, lai neteiktu — solists . ..

—           Lai neteiktu — demagogs?— Kreizis vīpsnādams piebilda.

—           Strīdēšanās ar viņu, it īpaši par politiskiem tematiem, ir īsta bauda. Bet viegli gan tas nav.

Manfrēds, kas bija ģērbies pelēkā, elegantā uzvalkā, uzsmaidīja advokātam žilbinošu smaidu.

—           Cik tas būtu jauki, Kreiža kungs, ja man laimētos dzirdēt kaut vienu no jūsu aizstāvības runām.

—           Ceru, ka jums būs tāda iespēja, pat nekļūstot par manu klientu.

—           Esmu gatavs arī uz to. Stāsta, ka jūs spējot attaisnot vai pašu sātanu.

—           Tas nepavisam nav grūti, ja manā pusē ir visi elles spēki …

—    Jūs gribat sacīt, ka aizstāvēt eņģeļus ir grūtāk?

—           Nevis grūtāk, bet neiespējami. Cilvēki jau sen vairs netic eņģeļiem. Jo dedzīgāk jūs viņus mēģināsiet pārliecināt par savu svētumu, jo nešaubīgāk viņi domās, ka jūs esat rūdīts velns.

Zingrūbers dārdoši iesmējās un sacīja:

—           Interesanti, interesanti, Kreiža kungs. Man būtu patīkami patērzēt ar jums divatā.

—          Jūtos ļoti pagodināts. Jebkurā laikā, kas jums ir pieņemams.

Rihards satvēra Kreizi aiz pleca un pusbalsī viņam latviski sacīja:

—    Es vēl neesmu tev pateicis paldies . ..

—    Par ko?

—           Par to pašu … Par mums abiem pazīstamo zvejnieku . ..

—   A-ā! Mums ar Rūdolfu bija ko pacīnīties…

—   Uzskati, ka esmu tavs parādnieks.

—    Nieki vien, bet ņemu pretim kā naudā, tā graudā.

—    Esmu lavā rīcībā.

—   Pulkvedis Grauze!— atgriezies pie namatēva pienākumiem, Rihards turpināja iepazīstināšanu.

Zingrūbers uzmeta pulkvedim strupu skatienu un labvēlīgi palocījās.

—   Esmu vienmēr apskaudis karavīrus. Vīrietis pirmām kārtām ir spēka un drošsirdības iemiesojums. Vai jūs man piekrītat, pulkveža kungs?

Vācieša kompliments Grauzem iepatikās, un viņš vēl augstāk izslēja zodu.

—   Esmu pilnīgi vienisprātis ar jums. Tas, kas nav karavīrs, nav ari īsts vīrietis.

No šādas kazarmu filozofijas Rihardam apšķebinājās dūša, un viņš nicinoši saviebās. Acīmredzot ari pats Grauze atjēdzās, ka pāršāvis pār strīpu, tāpēc mēģināja izkļūt no neveiklās situācijas:

—   Uz klātesošajiem, protams, tas neattiecas … Bet jums, Zingrūbera kungs, es gribētu sacīt, ka manā uztverē ikviens vācietis ir karavīrs, lai kādas drēbes viņam būtu mugurā.

—   O-o! Esmu jums ļoti pateicīgs par tik cildenu novērtējumu. Šais jautājumos jūs acīmredzot esat īsts lietpratējs.

Grauze gribēja sarunu turpināt, bet Rihards viņu nobīdīja malā, pievērsdamies rūpniekam Karlsonam.

—   Karlsons. Alus, zivis, kokmateriāli,— tas stādījās priekšā, izmezdams savu parasto asprātību.

—   Zingrūbers. Šņabis, uzkožamie, meitenes,— Manfrēds atbildēja tādā pašā garā.

—    Šņabis, uzkožamie, meitenes!— resnītis iesmējās.

Nav smādējami. Pērku akciju paketi. Bet tā varbūt ir

tikai firmas izkārtne?— viņš zīmīgi pajautāja un atgāja malā, dodams vietu lēnīgam milzīga auguma vīram ar koši rudiem, gandrīz sarkaniem matiem.

—   Lores kungs,— Rihards iepazīstināja,— rēderis un zelta cilvēks. Gan tiešā, gan pārnestā šī vārda nozīmē.

—    Par laimi, man no sava vērtīgākā zelta nekad nav jāšķiras,— Lore iesmējās, papurinādams matus. — Pasaulē ir tikai viena vienīga banka, kas to var pievākt,— zemes banka.

—   Bet arī tai nav varas pār jums,— Manfrēds veltīja kuģu īpašniekam vienu no saviem sevišķi žilbinošajiem smaidiem.

—    Kas zina, kas zina .. .— Lore izvairīgi pašūpoja galvu un pagriezās pret Rihardu.— Man jānodod jums ielūgums no Regīnas.

—   Vai viņa atkal kaut ko safantazējusi?

—    Gandrīz vai uzminējāt — kāzas. Savējās jūs nosvinējāt zem četrām acīm, bet mēs piederam pie citas sugas ļaudīm.

—    Pieņemiet manus laimes vēlējumus!— Rihards mulsi smaidīja.— Kas tad ir jūsu meitas izredzētais? Varbūt Morgans? Vai Rokfellers?

—   Un atkal gandrīz trāpījāt,— Lore sāka skaļi smieties.— Amerikānis. Bet bez graša kabatā. Pa-amatīgs nelietis! Bet augstu kāps. Paklausieties, ko es jums pastāstīšu . ..

Viņš apņēma Rihardu ap pleciem, familiāri paveda nostāk no viesu bariņa un, skaļi čukstēdams, jautāja:

—    Kas tas par zelli? Vai viņš visus tā . . . apošņā?

—    Manfrēds? Viņš ir mans vecs draugs. Kopā mācījāmies universitātē.

—   M-jāā . . .— Lore izstiepa lūpas.— Tāds pats pa-amatīgs nelietis! Ja man atklāti jāsaka, es šos vāciešus ne acu galā nevaru ieredzēt.

—    Krievi jums ir simpātiskāki?— Rihards pasmīnēja.

—    Iedomājieties tikai — jā. Tieši krievi, pat boļševiki! Dieva vārds! Man patīk viņu valstiskā pašcieņa, fanātisms … Ja tikai viņi nebūtu tik patoloģiski naidīgi pret privāto īpašumu. Saprotiet, es negribu būt nabags. Es nemaz nemācētu tikt pie nabadzības un nekad neesmu sapratis tos cilvēkus, kas nespēj nopelnīt grašus savai dienišķai iztikai. Mūsu laikā . . . Ticiet man, ja nebūtu jābaidās no krieviem, es tam jūsu draugam ar vislielāko baudu … ar ceļgalu pa pakaļu!

Pamanījis tuvojamies Zingrūberu, Lore uzsvērti skaļi sāka runāt vāciski:

—   Vai zināt. Zingrūbcra kungs, ko es nupat jūsu draugam teicu? To, ka man ļoti imponē vāciešu lietišķība. Es labprat kuģotu zem Vācijas karoga, ja jūs tik ļoti netīkotu vairāk peldēt zem ūdens nekā pa ūdens virsu,— viņš turpināja, pats par savu joku gardi nosmiedamies.

Arī Manfrēds iesmējās, bet vērīgais Rihards pamanīja, ka viņa acu kaktiņos pazib ļaunas dzirkstelītes. Un vispār viņš sajuta, ka aiz Manfrēda jautrās un brīvās izturēšanās maskas slēpjas asa, saspringta uzmanība pret katru cilvēku, kas piedalījās šajās lietišķajās vakariņās.

Grezni klātais galds, prasmīgie, speciāli no restorāna ataicinātie viesmīļi, bagātā dzērienu un uzkodu izvēle — tas viss radīja gan labu noskaņojumu, gan arī pasvītroja šī vakara nozīmīgumu. Jau no paša sākuma Manfrēds saistīja viesu uzmanību. Viņš, kā mēdz teikt, bija formā: bārstījās ar asprātībām, stāstīja anekdotes, dzēra pats un cienāja blakussēdētājus. Un visu laiku — tosti, tosti, tosti . ..

Viss ritēja pēc iecerētā plāna. Vienīgais, kas sarūgtināja Rihardu, bija negaidītā sievastēva atbraukšana. Ar savu gaušanos un plebejisko izskatu Ozols šai smalkajai sabiedrībai bija kā gruzis acī. ,

—   Nepavisam vairs nevar ar viņiem tikt galā,— viņš satraukts žēlojās.— Kā tikai mazākais nieks — klaigā, paģēr . . . Izlaidušies līdz pēdīgam.

—   Kad gan viņi nav klaigājuši,— Grauze nesatricināmā mierā piebilda.— Bet nevajag viņus izlaist.

—   Tā jau ir tā bēda, ka ar klaigāšanu vien viņiem vairs nepietiek. Sākuši rīkoties. Un diezgan āķīgi. Kļuvuši gudri. Pamazītēm arodbiedrību pārvelk savā pusē, parādījušās dažādas avīželes, lapeles. Un mutē tā izlaidušies … Jāraugās, ka galvu nenorauj no pleciem.

—   Par ko viņš runā?— Manfrēds vaicāja Losbergam.

—    Nekas īpašs, sūdzas par zvejniekiem. Slikti strādājot.

—   Redziet, viņi nav apmierinati ar mūsu kartību,— sarunā iesaistījās arī Grauze.— Ganāmpulks sajutis, ka nav saimnieka.

—   O-o! Tas ir slikti, ja nav saimnieka. Bet principā … Ja tauta ilgojas pēc jaunas kārtības, tad katrā ziņā tai jāpalīdz tikt pie šīs jaunās kārtības.

—   Jūs nu gan būtu tie palīdzētāji . . .— Grauze latviski klusītēm noburkšķēja un, pieliecies tuvāk Rihardam, klusi apvaicājās:— Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš nesaprot latviešu valodu?

—   Velns viņu zina!— Rihards pārsteidzoši atklāti atzinās.— Vai tad šais laikos cilvēks par kaut ko var būt pārliecināts?

8. NODAĻA

No ceļa pagrieziena pēkšņi izšāvās spilgti automašīnas uguņu stari, kas lēkādami urbās cauri tumsai. Tas bija policijas auto, kas joņoja pa nakts melnumu. Nogriezušies no šosejas, mašīna, tāpat kā viņreiz, iebrauca zvejnieku ciemā, paripoja garām nomales mājiņām un spēji apstājās pie skolas. No mašīnas izkāpa trīs policisti. Viņi steigšus piegāja pie durvīm un sāka spēcīgi klauvēt.

—   Atveriet! Policija!

Nākdams mājās no Birutas, Laimonis būtu gandrīz vai ieskrējis policistiem krūtīs, tomēr laikus viņus pamanīja, no pārsteiguma sastinga, tad zagšus pameta ielu un, cik ātri vien jaudādams, skrēja tālāk, jo zināja, ka Akmeņlauks pašreiz ir viņu dzīvoklī.

Skolotājs patiešām bija pie Kalniņa. Petrolejas lampas gaismā viņi bija salīkuši pār kādu papīra lapu. Tai blakus stāvēja neaiztiktas tējas glāzes. Kalniņš izklaidīgi pasniedzās pēc savas glāzes, bet nepaguva to pielikt pie mutes — tieši tai mirkli istabā iedrāzās Laimonis.

—    Policija!— viņš aizelsies iesaucās.— Ātrāk!

—    Kur?— abi vīri kā vienā balsī noprasīja.

—    Pie skolas. Nejauši ieraudzīju … Bēdziet!

Mirkli skolotājs palika stāvam kā pamiris, tad ar dzelžainu gribasspēku pārvarēja samulsumu, pieliecās pie galda un sāka vākt kopā papīra lapas.

—   Ātrāk, ātrāk!

Kalniņš uzmeta uz pleciem jaku un, skriedams ārā, steigā izsaucās:

—   Gaidīšu pie laivām!

Akmeņlauks satina lapas vīstoklī un atdeva to Laimonim.

—   Saglabā šos papīrus, lai tas maksā ko maksādams. Tu jau zini, kam tie Rīgā jāatdod.

Istabā kļuva dzirdama automašīnas motora rūkoņa. Akmeņlauks pieskrēja pie loga un atrāva to vaļā. Laimonis palīdzēja skolotājam pārkāpt pār palodzi un arī pats izlēca laukā.

Tuvu jo tuvu atskanēja balsis, pagalmos rēja iztraucētie suņi. Bēdzēji paslēpās. Nogaidīja. Tad Akmeņlauks klusi pačukstēja:

—   Tagad katrs uz savu pusi!

.. .Kalniņš staveja krastā, ausidamics nakts trokšņos. Dažus soļus aiz viņa ūdenī zvalstījās laiva.

—   Šurp!— viņš pusbalsī iesaucās, izdzirdis Akmeņlauka soļus.

Smagi elsdams, skolotājs skrēja uz krastu. Kalniņš pasteidzās pretim un satvēra viņu zem rokas. Brizdami pa sēkli, viņi piekļuva pie laivas. Kalniņš skubīgi parāva auklu — motors ierūcās, bet tūlīt apklusa.

—   Ek, nolādēts!—viņš norūca un vēlreiz mēģināja iedarbināt motoru. Vēl un vēlreiz …

—    Nctramdies, rāmi! . ..

Pēkšņi pa ūdens virsu pārskrēja spoži gaismas zibšņi. Pirmajā mirklī viņi pat neaptvēra, ka tos met policijas mašīnas ugunis. Tikai tad, kad tuvumā norēcās motors un gaismas atblāzmā parādījās cilvēku augumi, viņi atskārta, ka policisti viņus notvēruši.

— Stāt!— nakts klusumā noskanēja barga pavēle.

Stāt, šaušu!

Kalniņš paķēra airi un no visa spēka mēģināja atstumties no krasta, bet policistu zābaki jau šļakstēja ūdenī.

—   Stāt! Ne no vietas! Šaušu! Vai jūs esat Akmeņlauks? Lūdzu, sekojiet mums! Un jūs arī!

Konvojnieki viņu izveda cauri cietuma gaitenim un iegrūda izmeklētāja istabā.

—    A, skolotāja kungs!— izmeklētājs pasmīnēja.— Visi ceļi ved uz Romu, vai ne? Pavisam nesen šajā pašā istabā man bija saruna ar kādu jūsu skolnieku. Un jums arī, kā liekas, es devu dažu labu padomu. Redziet nu, cik lipīgi ir slikti paraugi.

—   Par ko es esmu arestēts?— Akmeņlauks drūmi jautāja.

—   Kāds naivums!—izmeklētājs dzēlīgi izsaucās. — Jūsu vecumā un ar jūsu pieredzi . .. Varbūt jūs pats gribat iepazīties ar šo mapi, vai man šo to vajadzēs palasīt jums priekšā, biedri komandieri? Precīzāk izsakoties — latviešu sarkano strēlnieku sevišķās rotas komandieri . . .

Skolotājs iesānis piesardzīgi uzmeta acis izmeklētājam.

—   Droši vien cerējāt, ka šis fakts jūsu biogrāfijā paliks nezināms? Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka agrāk vai vēlāk jūs iegāzis jūsu pašu domubiedri?

—   Tie ir nodrāzti paņēmieni, izmeklētāja kungs. Savu pagātni es nekad neesmu slēpis.

Izmeklētājs izņēma no mapes «Cīņas» numuru un pēc brītiņa sacīja:

—    Dievs ar viņu, ar to pagātni. Mēs pat atļāvām jums strādāt izglītības druvā. Bet, kā izrādās, jūs nevarat un nevarat likties mierā.

—    Nesaprotu.

—    Mums vajadzēja krietni nopūlēties, lai varētu pret jums izvirzīt apsūdzību par pretvalstisku darbību. Tagad mēs neapšaubāmi zinām, ka jūs esat nelegālās komunistu partijas biedrs.

Apcietinātais klusēja. Izmeklētājs atvēra avīzes lappusi, kurā bija atzīmēts kāds raksts, un padeva to skolotājam.

—    Ko jūs par to teiksiet?

—    Neko es nevaru teikt. Šo rakstu es neesmu lasījis.

—    Protams. Kādē| lai jūs būtu lasījis, ja pats to esat rakstījis.

—    Kā jūs to pierādīsiet?

—   Jums ir ļoti asa spalva, skolotāja kungs,— izmeklētājs sacīja un sarkastiski nolasīja frāzi: —« …Tā stunda tuvojas! Tauta saraus verdzības važas un atkal iekaros lai nolaupīto brīvību! …» Bet man kā pastāvīgam lasītājam jāpiebilst, ka autoram ir diezgan vienmuļīgs izteiksmes veids.— Viņš izvilka vēl dažas avīzes un nolika uz galda.— Mēs esam jūs atšifrējuši, un tāpēc, skolotāja kungs, jums vēlreiz būs jāpastrādā ar spalvu. Bet šoreiz — mūsu kantora labā. Rakstiet, klusēšanai vairs nav nekādas jēgas!— izmeklētājs noteica, piebīdīdams Akmeņlaukam tuvāk papīru un spalvaskātu.

Akmeņlauks enerģiski atgrūda papīra lapu.

—    Kādēļ lai es rakstītu, ja jums viss ir tik labi zināms?

—   Paklausieties, Akmeņlauk, uz ko jūs cerat? Uz to pašu «stundu, kura tuvojas»?

—   Es negribētu ielaisties politiskā diskusijā. Jo vairāk tāpēc, ka jūs neesat muļķis un, kā redzams, izprotat situāciju.

Izmeklētājs ilgi nenovērsa no skolotāja savu ledaino skatienu.

—    Ko lai dara, esmu jūs brīdinājis. Rit jūs pats lūgsiet papīru un spalvaskātu, bet … kaut tikai nebūtu par vēlu!— izmeklētājs lēni caur zobiem noteica un piespieda zvana pogu.— Aizvest!— viņš pavēlēja konvojniekam.

Tiklīdz aiz Akmeņlauka bija aizcirtušās durvis, kabinetā ienāca cietuma priekšnieks — pavecs virs ar uzblīdušu, neveselīgu seju, kurā bija sastingusi riebuma pilna izteiksme. Bija acīm redzams, ka viņam šeit viss ir apnicis, viss kļuvis pretīgs. It īpaši cietuma priekšniekam derdzās smakas — ik pa brīdim viņš no krūškabatas izvilka sasmaržinātu mutautiņu un pielika to pie deguna.

—    Kā veicās?

Izmeklētājs gurdeni nopūtās un negribīgi trausās kājās.

—    Nezinu. Baidos, ka nebūs viegli. Protams, liksim lietā gan dušu, gan vingrošanu un … Vārdu sakot — pastrādāsim.

Vakara jundā, kad bija noskanējis pausmes signāls, visi kareivji tika nostādīti ierindā pie kazarmām. Virsnieki stāvēja netālu no pulkveža, kas turēja rokās lapiņu žūksni.

Pulkvedis uzrunāja kareivjus:

—    Šis nekrietnais incidents, kas aptraipa mūsu pulka godu, tiks rūpīgi izmeklēts, un vainīgie saņems bargu sodu. Tādā brīdī, kad karavīra pienākums liek mums ar īpašu dedzību sargāt mūsu mātes Latvijas mieru no ārējiem un iekšējiem ienaidniekiem, šeit atradies neģēlis, kas jūsu vidū izplata šīs nelietīgās lapeles, kuras aicina uz dumpi un svētā zvēresta pārkāpšanu.

Drūmi un saīguši kareivji klausījās pulkveža riuiā. Artura acīs bija sastindzis satraukums.

—   Es neticu,— pulkvedis turpināja,— ka šī netīrā aģitācija būtu varējusi iedragāt tās cēlās patriotisma jūtas, ko savā sirdī glabā ikviens latviešu karavīrs. Bet, ja starp jums ir kāds, kuru jaunības zaļuma vai muļķības dēļ bijušais ierindnieks Griķis iejaucis savos noziedzīgajos darbos, tad šim kareivim jābūt vīrišķīgam un godīgi jāatzīstas. Tikai tādā gadījumā viņš var cerēt uz piedošanu. Met spiegs un nodevējs, boļševiku aģents Griķis .. . Rit no rīta viņš tiks nosūtīts uz Rīgu, kur stāsies kara tiesas priekšā. Esmu pārliecināts, ka viņš saņems pienācīgu sodu.

Pulkvedis apcirtās un devās prom.

Taurētājs pacēla fanfaru — atskanēja vakara jundas signāls, kas Arturam šovakar likās sevišķi skumīgs. Tikpat lēni un skumīgi pa kārti slīdēja lejup karogs.

— Izklīst! Pa kazarmām!— noskanēja virsnieka pavēle.

Arturs gulēja gultā, ne acu neaizvēris. Tālumā baznīcas torņa pulkstenis pavēstīja trešo nakts stundu. Kareivji bija ieniruši dziļā priekšausmas miegā. Blakus Arturam stāvēja tukša gulta — Griķa guļvieta. Viņš pacēla galvu un pavērās visapkārt. Dieninieks snauduļoja pie sava galdiņa, salīcis pār atvērtu grāmatu. Pēc brīža Arturs klusi piecēlās un apsēdās uz gultas malas. Tad paņēma no krēsla drēbes, savīstīja tās ciešā tīstoklī, otrā rokā satvēra zābakus un nedzirdamiem soļiem sāka virzīties uz durvīm. Pēkšņi viņš sastinga, pieliecās. Dieninieks krekšķinādams atlieca muguru, izberzēja acis, pārlaida kazarmai paviršu skatienu, piecēlās un izgāja gaitenī. Pēc soļu trokšņa bija noprotams, ka viņš iet prom. Drīz noklaudzēja kādas durvis un nožvakstēja aizbīdnis.

Modri ausīdamies, Arturs strauji izslīdēja no guļamtelpas un, piesardzīgi sperdams basās kājas, steidzās pa gaiteni uz priekšu. Pēc brītiņa apstājās. Atejā sāka blarkšķēt ūdens, atkal nožvakstēja durvju aizbīdnis . . . Noslēpies aiz stūra, Arturs cieši piespiedās pie sienas un aizturēja elpu.

Kā par laimi, dieninieks neskatījās apkārt — viņš gāja atpakaļ uz guļamtelpu, pa ceļam vēl kārtodams formas svārkus. Nogaidījis kareivi nozūdam aiz durvīm, Arturs sāka drudžaini ģērbties. Satraukuma dēļ viņš nevarēja rokas ielrāpīt piedurknēs, ilgi nojēdzās ar biksēm. Beidzot viņš uzmanīgi sāka iet uz ārdurvīm, zābakus joprojām turēdams rokā. Un tikai pagalmā, kad jau bija ticis pāri gaismas aplim, ko meta nespodra spuldzīte virs kazarmas durvīm, viņš tos uzvilka basās kājās un, zemu pieliecies, aizslīdēja aiz ēkas stūra.

Vienstāva ķieģeļu ēka, kurā atradās virssardze, stāvēja pagalma stūri. Izstieptas rokas augstumā sienā rēgojās trīs aizrestoti lodziņi. Ar drebošu sirdi Arturs zagās mājiņai aizvien tuvāk un tuvāk. Diez vai tur pie durvīm nestāv sargkareivis? Parasti šī ēka netika apsargāta, bet varbūt šodien Griķa dēļ tur norīkots postenis? Lai cik vērīgām acīm Arturs lūkojās tumsā, nekas aizdomīgs nebija manāms. Piegājis pie sienas, viņš pacēlās uz pirkstgaliem un mēģināja aizsniegt malējo lodziņu, bet veltīgi. Paskatījās apkāri un nelālu ieraudzīja vairākas tukšas kastes. Viņš paķēra vienu no tām, pielika pie sienas, uzkāpa augšā un klusi pieklauvēja pie rūts. Neviens neatsaucās. Arturs pievilka kasti pie nākama lodziņa, atkal pieklauvēja un ludaļ ieraudzīja seju, kas piespiedās pie restēm.

—   Kas tur ir?— atskanēja Griķa balss, ko Arturs tikko spēja sadzirdēt.

—   Tas esmu es . .. Tūlīt mēģināšu kaut ko darīt.

Arturs nolēca no kastes un, slēpdamies tumšajā pagalma

malā, piekļuva pie garāžas. Kā to jau varēja paredzēt, garāžas vārti bija aizslēgti. Arturs mēģināja atgrūst vaļā durtiņas, kas rēgojās vārtu vairogā. Tās gan žēlabaini nočīkstēja, tomēr nepadevās. Tad viņš palūkojās apkārt, ieklausījās klusumā, dažus metrus atkāpās un sparīgi metās ar plecu pret durtiņām. Acumirklī viņš pat neatskārta, ka iekritis garāžā. Sirds nežēlīgi dauzījās. Ja nu kāds viņu tagad pārsteidz — beigas! Bet pagalmā valdīja klusums.

Mazliet nomierinājies, Arturs tumšajā garāžā ieraudzīja divu armijas kravas mašīnu siluetus. Atvēris pirmās mašīnas kabīni, viņš pacēla šofera sēdekli un sāka meklēt kādu noderīgu rīku, taču neatrada. Tad pieskrēja pie otrās mašīnas un atkal pacēla sēdekli — un atkal veltīgi. Izmisis viņš šaudījās pa telpu, uztaustīdams dažādus instrumentus, klupdams pret neredzamiem priekšmetiem, un pēkšņi, kad visas cerības jau likās zaudētas, pamanīja domkratu. Trīcošām rokām viņš vilka to ārā no darbarīku kaudzes, bet pēkšņi kaut kas ar briesmīgu troksni sāka jukt un brukt, kaut kas sāka velties un žvadzēt.

Sviedriem noplūdis, Arturs šausmās klausījās, kā pa akmens grīdu, ilgi un smagi žvakstēdams, veļas kāds dzelzs priekšmets. Viņam likās, ka šī klabošā skaņa pašreiz ceļ trauksmi visā nometnē. Bet garāžas biezās sienas acīmredzot noslāpēja troksni — laukā vēl joprojām valdīja miers.

Izkļuvis pagalmā, Arturs ar smago domkratu atgriezās pie virssardzes ēkas. Ar mokām noturēdamies uz ļodzigās kastes, viņš izsita rūti un mēģināja rīku ielikt starp diviem horizontāliem reslu stieņiem.

—   Pieturi!—viņš čukstus sauca Griķim.— Tā ne — no apakšas.

Beidzot instruments bija vielā — šajā brīdī Arturs ar pateicību atcerējās sabiedrības «Zvejnieks» šoferi, kas viņam reiz bija paradījis šo triku. Arturs sāka griezt rokturi, bet, dzirdēdams zobrata vienmērīgo tarkšķēšanu, satraukumā sarauca pieri, jo viņam atkal likās, ka šis troksnis pārņem visu pagalmu. Domkrats strādāja, un stieņi lēni padevās tā spiedienam.

—    Pirkstus, piesargi pirkstus!— viņš čukstēja Griķim,

—    Ek, velns parāvis, cik neparocīgi!

Beidzot augšējais stienis spalgi nožņirkstēja, izlūzdams ārā no mūra.

—   Turi!— Arturs nikni uzkliedza Griķim, gandrīz vai izmezdams no rokām domkratu, kas bija zaudējis balstu

—    Griez nu tu!

Steigdamies, pirkstus asiņainus nobrāzdams, lamu vārdus klusībā burkšķēdams, Juris ielika domkratu starp vertikālajiem spraišļiem un trakotā ātrumā sāka griezt rokturi, vairs nemaz nebaidīdamies no trokšņa. Stieņi padevīgi liecās, starpa kļuva aizvien lielāka. Bet pēkšņi kaut kas nepatīkami noskrapšķēja, un tūlīt atskanēja saniknotā Griķa balss:

—    Maita tāds, salūza!

Arturs, vēl neticēdams, kā apmāts raudzījās uz melno

caurumu.

—    Kas ir? Kas noticis?

—   Aizsprūda!— Griķis atsaucās un mēģināja domkratu izmantot par lauzni. Nopūlējies gan šā, gan tā, viņš nikni nometa salūzušo darbarīku zemē.— Izdomā kaut ko, ātri! Sameklē lauzni!

Arturs nolēca no kastes, aizskrēja uz garāžu, un drīz vien lauznis jau bija rokā. Bet pagalmā ausīs iesitas dicninieka balss.

—    Banga! Banga!— tas histēriski klaigāja.

Nedrīkstēja vairs zaudēt ne mirkli! Skriešus atgriezies

pie virssardzes ēkas, Arturs iebāza lauzni starp stieņiem un uzgūlās uz tā ar negantu spēku. Domkrata aizlauztais stienis brakšķēdams izsprāga no mūra.

Dicninieka un Brandisa pavadībā no štāba telpām izskrēja leitnants. Steigā pogādams ciet frenci, viņš metās uz to pusi, kur bija dzirdams troksnis. Un tikai tagad virssardzes durvīs parādījās samiegojies sargs ar šauteni.

—   Stāt! Šaušu!—viņš nelabā balsī iebļāvās, pamanījis Griķi un Bangu nolccam no kastes, un izbailēs vairākas reizes izšāva gaisā.— Stāt!

—   Trauksme!— leitnants iesaucās, steigdamies sargkareivim palīgā.

Nometnē iedegās visas spuldzes un prožektori, bet par veļu — bēgļi jau bija paguvuši pārrāpties pār žogu.

—   Katrs uz savu pusi, žigli!— Griķis uzsauca un, pateicīgi uzsitis Arturam uz pleca, bez pēdām nozuda tumsā.

Spožā pavasara dienā pār upes tiltu dārdēdams joņoja preču vilciens. Kādā tukšā vagonā, kaktiņā ierāvies, sēdēja Arturs. Noģērbis frenci, viņš cītīgi ārdīja nost uzplečus, pēc tam ķērās pie zīmotnēm. Smadzenes urdīja viena vienīga doma: viņš noārda ne tikai lupatiņas, viņš noārda savu pagātni. Lai nāktu kas nākdams, atpakaļceļa vairs nav.

Sniegbaltās mežģīnēs gluži kā kupenā iegrimis, zīdainītis ķepurojās un bolīja actiņas. Rihards, ceļa drānas vēl nenovilcis, pārliecās pār šūpuli. Ar savādām jūtām viņš ielūkojās sīkajā dzīvības kamoliņā, kas bija bezgalīgi tālu no naida, no mīlestības — no visa tā raibā cilvēcisko kaislību jūkļa, kas pēdējā laikā viņu mocīja. Viņa sievas un viņa iena dnieka dēls … Pēc likteņa lēmuma Rihardam tagad jākļūst par šī mazā cilvēka tēvu, jādod tam savs vārds . .. Mēmais duelis, kurā nevainīgās, mierpilnās bērna acis sastapās ar smago, greizsirdīgo un dzedri naidīgo Riharda skatienu, Martai nepagāja garām nepamanīts. Vārga, pēc grūtajām dzemdībām vēl neatkopusies, viņa pieslējās pussēdu, atbalstīdamās pret spilvenu, un ar satrauktu sirdi vēroja šo pirmo tikšanos, it kā no tās varētu uzminēt savas dīvainās ģimenes nākotni.

—   Sapnis, ne bērns!— aiz Riharda muguras atskanēja Lizas tantes jūsmīgā čalošana.— Actiņas zilas, matiņi balti . . . īsts ārietis, Zigfrīds!

—   Tu vari lepoties,— tēvocis Heinrihs turpināja,— tavs «lels ir klīnikas čempions. Pieci kilogrami divi simti astoņi grami. . .— un pamirkšķināja ar aci.— Nav ko teikt, godam nostrādāts!

—    Heinrih, apklusti!—Elzas kundze apsauca viru, bet pati, klukstēdama kā perētāja vista, tūdaļ iepletās pār šūpullti.— Paskaties tikai, kas par apbrīnojamu līdzību! Pirmo reizi mūžā es redzu, ka tik ļoti . .. Nu tieši kā divi ūdens pilieni. Acis, ausis, sejaspanti — viss! Losbergs kas Losbergs! Vai tu ievēroji, Rihard, kā šis mazulītis…

—           Elzas tante!— Rihards noburkšķēja, valdīdams niknumu.— Manuprāt, jūs ļoti pārspīlējat mūsu līdzību. Šajā vecumā visi . ..

—           Droši vien tu pēc ceļa esi ļoti noguris,— Marta steidzās viņam palīgā.

—           Ārprātīgi! Un ne tikai no ceļa. Es taču biju domājis palikt Rīgā divas trīs dienas. Ilgākais — nedēļu. Bet nokvernēju tur visu mēnesi.

Jā, Zingrūbera kungs tūlīt mums piezvanīja un pavēstīja, ka tu aizkavēsies, jo tev esot radušās nezin kādas nepatikšanas fabrikā. Tā tas patiešām bija?— tēvocis jautāja, bažīgām acīm skatīdamies radiniekā.

Rihards īgni saviebās un izvairīgi atbildēja:

Gan jā, gan nē. Tā ir īpaša saruna.

Ko Zingrūbera kungs teica par Latviju? Vai iepatikās?— Elzas kundze apvaicājās.

—    Šķiet, ka viņam tā par daudz iepatikās.

—    Ko nozīmē — par daudz? Nesaprotu …

Rihards un tēvocis apmainījās īsiem, bet ļoti izteiksmīgiem skatieniem.

—           Elziņ, vai tad tu neredzi, ka Rihards tikko turas uz kājām?

—           Jā, jā, protams, piedod. Iesim. Rihard, novelc taču to briesmīgo mēteli! Un ņem vērā, ka ceļa putekļi var būt bīstamas infekcijas izplatītāji.

Kad abi radinieki beidzot bija aizgājuši, Rihards pagriezās pret Martu.

—    Kā … kādā vārdā tu viņu nosauci?

—   Viņam vēl nav vārda.

—           Arturs nozudis …— viņš pēkšņi pavēstīja.— Dezertējis no armijas.

—    Es zinu,— Marta pēc klusumaJbrīža atzinās.

—           Ak tā? No kā gan? Es lūdzu, lai tavs tēvs par to neraksta, lai tevi neuztrauc .. .

—    Biruta atrakstīja.

—          Tātad tu saraksties ar viņiem,— Rihards mazliet aizskarts caur zobiem noburkšķēja.— To es nezināju.

Viņa neatbildēja. Arī Rihards klusēja, pūlēdamies nomākt uzliesmojušo greizsirdību. Pēc brīža viņš bija savaldījies, apsēdās sievai blakus un saņēma viņas roku.

—           Piedoti! Es negribēju tevi sāpināt. Tu esi tik ļoti nomocījusies .. .— Rihards pasmaidīja un šķelmīgi piemiedza acis.— Ārstus tu tomēr apvedi ap stūri. Dod viņam tādu vārdu, kas tev pa prātam. Vai saproti? Kā tev gribas, tā sauc viņu.

Marta izturēja viņa ciešo, pētošo skatienu.

—          Man gribētos viņu kristīt Latvijā, mūsu ciema baznīcā. Tu pats man teici, ka mēs drīz atgriezīsimies mājās.

Viņš piecēlās, piegāja pie loga un ilgi klusēja. Tad neatskatīdamies neskanīgā balsī atbildēja:

—          Cerēsim, Marta. Diemžēl šis jautājums ir daudz sarežģītāks, nekā tev liekas. Un nav atkarīgs tikai no mums.

Pa Rīgas Centrālcietuma dzelzs kāpnēm skrēja pārbiedēts cietumsargs. Smagi pūzdams, viņš ieklupa priekšnieka kabinetā.

—    Priekšnieka kungs! Briesmīgas nepatikšanas . ..

—    Kas lēcies?

—          Četrdesmit astotajā kamerā nomiris skolotājs Akmcņlauks.

—    Kā — nomiris? Kad?

—    Laikam naktī. Tas atklājās tikai tagad, rīta pārbaudē.

Cietuma priekšnieks lēni piecēlās, viņa seja bija nobālējusi.

—           Ret tas taču ir skandāls! Mūsu dienās, kad ļaudis vai visos ielu stūros klaigā par netaisnībām un patvaļību … Tāds negadījums! Kas viņu pēdējais pratināja? Kad?

—    Vakar dienā. Izmeklētājs Sprūdžs.

—          Sprūdžs? Kāda velna pēc tad jūs to apcietināto tūlīt nenosūtījāt uz slimnīcas korpusu?

—    Jūs nebijāt devis tādu rīkojumu, un es domāju .. .

—           Ko jūs domājāt?— priekšnieks uzbruka.— Vai tad jūs Sprūdžu nepazīstat?

—    Bet apcietinātais neiesniedza sūdzību …

—    Vai ārstu izsaucāt?

—          Tūlīt to izdarīsim …— uzraugs apķērās un metās uz durvīm.

—           Kur jūs skrienat? Vai pavisam esat galvu zaudējis? Pagaidām paziņojiet tikai policijas ārstam. Vai sapratāt? Citādi es nevarēšu jūs izpestīt no nepatikšanām. Steidzami izsauciet policijas ārstu!

.. .Cietuma morgā — tumšā telpā ar zemiem griestiem — uz cinkota galda zem baltas drānas bija nojaušams garš, sastindzis cilvēka ķermenis. Politiskās pārvaldes inspektors, solīds vīrietis ar brillēm, pacēla pārsega malu un pētoši piemiedza acis.

—    Lores kungs, kāds jums iemesls šaubīties?— viņš uzrunāja cietuma ārstu.— Diagnozi taču noteicis jūsu 1 kolēģis policijas ārsts Cīrulis. Akūta asfiksija, sirds muskuļu paralīze . . .

—   Es nemaz nedomāju šaubīties,— ārsts drūmi noteica. 1 Virs uzsvārča viņam bija apsiets gumijas priekšauts un ] rokās gari gumijas cimdi.— Jautājums ir tikai par to, ļ kāpēc iestājusies paralīze. Policijas ārsts, tas ir, mans I kolēģis, kā jums labpatika izteikties, droši vien slimo ār tuvredzību.— Lore atsedza drānas malu, rādīdams uz līķa ļ sānu.— Redziet, nepārprotamas sitienu pēdas.

Inspektors paraustīja brilles un pieliecās tuvāk.

—    Nezinu .. . Es, piemēram, nekā tāda neredzu,— viņš J pēc brīža noteica un it kā jautādams pagriezās pret ] cietuma priekšnieku.

—    Man arī liekas, ka nekā tamlīdzīga nav.— Un priekšfl nieks paraustīja plecus.

—    Jā, protams, diezgan profesionāls darbs.

—   To nu jūs velti, Lores kungs. Kādēļ mest tādu ēnu? … 1 Sprūdžs ir ļoti apzinīgs darbinieks un krietns pilsonis — 9 audzina divus bērnus, sieva strādā par skolotāju …

Bet ārsts, it kā nedzirdēdams inspektora vārdus, skaļi ] turpināja savu domu:

—   Jā, protams. Neapstrīdamus viņa darba rezultātus ] uzrādīs sekcija.

—    Ko jūs galu galā gribat panākt?— inspektors klusi ļ noprasīja, vērdamies ārstam tieši acīs.— Jums par katru ] cenu vajadzīgs skandāls?

—   Es gribu, lai sabiedrība uzzina, kas notiek šajās 1 sienās.

—    Kādās sienās?— priekšnieks nesatricināmā mierā ] jautāja.— Liekas, jūs esat aizmirsis, ka šeit ir cietums, i nevis pansionāts.

—    Nē, to es neesmu aizmirsis. Bet man cietumnieki ļ pirmām kārtām ir cilvēki. Sabiedrībai ir tiesības piespriest cilvēkam visbargāko sodu. Bet nevienam no mums nav 1 dotas tiesības iemīt viņu dubļos, pārvērst par padevīgu 1 dzīvnieku.

—   Jūs teicāt — nevienam no mums,— inspektors samie] rinoši pasmaidīja.— Tātad jūs saprotat, ka mēs sēžam ļ vienās kamanās?

—    Mēs abi, inspektora kungs, pagaidām uzturamies zem ] viena jumta. Diemžēl tāda ir dzīves nenovēršamība.

—          Vai jums nešķiet, ka nostādāt sevi ārkārtīgi bīstama stāvoklī?

—          Es stāvu un stāvēšu tur, kur uzskatīšu par vajadzīgu. Ceru, ka uzraudzības komisija izdarīs attiecīgus secinājumus. Bet es savukārt pacentīšos šo notikumu darīt zināmu tieslietu ministram. Par laimi, šāda iespēja man ir.

—          Jā, šāda iespēja jums tik tiešām pagaidām ir,— inspektors pavisam mierīgi piekrita.— Bet jājautā: vai ilgi vēl? Cik man ir zināms, jūs jau esat savu tēvu sanaidojis ar daudziem cienījamiem cilvēkiem. Ja jums tiks liegts arī mūsu atbalsts . ..

—   Vai jūs man draudat?

—          Kādēļ gan? Mēs esam pieauguši cilvēki un varam runāt saprātīgā, lietišķā valodā. Ziniet, vienmēr ir labāk šo un to apsvērt, pirms sāk kaut ko darīt nekā pēc tam. Lai nebūtu par vēlu.

Atvērās durvis, un ienāca cietuma uzraugs ar diviem ārstiem.

—   Varbūt mums vēl jāpagaida?— uzraugs jautāja.

Priekšnieks uzmeta viņam naidīgu skatienu, bet Lore

aizsteidzās priekšā:

—          Esiet sveicināti, kungi! Tūlīt sāksim! Uzsvārči un priekšauti ir tur tajā skapī … Vai vēlaties piedalīties sekcijā?— viņš jautāja priekšniekam un inspektoram.

—           Nē, paldies!— Inspektors riebumā saviebās, drūmi paskatījās uz Lori un piegāja viņam tuvu klāt.— Ceru, ka jūs pareizi mani sapratāt?

—    Protams …

Atbilde noskanēja tik nenoteikti, ka inspektors neizpratnē pacēla uzacis.

—          Labi … Lai jums veicas!—viņš noteica un gribēja no Lores atsveicināties, bet roka apstājās pusceļā, jo ārsts, zobgalīgi pasmīnēdams, parādīja savas plaukstas, kas bija ietērptas plānos gumijas cimdos.

Lai izkļūtu no neveiklās situācijas, inspektors māksloti iesmējās.

Priekšnieks izvilka no kabatas mutautiņu un pielika to pie deguna.

—          Es vienmēr esmu teicis, ka jūs, ārsti, esat varoņi. Strādāt šādā smirdoņā …

Kad morga durvis bija aizcirtušās, jau stāvēdams uz kāpnēm, inspektors nometa labsirdības masku un aizkaitināts noteica:

Jā, esat gan sev sameklējis eskulapu.

—           Es?— priekšnieks iesaucās un ne mazāk pikti pavērās viņā.— Ja būtu manā varā … Šis nelietis taču visus ir apvedis ap stūri. Viņš, ziniet, rakstot disertāciju. Tādēļ man pavēlēja. Bet ko viņš dara? Velns viņu zina! Mēdz teikt, ka ābols no ābeles .. . bet še tev nu ābolitis! Tādam tēvam .. .

—           Jā, vecais Lore ir lāga virs,— inspektors grūtsirdīgi nopūtās.— Bet kāds mums no tā labums?

—   Vai domājat, ka mūsu dakteris riskēs?

—           Mans dārgais, es nespēlēju kārtis! Un likt uz spēles savu galvu kura katra žeņķa dēļ .. . Ceru, ka šāda perspektīva arī jūs neapmierina, vai ne? Kaut kas ir jādara.

Vējiņš plivināja Martas gaišos matus, rotaļājās ar viņas kleitas vieglajām ielocēm. Viņa stūma pa aleju bērnu ratiņus. Šolce netālu no mājas ar dārza šķērēm apcirpa krūmus.

—    Labrīti—viņa smaidīdama sveicināja dārznieku.

—           O, Losberga kundze! Kā jūtas mazulītis? Mēs tik ļoti ilgojāmies pēc jums …

—           Pateicos, Šolces kungs, jūs esat ļoti laipns. Puisēns jūtas lieliski. Mums ir liels prieks, Šolces kungs. Drīz rnēs brauksim prom.

—   Atkal uz Minheni?

—           Tur mēs paliksim tikai īsu brītiņu, kamēr nokārtosim dokumentus. Pēc tam — uz mājām, uz Latviju.

—   Vai ceļš jūs nebaida?

—           Nē. Es gribu, lai Edgars jo drīzāk satiekas ar savu vecotēvu. Mēs viņu kristīsim mūsu ciema baznīcā.

—           Es jūs saprotu, Losberga kundze,— večuks skumīgi nopūtās,— taču jāatzīstas, ka mums būs žēl šķirties no jums. Luīze jūs ir ļoti iemīļojusi.

—    Kā viņa jūtas, Šolces kungs?

—    Paldies, šodien jau mazliet labāk.

—    Pasakiet, ka es katrā ziņā viņu apciemošu.

—           Paldies, Losberga kundze. Viņa jūs gaidīs ar lielu nepacietību.

Marta uzsmaidīja sirmgalvim un devās uz villu. Tiklīdz viņa atvēra viesistabas durvis, ausīs iecirtās Riharda balss, kas bija nepatīkami asa. Viņš pa telefonu runāja ar Rīgu.

Marta bija ievērojusi zināmu likumsakarību: pēdējā laikā katra saruna ar mājām Rihardam sabojāja garastāvokli.

—    Tā nav viņu darīšana … Nav viņu darīšana, es saku!—Rihards gandrīz kliedza.— Es nevaru algot liekus cilvēkus, kad trūkst izejvielu. Es jums devu … Nepārtrauciet, lūdzu, es runāju ar Rīgu . .. Šajā sakarībā es jums devu pilnīgi konkrētus norādījumus, un esiet tik laipni — izpildiet tos!

—    Ret, Losberga kungs,— klausulē bija dzirdama pārvaldnieka pīkstošā balss,— arodbiedrība ir iejaukusies. Tas var beigties ar skandālu …

—   Lai tā viņu arodbiedrība šļūc pa diegu!

—   Viņi sākuši streikot. Jau otro dienu neviens nestrādā.

—    Velns parāvis! Vai tad jūs nezināt, kā šādos gadījumos jārīkojas? Atlaidiet, pieņemiet citus! Un nepiekāpieties, turieties kā vīrs! Es aizbraukšu, tiklīdz radīsies iespēja. Bet pagaidām informējiet mani par visu. Sveiki!

Viņš nometa klausuli un nervozi aizsmēķēja.

—   Atkal nepatikšanas?— Marta bikli apvaicājās.

—    Nekā laba nav.

—    Redzi nu, Rihard, jābrauc pēc iespējas drīzāk.

—    Uz visu tev ir tikai viena atbilde. Tu dzīvo kā pa sapņiem. Atver taču acis, paraugies sev apkārt! Vai tu kaut aptuveni vari iedomāties, kas tur pašlaik notiek?

—    Es jau sen dzīvoju kā pa sapņiem,— Marta nomāktā balsi piekrita.— Un tieši tāpēc jāpasteidzas. Lai nenogulētu visu.

Rihards pavērsa pret viņu izbrīna pilnu skatienu un piespieda sevi pasmaidīt.

—    Vēl viens arguments!— viņš noteica, piegāja pie Martas un pamāja uz aizmigušo bērnu.— Vai tu esi pārliecināta, ka šāds ceļojums viņam vairs nav bīstams?

—    Rihard, bet mēs taču vienojāmies! Es vairs negribu par to strīdēties.

Bezgalīgajā jūnija debess zilgmē jautri trillināja cīrulis. Vasaras svelme, nokaitēto sienu karstums bija tik jūtams, it kā butu ar roku satverams. Tveice aumaļām plūda iekšā pa izmeklētāja kabineta atvērtā loga restu režģi. Šī izmeklēšanas izolatora telpa nebija līdzīga tām istabām, kurās sākumā pratināja politiskos. It īpaši dūrās acīs «lažas papildu detaļas: medicīniskā kušete ar ādas apvalku, izlietne, kurai blakus karājās vairāki dvieļi, emaljēts spainis un slota. Uz korpulentā, zaļoksnējā izmeklētāja galda dūca ventilators. Diemžēl tas nedeva nekādu vēsumu, tādēļ policijas ierēdnis vienā laidā dzēra ūdeni, ko lēja sev glāzē no karafes.

Kalniņš salīcis sēdēja viņam pretim uz taburetes, kas bija pieskrūvēta pie grīdas, un drūmi klusēja.

—    Tu sevi uzskati par latvieti tāpēc vien, ka tev ir latvisks uzvārds?— izmeklētājs viņam jautāja, norāva no pakaramā dvieli, noslaucīja sviedrus un atgriezās pie galda.— Nē, tu neesi nekāds latvietis. Tu esi uzpērkams draņķis! Krievi tev par to maksā. Jūs visi esat viņu algotņi.

Andris joprojām sēdēja, savās domās nogrimis, un, kā šķita, nemaz nedzirdēja, ko izmeklētājs viņam saka.

—    Būtu interesanti zināt, kādā naudā viņi ar jums norēķinās. Rubļos vai latos?— izmeklētājs turpināja, atpogādams kreklu uz sviedrainajām krūtīm un vēl tuvāk pieliekdamies pie ventilatora.— Un šitādu neliešu dēļ … Jā, jā, jūs esat sabiedrības padibenes! To vien tikai zināt kā ar savu netīro propagandu duļķot prātu godīgiem cilvēkiem. Bet man jārakņājas pa šīm padibenēm, jāsmērē rokas . .. Šādā speltē cilvēks var izlaist garu!— Izmeklētājs grūti nopūtās, pārcilāja papīrus, kas gulēja uz galda, un atvēra mapi ar Kalniņa lietu.— Turklāt jāpiedzīvo lērums nepatikšanu. «Necilvēcīga rīcība» … «Netiek ievērotas pratināšanas normas» … Ko tu neteiksi! It kā es šeit pratinātu godīgus cilvēkus, nevis visādus salašņas.— Viņš no karafes ielēja glāzē pēdējo ūdens malku, izdzēra to, pietrausās kājās un gāja pie krāna, nīgri burkšķēdams: — Labi, gnīda, es tevi neaiztikšu ne ar mazo pirkstiņu. Tu pats nosprāgsi savā nāvē.— Ar pilnu karafi atgriezies pie galda, viņš izdzēra vēl glāzi ūdens un jau lietišķā balsī sacīja:— Un tātad! Sāksim izmeklēšanu pēc visām juridiskajām normām. Atļaujiet stādīties priekšā. Es esmu politiskās policijas Rīgas rajona izmeklēšanas ierēdnis, un mans uzvārds ir Sprūdžs.

Kalniņš sarāvās kā dzelts, viņa skatiens ieurbās izmeklētājā.

—    Sprūdžs? Ak tas esat jūs? …

—    Jā, tas esmu es.

—    Jūs pratinājāt Akmeņlauku?

—    Kādēļ jums tas būtu jāzina?— izmeklētājs saskaitās, un kā gan ne: šādas nekaunības vēl tikai trūka, drīz viņi jau kāps uz galvas…

—   Jūs vai kāds cits?

—   Vai zināt …— Sprūdžam iekšā viss sagriezās.— Ar jums nepavisam nav garlaicīgi. Pietiek!— viņš uzbrēca, redzēdams, ka Kalniņš grasās savu jautājumu atkārtot vēlreiz.— Sāksim izmeklēšanas procedūru . . .

—    Nē, nesāksim vis …— Kalniņš dīvainā balsī atcirta.

—    Ko jūs teicāt?— izmeklētājs piesarka.

—   Es teicu, ka nevis sāksim, bet beigsim!

Zibens ātrumā Kalniņš paķēra no galda karafi un ar visu spēku trieca to Sprūdžam pa galvu. Sprūdžs nogāzās uz grīdas, bet tūlīt pielēca kājās un metās uz durvīm. Kalniņš paguva viņam aizlikt priekšā kāju un ar diiri iezvelt pa žokļiem, cik tikai jaudāja. Sprūdžs iegāzās kabineta kaklā, ar blīkšķi izlauzdams skapja durvis. No skapja brākšķēdami bira laukā pratināšanas ieroči — smagas, ar skrotīm piepildītas ādas nūjas. Asinīm aptraipījies, Sprūdžs satvēra vienu no tām un plaši atvēzējās … Bet zvejnieka smagā dūre viņu atkal nogāza gar zemi.

—    Palīga!— Sprūdžs mežonīgi iebļāvās, izspļāvis no mutes asiņu recekli.

Kabinetā iedrāzās trīs uzraugi. Viņi uzklupa Kalniņam, bet ilgi nevarēja pieveikt niknumā iekaisušo zvejnieku.

9. NODAĻA

Manfrēds rosījās pie radioaparāta. Viņš bija ģērbies vieglā mājas virskreklā, kura piedurknes bija uzrolītas līdz elkoņiem, viņa gaišo matu šķipsnas krita pār pieri, un tāpēc šajā brīdī viņš nemaz neizskatījās pēc tā virsnieka, ko Rihards pēdējā laikā bija pieradis redzēt.

—   Labi, ka satieku tevi mājās,— Rihards sacīja, ienākdams istabā.— Mums jāaprunājas. Sveiks!—viņš uzsauca un pamāja uz radioaparātu.— Vai šī ir lava jaunākā aizraušanās?

—    Radiotehnika, vecīt, ir mūsdienu progresa nagla.— Manfrēds vēl aizvien uzmanīgi ņēmās ap aparātu, kurā kaut kas sprakšķēja un pīkstēja.— Radiotehnikai ir fantastiska nākotne.

—    Kā tad .. . Par to nākotni runājot . .. Nesen man kāds fantasts, tiesa gan, dzērumā, šo un to pastāstīja,— Rihards teica un iesmējās, meklēdams pudeli, no kuras piepildīt glāzi.— Pa radio vadāms aeroplāns! Bez pilota, bez ekipāžas. Kaut kas līdzīgs skrejošajam holandietim, kas piebāzts ar kaut kādu trinilrosūdu un lido pats no sevis, teiksim, uz Londonu . . .

—    Es tev ieteiktu mazāk uzturēties šādu fantastu kompānijā,— Manfrēds drūmi brīdināja.— Izgulēs dzērumu un savas drošības labad aizbāzīs tev muti.

—    Grand mērci par padomu!— Rihards jokodamies zemu palocījās.— Varbūt tu tomēr brītiņu veltīsi arī man? Man patiešām ar tevi pārrunājams kaut kas nopietns.

—    Runā, es klausos!

—   Ak tā, tu klausies . . . Nu tad paklausies! Tavs Billings ir īsts lops.

Zingrūbers pašķielēja uz draugu.

—    Dīvaini. Tu uz viņu esi atstājis labu iespaidu. Viņš ar tevi ir apmierināts.

—    Viņa iespaidiem es spļauju virsū! Es viņam neesmu nekāds medību suns, lai staigātu uz pakaļkājām un zobos pienestu informāciju.

—    Pagaidi. Billings tev un tavai grupai taču deva ļoti konkrētus uzdevumus. L'n tu apņēmies tos izpildīt.

—    Jā, apņēmos. Bet par ko? Viņš varbūt domā, ka par to kaulu, ko man pameta? Par to viskozes kravu? Starp citu, par nākamajiem sūtījumiem Billings klusē.

—    Es domāju, ka šis jautājums tiks nokārtots.

—    Pieņemsim. Bet es neesmu nolīdzis par algotu aģentu un nepavisam negribu būt marionete viņa spēlē. Vai šo ziņu tu esi lasījis?— Rihards nikni nosvieda uz galda avīzi. Ģenerālis Balodis atcelts no kara ministra posteņa. Par apvērsuma mēģinājumu.

—    Un kas par to?— Zingrūbers uzmeta Rihardam dzedru skatienu.— Vai Balodis ir tavs draugs?

—    Tam nav nozīmes. Es neesmu pārliecināts, vai jūs tikpat aukstasinīgi neizturētos arī pret manu draugu neveiksmi, ja viņi mēģinātu ņemt varu savās rokās.

—   Ja viņi to darītu paši pēc savas gribas, nevienojoties ar mums … Zini, es nevaru galvot.

Rihards apsēdās uz krēsla un nogurušā balsī sāka runāt:

—   Es neko nesaprotu, Manfred. Jūs nolēmāt ar somu rokām aptaustīt krievu muskuļus. Aptaustījāt. Somi dabūja pa zobiem. Jums vajadzēja iemidzināt krievu modrību, un jūs parakstījāt ar viņiem līgumu. Hitlers Berlīnē sarīkoja lepnu pieņemšanu par godu Molotovam. Lai satriektu angļus, jūs sagrābāt Dāniju, Norvēģiju, Beļģiju . .. Franciju. Esmu gatavs visu saprast, Manfred, bet tik un tā man viss nav skaidrs. Ja šos globālos notikumus uzskata par fonu, kas gan tad notiks ar mums, nabadziņiem? Pieņemsim, ka mēs ievārām putru. Vai tādā gadījumā tavas tēvzemes dižvīri neizliksies, ka vispār mūs nepazīst un nekad nav redzējuši? Kas lad noliks? Pametīsiet mūs vienus vaigu vaigā ar krievu mīnu kuģiem un pašmāju komunistiem?

—   Man liekas, ka uz šo jautājumu es jau atbildēju .. .— Namatēvs mīklaini pasmaidīja, izņēma no radioaparāta melnu disku, kas izskatījās pēc skaņuplates, piegāja pie patafonam līdzīgas kastītes, uzlika plati, nolaida adatu, un tūlīt atskanēja Riharda balss: «Tavs Billings ir īsts lops .. . Viņa iespaidiem es spļauju virsū . .. Par to kaulu, ko viņš man pameta? … Es neesmu nolīdzis par algotu aģentu …»

Rihardam seja it kā izstiepās.

—    Kas tie par jokiem?— viņš apmulsis nomurmināja, skatīdamies uz nodevīgo skaņuplati.

—    Nē, vecīt, tie nav nekādi joki. Drīz vien mēs iemācīsimies šādas lietiņas paslēpt portfeļos, etvijās, pildspalvās . . . Apakšbikšu pogās . .. Izlūkdienestam par katru cilvēku jāzina viss. Pat tas, ko viņš naktī teicis savai sievai.

—   Vai arī savam draugam?— Rihards zobgalīgi piebilda.— Ceru, ka tu nedomā ar manu balsi uzjautrināt Billingu?

—   Runā droši,— Manfrēds viņu nomierināja.— Es izslēdzu.

—   Galu galā — ko tad es vēl varu piebilst? Kamēr es kvernu šeit un pildu jūsu konkrētos uzdevumus, Latvijā velns zina kas notiek. Es jau vairs neesmu noteicējs pats savā fabrikā.

—   Ko tu no manis gribi?

—    Palīdzi satikties ar Billingu.

—   M-m . . . nezinu . .. Domāju, ka viņam pašlaik ir daudz nopietnākas rūpes nekā tava fabrika.

Manfrēds piegāja pie skaņu aparāta, noņēma plati no diska un smaidīdams to atdeva Rihardam.

—   Ņem sev līdzi par piemiņu. Un liec aiz auss, draudziņ, ka šādas lietiņas aizvien vairāk nāk modē .. . Tikai visi tās tev neatdāvinās.

Uz cietuma gaiteņa akmens plāksnēm klaudzēja smagi soļi. Divi pāri armijas zābaku un starp tiem — arestanta kurpes. Konvojnieki veda svītrainās drānās ieģērbto Andri Kalniņu, kas drūmi skatījās uz visām pusēm. Aiz gaiteņa pagrieziena pie kameras durvīm stāvēja cietuma uzraugs ar atslēgu saišķi rokā. Kalniņš satrūkās un jautāja konvojniekiem:

—    Uz kurieni jūs mani vedat?

Tie klusēdami devās tālāk.

—    Uz kurieni vedat, es jautāju?

—    Soļo, soļo! Nav ko taujāt!— uzraugs attrauca un pagrūda viņu no mugurpuses.

Viņi piegāja pie trīsdesmit septītās kameras. Uzraugs atslēdza durvis, konvojnieki Kalniņu rupji iegrūda kamerā, un durvis tūlīt aizcirtās.

Nākamajā rītā Andris četrrāpus mazgāja grīdu. Viņa sejā rēgojās divi tumši zilumi.

—    Sarau, sarau, netūļājies! Darbs muļķus mīlē,— kāds varena auguma puisis, apaudzis ar matiem gluži kā mežazvērs, uz nāras zvilnēdams, viņu labsirdīgā balsī mudināja.— Un tur to stūrīti arī izpucē.

Andris viņam uzmeta greizu, naida pilnu skatienu, tomēr paklausīgi devās mazgāt kaktu. Divi citi cietumnieki, acīm redzami kriminālnoziedznieki, spēlēja kārtis.

—    Padod smēķi!— viens no viņiem Andrim klusi uzsauca, kaut arī papirosu paciņa gulēja viņam blakus. Kalniņš izlikās nedzirdam.

—    Būs vai nebūs?—kāršu spēlmanis pacēla balsi.

Zvejnieks nolika grīdas lupatu, gar biksēm noslaucīja

rokas un, izņēmis no paciņas papirosu, iebāza to spēlmanim mutē.

—    Uguni!

No naida un pazemojuma Kalniņam trīcēja rokas, tomēr viņš sevi piespieda aizdedzināt sērkociņu. Bet cietumnieks nesteidzās: papirosu starp lūpām viļādams, viņš gaidīja, kad liesma sāks dedzināt Andra pirkstus. Zvejnieks cietās, zobus sakodis.

—    Malacis!— kriminālais uzslavēja un pievērsās drauģelim:— Lai nu tagad paēd.

—    Lai,— uzrunātais atbildēja un paspēra uz Kalniņa pusi katliņu ar virumu.

Kalniņš paņēma karoti, maizi . .. un nodrebēja — katliņā nopakšķēdams ielidoja tikko aizdedzinātais papiross.

—    Nekam nederīgi smēķi!— bandīts nevērīgi izmeta, paņemdams citu papirosu.

Visi trīs sāka ņirdzīgi smieties. Vajadzēja paciest arī to. Kalniņš labi saprata, ka šie noziedznieki viņu provocē. Acīmredzot uzbrukums izmeklētājam Sprūdžam ir pārāk mazs nodarījums, lai varasvīri drīkstētu ar viņu pilnīgi izrēķināties. Bet šie kungi varbūt nobijušies no reakcijas, ko radījusi Akmeņlauka nogalināšana? Lai nu kā, bet Kalniņš bija cieši apņēmies savaldīties un nepadoties nekādām provokācijām. Viru viņš izlēja no katliņa, klusēdams apsēdās kaktā un koš|āja maizi.

Spalvainais lamzaks noš|ūca no guļvietas, piegāja pie zvejnieka, apstājās un raudzījās viņā, acu nepamirkšķinādams.

—    Paklau, vai tu patiesi esi politiskais? Diez kā neizskatās — makten piekāpīgs. Varbūt tu esi okšķeris, ko? Piesēdināts pie mums, lai kaut ko izspiegotu? Labāk jau tūlīt sper taisnību vajā!

Kalniņš izlikās neko nedzirdam — tikai košļāja un košļāja savu maizes gabaliņu.

—    Skaidrs kā diena — okšķeris!—lamzaks pievērsās savējiem.— Vai tad politiskie ir tik rāmi? Rau re, tas pats skolmeistars … Va velis, cik tas bija nervozs, bail pat atcerēties. Pārkoda man roku līdz kaulam, intelbeņķis tāds!

Andrim kumoss iesprūda rīklē, un viņš satricināts pacēla acis pret spalvaino. Nē, viņu neviens neprovocē, viņš šeit ievietots tāpat kā Akmeņlauks, lai tiklu iznīcināts ar kriminālnoziedznieku rokām.

—    Ko tu blenz uz mani?— spalvainais ņirgājās.— Viņš varbūt bija tavs drauģelis, ko? Tādā gadījumā atvaino, nezināju.

Kalniņu spēji pārņēma briesmīgs niknums, kas lika aizmirst visus prāta slēdzienus.

—   Tātad tu biji tas, smirdošā gnīda?— viņš noprasīja, lēni un smagi celdamies kājās.

—    Ko, ko?— spalvainais apstulbis sabozās.— Kā redzams, mēs tevi vēl par maz …

Bet, teikumu nepabeidzis, viņš iekaucās un iegāzās kaktā, jo satracinātais Kalniņš viņam no visa spēka iespēra pa cirkšņiem. Abi kāršu spēlmaņi tūlīt nolēca no savām guļvietām un metās Kalniņam virsū. Sākās briesmīgs kautiņš. Kalniņš, asinīm noplūdis, niknumā iededzies, atvairīja sitienus un sita pretim, sita, cik tikai jaudāja. No grīdas pielēca kājās spalvainais, kas, sāpju un atriebības kāres satrakots, šajā bridi bija līdzīgs zvēram.

—    Paiet nost, ļurbas!— viņš auroja, vicinādams pa gaisu smagu tabureti,— paiet nost, ka es jums saku! Es pats viņu, es pats . ..

… Cietuma priekšnieka kabinetā iedrāzās uzraugs ar šausmās izķēmotu seju.— Slepkavība!— viņš sauca.

—   Trīsdesmit septītajā nosists cietumnieks .. .

—    Velns parāvis, ko viņi izdarījuši .. . Mēs taču teicām — pārmācit. Tikai pārmācīt!— Priekšnieks izvilka mutautiņu un noslaucīja nosvīdušo pieri.— Nu šī zvejnieka dēļ …

—    Kas par zvejnieku!— uzraugs iespiedzās.— Nogalināts kriminālais — Mūdris, pēc iesaukas Trakais. Abiem pārējiem lauzti kauli, smadzeņu satricinājums. Tas Kalniņš taču ir īsts belcebuls, ne cilvēks.

Priekšnieks lēni atsēdās krēslā, pāris mirkļos apsvēra šo ziņu un nomierinājās.

—    Vai tu re!— Viņš labpatikā pat saberzēja plaukstas.

—   Tas tikai ir ko vērts! Ar Mūdri esam noslēguši visus rēķinus un zvejnieķeli tagad varēsim saukt pie atbildības. Kā jums tas patīk? Taisnība vienmēr ir sakāmvārdam, ka nav ļaunuma bez labuma. Ziņojiet prokuratūrai!

Johans Šolcc iedūra lāpstu irdenajā zemē un, pārkāpis pāri dēstu kastītēm, iznāca ārā uz celiņa.

—    Ļaujiet paskatīties uz jūsu spēkavīru,— viņš sacīja, uzsmaidīdams Martai, kas no mājas puses stūma ratiņus.

Laipni sasveicinājusies, Marta pacēla sedziņu.

—    Skat, kas par brašu puiku!— Večuks pieliecās, sakrustojis aiz muguras zemainās rokas.— Droši vien apetīte viņam pamatīga — kā jau virieša cilvēkam. Kā tad viņu sauc?

—    Par Edgaru.

—    Edgars . . .Ļoti jauks vārds,— dārznieks noteica un noraizējies piebilda:— Jūs izskatāties ļoti bāla, Losberga kundze. Mēs abi ar sievu esam par to nobažījušies. Vai neesat vesela?

—    Pateicos, Šolces kungs. Nu jau jūtos labāk.

—    Ienāciet pie mums, mana Luīze ir īsta dziedniece. Viņa prot ārstēt ar dažādām zālītēm.

—    Jā, zāļu tējas labi palīdz atgiit veselību. Kaut jel ar tām varētu ārstēt dvēseli . . .

Marta pēkšņi sarāvās un atskatījās: aiz muguras stāvēja vienacainais Fukss.

—          Ko jūs vēlaties?— viņa nīgri jautāja.— Kādēļ jūs vienmēr man piezogaties slepus?

—          Lūdzu piedošanu,— Fukss pazemīgi palocījās, — man jāsatiek Losberga kungs.

— Kā redzat, viņa šeit nav. Vai vēl kas?

Šolce steidzīgi viņus pameta un atgriezās pie dēstiem.

—          Lūdzu piedošanu, vai jūs tomēr nevarētu pateikt, kur lai es meklēju Losberga kungu?

—    Nē, nevaru.

—   Atvainojiet, bet man jāizpilda steidzams uzdevums.

—   Kāds?— Marta jautāja skarbi, gandrīz rupji.

—   Jānodod telegramma …

—   Dodiet to man!

Bet telegramma adresēta Losberga kungam,— Fukss vilcinādamies iebilda.— Personīgi.

—   Tūlīt dodiet to šurp!— Marta kategoriski pavēlēja.

Fukss negribīgi pasniedza viņai blanku. Marta skubīgi

pārplēsa uzlīmi. Telegrammā bija rakstīts: «Apstākļu dēļ nepieciešama jūsu klātbūtne. Brauciet steidzīgi. Ozols.»

Mašīna joņoja pa šoseju, ko no abām pusēm apņēma biezs priežu mežs.

—          Ja jūs zinātu,— sēdēdams uz priekšējā sēdekļa, Ozols sacīja un pagriezās pret Rihardu,— kas te tagad notiek! Vieni bēg kā žurkas no grimstoša kuģa, jūs jau pats stacijā to redzējāt, citi kļuvuši tik bezkaunīgi, ka godīgs cilvēks pat pa ielu vairs nevar paiet. Visi klaigā, prasa, draud . .. Kāpēc es sūtīju to telegrammu? Kaut kas ir jādara. Protams, pārdot neko vairs neizdosies, par vēlu, tomēr mēģināt kaut ko paglābt, man liekas, vēl var. Bet, kā par nelaimi, arī Zemes banka pārtraukusi operācijas. Tāpēc . . .

Ko šeit vispār tauta runā?— Rihards viņu nepacietīgi pārtrauca. — No avīzēm un radio, kā parasti, neko nevar saprast.

—          Ak tu kungs un dievs! Labāk pavaicājiet, ko tagad nerunā. Citi šuj sarkanos karogus, citi gaida vāciešus . . .

Diez vai ir kāds pamats runām, ka Latvija, Lietuva un Igaunija apvienosies? Brunis, sēdēdams pie stūres, apvaicājās.— Tikšot izveidotas Baltijas Savienotās Valstis pēc Amerikas parauga. Man stāstīja, ka Munters par to jau vienojies ar Lietuvas un Igaunijas ārlietu ministriem.

—    Kas par blēņām!— Rihards sarauca pieri.— Starp citu, kā klājas Zigim un Voldim? Vai tie nav pametuši dzimto pusi?

—   Turpat vien ir. Zēniem niez rokas, lai vienam otram sadotu pa skaustu.

—   Sadotu pa skaustu … Varoņi atradušies! Vai mazums nejēdzību bez jums? — Ozols greizi viņā paskatījās un pagriezās pret Rihardu.— Kaut kas jādara ar jūsu vasarnīcu.

Znots klusēja, domādams savu domu.

—    Man ir kāds priekšlikums.— Ozols atturīgi ieminējās.— Es tikai nezinu, ko jūs par to teiksiet.

—    Jā, jā, es klausos.

—   Patiesību sakot, nevienam nav skaidrs, kas šeit notiks. Savienotās valstis, nesavienotās valstis .. . Varbūt sāksies karš. Bet varbūt nenotiks nekas un viss paliks pa vecam. Un tāpēc man ienāca prātā, vai jums nevajadzētu savu vasarnīcu pārdot man.

—    Vasarnīcu? Jums?

—   Ne jau nu pa īstam pārdot, bet tikai tā .. .— Ozols steidzās paskaidrot.— Lai tā būtu pārrakstīta uz mana vārda. Kā sacīt jāsaka, drošības labad, tāpēc ka jūs tikpat kā nemaz šeit nedzīvojat, bet es . .. Vārdu sakot, katram gadījumam …

Mašīna iebrauca ciemā un pagriezās uz Losberga vasarnīcas pusi. Rihards uzmeta acis raižpilnajai sievastēva sejai un neslēptā sapīkumā jautāja:

—   Tātad jūs sakāt — katram gadījumam?

—   Mēs taču neesam svešinieki, Rihard. Man tikai liekas, ka tā būs lielākas izredzes saglabāt šo īpašumu. Es jau neprasu, lai jūs to man dotu par velti. Par maksu mēs vēl varam padomāt. Lai gan cenas tagad … pats zināt .. .

Ozols apklusa, gaidīdams, ko znots uz to atbildēs. Bet Rihards neteica ne vārda.

—   Esmu jau ari domājis par dokumentu nokārtošanu,— Ozols pēc brītiņa lietišķi turpināja.— Varbūt varētu palīdzēt tas jūsu draugs Kreiža kungs . . . Viņam ir plaši sakari visur un, protams, arī Zemes bankā … Kā jūs domājat, vai nevajadzētu pie viņa aizbraukt? Es noskaidroju, ka viņš ir Rīgā.

—   Jā, es nekavējoties braukšu pie viņa,— it kā pats ar sevi sarunādamies, Rihards pavērās sievastēvā.— Bet tikai bez radiniekiem. Viens pats. Pašreiz ir jākārto daudz svarīgākas lietas. Vai jūs mani saprotat? Daudz svarīgākas. . . .

Rihards sēdēja Kreiža kabinetā un noguris klausījās skaļā, gausā strīdā.

—   Tā ir gļēvulība un tikai gļēvulība!— Kabineta saimnieks piecēlās, spēji atgrūdis krēslu.— Nudien, katrai tautai ir tāda valdīšana, kādu tā pelnījusi. Zaķapastalas — cita vārda man nav!

—   Ar pliku pakaļu pret durkļiem, ko?— pulkvedis Gratize gandrīz kliedza.— Vai gribat, lai izsakos zinātniskā valodā? Varbūt paši to apjēgsiet?

—   Visas grūtības, dārgais Osvald . ..— Frickauss samierinoši ierunājās, bet Grauze viņu rupji pārtrauca:

—   Kas par grūtībām! Lai aizbrauc uz Liepāju vai uz Ventspili — tur viņš visu noskaidros. Visas šīs grūtības. Lai vismaz pabāž degunu laukā pa logu.

Rihards vēroja strīdniekus un nevienu it kā vairs nepazina. No to bijušās pārliecības un pašapziņas vairs nebija palicis ne kripatiņas. Viņa priekšā bija pārbijušies, apjukuši cilvēki.

—   Patiešām, Osvald, veidojas tāda situācija, ka .. .— Frickauss atkal iejaucās sarunā.

—   Situācija! Pirmām kārtām situāciju nosakām mēs!— Kreizis palika pie sava.— Bet tas, kas notiek tur . ..— viņš pamaja uz loga pusi,— mums nāk tikai par labu. Rezidence praktiski netiek apsargāta, ministru kabinets pārvērties par salašņu baru, kurā katrs velk uz savu pusi, avīzes gvelž blēņas. Un mēs lai palaistu garām šādu momentu? Viņus taču tagad plikām rokām . .. Pieliek ar pāris, trim vienībām.

—   Jums pietiktu ari ar pāris meitumājām,— pulkvedis sarkastiski noburkšķēja.— Pasteidzieties, kamēr māsiņas no tām nav aizbēgušas.

—   Beidziet ērmoties!— Kreizis dusmīgi pagriezās pret viņu.— Izšķiras Latvijas liktenis, bet jūs …

—   Lūdzu piedošanu!— smagi pūzdams un elsdams, kabinetā ievēlās Lore. Izspūris, sagumzījies, viņš nometa uz galda pogu, kas bija izrauta ar visu drēbes gabalu.

Redziet! Te ir mans attaisnojums. Velns zina kas notiek, pasaulei laikam pienācis gals.

—   Ļaudis runā, ka jūs esot diezgan pamatīgi sagatavojies uz šo pasaules galu. vai tā ir?— Frickauss indīgi apvaicājās,— Vai bez šis pogas jums vēl kaut kas Latvijā būs jāzaudē?

—   Latvija man vēl pateiks paldies. Par to, ka mans zelts uz mūžīgiem laikiem paliks latviešu zelts un nepārvērtīsies ne par rubļiem un ne par markām.

—    Protams, jums taču labāk patīk dolāri,— Karlsons it kā garāmejot izmeta un pievērsās namatēvam.— Jūs sakāt — rezidence netiek apsargāta. Bet neaizrauj ieties ar šo domu! Ne jau velti salašņas ap to drūzmējas. Sarkanie māk rīkoties. Ja gribat zināt — viņi piketē pilsētu.

—    Kā tad tā? Komunisti apsargā viņa ekselenci prezidentu?— Rihards brīnījās, jo nule dzirdētā ziņa viņu bija ārkārtīgi pārsteigusi.

—   Jā, iedomājieties tikai! Ulmanis ir apstulbis, morāli paralizēts un nespēj pieņemt nekādus lēmumus. «Es palieku savā vietā, jūs palieciet savās vietās»— tas ir viss, ko viņš spēj pateikt nācijai. Vārdu sakot, pašreizējā notikumu posmā šāds prezidents tos tur,— un Karlsons pacēla pirkstu pret logu,— pilnām apmierina. Ja turpretim kāds cits mēģinās kaut ko uzsākt . . .

—    Par ko tad ir runa?— Grauze žultaini piebilda. — Jūsu divas trīs vienības tiktu saberztas putekļos, ka ne slapja vieta nepaliktu pāri.

—   Starp citu, šāds mēģinājums krieviem dotu ieganstu tūlīt iejaukties,— Karlsons viņu atbalstīja.— Padomija izvirzītu prasību par sava karaspēka ievešanu, lai tas nepieļautu fašistisku apvērsumu. Un jāatzīst, ka viņiem būtu taisnība, protams, raugoties no viņu viedokļa.

—   Es redzu, ka drīz jūs paši būsiet ar mieru iziet ielās ar sarkanajiem karogiem,— Kreizis nikni cirta pretim.

—   Es neko nesaprotu, kungi,— Rihards piecēlās un nostājās blakus Kreizim.— Uz ko tad jūs gatavojāties? Ko tad bija vērti jūsu saukļi par nacionālo neatkarību, slepenās sarunas ar vāciešiem …

Grauze viņu nomērīja ar nicinājuma pilnu skatienu.

—   Sarunas palika tikai sarunas. Ko tad jūs no vāciešiem mums pārvedāt? Pigu! Tādas ir tās lietas. Tēvijas aizstāvji atradušies, kaut velns jūs parautu!

—   Vai jums ir labāki priekšlikumi?—Kreizis salti noprasīja.

—   Man? Ir. Es ierosinu nekavējoties nozust bez pēdām. Kamēr neesam apšauti pa vienam kā medņi riesta laikā. Cīņa tikai sākas, kungi. Neaizmirstiet to!

Lai ko Marta darītu, lai kurp ietu, lai ar ko runātu, pēdējā laikā viņas prātu urdīja un dzeldināja viena vienīga neatvairāma doma. Viņa šaubījās, vai spēs izstāstīt Rihardam visu, kas viņu moka un ko viņa gatavojas darīt. Pēdējais piliens Martas pacietības kausā bija vīra atteikšanās ņemt viņu līdzi uz Latviju. Rihards visādi centās motivēt šādu lēmumu, izvirzīja dažadus argumentus, taču Marta neticēja nevienam viņa vārdam. Pareizāk sakot, nevis neticēja, bet nemaz negribēja ieklausīties šajos vārdos, un tie viņas apziņā atbalsojās kā tukša skaņa. Visu dzīves jēgu viņa saskatīja savā ciešajā apņēmībā doties atpakaļ uz dzimteni. Turklāt viņa saprata, ka tas jādara tieši tagad, kamēr Rihards vēl nav atgriezies. Tāpēc Marta rakstīja viņam vēstuli. Domas, domas . . . Satrauktas, grūtsirdīgas, izmisuma pilnas. Nu jau nezin kuro dienu viņa tās izteica vīram adresētās vēstules rindās. Tā bija neparasta, dīvaina vēstule — tā tika rakstīta bez tintes un bez papīra. Viņa to rakstīja, kad tīstīja autiņos vai ēdināja Edgaru, kad naktīs, pārdomās iegrimusi, sēdēja pie aizmigušā dēlēna gultiņas un pat tad, kad pie tās noraizējusies runāja ar ārstu …

«Es aizeju no tevis, Rihard. Rraucu atpakaļ uz mājām. Pie tēva. Zinu, ka rīkojos cietsirdīgi. Ak vai, ja toreiz, kad nolēmu precēties ar Tevi, es būtu varējusi paredzēt, ja toreiz kaut mazdrusciņ būtu noskārtusi, par kādu elli pārvērtīsies mana dzīve! Meli, liekuļošana, izlikšanās — no dienas dienā, no nakts naktī…

Nav nekā tāda, ko es varētu Tev pārmest, un laikam tieši tāpēc man ir ļoti grūti. Tu esi cēlsirdīgs cilvēks, pieņēmi mani ar svešu bērnu, devi viņam savu uzvārdu. Pat ne ar mājienu Tu ne reizi neesi aizskāris pagātni un neesi sāpinājis mani. Par visu to esmu Tev pateicīga. Bet . .. Ko lai daru, ja manā sirdī nav nekā cita kā tikai šīs pateicības jūtas un es nespēju sevi pārvarēt? Mēs rīkosimies godīgāk, ja šķirsimies, nevis pūlēsimies arī turpmāk viens otru mānīt. Mēs esam sveši, Rihard, sveši un dažādi cilvēki. Un es neredzu arī nekā tāda, kas nākotnē varētu mūs tuvināt.

Tu teici, ka Arturs ir pazudis bez vēsts. Man viņš nekad nebūs zudis. Es skatos uz Edgaru un redzu Arturu. Tev varbūt tas liksies Smieklīgi, bet es jūtos kā mazā Artura māte. Un zinu, ka dēls man nekad neļaus aizmirst to

cilvēku, kas mūžam man paliks pats dārgākais pasaulē.»

Lai kā Marta gatavojās bēgšanai, lai cik vēstuļu sacerēja, no satikšanās ar viru viņai tomēr nebija lemts izvairīties.

Skaitīdams sekundes, Martas istaba vienmērīgi tikšķēja pulkstenis. Šei t valdīja ta nekārtībā, kas nav novēršama, kad cilvēki steidzīgi pošas tālā ceļā: visapkārt stāvēja atvērti čemodāni, veļas kaudzītes, apavi. Dārznieka Šolces sieva — sīka, tīrīga večiņa ar labsirdīgu, krunkainu seju — palīdzēja Martai kravāties.

—   Edgara pudelītes iebāzīšu somā, būs pa rokai.

—       Labi, Šolces kundze.— Ielikusi čemodānā veļas kaudzīti, Marta uzmeta skatienu pulkstenim.— Ak kungs, drīz jau būs vienpadsmit, bet mašīnas vēl nav!

—       Neuztraucieties, viss būs kārtībā. Vai šīs mantiņas arī likt čemodānā?

—       Man ir neērti, Solces kundze .. . Jūs tik ļoti rūpējaties . ..

—       Nesakiet neko! Es labprāt jums palīdzu, gribu pavadīt mazo Edgariņu. Esmu tik satraukta … Kā jūs viena ar visu šo bagāžu tiksiet galā? Losberga kunga vietā es nu gan jums neļautu doties tik tālā ceļojumā.

—      Viss būs labi, Šolces kundze … Vai neredzējāt manu rokas somiņu?

—      Te tā ir. Jūs nevarat iedomāties, cik mums ar Johanu atkal būs skumīgi, kad jūs būsiet aizbraukuši. Ziemas vakari ir tik gari, tuvumā nav nevienas dzivas dvēseles .. . un tad vēl šis baigais klusums …

Marta nodrebēja un pagriezās pret viņu.

—    Jūs arī to esat ievērojusi?

—    Ko tad?

—       Šeit valda ļoti nepatīkams klusums. Dīvains. Man pastāvīgi ir tāda sajūta, it ka aiz muguras kāds stāv, bet atskatos — neviena nav. Tas ir tik šaušalīgi …

—   Patiešām? Jums patiešām tā liekas?

—    Nezinu .. . Droši vien nervi . ..

Laukā atskanēja piebraucošas automašīnas rūkoņa. Marta pa logu paskatījās ārā un satraucās:

—       Ak, mašīna jau klāt, bet es vēl neesmu kārtībā! Jāmodina Edgars.

Viņa sāka steigties uz blakusistabu, bet pusceļā apstājās, it kā piepeši viņai kaut kas būtu iestrēdzis kaklā. Viņas seja kļuva bāla kā krīts: uz sliekšņa stāvēja Rihards. Viņš izbrīnā skatījās uz čemodāniem, uz apmulsušajām abu sieviešu sejām, un viņa acīs pavīdēja baisa atskārta.

—           Paldies, Šolces kundze, jūs varat iet,— viņš lēni noteica.

Doma, ka tūlīt būs jāpaliek ar Rihardu divatā, Martai likās briesmīga.

—           Bet Šolces kundze man palīdz,— viņa gluži kā slīcēja tvērās pie pēdējā salmiņa.

—    Nekas. Vēlāk.

Dārznieka sieva par lik negaidītu pavērsienu bija ļoti pārsteigta, turklāt viņa redzēja, ka vīra parādīšanās Martai nepavisam nav patīkama. Vecīte neveikli atkāpās pie durvīm un klusi sacīja:

—    Es būšu tepat blakus.

Palicis ar Martu divatā, Rihards piegāja pie galda, no karafes pielēja pilnu glāzi ar ūdeni un kāri to izdzēra.

—r Ko tas nozīmē?— viņš jautāja, cenzdamies runāt mierīgi, bet viņa satraukums bija tik stiprs, ka balss nodevīgi drebēja.

—   Es braucu prom, Rihard.

—          Uz kurieni?— Viņa jautājums noskanēja ar tik draudīgu saltumu, ka Martai kļuva nelabi. Tomēr atkāpties bija par vēlu.

—    Uz mājām, Rihard.

Mēteli nenovilcis, viņš gurdeni apsēdās uz dīvāna un raudzījās sievā ar mocekļa, ar vajāta cilvēka skatienu.

—   Tev šeit nepatīk?

Martu pārņēma aizvien baisāka sajūta. Viņai jau šķita, ka pamats zūd zem kājām. Viņa vēl nekad nebija redzējusi Rihardu tik savādu, tik neizprotamu.

—           Man šeit viss ir apnicis! Viss ir apriebies! Šī villa, tavi dīvainie darījumi, kurus tu slēp no manis, un dīvainie cilvēki, kas zaglīgi atnāk un zaglīgi aiziet. Un runā vāciski, runā latviski . ..

—          Tev tas nepatīk? Tu laikam gribētu, lai viņi runā krieviski?

Neko nesaprazdama. Marta skatījās viņā izbrīna pilnām acīm.

—          Es gribu braukt uz mājām. Uz dzimteni …— viņa atkārtoja, bet piepeši no pārsteiguma apklusa: Riharda pleci trīcēja nevaldāmās elsās.

—           Rihard, kas tev notika, Rihard?— Marta pieskrēja un pieliecās pie viņa kā pie maza bērna.

Viņš krampjaini satvēra Martas rokas, pieskaras tam ar lūpām, kas bija slapjas no asarām, un ar-mokām izdvesa: — Mums vairs nav dzimtenes, Marta. Rīgā sarkanie izdarījuši apvērsumu.

Sākumā Marta nespēja uztvert nule dzirdēto vārdu nozīmi. Apvērsums? Un kas par to? Kāds viņai ar to sakars? Vai tiešām šāda notikuma dēļ atkal būs jāatliek atgriešanās mājās? Viņai gribējās bēgt, bet nebija spēka. Gribējās raudāt — nebija asaru. Marta sajuta, ka galva sāk griezties, un viņa bezspēcīgi noslīdēja blakus Rihardam.

10. NODAĻA

Apriņķa pilsētiņā virs bijušā pilsētas valdes nama vējā plīvoja sarkanais karogs. Kalniņš — viņš joprojām bija ģērbies svītrainās cietumnieka drānās un novalkātās kurpēs— jau iztālēm ieraudzīja karogu un platiem soļiem sāka iet tā virzienā. Iegājis bijušā apriņķa vecākā pieņemamajā istabā, viņš ieraudzīja ņipru skuķēnu, kas nedroši ar vienu pirkstu klabināja rakstāmmašīnu.

—    Biedrs Sarma?— viņa atkārtoja Kalniņa jautājumu, izbrīna pilnām acīm vērodama tik neparastu apmeklētāju.— Jā, viņš ir savā darbistabā,— un norādīja uz durvīm.

Kalniņš steidzīgi iegāja kabinetā. Jāzeps Sarma — plecīgs gara auguma vīrs ar kalēja plaukstām —, stāvēdams ar muguru pret viņu, kliedza telefona klausulē.

—    Kāpēc nav tīklu? Kur tad tie palikuši? Paklau, man apriņķī ir divpadsmit tādu ciemu kā jūsējais . .. Vai tad man jums simtreiz jāatkārto viens un tas pats! Ievēliet vecāko, lai tas pārņem bijušās sabiedrības «Zvejnieks» saimniecību, lai izsniedz tiklus, degvielu—visu, kas vajadzīgs! Likumīgi, likumīgi! Likumīgāk nemaz nevar būt. Kāda velna pēc tad mēs dibinām tautas varu? Lai cilvēki paliktu bez zivīm? Redzi nu! Rīkojies!— Sarma nolika klausuli, apgāja apkārt galdam un tikai tad ieraudzīja Kalniņu.— Andri! Ak tu velna puika! Dzīvs!— Sarma tik cieši sažņaudza zvejnieku savās milža rokās, ka tam pat nokrakšķēja kauli.— Izkūlies tomēr sveika? Nu stāsti, stāsti!

Ko lai stāstu? Šie nepaguva ar mani izrēķināties — ienāca mūsējie. Paklau, vai tev nav pie rokas kas ēdams? Man vēl piecpadsmit kilometri jānokāto.

Sarma pārlaida skatienu viņa noplukušajam, novājējušajam augumam.

—  Skaidrs . . . Taisnā ceļā no Rīgas lepnākās viesnīcas, tā teikt, bez pārsēšanās,— viņš iesmējās, pavēra durvis un uzsauca:— Laima, aizjoz uz bufeti! Stiep šurp visu, kas tur vēl sagrabināms,— tad atkal pagriezās pret Kalniņu.

Es te pavadu augas dienas. Reizēm pat naktis. Sieva drīz sameklēs sev mīļāko.

—  Redzu,— Kalniņš sarauca uzacis un pamāja uz Ulmaņa portretu, kas karājās pretim pie sienas.— Tu esi tik aizņemts, ka tev nav bijis laika pat šo mūlāpu nokabināt no naglas.

—  No naglas varētu nokabināt viens divi,— Sarma nesatricināmā mierā iebilda,— bet te ir cits āķis: no prezidenta amata viņš vēl nav nomests.

Kāpēc tāda vilcināšanās? Pat katram muļķim skaidrs, ka tā ir tikai formalitāte.

—  Kas ir formalitāte? Vai Saeimas vēlēšanas ir formalitāte? Tu vēl neproti politiski domāt, biedri Kalniņ.

Ienāca Laima ar sviestmaižu šķīvi un zeltera pudelēm. Nolika tos uz galda un aizgāja.

Ķeries nu klāt!— Sarma piebīdīja Kalniņam tuvāk sviestmaizes un attaisīja zeltera pudeli.— Nē, brālīt, mēs dibinām tautas varu, un tā ir proklamējama atklāti visai tautai. Un ikviena latvieša vārdā. Lai pēc tam mums neviens nevarētu pārmest.

Atradies likumības aizstāvis!— Kalniņš ar pilnu muti nomurmulēja.— Ja tevi kādu nedēļu paturētu tur, kur es biju, tad tu vilktu citu meldiņu.

—  Jā, mēs dzirdējām par taviem varoņdarbiem. Stāsta, ka tas izmeklētājs esot vadāts pa visām slimnīcām, jo nekur neesot bijusi tāda protēze, kas aizstātu viņa galvu.

— Ļauj man mierīgi paēst. Atradis, ko atcerēties!

Sarma piegāja pie loga un no malās prāvu brīdi vēroja

Kalniņu. Acīmredzot viņam bija radusies kāda īpaša doma.

—Kamēr tu vēl stiprinies, es jau izdomāju vienu lietu. Mums, zini, šitā,— viņš ar plaukstas malu pārvilka pār kaklu,— vajadzīgs apriņķa policijas priekšnieks. Tas amats tev kā radīts. Ņem grožus savās rokās!

—   Ko, ko iu teici?— Kalniņš no pārsteiguma pat pārtrauca ēšanu.— Vai tu apjēdz, ko runā? Mani, zvejnieku, pataisīt par to smirdekļu — par kruķu priekšnieku?— Viņš lēni piecēlās un spēcīgi satvēra Sarmu aiz žaketes atloka.

—   Paskat tikai, cik tu viegli uzbudināms. Neuztraucies, kruķu varas laiks ir beidzies. Pirmkārt, mums būs nevis policija, bet tautas milicija, un, otrkārt, atbildi man — kas būs tie, kuri apriņķi uzturēs kārtību? Vai tev šķiet, ka mums te ir mazums visādu ienaidnieku?

—   Bet padomā taču pats — kāds no zvejnieka var iznākt policists?

—   Tāds pats kā no manis apriņķa vecākais. Nekas, gan jau tiksi galā, neesi nekāds maziņais. Un tā universitāte tev ir devusi pamatīgu mācību.— Sarma pamāja uz Kalniņa cietumnieka jaku.— Vārdu sakot, esmu pārliecināts, ka mēs sapratīsimies. Ķeries pie darba jau šodien pat! Pārņem dokumentus, izraugies darbiniekus …

—    Pag, pag, kas par dokumentiem, kas par darbiniekiem? Es vēl ne mājās neesmu parādījies.

Sarma īgni iesita sev pa pieri.

—   Kā es to piemirsu! Laima, tev būs vēlreiz jāpabizo. Pasauc šurp mūsu jaunatnes vadītāju!

—   Vai .. .— skuķēns gribēja jautāt, bet Sarma ar rokas mājienu viņu pārtrauca:

—   Aši, aši!

—   Paklau, kāds vadītājs man vēl te vajadzīgs?— Kalniņš nu jau bija īsti noskaities.— Kas tu par cilvēku? Vai nezini, no kurienes es nāku? Mājās par mani nevienam nav ne ziņas, ne miņas. Tāpat kā man par viņiem. Vai to tu vari saprast?

—   Varu. Tieši tāpēc lūdzu pasaukt šurp Darba jaunatnes savienības sekretāru. Tas ir lielisks puisis. Izbēdzis no cietuma, piedalījies pagrīdes darbā. Bet pašlaik …

—    Kāda man daja gar šo puisi?— Kalniņš atcirta un straujiem soļiem devās uz durvīm, bet pie paša sliekšņa no pārsteiguma sastinga: viņa priekšā stāvēja Laimonis. Viņam mugurā bija strādnieku gvardes zilā forma ar sarkanu lenti ap piedurkni.

Tēvs!

Šis lauku mājas atradās biezu mežu vidū. Rāmā, svelmainā dienā, ko piedziedāja putni un piedūca bites, pagalma malā kupla koka pavēnī pie klāta galda sēdēja vairāki cilvēki. Arturs, kas bija kļuvis vājāks un saulē stipri iededzis, atbīdīja šķīvi un pateicīgi uzsmaidīja saimniecei.

—    Paldies! Vairāk nevaru. Laiks doties ceļā.

—    Ko lai dara,— saimnieks, kalsnējs pusmūža vīrs ar ozola mizai līdzīgu seju, grūtsirdīgi noteica.— Nu tad iemetīsim pēdējo čarkiņu . . . Ceļakājai.— Viņš paņēma pudeli un piepildīja glāzītes.— Uz laimīgu atgriešanos mājās!

Artura krekla apkaklīte bija vaļā, un viņa izbalējušais karavīra frencis karājās uz krēsla atzveltnes.

Cik ļoti pateicīgs jauneklis bija šiem cilvēkiem! Liktenis, kas pret viņu bija bijis tik nežēlīgs, šeit, šajās lauku mājās, ar uzviju viņam atmaksāja par visām ciešanām, šeit viņš atguva dzīvotprieku, šeit viņš atkal izjuta cilvēcisku sirsnību un gādību. Todien, kad Arturs nošķīrās no Griķa un ielēca garāmejošā vilciena preču vagonā, viņš nezināja, uz kurieni dosies un ko iesāks. Bēgot no vajātājiem un dzirdot, kā aiz muguras sprakšķ šāvieni, šādas domas viņam nevarēja rasties. Tikai tad, kad briesmas jau bija garām un nervi kaut cik nomierinājušies, Arturs sāka prātot, kas tagad būtu darāms. Atgriezties karaspēka daļā? Viņš tūlīt tiktu nodots tribunālam. Pārāk nopietns bija viņa nodarījums. Varbūt iet uz mājām? Nē, tur viņu gaida tads pats liktenis. Slēpties? Bez dokumentiem un naudas necik tālu taču netiks.

īsi pirms rītausmas, kad vilciens samazināja ātrumu, Arturs izlēca no vagona, vērīgi palūkojās visapkārt un devās meža dziļumā. Viņš saprata, ka vispirms jātiek vaļā no kareivja formas, lai ļaudīm nedurtos acīs kā mušmire ceļmalā. Bet kā lai to izdara? Visu dienu viņš klīda pa biezokņiem, vairākas reizes iznāca meža malā, bet neuzdrošinājās rādīties laukā. Drošības labad vakarā apgulās nomaļā dūksnī un nakti aizvadīja tramīgā miegā. Pamodās izsalcis, trulu galvu, notirpušiem locekļiem, nezinādams, kur dēties. Un atkal klīda pa mežu, atkal un atkal tuvojās lauku mājām, nemitīgi apsvērdams dažādus plānus un gudrodams kaut cik ticamu dzīves stāstu, bet neko prātīgu izdomāt nevarēja.

Beidzot, kad visi fiziskie un garīgie spēki bija izsīkuši, viņš nolēma spert pirmo soli. Arturs iegriezās kādās mājās, nopirka ēdamo — viņam bija atlikuši tikai trīs lati — un alkatīgi paēda. Mazliet sadūšojies, viņš piedāvāja saiinniekam — ļumīgam vīram ar uzburbušu, sievišķīgu seju — atpirkt viņa formas tērpu vai arī to apmainīt pret piemērotām privātām drānām. Aizbildinājās, ka viņam negribas atgriezties mājās ar formu, kas apriebusies līdz kaklam. Saimnieks nopētīja kareivi no galvas līdz papēžiem un piekrita, bet no viņa acīm bija noprotams, ka viņš netic nevienam Artura vārdam. Taču drēbju gabali, ko zemnieks piedāvāja apmaiņai, bija tik nožēlojami un pretīgi, ka jauneklis sašuta: tā taču ir bezkaunīga laupīšana! Bet saimnieks, neko nebildis, iegāja mājā un palika tur kā ūdenī iekritis. Arturs gaidīja un gaidīja, un viņam pat iešāvās prātā, vai tikai zemnieks viņu nav aizmirsis. Bet pēc ilga laika tas tomēr parādījās pagalmā un it kā izbrīnījies raudzījās uz dīvaino kareivi.

—    Tu vēl šeit kverni?

Arturs nebilda ne vārda.

—   Vācies prom, vācies!— saimnieks zobgalīgi mudināja.— Mundieris tev piestāv itin labi, tīri cienīgs izskaties. Kas zina, varbūt uzdienēsi līdz ģenerālim, ja tevi nenoķers.. .

Bezspēcīgās dusmās Arturs metās prom. Tālāk no šī nejaukā zemnieka mājām! Velns zina kas šim alkatīgajam mantrausim var ienākt prātā. Viņš gāja visu nakti, atstādams aiz sevis aizvien vairāk kilometru un zaudēdams aizvien vairāk cerību uz atgriešanos dzīvē.

Tikai ceturtajā dienā Arturu mežā nejauši ieraudzīja Kristīne. Pārguris un galīgi nomocījies, jauneklis bija cieši aizmidzis. Sākumā viņi viens no otra nobijās, pēc tam abi aprunājās un iepazinās. Meitene aizveda Arturu sev līdzi uz mājām, kas atradās purvainu mežu vidū. Šeit viņš beidzot atguva to, ko ilgu laiku bija zaudējis,— gādību un līdzjūtību. Neviens viņu neiztaujāja, netincināja, neprasīja nekādus paskaidrojumus. Viņu šeit uzņēma, viņam šeit deva pajumti. Arturs atzinās, ka viņam nav nekādu dokumentu, bet Kristīnes tēvs — vecais Bumburs — par to neuztraucās.

—   Cilvēku vērtē nevis pēc viņa papīriem, bet pēc viņa sirdsapziņas,— viņš prātnieciski noteica.— Tev te ir labi? Tad dzīvo vesels.

Un Arturs dzīvoja. Visiem spēkiem viņš centās labu atmaksāt ar labu: agri cēlās, vēlu gāja gulēt, palīdzēdams zemniekam pieticīgajā saimniecībā. Abi tiktāl sadraudzējās, ka Arturs atklāti izstāstīja visu. Vakaros viņi parasti sprieda un strīdējās, kā dzīvot tālāk.

—           Vai tad patiesi dievs neko neredz? Kur tad paliek viņa taisnīgais pirksts?— Bumburs prātoja, pakšķinādams pīpi.

—           Dod dievam, kas dievam pieder …— Arturs smiedamies piebilda.

—           Tā jau tas ir, tā ir, tikai . .. Kālab es pārcēlos uz šo pasaules malu, kā tu domā?

—    Droši vien šeit bija lētāka zeme.

—           Tur jau ir tas āķis. Savām rokām nolīdu mežu, novācu celmus, uzplēsu, apsēju, uzbūvējos . .. Rāvos tā, ka pat grēkot nebija vaļas. Bet kāds no tā visa labums? Kāds guvums?

—    Ar tulznām vien pie bagātības nevar tikt.

—    Kas tad vēl ir vajadzīgs? Tas man nav saprotams.

—    Tā jau ir tā lieta!

—    Tad iznāk, ka es esmu apaļš muļķis?

—           Kāpēc muļķis? Vai atceraties, es jums reiz stāstīju, kā man klājās, kad gribēju apmainīt formu. Tas vīrs, piemēram, noteikti iedzīvosies bagātībā.

—           Bet tādi kā mēs tikai vilksim un vilksim savu jūgu? Līdz mūža galam?

—    Kamēr nenāksim pie prāta.

Kā to lai saprot?

—           Tāpat vien. Kamēr iemācīsimies ne tikai ņemt no otra, bet arī dot otram.

—    Ej nu, ej, to mēs nekad neiemācīsimies.

—    Nesakiet neko! Jūs, piemēram, to darāt visu mūžu.

Vecais Bumburs pārsteigts mirkšķināja acis un nīgri

noburkšķēja:

—    Tāpēc ka esmu muļķis . ..

Soli pa solim Arturs aizvien tuvāk iepazinās ar dzīves īstenību, aizvien vērīgāk ieklausījās cilvēkos, guva vērtīgas atziņas un aizvien skaidrāk atskārta, cik liela taisnība bijusi gan Griķim, gan Kalniņam, gan Akmeņlaukam. Un viņam kļuva kauns par savu toreizējo tumsonību. Viņš pēkšņi pats sev atklāja vienkāršu patiesību: cilvēka vislielākā bagātība ir viņa spēja dot, nevis tikai ņemt. Tieši ar šo spēju cilvēks atšķiras no zvēra. Tikai tas cilvēks ir liels, kas spēj dzīvot atdevīgi.

Šajās lauku mājās dzīve ritēja ierasto gailu — lēnām, vienmērīgi. Notikumu atbalsis līdz šejienei atnāca ar lielu novēlošanos un bija tik likko dzirdamas.

Kādu dienu, kad Arturs strādāja tīrumā, tālumā it kā nograndīja pērkons. Viņš pārlūkoja debesis, kur nebija

neviena mākonīša, un neizpralnē paraustīja plecus. Kas tad tie par jokiem? Bet dārdieni tuvojās, kļuva aizvien stiprāki, aizvien skaidrāk saklausāmi. Un tad virs priežu galotnēm parādījās trīs lielas, sniegbaltas lidmašīnas ar sarkanām zvaigznēm zem spārniem un gluži kā gulbji pārlidoja viņam pāri, viesdamas dvēselē mulsumu un biklas cerības. Arturs aizelsies pārskrēja mājās. Bumburs stāvēja sētsvidū un lūkojās gaisā.

—    Ko gan tas varētu nozīmēt?— večuks neizpralnē jautāja.

—    Tas nozīmē, ka jums jābrauc uz pilsētu un tur jāuzzina, kas pasaulē notiek. Citādi mēs savā migā pārvērtīsimies par īstiem lāčiem.

Līdz pat vēlam vakaram, līdz pat Bumbura pārbraukšanai Arturs, nezinādams, kur dēties, klīda apkārt pa pagalmu un laukiem kā dieva nepieņemts. Vai lidmašīnu parādīšanās bija tikai nejaušība? Bet varbūt…

Saimnieks pārbrauca notumsā. Jau iztālēm pēc viņa sejas izteiksmes, pēc nervozajām, straujajām kustībām Arturs saprata, ka nav maldījies,— nudien, ir noticis kaut kas neparasts.

—    Žēl, nepaguvu pārvest sienu no upmalas pļavas,— Arturs norūpējies sacīja.

—    Pārvešana ir nieka lieta. Paldies par nopļaušanu.

Pie galda pienāca staltā, glītā saimnieku meita Kristīne.

Viņa klusēdama nolika Arturam priekšā piena krūzi un bļodu ar zeltainu šūnu medu. Arturs raudzījās viņā, acis nenol aizdams.

—    Vai nevajadzētu vēl nogaidīt?— mežsarga sieva ieminējās.— Jums taču nav neviena dokumenta. Ka nciekritat jaunās nepatikšanās.

—    Viņam vairs nav jābaidās,— saimnieks iebilda.

Jaunās varas priekšā Arturs ir tīrs.

Jauneklis piecēlās, uzvilka frenci.

—    Laiks doties ceļā. Paldies jums par visu!

—   Tas tev par piemiņu,— mežsargs izvilka no kabatas pulksteni ar ķēdīti un pasniedza to Arturam.

—    Kam jūs tā? . .. Kāpēc?

—    Ņem, ņem! No naudas atteicies, lai tad tev paliek vismaz piemiņa.

—   Tik un tā es jūs nekad neaizmirsīšu,— jauneklis aizkustināts novērsās.— Jūs manis labā tik daudz esat darījuši. Kurš katrs diez vai būtu bijis ar mieru pieņemt dezertieri.

—    Krislīn, kur lu nozudi?— māle sauca.— Nāc atvadīties!

Meitene lēni nokāpa no lieveņa un, acīs neskatīdamās, sniedza Arturam roku.

—    Uz redzēšanos!

—    Paliec sveika, Kristīne!

Arturs vēlreiz pārlaida skatienu viesmīlīgajam pagalmam, cilvēkiem, kas viņam šeit bija devuši mājvietu, un, vēlreiz maigi noglaudījis kranci, kas viņu pavadīja, devās prom. Viņš gāja pa vecu meža ceļu, kura malas bija aizaugušas ar ziedošām zālēm un puķēm.

—   Artur! … Artur! . . .— piepeši viņš izdzirdēja sevi saucam.

Kristīne viņu panāca un aizelsusies sniedza viņam baltas drānas aizsaini ar ēdienu.

—    Kā tu tā .. . aizmirsi.

—    Paldies, Kristīne.

Viņš paņēma sainīti. Meitene stāvēja viņa priekšā, neuzdrīkstēdamās pacelt acis. Arturs skatījās viņas sasārlušajā sejā, kas bija tikpat skaista kā šī saulainā diena mežvidū, un saprata: Kristīne gaida, lai viņš pateiktu dažus ilgotus vārdus. Bet viņš nespēja tos sevī atrast un tikai neveikli paplikšķināja viņas vaigu.

—    Lai tev labi klājas, Kristīne!

—    Ardievu!

Arturs pagriezās un devās tālāk, pamezdams viņu ceļa vidū. Bet Kristīne pēkšņi satrūkās un metās viņan. pakaļ, ko vien kājas nes. Arturs nepaguva ne atskatīties — meitene, kautrību pārvarējusi, apmeta rokas viņam ap kaklu un karsti, kaislīgi noskūpstīja jaunekli uz lūpām. Arturs mulsi nolaida rokas, neuzdrīkstēdamies Kristīni apskaut, dot vaļu uzliesmojušajām jūtām. Asinis sakāpa galvā … Sainītis nokrita zālē, Arturs piekļāva Kristīni cieši pie krūtīm. Bet šajā mirklī viņa spēji atrāvās, atbrīvojās un, atpakaļ neatskatīdamās, skrēja uz mājām.

Arturs stāvēja un ilgi raudzījās viņai nopakaļ, nespēdams saprast, vai asinis joprojām dun deniņos vai arī visapkārt, ziedus aplidodamas, kaismīgi dūc bites.

Tuvojās vakars. No ganībām īdēdamas nāca mājās ciema govis. Sagaidījusi savu raibaļu, Zenta to ieveda kūtiņā un piegāja pie akas. Nesteigdamās nomazgāja rokas, tad ar svaigu ūdeni izskaloja slauceni. Pierastais ikdienas darbs šķirtin šķīrās, bet sievietes kustībās bija jaušama vientulības mocīta cilvēka grūtsirdība. Zenta pārklāja spaini ar mitru dvieli un lēni gāja pāri pagalmam. Izdzirdējusi noklaudzam vārtiņus, viņa pagriezās, paskatījās uz ielas pusi — un spainis viņai izkrita no rokas: pie vārtiņiem stāvēja Arturs. It kā savām acīm neticēdama, viņa lūkojās dēla tumši iedegušajā sejā, saulē aprepējušajās lūpās, izbalējušajā kareivja formā un stāvēja kā pie zemes piekalta.

—   Artur!

Viņš pienāca klāt un maigi apskāva mātes plecus.

—           Neraudi, neraudi, māt! Kā redzi, esmu sveiks un vesels . ..

Ozols stāvēja kabinetā pie loga un drūmi lūkojās laukā. Ienāca Erna ar izgludinātas veļas kaudzīti rokās.

—   Vai zini, kas nupat noticis? Traktiernieks apcietināts.

Jēkabs satraukts atskatījās.

—   Āboltiņš?

—           Stāsta, ka viņu mājā atrasti ieroči. Zigis tos esot tur noglabājis . .. Kas tad šim, aizbēdzis kopā ar saviem drauģeļiem, bet tēvam nu par to jāatbild.

Ozols atkal pagriezās pret logu un iegrima drūmās pārdomās.

—           Varbūt tev vajadzētu uz kādu laiku kaut kur aizbraukt,— Erna gandrīz čukstus ieminējās.

—    Kāds man ar to sakars?

—           Viss kas var būt . . . Labāk turēties tālāk no grēka. Tu varētu padzīvot pie ezeriem, tur tev ir radi . ..

Jēkabs paskatījās Ernā ar dzēlīgu smīnu.

—           Kāpēc tu mani visu laiku skubini uz aizbraukšanu? Vai tikai tu ar savu Pēteri neesi iekārojusi manu māju, ko?

—           Tāds kā … Mēs taču gribam to labāko. Būtu žēl, ja tādā pierē ietriektos lode. Bet tupi vien te vesels un gaidi, kamēr tevi pievāks.

—           Ko tu kladzini: pievāks, pievāks … Ko tad es esmu noziedzies?

—           Jums pašam tas labāk zināms, saimniek,— Pēteris noteica, ienākdams istabā.— Bet, ja gribat braukt, sakiet tūlīt, ceļš ir tāls, zirgi jāpiebaro.

Ozols uzmeta algādzim naidīgu skatienu un drūmi norūca:

—    Nekur es nebraukšu. Ko tu neteiksi: vilks par jēru iežēlojies … Ej strādāt! Govju kūts jau otro dienu nav tīrīta.

Pēteris sevī nosmīnēja un, lempīgi gāzelēdamies, gāja ārā.

Arturs pagalmā skaldīja malku. Bija redzams, ka viņš to dara ar lielu patiku. Acīgi aplūkojis klucēnu, viņš notēmēja cirvi, tad sekoja ass, strups cirtiens, un klucēns sprakšķēdams pāršķēlās uz pusēm. Pusdienas saule karsēja aizvien stiprāk, liegs vējiņš no jūras nesa šurp joda, zivju un trūdošu aļģu smaržas, kas viņam jau kopš bērnības bija pierastas un patīkamas. Jauneklis nometa frenci un strādāja tālāk vienā kreklā.

—    Labdien, kaimiņi!— pēkšņi viņš izdzirdēja nemanot pie vārtiņiem pienākušā Ozola balsi.

—    Labdien, Jēkab!— Zenta apjukusi paskatījās uz negaidīto viesi un izbai|u pilnām acīm pavērās dēlā.

Arturs, izlikdamies neko neredzam un nedzirdam, turpināja darbu. Zenta skumīgi nopūtās, paņēma spaini un gāja pie akas.

—   Vai drīkstu ieiet uz pāris vārdiem?— Ozols it kā aizvainots neskanīgā balsi apjautājās.

Viņš pacietīgi gaidīja atbildi, bet Arturs, pametis nost saskaldītās pagales, uzlika uz bluķa nākamo klucēnu.

—    Nāciet!— pēc prāva brīža viņš noteica, nolika cirvi un gāja uz istabu.

—    Tā, tā .. .— skatienus apkārt mezdams, Ozols mēģinaja izspiest smaidu.— Ilgi neesmu šeit bijis. Pa šo laiku daudz ūdens aiztecējis.

Viņš neveikli apsēdās uz krēsla un uzmeta Arturam grūtsirdīgu skatienu.

—    Dzirdēju, ka manā vietā zvejnieki tevi ievēlējuši valdē . . .vai kā citādi to varbūt tagad sauc . . .

—    Ievēlēja.

—    Tā, tā . . .— Ozols nosēcās un izvilka no kabatas lielu atslēgu saišķi.— Še, saņem! Zivju noliktava, degviela.. Vārdu sakot, visas.

—    Paldies.

—   Ja gribi pārlūkot kantora grāmatas, pārskatus — viss ir kārtībā.— Ozols apklusa, nezinādams, ko vēl piebilst, un smagi piecēlās.— Es tad nu iešu,— viņš noteica, bet, ticis līdz durvīm, lomēr neizturēja, apgriezās: tJn tā mēs ne vārda neesam pārmijuši . . Pēc cietuma.

Arturs asi sarauca uzacis.

—           Mums nekas nav jāapspriež. Es jau sen esmu sapratis, kas man palīdzēja tur nokļūt.

—           Vai tu par mani tā domā?— Ozola sejā iesitās sarkani plankumi.— Nē, tā nav mana vaina. Es tūlīt izmeklētājam teicu, ka nezinu, ko turēt aizdomās par manas mājas aizdedzināšanu, bet to, ka mēs abi tieši tolaik bijām sanākuši naidā,— to taču zināja viss ciems. Vairāk neko es neteicu. Varu to dieva priekšā apzvērēt. Sameklēju vislabāko advokātu. Apsolīju Marliņai, ka . ..

Arturs dusmās samiedza acis.

—    Liecieties mierā! Par to labāk nerunājiet!

—           Labi. Varu arī nerunāt. Bet nevajag atcerēties ļauno vien. Vajag pieminēt arī labo.

—           Sakiet skaidri un gaiši — ko jūs gribat? Ja esat atnācis pie manis …

—            Pie kā gan cita lai es ietu? Kam citam lai es lūgtu aizstāvību?

—            Neviens jūs neaiztiek, dzīvojiet bez bailēm! Protams, ja nesadomāsiet mums kaitēt.

—    Bet kā lai es dzīvoju?

—           Kā?— Arturs nicīgi sarauca pieri.— Gan jau kaut kā izliksiet. Jums paliek māja, divi zirgi, trīsdesmit hektāri zemes . . .

Nervozi norijis siekalas, Ozols pielieca galvu kā vērsis.

—    Labi, labi … Paldies par to pašu!

Arturs iznāca pagalmā drīz pēc Ozola aiziešanas.

—           Aizgāja,— Zenta klusi noteica, pavadīdama kaimiņu ar nīgru skatienu.

—           Velns zina kas tas ir,— Arturs nevarīgi norūca. — Biju cieši apņēmies, ka pēc atgriešanās likšu viņam par visu atbildēt. Bet tagad kļuva viņa žēl.

—           Tāpēc jau pie tevis atskrēja. Lai izdīktu žēlastību. Tas ir viltīgs kūmiņš, zina, kas jādara.

—           Lai viņš iet ratā!— Arturs atmeta ar roku, piegāja pie malkas kluča, pacēla no zemes cirvi. Atcirta vienu pagali, otru, trešo un tikai tad pilnīgi nomierinājās.

Kalniņš piebrauca ar motociklu, pamezdams aiz sevis benzīna dūmu grīslis un sajūsmā klaigājošu ciema bērnu bariņu. Viņš bija ģērbies miliča formā. Ar krekla piedurkni noslaucījis sviedrus no pieres, gurdeni pastaipījis augumu, Kalniņš padeva Arturam roku.

—           Jau gatavojies ziemai? Malacis! Sveika, Zenta! Tavs dēls ir rūpīgs saimnieks.

Māte labpatikā pasmaidīja un piesteidzās pie akas, lai nomazgātu rokas.

—    Tūlīt uzklāšu galdu!— viņa uzsauca vīriešiem.

—           Nav laika, mīļā,— Kalniņš ar nožēlu rādīja uz pulksteni.— Pieskrēju tikai uz brītiņu. Kā tev klājas?— Viņš pagriezās pret Arturu.— Vai sāc iejusties?

—    Laikam.

—    Ko ļaudis runā?

—           Palēnām aprod. Pārāk lielas pārmaiņas kā no gaisa nokritušas.

—          Tā jau tas ir. Pašreiz pats galvenais ir izskaidrot notikumu būtību. Gan tad palēnām viss pats no sevis ieritēs sliedēs.

—   Cenšamies.

—    Ūdeni neviens te neduļķo?

—    Visādi gadās.

—    Ko Ozols?

—    Pagaidām skaidri neko nevaru pateikt.

—           Pieskati viņu!— Kalniņš apņēma Arturu ap pleciem un paveda dažus soļus nostāk.— Es tev saglabāju kādu dāvanu, tagad vari to saņemt.— Viņa rokā blāvi viznīja mazs oksidēta tērauda brauniņš.— Latviešu sarkano strēlnieku rotas komandiera Akmeņi auka personīgais ierocis. Nēsā to godam! Skolotājs tevi mīlēja, tāpēc to atdodu tev. Tikai patronu nav . ..

—    Varbūt negribat man tās uzticēt?

Kalniņš sāka smieties:

—           Kāpēc lai neuzticētu? Pašreiz patiesi man tādu patronu nav. Gan jau vēlāk dabūsi. Bet pagaidām mācies ar vārdiem apskaidrot ļaudīm prātu. Dūri katrs muļķis prot vicināt.

Kalniņam bija taisnība, un Arturam par to nācās pārliecināties gandrīz ik uz soļa. Ar spēku nudien būtu bijis vieglāk, daudz grūtāk bija iestāstīt ļaudīm patiesību, lai tā apskaidrotu viņu apziņu, iegultos dvēselē un nobriestu sirdī. Kādas valodas tikai neklīda no mutes mutēl Daudzi priecājās par pavasari, kas beidzot pienācis Latvijai, un alktin alka pēc pārmaiņām, turpretim citi naidīgi ķengājās, ka pienācis nevis pavasaris, bet rudens, pēc kura iestāsies ilgs un stindzinošs sala laiks. Un, protams, bija arī tādi cilvēki, kas vispār nesaprata, kuru uzklausīt, kuru ne.

Apriņķa vecākais Sarma sacīja apmēram tā:

—    Vieglāk ir ar tiem, kas nostājušies pret mums. Ar viņiem viss ir tāpat kā kaujā — skaidri un gaiši. Grūtāk jau ar tiem, kas gaida tūlītēju brīnumu, kas domā, ka pēc varas nomainīšanas viss radīsies kā pēc burvja mājiena. Protams, dzīve pārgrozīsies. Bet, lai tas notiktu, mums ir jāstrādā un jāstrādā. Tātad mums jādara viss, lai cilvēki nezaudētu ticību, lai viņu sirdis neatsaltu. Daudzi vispār vēl neizprot to, kas pašlaik notiek. Viņi ir līdzīgi smilgām: uz kuru pusi vējš pūš, uz to noliecas. Un mūsu uzdevums ir ne tikai dabūt viņus savā pusē, bet arī dot viņiem iespēju visu apjēgt, nostāties uz kājām, nostiprināties.

Martai mazliet reiba galva. No šampanieša, no mūzikas, no komplimentiem, ko viņai čukstēja ausī Manfrēds, no apziņas, ka šīs nav parastas viesības, bet gan viņas dēla pirmās dzimšanas dienas svinības. Viņa dejoja, bija sprigana, valdzinoša . . . Rihards ar izbrīna un greizsirdīgas sajūsmas pilnām acīm vēroja viņas lokano, melnā, garā kleitā iežmaugto augumu, it kā vēl nekad to nebūtu redzējis. Vai patiesi viņu attiecībās nu būtu sācies tas lūzums, pēc kura viņš tik ļoti tiecās? Pēdējā laikā Marta bija ļoti skumja un nomākta. Viņam gribējās ticēt labākajam, tomēr Martas uzvedībā, viņas acīs, smaidā un pat gaitā bija kaut kas tāds, kas Rihardu satrauca.

Viesības tika rīkotas pēc Zingrūbera gribas un viņa gaumē — elegance un pilnīga atbrīvotība. Viņš atveda milzīgu torti, Edgaram uzdāvināja varenu lāci — rotaļlieta bija lielāka par pašu gaviļnieku, lika puisēnam nopūst sveci .. . Vārdu sakot, Manfrēds prata apburt ne tikai dēlu.

—    Es apskaužu jūsu bezbēdību, Manfred,— Marta sacīja, neapzināti pasmaidīdama.— Jūs protat radīt mirkli! un dzīvot šajā mirklī.

—    Vai arī jūs tā gribētu dzīvot? Varu iemācīt.

—    Šķiet, ka man tas nebūs pa spēkam.

—    Tieši pretēji — tas ir ļoti vienkārši. Katru rītu abuozdamies es sev saku: Manfred, tev tiek dāvāta vēl viena diena …

Marta sarāvās, pārsteigta paskatījās sarunas biedrā un pabeidza teikiuuu viņa vietā:

—    . . .un nodzīvo to, kā nākas. Atceries, ko esi palaidis garām vakar, un centies to atgūt šodien.

Tagad bija pienākusi Zingrūbera kārta brīnīties.

—   Tātad jums ir zināma šī filozofiskā koncepcija?

—   Jā, kaut ko tamlīdzīgu es jau reiz dzirdēju. Vai jums nav bail pārgurt no šādas centības?

—    Pamēģiniet, tad redzēsiet! Varu jums apgalvot, Marta, ka cilvēks nogurst nevis no dzīves, bet no prātošanas par dzīvi. Sevišķi kaitīga šāda galvas lauzīšana ir tādām mī|ām, burvīgām un pievilcīgām būtnēm …

—    Diezgan, diezgan!— Rihards it kā jokodamies familiāri atstūma Manfrēdu un apskāva sievu, aicinādams viņu uz deju.

—   Ak, nožēlojamā greizsirdība! Tu esi egoists!— Zingrūbers izsaucās, piegāja pie galda un pielēja sev pilnu glāzi vīna.

Rihards ar Martu iedejoja blakusistabā.

—    Tu vēl neesi nogurusi?— viņš jautāja.

—    Nemaz. Nogurst nevis no dzīves …

—    … bet no prātošanas par dzīvi. Jā, Manfrēds acīm redzami gūst panākumus …

—    Mani pašlaik interesē kas cits. Kurš kuru ir audzinājis? Manfrēds tevi vai tu viņu? Jums ir ļoti daudz kopīgu intonāciju.

—    Mūs audzināja dzīve, Marta. Daba .. . Palasi Monteņu …

—    Vai Nīči .. .

—    Vai arī Nīči,— Rihards nesatricināmā mierā piekrita.— Pēc būtības cilvēks ir tas pats dzīvnieks. Atšķirība ir vienīgi tā, ka cilvēks spēj daudz izsmalcinātāk baudīt dzīvi un nogalināt citus cilvēkus. Protams, tas ir sofisms. Es jokoju. Bet vispār. .. Vispār līdz mūža galam es gribētu tevi atcerēties šajā tērpā, ar šo smaidu un ar šo te . ..— Viņš noslēpumaini izvilka no kabatas mazu kārbiņu un pasniedza to Martai.

Sievišķīgā ziņkārība guva virsroku — Marta atvēra futrāli un pietvīka: uz melna samta zaigoja zelta ķēdīte ar lielu briljantu.

—   Tu esi prātu zaudējis!— viņa izsaucās, piegāja pie spoguļa, pielika ķēdīti pie kleitas un ilgi, domīgi lūkojās savā attēlā .. .— Cik dīvaina tomēr ir pasaule. Sākotnē šis briljants taču bijis tikai truls akmens, bet tagad …

—    Bet tagad nevis dzīve valda pār to, bet tas diktē dzīvei savus noteikumus. Cilvēks ir izdomājis šo spēlīti, un viņam tā patīk.

—    Draugi!— Manfrēds pieklauvēja pie durvīm.— Jūsu dēļ es ciešu vientulības mokas.

Rihards iesmējās un alvēra durvis.

—   Tu k]ūsti pārāk bīstams kavalieris. Marta jau citē tavus izteicienus.

—    Bet es domāju, ka viņa citē mūs abus,— Manfrēds atsaucās un ieraudzīja ķēdīti uz Martas krūtīm.— Mans dievs, es zaudēšu acu gaismu! Kas tas ir? Vai Goda leģiona ordenis?

—    Ak, tu nožēlojamais vecpuisi! Šis mazvērtīgais nieciņš ir tikai kripatiņa no tās laimes, par kuru tev nav ne mazākās saprašanas. Tādēļ labāk klusē un iedzer uz to!

—    Vai arī pasniedziet man dāvanu, ar ko iekarosiet manu sirdi uz mūžīgiem laikiem!— Marta pēkšņi sacīja.

Manfrēds svinīgi pacēla labo roku.

—    Zvēru pie sava goda!

—    Palīdziet man atgriezties dzimtenē!— Marta izmisuma pilnā balsī izsaucās.

Rihards nobālēja. Ak tad tādas tās lietas! Ak tad tāpēc viņa bija ar mieru rīkot šīs viesības!

Manfrēds līdzjūtīgi ieskatījās drauga sejā, roka lēni noslīga lejup, un viņš nopietnā balsī atbildēja:

—    Es to apsolu.

Ratos ar muguru pret muguru sagumuši sēdēja divi arestētie — bārdas rugājiem apaugušais traktiernieks Āboltiņš, kam rokas bija sasietas uz muguras, un kāds aizsargs saplēstā frencī un apsaitētu roku. Aiz pirmajiem ratiem pa grambaino meža ceļu kratīdamies brauca otrs pajūgs, kurā bija iesēdināti divi arestēti, pamatīgi papluinīti policisti kailām galvām. Pajūgus pavadīja kāds desmits strādnieku gvardu ar jaunām armijas šautenēm rokās.

Pārbiedētais Āboltiņš, bāls kā krīts, nepārtraukti grozījās, atskatījās uz otrajiem ratiem, kuros blakus kučierim sēdēja Laimonis. Traktiernieks varbūt instinktīvi tiecās pēc pašmāju cilvēka līdzjūtības vai arī mēģināja kaut vai ar vienu aci ielūkoties savā liktenī. Iespējams, ka viņš gribēja tikai izlūgties papirosu: stiprs dūms palīdzētu mazināt bailes. Bet Laimonis vai nu patiesi neredzēja, vai arī tīšām negribēja ievērot Āboltiņa mēmos mājienus, viņš citu pēc cita smēķēja papirosus, drūmi vērdamies zirga astē.

Zigim, kas bija paslēpies ceļmalas krūmājā, no uztraukuma delnas bija slapjas un karabīne rokās drebēja. Viņš nepavisam nevarēja precīzi notēmēt.

—    Bliez virsū!— Voldis čukstus uzsauca, arī pats paceldams ieroci.

—    Pagaidi!— Zigis nolieca viņa ieroča stobru pie zemes.— Tur ir tēvs, ka netrāpām viņam.

—    Nebaidies, trāpīsim tiem, kam jātrāpa,— Brunis noburkšķēja.

Zigis nedroši paskatījās uz aizsargiem, kas bija apgūlusies netālu no ceja uzbēruma. Tur bija astoņi vīri.

—    Labāk jozīsim uz pagriezienu! Tur piekļūsim tuvāk pie ceļa.

Zigis sāka skriet, pārējie viņam sekoja.

Ratos blakus Āboltiņam sēdēja vēl pavisam zaļš jauneklis — strādnieku gvards.

—    Ko jūs visu laiku grozāties? Sēdiet mierīgi!—viņš īgni noteica.

Āboltiņš neatbildēja, bet gvards uztvēra viņa skatienu, kas bija pievērsts Laimonim, kura mutē kūpēja papiross.

—    Ā!— jauneklis atskārta.— Tā arī būtu teicis.

Saņēmis grožus vienā rokā, viņš no kabatas izvilka lētu

papirosu paciņu un padeva to arestētajam.

Pa šo laiku aizsargi ar īsiem, straujiem pārskrējieniem, slēpdamies ceļmalas brikšņos, jau tuvojās pagriezienam. Brunis gribēja mesties pāri ceļam, lai varētu šaut no pretējās puses, bet Voldis viņu aizturēja, nikni uzkliegdams:

—    Atpakaļ!

Brunis paklausīja un, naski norāpies no ceļa uzbēruma, paguva vēl laikus paslēpties: pagriezienā jau parādījās pirmais pajūgs.

Āboltiņš neveikli iesprauda papirosu mutē. Iespiedis grožus starp ceļgaliem, jauneklis aizdedzināja sērkociņu, liet tas apdzisa. Aizdedzināja otru, bet ari to vējš nodzēsa. Trešais sērkociņš plaukstas aizvēni tomēr aizdegās, un viņš padeva uguni Āboltiņam. Bet šajā mirklī noblīkšķēja šāviens, kura atbalss aizviļņoja tālu meža dziļumā. Jauneklis sarāvās, piecēlās, it kā būtu par kaut ko izbrīnījies, un atmuguriski atkrita atpakaļ ratos. No viņa pieres šļācās spēcīga asins strūkla. Un tūdaļ mežu sāka tricināt sīva apšaudīšanās.

Āboltiņš kā dzelts izlēca no ratiem un pa galvu pa kaklu skrēja uz krūmāju. Strādnieku gvardi atkāpās un, slēpdamies aiz kokiem, šāva uz labu laimi. Zirgi apstājās. Abi policisti, kas sēdēja otrajos vāģos, pārbijušies no šāvie-

niem un ložu svilpieniem, sakņupa un trīcēja pie visām miesām.

Laimonis aizgūtnēm atšaudījās, stāvēdams aiz priedes, kuras stumbru pretējā pusē kapāja uzbrucēju lodes. Pēkšņi aizsargs pirmajos ratos mežonīgi uzbļāva zirgam. Rati rāvās uz priekšu un, lēkādami pa grambām, strauji ripoja prom. Viena mirklī pret tiem tika raidīti vairāki šāvieni. Aizsargs vispirms saguma uz mutes, tad atmetās atmuguriski un, asinīm noplūdis, beidzot nokrita uz ceļa.

Strādnieku gvardi skrēja pa mežu, mezdami likumus starp kokiem un šaudami pakaļ uzbrucējiem. Bet Āboltiņš jau bija ticis tik tālu, ka tos vairs neredzēja un pat nedzirdēja šāvienu troksni. Aiz bailēm vai prātu zaudējis, viņš tikai skrēja un skrēja, nejuzdams zemi zem kājām. Rāpās pāri slīkšņai, brida pāri strautam, līda pa gravu, spraucās cauri meža biezoknim kā vajāts zvērs.

Dzeltena kļavas lapa atrāvās no zara un, līgani laidelēdamās, nokrita zemē. Marta sēdēja dārza dziļumā uz soliņa blakus ratiņiem ar aizmigušo puisēnu. Viņai klēpī bija košas krāsas dzijas kamols un gandrīz jau noadīta bērna cepurīte. Bet darbs nevedās. Viņa turēja adāmadatas nolaistās rokās un vienaldzīgi skatījās, kā Šolce slauka celiņu.

Večuks pieslēja slotu pie koka un apsēdās uz sola gala atpūsties. Izvilka tabakas maku, piebāza pīpi. Viņš nesteidzās uzsākt sarunu. Gadi viņam bija iemācījuši vienkāršu gudrību: kad cilvēkam ir smaga sirds, nevajag viņam uzplīties, labāk klusu pasēdēt blakus, jo viņam jau no tā vien kļūst vieglāk.

—   Vai nogurāt?—Marta līdzjūtīgi apvaicājās.

—    Nē, nemaz. Parasti es nogurstu no bezdarbības.

—    Bet man nezin kāpēc nav nekādas patikas kaut ko darīt,— viņa nopūtās un nolika adīkli uz sola.

—    Droši vien jūs atkal nejūtaties vesela?

—    Mēs reiz gājām mellenēs, bērnībā …— Marta domīgi ierunājās, raudzīdamās tālumā.— Krūms pie krūma, taciņa pie taciņas . .. Noklīdu no savējiem, apmaldījos un vairs nesapratu, uz kuru pusi jāiet … Te pēkšņi jūtu, ka zeme man zem kājām it kā atdzīvojas — grib mani sakampt, neļauj iet tālāk, tur aiz kājām. Bet man nav kur pieķerties, nav pret ko atsperties un ap sirdi kļūst baisi jo

baisi . . . Visapkārt skaists mežs, spīd saule, čivina putni, bet es stāvu un apzinos, ka eju bojā .. .

Večuks joprojām klusēja, tikai izkratīja pelnus no pīpes.

—   Svešumā eilvēkam bieži uzmācas grūtsirdīgas domas. Acīmredzot jūs gaužām ilgojaties pēc dzimtenes.

—   Es tik ļoti gaidīju dēlu, dzīvoju cerībās, skaitīju dienas, liet nu? Kāds būs viņa mūžs? Vai tiešām viņš nekad neredzēs savu tēvu zemi?

—   Cerības nekad nevajag zaudēt, Losberga kundze.

—   Arī par tēvu man nav mierīgs prāts. Es taču itin neko nezinu. Ja nu ar viņu nolicis kas briesmīgs?

—    Dieva dēļ, Losberga kundze! Kādēļ jums prātā tik drūmas domas?

—    Ko tikai avīzēs neraksta! Nezinu, kam ticēt, kam ne. Kā jums šķiet, Šolces kungs, vai tiešām tur pie mums ir tik slikti?

—    Ko lai jums saka .. . Avīzes paliek avīzes.

—   Jā, patiesību nekur nevar izdibināt. Zināt, es naktīs slikti guļu.

—    Luīze man teica.

—    Kad vīra nav mājās, es klausos radio — tā, ka tik tikko dzirdams, lai nepamudinātu Edgaru,— Marta atzinās un apklusa, bet pēc brītiņa turpināja:— Aizvakar Londonas radio pārraidīja drausmīgu vēsti. Runāja kāds polis, bēglis no Varšavas. Viņš stāstīja, ka jūsu kareivji Polijā nogalinot mierīgus iedzīvotājus — sievietes, sirmgalvjus, bērnus . .. Iesiogot koncentrācijas nometnēs, mērdējot badā, spīdzinot… Kā jums šķiet, vai tā ir patiesība?

—    Nezinu, Losberga kundze. Es esmu mazs cilvēciņš un stāvu tālu no politikas. Radio gandrīz nemaz neklausos. Un darba man ir tik daudz, ka reizēm nav laika pat avīzē ieskatīties.

Šolce iebāza pīpi kabatā, piecēlās un paņēma slotu.

—   Vienmēr vajag ticēt tam labākajam, Losberga kundze. Ticēt un gaidīt,— vārgais, labsirdīgais večuks noteica un salīkušu muguru devās pa aleju prom.

Pa meža ceļu, lēkādams pa grambām, joņoja motocikls. To vadīja Andris Kalniņš. Viņš bija ģērbies tajā pašā miliča formā, tikai uz zīmotnēm tagad bija divi kubiņi. Otrs milicis sēdēja blakusvāģi un cieši turēja klēpī stipri piebāztu portfeli. Ticis cauri mežam, motocikls iegriezās zvejnieku ciemā un apstājās pie Bangu mājas.

—    Uzgaidi, drīz būšu atpakaļ,— Kalniņš sacīja, nokāpdams no sēdekļa, paņēma portfeli un iegāja iekšā.

—    Vai viesus gaidījāt?— viņš mundri apvaicājās, ienākdams Artura istabā.— Sveiks!

Arturs un Fricis Spure sēdēja pie galda, uz kura bija izplāts ciema plāns. Viņi piecēlās un sasveicinājās.

—    Kā tad rit darbs? Ar pūlēm un grūtībām?

—   Jūs jau pats to zināt,— Arturs paraustīja plecus. — Tie, kam zeme tiek atgriezta, lādas, un tic, kam to dodam, priecājas. Bet caurmērā, kā mēdz teikt, temperatūra turas normas robežās.

—    Tikai ar Pēteri mums tīrais cirks. Te viņam zemes par maz, te atkal pārāk slikta,— Fricis Spure pasmējās.

Kalniņš šķelmīgi piemiedza acis.

—    Droši vien Erna viņu kūda. Tas nu gan ir badakāsis, ne sievišķis!

—    Bet varbūt Ozols,— Spure ieminējās.— Ne velns viņus nevar saprast.

—    Velns kur velns, jums pašiem būs jātiek pie skaidrības. Lai neiznāktu tā, ka lieko zemi Ozolam gan atņem, bet faktiski viņš paliek par tās saimnieku un Pēteris savas stulbības dēļ vergo viņam tāpat kā līdz šim. Kur ir saraksts?

Arturs pasniedza prasīto, Kalniņš pārlaida acis pār dokumentu un apmierināts pamāja ar galvu.

—    Rādās, ka jūs strādājat ar prātu. Labi, ja nav kur piekasīties, saņemiet to, kas jums pienākas!

Viņš atvēra portfeli un uzsvieda uz galda vairākas naudas paciņas. Tās bija pilnīgi jaunas un dažādas vērtības padomju naudaszīmes — arī červonci ar Ļeņina portretu un PSRS ģerboņa attēlu. Pirmā padomju nauda Latvijā.

—    Tas ir avanss taviem zvejniekiem. Mūsu finansisti, uzzinājuši, ka braucu uz šo pusi, lūdza atvest. Paraksties! Četrpadsmit tūkstoši pieci simti divdesmit rubļu.

—    Katram gandrīz pa trim simtiem?— Spure bija ātrumā aplēsis.— Cik tas ir latos?

—   Tikpat. Un pieraksti sev zināšanai, ka pēc algas un avansa tev jābrauc katra mēneša sestajā un divdesmit pirmajā datumā.

Arturs domīgi aplūkoja naudaszīmes ar Ļeņina portretu.

—    Padomju Sociālistisko Republiku Savienība. Gandrīz vai negribas ticēt, ka arī mēs pie tās piederam. Prāts vēl nevar aptvert.

—       Nekas, gan jau drīz aptversi,— Spurc lietišķi noteica, noskaitīdams červoncu kaudzīti.— Paraksties par pirmās algas saņemšanu!

—       Es nu braukšu tālāk, palieciet veseli!— Kalniņš sacīja un aizvēra portfeli.

—       Varbūt es varētu kopā ar jums aizbraukt uz apriņķa centru? Vajadzētu kaut ko nopirkt mātei,— Arturs ieminējās, noceldams no krēsla atzveltnes vecos jūrskolas formas svārkus un bāzdams naudu to kabatā.

—       Man vēl jāiegriežas divos ciemos. Ja gribi, atpakaļceļā piebraukšu. Bet kur māte paslēpusies, kāpēc nerādās?

—      Aizgāja uz kapiem pie tēva. Katru sestdienu viņa pavada pie kapa līdz tumsai.

Arturs iznāca pagalmā kopā ar Kalniņu. Gatavodamies kāpt uz motocikla, Kalniņš klusi apvaicājās:

—    Paklau, ko lai iesākam ar Ozolu?

—    Kas par lietu?

—       Redzi, dzīve ir diezgan nemierīga. Tu jau zini, ka nesen notika uzbrukums strādnieku gvardes vienībai. Tie bandīti vēl joprojām nav notverti. Bet kur ir garantija, ka tādi kā Ozols paliks malā? Varbūt vajadzētu viņu pievākt?

—       Nezinu. Es viņu tomēr neaiztiktu. Kā mēdz teikt: kamēr nav pieķerts, tikmēr nav vainīgs. Ļaudis sāktu tērgāt, ka jaunā vara kārto vecus rēķinus. Kam mums tas vajadzīgs?

—    Pielūko, priekšsēdētāj, tev te labāk redzams.

Pienāca otrs milicis un sasveicinādamies pielika roku

pie cepures.

—       Paskat tikai, šajā ciemā kapteiņi brauc zvejā,— viņš izbrīnījies skatījās uz Artura formu.

—       Kas nu par kapteiņiem . ..— Arturs mulsi aizbildinājās.— Valkāju vecās drēbes.

—       Pienāks arī kapteiņa laiks,— sēzdamies uz motocikla, Kalniņš mundrināja.— Tiklīdz dzīve ieritēs īstajās sliedēs, sūtīsim tevi mācīties. Gan vēl pagūsi aplūkot pasauli no kapteiņa tiltiņa.

Viņš uzmina uz startera, motors ierūcās, un motocikls, sagriezdams aiz sevis putekļu vērpeti, aizjoņoja pa ciema ielu.

Lai gan vēl nebija necik vēla stunda, Ozols, dienā ar darbiem noņēmies, jau posās pie miera. Noģērba žaketi, rūpīgi to uzlika uz krēsla, novilka bikses un saka atjozt prolēzes siksnu. Šajā brīdi kāds klusi pieklauvēja pie rūts un sētas suns tūlit sāka neganti riet un raustīt ķēdi. Ozols izbijās, sastinga, steidzīgi nodzēsa naktslampiņu. Viņš sēdēja tumsā un satraukts klausījās. Klauvēšana atkārtojās, nu jau skaļi un uzstājīgi. Steigā šā tā aizsprādzējis siksnu, Ozols piekliboja pie loga un nobijās vēl stiprāk: aiz loga rēgojās Āboltiņa uzblīdusi seja.

—    Iznāc laukā,— traktiernieks vārgā balsī nosēca.

—    Kāpēc?

—    Iznāc, ka tev saka!

—    Ko tev vajag?

—    Cik reizes būs jāatkārto?

—    Bet ko tev vajag?

Suns aizgūtnēm rēja, nikni rūca un rāvās nost no ķēdes. Tam piebalsoja suņi arī kaimiņu pagalmos.

—    Pēdējo reizi es tev saku … Nāksi ārā vai ne?

—    Bet es tev prasu: ko tu gribi?

—    Gan tu man .. .— Āboltiņš pārskaities noburkšķēja un nozuda tumsā.

Ozols cieši pieplaka pie rūts, pūlēdamies saskatīt, kas notiek pagalmā. Suns mežonīgi iekaucās un piepeši apklusa. Ozols metās uz durvīm, pa ceļam pakampis krāsns kruķi — pirmo priekšmetu, kas trāpījās pie rokas. Izskrējis lievenī, viņš nomanīja, ka tumsā kāds rosās pie degvielas pagraba, un sāka steigties uz turieni, bet paklupa — pie viņa kājām gulēja nogalinātais suns.

Pie pagraba, kura durvis bija izgāztas no virām, Āboltiņš pašreiz ņēma pretim benzīna kannas, ko viņam kāds padeva no noliktavas.

—    Neljeti, kāpēc tu nogalināji manu suni?— Ozols satvēra Āboltiņu aiz apkakles.— Kāpēc manu suni nogalināji?

Traktiernieks mēģināja atkauties, kanna viņam izkrita no rokām, tomēr viņš nekādi nespēja atbrīvoties no briesmīgi saniknotā Ozola. Pieskrēja Zigis, kas netālu bija stāvējis sardzē, un ar spēku atgrūda Ozolu no tēva. Protēzes dēļ Ozols zaudēja līdzsvaru un uzkrita uz kannas, no kuras aumaļām sāka līt ārā benzīns.

—    Ak, tu stulbenis tāds!— traktiernieks sēca, kārtodams žaketi.— Būtu iznācis laukā kā cilvēks . .. Tavs suns gandrīz vai visu ciemu sacēla kājās.

—    Varbūt tieši to viņš tīkoja?— izlīdis no pagraba ar degvielas kannu rokā, Brunis uzbruka Ozolam.— Laikam gribi pielabināties sarkanajiem, vecos grēkus nomazgāt?

Ozols piecēlās un gāja viņam virsū, lai atņemtu kannu.

—    Liec atpakaļ, kur tā bija!

—   Vācies pie velna! — Brunis ar plecu viņu atgrūda nost.

—    Necel traci! . . . Patiešām saskries ļaudis un kopā ar mums saņems ciet ari tevi,— Āboltiņš, izbailēs drebēdams, viņu brīdināja.

Bet Ozols vairs nevarēja savaldīties un no jauna metās virsū Brunirn.

—   Atdod kannu! Es neko par jums nezinu un negribu zināt. Ejiet prom!

—    Aiziesim jau, aiziesim . .. Tikai neklaigā, dieva dēļ,— traktiernieks centās Ozolu pierunāt, palīdzēdams Voldim izrāpties no pagraba ar pēdējo kannu.

—   Atdod!— Ozols tagad pieskrēja pie Volda un sagrāba viņu kā knaiblēs.

—    Vai tev šo kannu žēl? Bet ko viņi ar mums ir izdarījuši?— Voldis mirkli apjuka un it kā izbrīnījies jautāja, tad atvēzējās no visa spēka un iezvēla Ozolam pa zodu. Tas nokrita gar zemi kā maiss.

—   Ej gulēt, vecais muļķi! Un pamēģini tikai kādam kaut ko pīkstēt!— Āboltiņš ļauni piebilda.

Visi četri ātri nozuda tumsā. Ozols stenēdams lēni trausās kājās. Viņa krekls bija piesūcies ar benzīnu, no pārsistās lūpas tecēja asinis, bet viņš tomēr piecēlās un grīļodamies, neko vairs neapjēgdams, ietiepīgi kliboja viņiem pakaļ.

Bija jau tumšs, kad Zenla atgriezās no kapiem. Ģērbusies melnā kleitā, melnu lakatiņu galva viņa lēniem soļiem gāja pa jUras krastu. Rokā viņai bija maza lejkanniņa, ar ko viņa vienmēr laistīja kapa puķes. No jūras uzpūta rēns vējiņš, saplivinādams lakatiņa stūrus un matu šķipsnas, kas bija izspraukušās uz pieres. Jūra rāmi zalgoja, un tajā bija tikko saredzamas melnas laivu kontūras, kas no krasta augšas izskatījās pēc rotaļu kuģīšiem. Bet piepeši no vienas laivas uzšāvās gaisā spoža liesma, un pa ūdens virsmu, kā čūskas izlocīdamās, saka skraidīt zeltainas atspulgu šautras. Zenta palēnināja soļus un pārsteigumā apstājās. Tad viņa neviļus iekliedzās un tūdaļ ar plaukstu aizspieda muti. Uguns atblazmā viņa ieraudzīja pie laivām rosāmies vairākus vīrus. Laivas uzliesmoja cita pēc citas, un pēc brīža pludmalē jau dega milzīgs sārts.

Tas notika tik negaidīti un likās tik briesmīgi, ka Zenta pat nespēja vairs pakliegt, jo kaklu bija sažņauguši spēji krampji. Pati neapjēgdama, ko dara, viņa sāka skriet uz drausmīgās nelaimes vietu.

Bet no pretējās puses — no ciema uz ugunsgrēku steidzās Ozols. Protēze stiga smiltīs, mute asiņoja, viņš bija viscaur slapjš un ar benzīnu notašķījies un tomēr klumpačoja uz krastu, tāpat neapjēgdams, kādē] to dara. Viņš skrēja klupšus krišus, smagi sēkdams, it kā nojauzdams, ka pār viņa galvu sabiezējis ļauns nelaimes mākonis.

Zenta redzēja Ozolu tikai mirkli, pa acu galam, un šis mirklis paslīdēja viņas apziņai garām. Tagad viņa jau zināja, uz kurieni skrien un kāpēc skrien. No nespēka gandrīz vai ļimdama, sieviete beidzot sasniedza stabu, pie kura karājās sliedes gabals. Viņa pakampa dzelzs stieni, iesita pa sliedi … Nakts klusumā sāka šķindēt skaļi trauksmes signāli … It kā šo skaņu izbiedētas, piestātnes galā vēlreiz pazibēja šaudīgas cilvēku ēnas, un pēdējā laiva — vienīgā, ko uguns nebija skārusi,— ieslīdēja jūrā.

Nokāpis no kāpām krastmalā, Ozols satriekts apstājās. Viņš neuzdrošinājās ne skriet tālāk uz ugunsnelaimes vietu, ne griezties atpakaļ uz ciemu. Bezpalīdzīgs, nožēlojams, ar sadauzītu seju un asarojošām acīm viņš mīņājās uz vietas. Bet no ciema uz krastu jau skrēja ļaudis. Viņu kliedzieni nāca aizvien tuvāk, kļuva aizvien draudošāki. Un tikai tagad Ozols atskārta: ja zvejnieki viņu sastaps šeit, turklāt sapluinītās, notašķītās drēbēs, glābiņa viņam vairs nebūs. Nevienam viņš neko nepierādīs. Šausmu pārņemts, viņš bēga atpakaļ uz kāpām .. . Pakrita, piecēlās, atkal pakrita, ar nagiem skrāpēdams smiltis. Bet bija jau par vēlu — kāds zvejnieks ieraudzīja viņu tenterējam.

—    Re, kur viņš ir!— atskanēja satricinošs kliedziens.

Ozols beidzot uzrāpās kāpas galā un kā zaķis sāka

slapstīties starp priežu stumbriem. Bet lejā pie laivām, kas dega negantās liesmās, rosījās zvejnieki. Zenta, Biruta, Fricis Spure ar spaiņiem meta ugunī smiltis, lai noslāpētu liesmas. Arturs, līdz viduklim jūrā iebridis, smēla ūdeni spaiņos, kas pa cilvēku ķēdi ātri aizceļoja līdz laivām. Kā ārprātā zvejniekciema ļaudis cīnījās par katru laivu — ar lāpstām, spaiņiem, dēļu gabaliem, ar visu, kas bija pie rokas. Katrs darīja, ko varēja.

Pēkšņi Arturs izdzirdēja Ernu izmisīgi vaimanājam:

—    Slepkavas! Ļautiņi mīļie, palīgā-ā! Ozolu slepkavo! …

Arturs pagriezās pret kāpu un ieraudzīja zvejnieku bariņu, kas bija apstājis Ozolu. Tas valstījās un locījās pa zemi, pūlēdamies izvairīties no viru belzieniem.

—    Nesitiet! Es neesmu vainīgs!— viņš lūdzās un vaimanāja.— Es neesmu dedzinātājs!

Bet viņa gaudošana zvejniekus jo vairāk satracināja, un Ozolam klātos vēl |aunāk, ja viņi nedrūzmētos tik ciešā lokā un cits citu negrūstītu. Tajā brīdī, kad Arturs pieskrēja pie kautiņa vietas, Mārcim izdevās tik pamatīgi iebliezt Ozolam pa žokļiem, ka tas skaļi ieaurojās un nokrita augšpēdu.

—    Izbeidziet!— Arturs tūlīt izklīdināja satrakoto vīru pulciņu.— Tādu izrēķināšanos nepieļaušu!

—    Vai tu re!— iekaisušais Mārcis pacirtās pret viņu.— Aizstāvis atradies! Bandītu gribi izpestīt?

Arturu sagrāba niknums, bet viņš savaldījās.

—   Es jau teicu — patvaļīga vardarbība nenotiks! Laivas deg, bet jūs te …

Kā karsta šautra Arturam iešāvās prātā doma: ja vīrus tūdaļ nesavaldīs, Ozolam ir beigas. Mārcis jau mācās Arturam virsū ar sažņaugtām dūrēm:

—    Par laivām iežēlojies vai arī gribi paglābt savas sirdspuķītes papiņu?

Šajā brīdī Ozols sakustējās un pietrausās puszvilu. Viņš sēdēja liesmu atblāzmā asinīm noplūdušu seju, kā bezpalīdzīgs dzīvnieks skatījās uz satracināto pūli un vairs nelūdzās žēlastību. Viss bija pārāk skaidrs un bezcerīgs. Bet dīvaini, ka Ozola trulā padevība un vienaldzība pret savu likteni, viņa nožēlojamais, mokpilnais izskats radīja nevis ciema ļaužu līdzjūtību, bet aizvien stiprāk uzkurināja viņos vēlēšanos sodīt šo ienīsto cilvēku, jo pašreizējam niknumam pievienojās arī atmiņas par vecām pārestībām. Naida apskurbums visus bija pārņēmis tik stipri, ka pat Zenta, vienīgais cilvēks, kas varēja apliecināt Ozola nevainību, ne pirkstiņu nepakustināja, lai noskaidrotu pārpratumu un izglābtu kaimiņu.

Mārcis gāzās virsū Ozolam, jau pacēla kāju spērienam, bet Arturs ar varu atgrūda viņu sāņus.

—   Atpakaļ!—Viņš izrāva no kabatas brauniņu.— Es jums jau teicu, ka patvaļību nepieļaušu!

Nākamajā rītā virs ugunsnelaimes vietas, badīgi ķērkdamas, laidelējās kaijas. Varbūt tās cerēja šais apdeguļos atrast ko ēdamu, bet varbūt izteica līdzjūtību cilvēkiem, kas tagad bija zaudējuši darbu un maizi. Vairāki zvejnieki gurdeni klaiņoja gar ūdens malu, vākdami kopā laivu atliekas.

—   Jā,— Laimonis grūtsirdīgi noteica,— ja tu būtu paklausījis manam tēvam, nekas tamlīdzīgs šeit nebūtu noticis.

Arturs klusēja, sāpīgi izjuzdams pārmetuma skaudro taisnīgumu.

—   Es arī esmu stulbenis,— Laimonis turpināja.— Meklējos pa mežu mežiem kā dulls, bet neiedomājos, ka šilie kaitnieki mums iezāģēs tieši acu priekšā. Ķer nu vēju laukā! Bet tas var atkal uzbrāzties — un ne vienu reizi vien. Jūs arī esat nevīžas, ka pamētāt laivas bez uzraudzības . ..

—   Vai tad tas kādam varēja ienākt prātā? Visu mūžu zvejnieki turējuši laivas krastā.

—    Jā, dārgu mācību esam dabūjuši.

—    Jo mācība dārgāka, jo labāk tā iegulst atmiņā.

—   Ar asarām nav bēdām līdzēts. Iesim! Varbūt tēvs jau atbraucis.

Pie bijušā Āboltiņa traktiera pulcējās ciema iedzīvotāji. Traktieris tagad izskatījās neparasti drūms: logiem priekšā ozolkoka slēģi, durvis aizvērtas un pie tām postenis — strādnieku gvards ar šauteni. Pūlis draudīgi dūca.

—   Ek, tā jaunā dzīve mums sākas kā pa celmiem.

—    Kas tur vainīgs? Paši nogulējām.

—    Ko nu iesāksim? Bērnam neieskaidrosi, kad viņš prasīs maizes kumosu …

Piepeši iestājās klusums. Laukumā parādījās kravas mašīna ar veco uzrakstu uz bortiem —«Akciju sabiedrība «Zvejnieks»». Mašīna apstājās, no kabīnes izkāpa Kalniņš, ko kravas kastes izlēca milicis — tas pats, kas viņdien šeit bija iebraucis. Šajā brīdī ieradās arī Arturs un Laimonis. Arturs piegāja pie Kalniņa un nesasveicinājies tūlīt izgrūda vārdus, ko nēsāja sevī kopš aizgājušās nakts:

—   Atceliet mani no priekšsēdētāja amata! Kauns ļaudīm acīs skatīties.

Kalniņš uzmeta viņam bargu skatienu un dzedri atcirta:

—   Vajadzētu gan … Bet tad arī mani, veco stulbeni . . . Par to, ka nepievācu Ozolu. Kaut gan,— viņš pēc brīža piebilda,— spriežot pēc tā, ko es nupat tur redzēju, vēl daudz kas nav skaidrs. Suns nosists, pagrabs uzlauzts . .. Vediet viņu ārā!— Kalniņš pavēlēja milicim.

Izstiepusies, lai labāk redzētu pāri cilvēku galvām, Zenta cieši skatījās, kā milicis uzkāpj lieveni, kā gvards atslēdz durvis.

—   Suns, pagrabs . ..— Laimonis prātoja.— To viņš varēja izdarīt tīši, lai nojauktu pēdas.

—    Tā arī var būt,— Kalniņš nopūtās.

Gvarda un miliča pavadībā lieveni parādījās Ozols ar sirmiem bārdas rugājiem apaugušu, sasistu, uztūkušu seju. Pārdzīvoto šausmu nomākts, viņš tik tikko spēja aizklibot līdz mašīnai. Zenta redzēja, kā milicis viņam palīdz pārrāpties pāri bortam, kā viņš gurdi apsēžas uz kastes un cik vienaldzīgi raugās apkārt neko neredzošām acīm. Milicis apsēdās Ozolam blakus. Kalniņš atvēra kabīnes durtiņas.

—    Kartībā,— viņš teica šoferim.— Brauksim!

Viņš vēl nebija paguvis aizvērt durtiņas, kad Zenta pēkšņi izlauzās no pūļa un iesaucās:

—    Stāviet! Nebrauciet!

Kalniņš izbrīnījies pagriezās pret viņu. Pūlis, it kā nelabu noģizdams, aizturēja elpu. Bet Zenta uztraukdamās, ar pūlēm vārdus atrazdama, sacīja:

—    Ozols nav vainīgs . . . viņš nav dedzinātājs. Viņa tur nebija. Viņš atskrēja vēlāk. Es nacu mājās no kapiem, visu redzēju .. .

Zenta izspieda no sevis šo patiesību un lepni, salti pacēla acis pret mašīnā sēdošo Ozolu. Ari viņš paskatījās Zentai acīs, bet droši vien vēl nespēja aptvert viņas vārdu jēgu, jo ilgi mirkšķināja plakstiņus, it kā redzētu šo sievieti pirmo reizi mūžā.

11. NODAĻA

Rihards sēdēja pie rakstāmgalda mansardā, ko Manfrēds izmantoja par kabinetu, un ar rakstāmmašīnu rakstīja vēstuli.

« . . .Neslēpšu no Jums, fon Billinga kungs, ka priekšlikums, ko Jūsu vārdā man nodeva Zingrūbera kungs, sākumā man mazliet derdzās …» Šajā vietā viņš apstājās, nosvītroja pēdējos trīs vārdus, to vietā uzrakstīja «mani mazliet samulsināja» un tad turpināja: «jo pārāk liela ir distance starp tām Napoleona mēroga iecerēm …» Rinards alkal apstājās, brīdi padomāja, apņēmīgi likvidēja pēdējos vārdus un rakstīja tālāk: « .. .starp tām grandiozajām iecerēm, kuras es biju naivi lolojis, un to necilo darbību, kuru Jūs esat gatavs man pašlaik uzticēt. Neņemiet ļaunā, ja teikšu, ka man ir dibināts iemesls domāt, ka Jūsu rīcībā ir daudz plašāka informācija par gaidāmajiem notikumiem Lat . . .» Un vēlreiz pārlaboja tekstu: «… par notikumiem rajonā, kas interesē kā Jūs, tā arī mani. Tomēr es absolūti pievienojos Jūsu pārliecībai, ka vēsturi netaisa ar baltiem cimdiem. Lai pierādītu savu vārdu patiesīgumu, es ar tīru sirdi pilnīgi piekrītu sadarbībai, par kuru vispārējos vilcienos man lika noprast Zingrūbera kungs. Mani, fon Billinga kungs, galvenokārt interesē veiksmīgs iznākums, un es nedomāju par to, cik efektīga būs mana loma gaidāmajos notikumos. Gribu piebilst, ka man, kā Jūs droši vien jau zināt, ir ļoti plaša pazīšanās un iespējas nodibināt sakarus ar cilvēkiem, kas varētu būt noderīgi šim diženajam . . .» Kiliards nosvītroja vārdu «diženajam» un uzrakstīja: «… nopietnajam plānam, un Jūs varat visnotaļ ar manām iespējām rēķināties. Pieņemiet no manis patiesu pateicību par uzticēšanos. Domāju, ka vislabākā atbilde uz Jūsu priekšlikumu būs nevis mani vārdi, bet rīcība.

Līdz galam Jums uzticīgais

Rihards Losbergs.»

Rihards izņēma vēstuli no rakstāmmašīnas, uzmanīgi to izlasīja, vēlreiz pārrakstīja bez labojumiem un tad rūpīgi ielika to aploksnē.

—    Fuks!— viņš nepagriezdamies klusi pasauca.

Nišas durvis tūdaļ atvērās, un vienacainais uzraugs bez

trokšņa ienāca istabā.

—    Klausos, Losberga kungs.

Rihards neviļus nodrebēja.

—    Kā jūs pagūstat ierasties tūlīt pēc pirmā aicinājuma?— viņš jautāja, māksloti pasmaidīdams.— Varbūt dežurējat aiz durvīm?

—    Es izpildu savu pienākumu, Losberga kungs,— vienacainais Fukss atbildēja un ar skatienu gluži vai ieurbās aploksnē, ko Rihards grozīja pirkstos.— Vai neesat apmierināts ar mani?

—     Nē, kāpēc? Tieši pretēji! Es tikai allaž brīnos par jūsu precizitāti.

—    Būtu jābrīnās, ja es liktu jums gaidīt.

— Jā, protams,— Rihards rāmi sitaļāja aploksni pret galdu, acīmredzot par kaut ko spriegi domādams, tad vēlreiz caur puspievērtiem plakstiņiem pavērās Fuksā un pēkšņi sacīja:— Esiet tik laipns, nosūtiet šīs telegrammas!— Viņš paņēma no galda dažas blankas un atdeva kalpotājam.

KlausosI— vienacis it kā vīlies norūca un negribīgi gāja uz durvīm, bet pēdējā mirklī tā paskatījās uz aploksni, ka Rihards neviļus to satvēra ciešāk, viņam pat radās tāda sajūta, ka tūlīt, tūlīt Fukss ar varu atņems šo vēstuli.

Durvis aiz Fuksa aizvērās. Rihards nekustīgi sēdēja, pievērsis skatienu vienam punktam. Pēc brīža viņš apņēmīgi piecēlās, saplēsa aploksni un izvilka no kabatas šķiltavas. Drīz vien no vēstules kamīnā bija palikusi tikai šķipsniņa pelnu.

Arturs ļoti sāpīgi pārdzīvoja traģisko notikumu ar laivām. Viņam taču bija dota vara, viņam bija piešķirtas pilnvaras, un tādēļ viņš varēja vainot vienīgi sevi. Arturs nolēma pastiprināt modrību. Viņš kašķīgi vēroja katru cilvēku, naktis pavadīja bezmiegā, klīda pa ciemu, kabatā cieši turēdams nepielādēto brauniņu, iekārtoja slēpņus, bet nekas neparasts ciemā nenotika. Viņš ilgi prātoja, vai iet pie Ozola, kas pateicībā par atbrīvošanu rīkoja dzīres, un beidzot nosprieda, ka jāiet, jātiekas ar cilvēkiem, jāuzklausa viņu domas, tas var nākt tikai par labu.

Galds bija klāts pagalmā, un namatēva pienākumus pildīja Pēteris Zariņš. Ozols pats neuzkrītoši sēdēja starp zvejniekiem galda stūrītī, it kā uzsvērdams, ka šī vieta atbilst viņa tagadējam stāvoklim sabiedrībā. Bet Pēteris bija pacilāts. Kā gan ne — pirmo reizi mūžā viņš saimniekoja pie tik bagātīgi klāta galda, pirmo reizi mūžā viņam tika pievērsta uzmanība, pirmo reizi zvejnieki viņā klausījās. Pašreiz viņš spriedelēja:

— Jūs gribat zināt, ko es saku par jauno varu? Tā ir makten laba. Kā sacīt jāsaka, miesa no mūsu miesas, kauls no mūsu kaula. Un es to turu augstā cieņā.

Parasti Pēteris bija miegains, mūždien paģirains un paslulbs, bet šodien viņš uzjautrināja un izklaidēja visus dzīru dalībniekus un, izmantodams savas pamuļķīša tiesības, brīžiem atļāvās tik dzēlīgus izteicienus, kas citam diezin vai tiktu piedoti. Arturu, protams, Pēteris tūlīt ņēma uz grauda, tiklīdz tas parādījās Ozola pagalmā.

—    Ja piemin los pašus vecos, tumšos laikus — kur toreiz bija mana vieta? Ķēvei zem astes! Un kur bija viņa vieta?— Pēteris nevērīgi pacēla pirkstu pret Arturu un nozīmīgi turpināja, pats uz savu jautājumu neatbildējis. — Bet tagad viņš ir priekšnieks! Tiesa gan, bez laivām, bet vai nu visu cilvēks var novaktēt?

Erna ar paplāti, uz kuras bija saliktas glāzes un krūzes, rosījās starp zvejniekiem, visus laipni mudinādama:

—    Ēdiet, mīļie, dzeriet uz veselību! Ak vai, kāds posts mūsu arteli piemeklējis! Pašā karslakajā zvejas laikā! … Kur nu tagad ņemsiet citas laivas? .. .

Kāds zvejnieks grūtsirdīgi pakratīja galvu.

—    Nekaisi sali jēlā brūcē, labāk piesien savu mēli pie enkura! …

Vīri gauži pūta un lādējās, tomēr bezmaksas dzīros ana mazināja bēdu sūrumu. Arī jaunizceptais namatēvs neļāva iegrimt drūmās pārdomās.

—    Tātad jauna vara tev ir pa prātam?— Mārcis tīši kūdīja Pēteri.

—    Vai tad slikta? Citādi mēs patlaban sviedriem vaigā rautos pa jūru, bet tagad, skat, sēžam, atpūšamies.. . Nedod dievs, ja vēl traktieri kāds nosvilina . . . Nekāda policijas milicija galus nesadzīs.

Mārcis tikai pakratīja galvu.

—    Ak, Pēteri, Pēteri, cik tu drošs esi kļuvis .. . Kur tu tāds radies, kur ne? Bet ko tu, piemēram, saki par kolhoziem?

—    Kas tad par tiem būtu jāsaka?

—    Vai tu tagad dabūji zemi? Dabūji. Govi arī . . . Bet ko tad, ja tev būs jāiestājas kolhozā? Atdosi to visu? Vai kā citādi? . . .

Pēteris sāka domāt. Pieklusa arī zvejnieki — joki paliek joki, bet jautājums par kolhoziem satrauca visus.

—    Es jums uz to teikšu tā, kaimiņi . . . Atceros, kad vēl dienēju zaldātos, mēs visa rota gājām .. .— Pēteris brītiņu tīksmigi pasmīkņāja,— pie kādas atraitnītes. Viņa pret visiem bija laba. tā teikt — kolektīva. Bet tas jau bija tikai sievišķis , . .— Viņš zaglīgi uzmeta acis Ernai.— Ko no sievišķa var prasīt? Bet ja kāds grasītos līst pie manas govs . . . Kājas tādam izrautu no pakaļas un to vietā iespraustu špiekus! Mana govs nav nekāda atraitne. Kas ir mans, tas ir mans.

Ozols beidzot neizturēja un pacēla balsi:

—    Jāprasa, vai tu neesi aizmirsis to savu govi pabarot. Ja nu šī nosprāgst badā, kamēr tu šeit tarkšķi kā niekkalbis?

Pēteris apvainojies savilka lūpas.

—    Tā ir mana govs, un es ar to daru, ko gribu. Paēdīšu pusdienas un tad . . .

Viņš cienīgi izrieza krūtis un grasījās celties kājās, bet Erna viņu nikni parāva aiz žaketes.

Sēdi jel, tīrais posts ar tevi!

Pēteris atkrita uz sēdek|a, bargi sarauca uzacis, pacēla roku, lai atgrūstu sievu, bet pēkšņi sāka smieties pilnā kaklā, it kā būtu pamatīgi piedzēries.

—    Es tevi atdošu kolhozā! Tu jau arī esi kolektīva . ..

Erna pietvīka, soli atkāpās, tad, iereibušo vīru smieklu

pavadīta, ieskrēja istabā..

Ozols pārmetoši paskatījās uz savu algādzi un strauji piecēlās.

—   Es gribu teikt dažus vārdus, zvejnieki. Paldies, ka atnācāt. Paldies, ka nepieminat ļaunu, ka nepadzināt mani ar ubaga spieķi rokā. Paldies, ka nepazudinājāt grēcinieku. Vai nu valda laba vara, vai slikta vara, tik un tā mums

visiem jādzīvo vienā zemē un vienā krastā, jo mums nav ne citas zemes, ne cita krasta. Pret arteli es nenostāšos. Ja dosiet kādu darbu, tencināšu! Ja negribēsiet ar mani runāt … Ko lai dara, katrs pats ir savs kungs un tiesātājs. Ļaunu prātu neturēšu.

Ozols pacēla glāzi un gribēja vēl kaut ko piebilst, bet šajā brīdī pagalmā ienāca Jāzeps Sarma. Nevienam nebija ne jausmas, pa kuru laiku un ar ko viņš šeit piebraucis. Viņš uzmeta kompānijai nīgru skatienu, pavērās Arturam acīs un skarbi noprasīja:

—    Ballējaties? Kā tad, laivu nav, tad jau cits nekas neatliek kā airu vietā cilāt glāzīti.

—    Jāzeps . .. Sarma!— vairākas balsis izsaucās. Kāds jau steidzās pie partijas apriņķa komitejas sekretāra ar degvīna glāzi rokā, cits viņam sniedza alus krūzi. Sarma rauca pieri, atvairīja pastieptās rokas, bet zvejnieku sirsnība bija tik dabiska un patiesa, viņu sejās bija jaušama tāda vaļsirdība un labvēlība, ka beigu beigās viņš gribot negribot iesmējās:

—   Vai tīkojat arī mani pataisīt par savu pudelesbrāli? Kā redzams, priekšsēdētāju jau esat apstrādājuši.

Sarma beidzot nok|uva līdz Arturam, sniedza viņam roku un ar labpatiku konstatēja, ka viņš nav dzēris ne piliena.

—    Varbūt man vajadzētu stāvēt aiz žoga un skatīties, ko viņi dara?— Arturs noburkšķēja.

—    Labāk būtu braucis ar viņiem jūrā, nevis gurķojies krastā.

Arturs, vainīgs juzdamies, nodūra galvu. Vai nu reiz nepietiktu šo pārmetumu!

—    Es jau Kalniņam teicu … Atceliet mani no priekšsēdētāja amata!

—    Ne mēs tevi iecēlām, ne mums tevi atcelt. Tieciet galā paši! Bet, zini, ja tu palaidīsi vējā arī šīs laivas…

—    Kādas laivas?— Arturam likās, ka viņš ir pārklausījies.

—    Savācām no visas piekrastes … Nevar taču ļaut jums klīst pa pasauli ar ubaga tarbu kaklā.

—    Bet kā mēs samaksāsim?

—    Gan jau norēķināsieties, ja gribēsiet, ja ne — pirmajā reizē piedosim.

Mārcis pieskrēja pie Sarmas ar degvīna glāzi.

—    Sekretār, no taviem vārdiem lasis nāk krastā! Ja tu tagad ar mums nesadzersi … Uz jauno varu! . ..

Sarma šķelmīgi iesmējās:

—    Kāpēc ne? Uz mūsu varu, turklāt ar zvejniekiem … Pacel glāzi arī tu, priekšsēdētāj! Nekas, nekas, tu taču pats zini: viens pērts divu nepērtu vērts.

Viņš pacēla glāzi pari galvai un stingrā, svinīgā balsī sacīja:

—    Lai nu kurus, bet jūs padomju vara nekad nepametīs nelaimē. Un vienmēr aizstāvēs. Atcerieties to un palīdziet šai varai! … Pašu labā!

Martas istabā skanēja Londonas radiostacijas «BBC» aicinājuma signāls. Marta uz rokām auklēja Edgaru, kas jau laidās miega, un klusi dungoja kādu melodiju. Pēkšņi atsprāga vaļa durvis, Marta sarāvās un atskatījās. .. Istabā iedrāzās Rihards slapjā lietusmētelī. Sievai ne acu skatiena neuzmetis, viņš pieskrēja pie prāvā radioaparāta un ar spēku nometa to uz grīdas. Koka kaste sašķīda druskās, un nošķindēja plīstošās metāla detaļas. Edgars izbijās un sāka raudāt.

—    Ko tu dari?— Marta pārsteigumā izsaucās. Viņa pirmo reizi redzēja Rihardu tādā noskaņojumā.

—    Idiote!— virs viņai uzbrēca trakās dusmās.— Vai gribi, lai mūs iebāž cietumā? Lai aizved uz gestapo?

—   Kas noticis? Kāpēc tu plosies?

—    Vai tu saproti, ko esi izdarījusi? Velns parāvis, apklusini jel to bērnu! Cik reižu es tev neesmu piekodinājis, lai tu šeit nekad ne ar vienu, ne par ko. .. Vajadzēja tik tālu aizdomāties!— Rihards niknumā iespēra kaktā kādu atlūzni un sāka skraidīt pa istabu kā vajāts zvērs.— Mans dievs! Runāt par tādām lietām! … Šeit jau par vienu pašu tādu vārdu cilvēkus liek aiz restēm! . ..

—   Esi tik laipns, paskaidro, ko nozīmē tava histērija! — Marta saltā vienaldzībā sacīja, spiezdama dēlu pie krūtīm.— Es nesaprotu …

—    Ak nesaproti! Bet to tu saproti, kas ir pretvācu propaganda? Kas ir Lielvācijas politikas nomelnošana — tas tev ir skaidrs? Kam tu pļāpa par vāciešu zvērībām Polijā? Par koncentrācijas nometnēm, par nevainīgu cilvēku nogalināšanu?

—    Es?— Marta tagad galīgi apmulsa.— Es šeit nevienu nepazīstu, satiekos tikai ar Šolces kungu un viņa sievu. Ak dievs! .. . Vai patiešam ari viņš? . ..

—    Paklausies — vai tu apjēdz vai neapjēdz, kur mēs dzīvojam? Kāds Šolce? Kāda sieva? Vai tik tiešām tu pati neesi spējīga saprast, kas te notiek? Manfrēds šodien lamāja mani ka ganu puiku.

Marta bija satriekta.

—    Mans dievs, kāda nekrietnībai— Viņai no satraukuma drebēja balss.— Kāda nelietība … Izspiegot, noklausīties, apsūdzēt … Cik zemu kritušam jābūt, cik netīram jābūt pašam, lai to varētu paciest …

Rihards sāpīgi sarāvās un aizvēra acis, viņa seja kļuva bāla, pelēka kā zeme.

—    Jā,— viņš tikko dzirdami ierunājās.— Esmu gatavs daudz ko no viņiem paciest . . . Esmu gatavs pat zābakus viņiem laizīt, lai tikai viņi palīdzētu mums atgriezties tur, no kurienes esam padzīti.

Bērns atkal ieraudājās, Marta jo ciešāk viņu piespieda sev klāt, it kā baidīdamās, ka virs viņam nenodara ko ļaunu.

Naids un mīlestība, skaudrs žēlums pret sevi un skaudra greizsirdība uz bērnu kā smags, smacējošs kamols iespriedas Rihardam rīklē, un tā sažņaudzās sāpīgos krampjos.

Zem lidmašīnas spārna bija redzams pirmsausmas dūmaka līts mežs. Aiz tā sākās šaura dzeltenu kāpu josla, bet tālāk skatienam pretim vērās tēraudpelēks jūras klajums.

—    Vai tu jau kādreiz esi bijis šajā pusē?— stūrmanis apvaicājas, lūkodamies lejup pa kabīnes dzidro organiskā stikla lodziņu.

—    Nē, nav gadījies,— komandieris atbildēja, vienaldzīgi nožāvādamies.

—    Šeit esot slaveni kūrorti . .. Labākie visā Baltijas jūras piekrastē.

—    Ko tikai tu nezini!

—    Dzintarjūras krasts .. . Paskaties, nudien izskatās pēc dzintara …

—    Krasts kā krasts. Diez vai viņiem arī meičas ir tik saulainas kā dzintars?— komandieris nosmīkņāja.

—    Zini, šejienes dzintars tiek augstu vērtēts.

—   Jocīgais! Dzintars ir tur apakšā uz zemes un meičas arī turpat. Kāda tev daļa, kas vērtīgs, kas nevērtīgs . ..

—    Tomēr ir interesanti to zināt. Kad man jālido uz tādu vietu, kur vēl neesmu bijis, vienmēr cenšos par to pēc iespējas vairāk uzzināt. Atceros, kad devāmies uz Spāniju . ..

—    Liekas, tuvojamies,— komandieris viņu pārtrauca. — Tā ir Liepāja. Tu saki — pēc iespējas vairāk uzzināt, bet es lauzu galvu par to, kā lai uzņem pēc iespējas vairāk bumbu. Un benzīna …

—    Apbrīnojami skaista vieta. Zini …

—    Klausies, mazuli: vai tu uz pāris minūtēm neaizvērtu muti? Uzmani aparatūru! .. . Aiz iet!— komandieris uzsauca un sāka piķēt.

Lidmašīnas cita pēc citas traucās pāri dusošajai pilsētai, nomēzdamas uz to savas bumbu kravas.

Bijušās akciju sabiedrības kantoris bija stāvgrūdām pilns. Zvejnieki drūzmējās ap Arturu, kas klaigāja telefona klausulē:

— Hallo! Hallo! Savienojiet ar milicijas priekšnieku Kalniņu! Izbraucis? Uz kurieni izbraucis? Drīz atgriezīsies? Nedzirdu … Nu tad dodiet komjaunatnes apriņķa komiteju! . . .

Istabā bija apmetušies bēgļi — sirmgalvji, sievietes ar bērniem. Gauži brēca kāds zīdainis.

—    Hallo! Apriņķa komiteja? Vai tu, Laimoni? Es jau kopš rīta pūlos tevi sazvanīt. Ko tu saki? Klusāk, biedri!— Arturs uzsauca blakus stāvētājiem un no jauna sāka kliegt klausulē. — Zini, norādījumu man pietiek! Vai tu kaut drusciņ vari iedomāties, kas šeit notiek? Jā, jā! Tieši šeit, kantorī, bet daļu izvietojām pa mājām. Kā lai viņus paēdina? Kur mašīnas? Ar ko tad lai vedam? To jau esmu dzirdējis, bet pasaki skaidri un gaiši — kad būs transports? Ko? .. . Skaidrs, jā. jā, to jau mēs darām. Es saku: ko varam, to darām. Un tagad par to … par to pašu … Pagaidi drusciņ! — Viņš uzlika plaukstu uz klausules gala un sacīja: — Biedri, lūdzu visus atstāt šo telpu! Biruta, aizved viņus uz noliktavu un pasaki Aivaram, lai izsniedz produktus!

—    Kā ar pienu?

—   Vienīgi bērniem. Pa puslitram. Pagaidām nometini skolā .. . Jā, jā, tūlīt! — Arturs iekliedza klausulē, kurā bija dzirdama nepacietīga burkšķēšana. — Veicīgāk, biedri, veicīgāk! — viņš mudināja un, nogaidījis, kamēr aizveras durvis, atsāka pārtraukto sarunu: — Vai tu saproti, par ko es runāju? Jā, saformējām. Kas? Viss artelis. Gribi, lai katru vārdā nosaucu? Mārcis, Fricis, Veiss ar dēliem. Ak ja, gandrīz aizmirsu, Biruta lūdzas, lai ieskaita arī viņu. Ko, ko? To nu es nezinu, tieciet paši galā. Nevaru pasaukt, viņa izgāja. Labi, beidz taču … Es tev jautaju par lietu … Ko? — Arturs dusmīgi piespieda klausuli pie otras auss.— Kāda ierindas apmācība? Vai tu smejies, vai? Pie velna, kas par mācībām! Jāierāda tikai, kur šautenei grauds, kur gailis. Saprati? Ko? Pats atbrauksi? Kāds labums mums būs no tavas atbraukšanas? Ak tā, atvedīsi? Būtu tūlīt teicis. Tas jau ir pavisam kas cits! Tātad līdz vakaram? Pagaidi — kur tavs tēvs? Nezini? Ja redzi, saki, lai uz karstām pēdām man piezvana. Tas ir viss!

Arturs steidzīgi savāca dokumentus, iebāza tos galda atvilktnē, ko tūlīt aizslēdza, un, saraustīdams formas blūzi, gāja uz durvīm. Bet tās strauji atvērās, un kantorī iekliboja Ozols.

—    Kad reiz beigsies šīs nelikumības?— viņš nikni iesaucās.

—    Kas noticis?

—   Ar kādām tiesībām jūs man atņemat lopus un labību?

—  Ar tādām . .. Vai rīkojumu par pārtikas produktu nodošanu saņēmāt? Citi cilvēki paši labprātīgi atdod vai

pēdējo, jo saprot, ka jāēdina bēgļi, kas palikuši bez maizes un pajumtes. Un armija arī jāuztur.

—    Es savu daļu jau nodevu.

—    Maz, ar to nepietiek.

Ozols ar skatienu nomērīja Arturu no galvas līdz papēžiem.

—    Ek, nav neviena, kas jūs savalda …

—           Ko vēl pateiksiet?— Arturs piemiedza acis.— Pēc ļ kādas valdīšanas jūs esat noilgojies?

Neko neatbildējis, Ozols sāka klibot uz durvju pusi.

—           Pagaidiet!— Arturs viņu apturēja.— Paklīdušas šā-' das tādas valodas . . . Stāsta, ka ļaudis manījuši jūsu veco drauģeli . . .

—    Kādu drauģeli?

—    Āboltiņu.

Ozols nobālēja.

—           Ņemiet vērā,— Arturs turpināja,— ja viņš pēkšņi šeit uzradīsies un jūs viņam sadomāsiet palīdzēt.. . Vai sapratāt, ko es saku?

—           Tātad, ja te kas nelabs gadīsies, atkal vainīgs būs Ozols?

—    Jūs ļoti labi zināt, par ko es runāju. Varat iet!

Pabeidzis šo nepatīkamo sarunu, Arturs piegāja pie

ūdens tovera un pietecināja pilnu krūzīti, bet, tiklīdz pielika to pie lūpām, laukā strauji, trauksmaini sāka zvanīt signālzvans. Viņš pieskrēja pie atvērtā loga un bažīgi pavērās debesīs. Tur nekas aizdomīgs nebija ne redzams, ne dzirdams. Bet tajā brīdī kantori aizelsies ieskrēja Mārcis. Ieraudzījis Artura rokā krūzīti, pakampa to un izlēja ūdeni uz grīdas.

—    Vai dzēri?

—    Kas noticis?

Zvejnieks satvēra toveri un nesa to ārā, pa ceļam uzsaukdams:

—    Joz uz aku! Atri!

Pie akas krampjos mocījās zirgs, kas bija atjūgts no lielgabala. Dzīvnieks purināja galvu, pa muti plūda ārā asiņainas putas, un acis, kas aiz sāpēm bija aizmiglojušās, lūdzoši vērās sarkanarmiešos, kuri stāvēja visapkārt. Netālu zemē gulēja vēl divi zirgi, tie jau bija nobeigušies. Jauns leitnantiņš, virs kura brūni iedegušās zēniskās pieres spurojās gaišs kviešu krāsas matu ezītis, tupēja pie mirstošā zirga un kodīja lūpas, tik tikko valdīdams asaras.

—           Kas šeit ir nolicis?— Arturs jautāja, izspraucies cauri pūlim.

—           Kas noticis?— artilērists atsperīgi izslējās.— Jūs man to jautajat? Kas jūs lāds esat?

—           Strādnieku gvardes vienības komandieris Banga! Es gribu zināt. ..

—          Ak gvarde!— leitnants nikni iesaucās zēniskā falsctā. — Pret ko jūs šeit cīnāties? Riebekļi! Mēs ejam uz fronti, bet jūs indējat akas!— viņš kliedza un drudžaini taustījās gar maksti, pūlēdamies to atsprādzēt.— Es jūs te … ar savu roku …

—           Pārāk ilgi sprādzējies! Pietaisīsi bikses, pienapuika! Tu pats esi nododams tribunālam un liekams pie sienas! — dusmās piesarcis, Fricis Spure pēkšņi viņam uzbrēca, piegāja pie spaiņa un noliecās pār to.— Ūdeni vajag paostīt, pirms dzirdina zirgu. Šis jau pa gabalu smird pēc arsēna.

—           Ko lai tagad iesāku, biedri?— Leitnants apjucis pārlaida skatienu zvejniekiem.— Kā lai aizved lielgabalu?

Pūlī ļaudis spriedelēja:

—    Stāsta, ka vācieši jau tikpat kā Rīgā . ..

—    Necel paniku!

—           Paniku? Tev pašam dūša papēžos .. . Vai neredzi, uz kuru pusi visu dienu virzās karaspēks?

—          Mūs gaida priekšējā līnijā,— leitnants, atmetis valdniecisko toni, gandrīz vai raudāja.

—           Būtu tā arī sācis,— Spure norūca.— Bet nē — riebekļi! Riebekļi ir tur!— Viņš pameta ar roku uz rietumiem un tad nīgri pievērsās Arturam:— Mēs ari esam ķēpauši! Vai mazums mācīti …

—          Cilvēki no akas nav dzēruši?— Arturs jautāja, drudžaini domādams, ko varētu darīt.

—    It kā nebūtu.

—           Izziņot par to visiem! Pārbaudīt pārējās akas! Norīkot sargus!— Arturs pavēlēja Mārcim un pagriezās pret leitnantu.— Cik zirgu ir nobeigušies?

—   Četri.

—   Vai sadabūsim?— Arturs latviski jautāja Spurem.

—          Nejūgsim jau streņģēs šito karotāju — pārraus nabu un īstos riebekļus nemaz nedabūs redzēt,— Spure nenocietās, krieviski neiedzēlis leitnantam. Tad pagriezās pret meitu:— Biruta, ej atved zirgu!

—          Bet tev taču tikai viens pats vien ir .. .— Arturs latviešu valodā nedroši ieminējās.

—           Un kas par to?— Fricis nesaprata, par ko ir runa.— Otro iedos Veiss, trešo Mārcis …

Arturs joprojām nevarēja izšķirties. Pēkšņi viņš ieraudzīja Ozolu izbraucam no sava pagalma. Mirkli padomājis, paskatījies uz leitnantu, uz sastingušo zirgu pie akas, viņš pieskrēja pie Ozola un satvēra zirgu aiz apaušiem.

—    Izjūdziet! Ātri!

—    Ko tu teici?— Ozols apstulba.— Ko vēl neizdomāsi?

—    Izjūdziet zirgu, es saku!

—          Vācies prom!— Ozols piecēlās ratos pusstāvus un atvēzēja patagu.— Kas te galu galā būs?

Arturs izrāva viņam no rokas pātagu, aizmeta to prom un, nikni šņākdams, noteica:

—           Pavēli par cīņu pret kaitniecību atceraties? Zirgs tiek rekvizēts armijas vajadzībām. Izjūdziet!

Arturs jau grasījās iet tālāk, bet piepeši viņam prātā iešāvās aizdomas.

—   Uz kurieni jūs gribējāt braukt?

—    Kas tev par daļu!— Ozols nobālēdams atcirta.

Artura aizdomas kļuva jo stiprākas.

—           Labi. Noskaidrosim vēlāk. Ņemiet viņu ciet!—viņš pavēlēja vienības puišiem.— Aizvediet uz pagrabu un pamatīgi noslēdziet durvis!

—           Ko tu gribi darīt? …— Ozols ar plati atplestu muti tvēra gaisu kā zivs.

—    Aizvest!

Neskatīdamies, kā Ozols klibodams dodas uz savu pagrabu, Arturs sāka raisīt vaļa zirga savalku.

Fricis piegaja pie leitnanta un papliķēja viņam pa plecu.

—         Tūlīt zirgi būs klāt. Ved tālāk laimīgs savus lielgabalus, dēls. Sadod vāciešiem krietnu sutu!

.. .Bumbas sprāga aizvien tuvāk ciemam. Aiz meža dobji blīkšķēja un gaisā šāvās sprādzienu uguns. Vāciešu lidmašīnas bombardēja plašu apkārtni.

Arturs kopā ar Mārci un Spuri stāvēja uz kantora lieveņa.

—           Kā pēc notīm!— viņš nikni noteica, lūkodamies debesīs.— Met bumbas tieši tur, kur parādās mūsu armijas daļas.

—           Varbūt kāds viņiem signalizē?— Mārcis izteica aizdomas.

—           Neba viņi paši to saož,— Fricis atrūca.— Neliešu ir pietiekami daudz. Izlīduši no midzeņiem …

•— Dzird, ka Ventspils jau atstāta,— Mārcis pusbalsī sacīja.— Un Jelgava ari. Vai patiesi mūsējie atkāpjas?

—   Tā rādās .. .

—    Kur viņi visi palikuši?—Arturs pukojās.— Kur viņi blandās apkārt?

—    Pamēģini piezvanīt vēlreiz.

—    Hallo! Hallo! Apriņķa komiteja? Kas pie telefona? Dežurants? Kur tad jūsu vadība? Paklausieties, biedri dežurant, šeit runā gvardes vienības komandieris Danga. Man steidzami jāuzzina… Izbrauca pie mums? Vai sen jau? Pirms divām stundām? Dīvaini. Nē, vēl nav,— Arturs nolika klausuli un bažīgi pavērās biedros.— Man kaut kas nepatīk. Viņi esot braukuši pie mums … Cik tad te ilgi ko braukt. ..

Viņš piegāja pie loga un ieklausījās — tālumā bija skaidri sadzirdama automašīnas rūkoņa.

Mašīna nāk,— Mārcis sarosījās.

—   Liekas.

Drīz mašīna apstājās pie kantora durvīm. No kravas kastes izlēca Laimonis, no kabīnes izkapa vecais Kalniņš.

—    Beidzot!— Arturs nopriecājas.— Kad nav, tad nav neviena, kad parādās, tad visa ģimene reizē. Vai atvedāt?

—   Atvedām, atvedām,— Kalniņš drūmi atbildēja un noraizējies paskatījās pulkstenī.— Cik laika tev vajadzīgs, lai sapulcinātu vienību? Piecpadsmit minūtēs pagūsi?

—    Protams. Bet kas tad noticis?

Kalniņš pārlaida klātesošajiem stingru, pētījošu skatienu.

—    Liela tāda, draugi . .. Vajadzēs pastrādāt. Piecus kilometrus no šejienes izcelts vāciešu desants. Ja mēs tam (ausim vaļu, būs lielas nepatikšanas. Esam jau paziņojuši, kur nakas, bel laiks negaida. Ienaidnieki jāaiztur kaut vai īsu laiciņu … Kamēr vel gaišs.

Automašīna traucās pa meža ceļu. Virs priežu galotnēm karājās milzīgi liela rieta saule. Kravas kaste bija stāvgrūdām pilna. Arturs, cieši pie borta piespiests, sēdēja blakus Laimonim.

— Še tev nu bija ierindas apmācība,— viņš burkšķēja, slaucīdams nost ziedi no oksidētā šautenes stobra . .. — Kur grauds, kur gailis …

—    Nekas, komandieri, gan jau galā tiksim!— Laimonis pamirkšķināja, viņa acīs spīdēja nervozs, drudžains uzbudinājums.— Vai atceries, kā mēs aizsargus slānījām?

—    Šie te nav aizsarģeļi.

—    Tas nav svarīgi. Galvenais — stāvēt vienotā frontē!

—   Galvenais — laikā tikt līdz tillam,— Fricis Spure iebilda, pagriezies pret viņiem.— Nedrīkst pielaist pie tilta …

Viņš nepaguva teikiunu pabeigt, jo šajā mirklī priekšā uz ceļa nograndīja sprādziens. Mašīna spēji nobremzēja, un Arturs ar visu augumu stipri atsitās pret kabīnes sienu. Pielēcis kājās, viņš ieraudzīja tanku, kas nāca viņiem virsū.

—   Aiz manis!— Kalniņš uzsauca, izlēkdams no kabīnes Vīri bija paguvuši paskriet tikai dažus soļus, kad mašīnā ietriecās šāviņš. Bet motors vēl darbojās. Šoferis—jauns zēns asiņainā kreklā —, aiz šausmām vai prātu zaudējis, pēdējiem spēkiem mēģināja atpakaļgaitā aizbēgt no tērauda milzeņa, bet veltīgi. Arturs gulēja dziļā ceļmalas grāvī un no turienes redzēja, ka tanks pilnā sparā sadragā automobili kā rotaļlietiņu un sāk griezties ap sevi, ar kāpurķēdēm saspiezdams kūpošos lūžņus. Arturs pietrausās kājās un metās uz priekšu.

—   Uz kurieni?— Kalniņš iekliedzās.— Atpakaļ!

Bet Arturs to nedzirdēja. Nikni zobus sakodis, viņš izlīda uz ceļa gandrīz pie paša tanka un pēc acumēra aukstasinīgi izmeta rokas granātu. Visā vienībā vienīgo, ko nezin kur bija atradis Fricis Spure. Arturs trāpīja, bet efekts bija tāds pats, it kā viņš būtu šāvis ar kaķeni. Tanks sāka lēni griezties pret viņiem.

—   Uz mežu! Atiet uz mežu!— Kalniņš kliedza pilnā kaklā.

Cīnītāji metās uz mežu. Tanks pagriezās un dzinās viņiem pakaļ, žvangodamies pa bedrēm un šaudams ar ložmetēju. Mežs nebija tālu, Arturs un Laimonis to gandrīz jau bija sasnieguši. Bet pie pašas mežmalas Arturs mirkli aizkavējās, atskatījās un ieraudzīja, ka tērauda briesmoņa snuķa galā pazib uguns. Pēc mirkļa bija dzirdams ari šāviena troksnis. Tad netālu nograndīja sprādziens. Arturam likās, ka viņu kāds būtu spēcīgi pagrūdis. Viņš paskrēja vēl dažus soļus, tad pieķērās pie priedes stumbra un sāka lēni slīdēt pie zemes. Bet sāpju nebija.

—   Velns parāvis!—Arturs nomurmināja, kad pie viņa pieskrēja Laimonis.— Laikam esmu …

Zeme zem kājām sašūpojās, acu priekšā sāka griezties sarkani ap]i …

.. .Meža strauts čakstēja klusi un melodiski. Citu skaņu šeit nebija. Nedzirdēja ne šāvienus, ne sprādzienus. Arturs gulēja zālē un klausījās vienmuļajā ūdens valodā.

—           Nav nekā briesmīga,— tikko sadzirdami, it kā no tālienes nākdama, viņa ausīs ieskanējās Kalniņa balss.— Lode, liekas, izgājusi cauri. Kauls nav skarts. Bet miesa ataugs.

—           Ataugt tad ataugs,— Arturs nopūzdamies atsaucās, — bet kā es paiešu? '

—           Kāpēc tev jāiet? Re, tavi atsperu rati jau tikpat kā gatavi.

Mārcis ar diviem zvejniekiem no zariem sēja nestāvās.

—          Ar tādiem ratiem nekur tālu nevar aizbraukt … Kur Laimonis?

—           Aizgāja izlūkot ciemu. Bet tu pagaidām atpūties, pasnaud.

Strauts iežūžināja dziļā miegā. Arturs atkal iegrima nebūtībā. Kad atguvās, ieraudzīja sev blakus Laimoni.

—    Kā jūties?— Laimonis bažīgi apvaicājās.

—           Tā nekas. Brūce sadzīs kā nebijusi,— Arturs pūlējās turēties braši, bet sāpes kļuva neciešamas, galva reiba, mutē sūrstēja metāliska garša.

—    Vai vācieši ciemā ir bijuši?—Kalniņš jautāja.

—           Bijuši, bet tikai pāris stundu, ne vairāk. Tūlīt devušies tālāk.

—    Vai daudz?

—    Daudz. Tanki, mašīnas ar zaldātiem, lielgabali …

—           Še tev nu bija desants!— Kalniņš caur zobiem nikni norūca.— Tās jau bijušas regulārā karaspēka daļas, bet mēs tām pretim — ar šautenēm. Puse vienības pagalam.

—           Jāiet prom,— Fricis Spure ierosināja.— Varbūt vēl pagūsim izspraukties līdz savējiem.

Laimonis noveda tēvu nostāk un klusi jautāja:

—    Ko lai darām ar Arturu?

—           Jā-ā …— Andris smagi nopūtās.— Līdzi paņemt nevaram. Bet arī šeit viņu nedrīkst atstāt.

—    Mēs viņu paslēpsim!— Mārcis strikti noteica.

—    Kur?

—          Man ir zināma kāda vietiņa. Neviens suns viņu tur neuzokšķerēs.

—          Manis dēļ nekavējieties!— Arturs pusnemaņā murmināja.— Ejiet tālāk!

—           Apklusti, komandieri! Tavs varas laiks ir beidzies!— Laimonis viņu apsauca un jautāja Mārcim:

—    Kas tie par cilvēkiem? Vai uzticami?

—           Pats par sevi saprotams!— Mārcis atsaucās.— Bet vislabāk uz turieni braukt ar laivu … un tikai nakti.

—           Tatad jāiet uz ciemu. Un nekavējoties, kamēr tur vācieši vēl nav apmetušies,— Kalniņš prātoja.— Kopā ar tevi ies Fricis un Laimonis.— Viņš pieliecās pie ievainotā.— Turies, dēls! Ja nu šā vai tā . .. arī šeit tev būs ko darīt. Kad atkal būsi uz kājām, Sarma tevi sameklēs.

—    Sarma paliek?

Jā. Iegaumē paroli: «Vai svaigas zivis nepārdodat?» Pretparole: «Svaigas zivis peld jurā.»

Kalniņš neveikli nomutēja Arturu uz vaiga, tad piecēlās, ar drebošu roku saņēma Laimoni aiz elkoņa.

—           Ieskrcj pie mātes, dēliņ, paskaidro viņai, kas un kā … Bet esi piesardzīgs! Ja kas samežģās, dodies uz Rīgu! Tu zini, pie kā jāgriežas.

Viņš gribēja dēlu apskaut, bet pēkšņi nokaunējās no neparastā jūtu uzplūduma un it kā jokodamies iebelza Laimonim pa plecu.

—    Nekavējies!

—           Neuztraucies! Nekā briesmīga nav,— Fricis stingri apsauca Zentu, kas jau bija tuvu asarām un vaimanām.

—    Ievainojums nav bīstams … Pēc stundas mēs viņu aizvedīsim. Pa šo laiku sagatavo līdzņemšanai visu, kas viņam vajadzīgs.

—           Kaut jel atkal neparādītos tie …— Zenta rosījās ap dēlu, pārbaudīdama apsējus, čubinādama spilvenus.

—           Pēc stundas aizvedīsim,— Fricis atkārtoja.— Varbūt pat agrāk. Sakārtosim laivu un .. .

Laimonis pacēla spilvena galu un, pārliecinājies, ka pistole ir savā vietā, uzmundrinoši Arturam pamirkšķināja:

—   Galvenais — vienotā frontē!

.. .Vakars jau tumsa. Zvejnieki steidzīgi gāja cauri ciemam, kas likās ka izmiris. Iedams garām savai mājai, Laimonis bikli ieminējās:

—   Es tikai brītiņu. Atvadīšos no mātes …

—    Joz! Bet ātri!

Laimonis ieskrēja mājās, bet Spure un Mārcis steidzās tālāk uz kāpām.

—           Kur tev radusies tāda droša vietiņa? Slepena?— Fricis pusbalsī jautāja.

—           Jā, ir tādas nelielas mājas upmalā. Visapkārt meži, purvi …— Mārcis nevainīgu seju atbildēja un tūlīt piebilda, it kā noslēpumu izpauzdams:— Ja jau mana sieva neuzokšķerēja, tad vācieši ne tik.

—    Tsss … Klusu!— Spure sāka ausīties.

Viņi piespiedās pie laivas. Sastinga.

—    Vai kāds nāk?— Mārcis čukstēja.

—    Nē, liekas … būs izklausījies …

Krastmalā valdīja klusums. Tikai jūra tikko dzirdami šļakstinājās nakts tumsā.

.. .Aina sniedza dēlam aizsainīti.

—           Te ir siltas zeķes. Tev un tēvam. Viss kas var gadīties . ..

Laimonis steigā apskāva māti.

—   Tu viņu pieskati, dēls! Vai Biruta ies kopā ar jums?

—           Kāpēc? Viņa pārnāks dzīvot pie tevis. Neuztraucies, māt! Būs labi.

—           Kā lai neuztraucas .. .— Aina nopūlās, nespēdama novaldīt asaras.

Laimonis noskūpstīja māti uz vaiga un gāja uz durvīm. Viņa klusībā novēlēja dēlam dievpalīgu.

Laimonis tika satverts, tiklīdz viņš iznāca pagalmā. Nepazīstami cilvēki izskrēja no tumsas, nogāza viņu garšļauku un piespieda pie zemes. Niknumā ievaidēdamies, jauneklis izrāvās no viņu rokām, atgrūda abus uzbrucējus un metās prom. Bet šajā brīdī viņam uzklupa vēl trīs vīri. Tie ar sitieniem viņu apdullināja, notrieca no kājām un uzgūlās viņam virsū. Zaudēdams spēkus, Laimonis grieza zobus, rēca un plosījās kā satracināts zvērs.

Sajutusi ko nelabu, Aina izskrēja lievenī, ieraudzīja briesmīgo cilvēku jūkli, griezīgi iekliedzās. Tumsā nosprakšķēja divi šāvieni. Applūzdama asinīm, sieviete apklusa un saļima kā nopļauta.

Šāvieni skanēja visā ciemā. Kāda māja dega kā lāpa. Visur skanēja bērnu un sieviešu vaimanas.

—          Aizsargi!—kāda sirma, izspūrusi večiņa kliedza, šausmās vai prātu zaudējusi.— Bēdziet! Aizsargi plosās!

.. .Spure un Mārcis atšaudījās, slēpdamies aiz laivas.

—    Jālasās prom!— Fricis iesaucās.— Citādi notvers.

Mārcis strauji izslējās visā augumā un grūda laivu ar

tādu spēku, ka tā pēc pāris mirkļiem jau bija ūdenī.

—    Motoru! Es nosegšu!— Fricis kliedza, raidīdams tumsā lodi pēc lodes.

Motors saka darboties tūlīt, it kā arīdzan saprastu, ka šādā brīdī niķoties nedrīkst.

—    Skrej šurp, ātrāk!— Mārcis sauca no laivas.

Spure atšaudīdamies kāpās atpakaļ uz laivas pusi, bet

piepeši ievaidējās un salvēra plecu. No piekrastes brikšņiem viņam metās virsū vairāki vīri. Citi skrēja pie laivas. Zobus sakodis, Mārcis izmisumā netīšām piedeva gāzi. un laiva, dobji ierūkdamās, traucās jūrā. Tai nopakaļ svelpa lodes.

.. . Arturs gulēja nesamaņā un nespēja tūdaļ atjēgties, kad šāvieni jau sāka sprāgt pie pašas mājas. Ar mokām pārvarējis sastingumu, viņš lēni atvēra plakstiņus, un neticēja savām acīm — viņa priekšā bija divi vāciešu kareivji ragainās bruņucepurēs un īsstobra automātiem rokās. Virsnieks formas cepurē ar augstu priekšu stāvēja tālāk un sarunājās ar Ozolu.

—   Uzdrošinos jums apgalvot, virsnieka kungs, tas ir mans kaimiņš. Godīgs un kārtīgs jauneklis. Nebija iejaukts . . .

Ozols aprāvās pusvārdā, jo šajā mirklī istabā trokšņaini iedrāzās Āboltiņš, Zigis, Voldis un Brunis. Kautiņā iekaisušie un apskurbušie vīri dega naidā un alka pēc atriebības. Ozols tik ļoti apmulsa, ka palika stāvam ar atkārušos zodu.

—   Ko es redzu!— Abolliņa šaurās ačeles ļauni iespīdējās.— Ozola kungs! Kopā ar savas meitas izbijušo brūtgānu. Interesanta aina, neko teikt,— viņš dzēlīgi noņirdzās, tad izslējās un pagriezās pret virsnieku:— Leitnanta kungs! Jūsu pavēle izpildīta. Ciems izķemmēts krustām šķērsām. Aizturēti vairāki cilvēki,— un atkal pievērsās Ozolam:— Droši vien negaidīji šo satikšanos, ko?

Ar galvas mājienu visžēlīgi izteicis savu apmierinātību, virsnieks pavirši pameta ar roku uz Arturu.

—   Vai šo cilvēku pazīstat?

Traktiernieks (aunā priekā pasmīnēja:

—    Ja kādam vispār pienākas lode, tad šim riebeklim pirmām kārtām. Šim un viņa drauģelim Laimonim Kalniņam, kuru arī, par laimi, mums nupat izdevās notvert.

Arturs mēģināja slepus pabāzt roku zem spilvena, bet viens no abiem vāciešiem, kas stāvēja pie gultas, viņu apsteidza.

—   O-o!— virsnieks draudīgi novilka, paņemdams no kareivja pistoli.— Izrādās — jūs patiešām esat sarkanais vilcēns.— Viņš pagriezās prel Ozolu un izbrīnījies paraustīja plecus.— Es jūs nesaprotu, ciema vecākā kungs. Jums ir mazliet dīvaini ieskati par godīgumu.

—    Vecākais?— Āboltiņš skaļi izsaucās.— Kurš ir vecākais?

—    Ar komandanta personīgu pavēli par šī ciema vecāko iecelts Ozola kungs,— virsnieks sausi noskaldīja.— Tomēr es būšu spiests komandanta kungam ziņot par šo vairāk nekā neizprotamo incidentu.— Virsnieks novērsās no Jēkaba un, rādīdams uz Arturu, kareivjiem strupi pavēlēja: — Aizvest!

Zenta metās pie gultas, izpleta rokas, aizsargādama dēlu.

—    Ko jūs darāt? Viņš ir tikko dzīvs . ..

Vācieši atgrūda māli no gultas, bet Arturu neaizveda — viņu vilkšus izvilka no mājas.

12. NODAĻA

Visur Rīgas ielās bija redzamas okupācijas režīma zīmes. Virs apgabala komisariāta ēkas plivinājās Vācijas karogs, šur un tur pie sienām rēgojās jauno varas iestāžu rīkojumi, pa ielu braucamo daļu soļoja vācu armijas kareivji, pa ietvēm pastaigājās virsnieki. Marta uz visu to drūmi nolūkojās pa automašīnas logu, vēl nespēdama aprast ar domu, ka viņa atkal ir Rīgā. Rihards sēdēja un izlikās, ka nekā savāda nemana. Pie kāda nama parādes durvīm mašīna apstājās. Rihards izkāpa pirmais, tad palīdzēja sievai ar bērnu. No otras mašīnas izkāpa Manfrēds un advokāts Osvalds Kreizis, kuram mugurā bija vācu virsnieka formas tērps. Kareivji aiz viņiem nesa iekšā čemodānus.

Lielā un gaišā viesistabā Kreizis steidzīgi salēja šampanieti jau agrāk pa tvērienam noliktās kristāla glāzēs un pirmo glāzi pasniedza Martai.

—    Uz jūsu laimīgo atgriešanos latviešu zemē!

Kreizis bija redzami uzbudināts, nervozēja. Visi četri

stāvēja istabas vidū starp neizkravātiem čemodāniem.

—    Negribas ticēt, ka esam atgriezušies mājās,— Marta sacīja.— Tikai žēl, ka netikām savā vecajā dzīvokli.

—    Neskumstiet, kundze!— Manfrēds viņu mierināja.

—    Karš paliek karš. Reizēm bumbas uzkrīt arī uz draugu mājām. Bet man šķiet, ka šeit nemaz nav slikti.

—           Pirms jūsu ierašanās es apskatīju vismaz divus desmitus dzīvokļu. Šis ir pats labākais,— Kreizis piebilda un, piegājis pie klavierēm, pārlaida īkšķi pār klaviatūru.

—    īsts Behšteins!

—           Kur palikuši iemītnieki?— Marta jautāja.— Kam šis dzīvoklis pieder?

—    Nevienam,— Kreizis sausi atbildēja.

—    Kāpēc nevienam?

—           Saprotiet, Rīgā pašlaik ir daudz tukšu dzīvokļu,— Manfrēds paskaidroja un atkārtoja:— Karš paliek karš.

—           Pareizi,— Kreizis dedzīgi piekrita un, pagriezies pret Martu, piebilda:— Zināt, virtuvē jūs atradīsiet karavīru uztura devu, kas jums pienākas pirmajā atpūtas vietā.

Rihards mulsi iejautājās:

—   Vai tu pasaimniekosi. Marta?

Viņa klusēdama gāja ārā, bet pusceļā atskatījās un sacīja:

—    Tikai netrokšņojiet — Edgars guļ.

Priekšnamā Marta apstājās, pārlaida skatienu drēbju pakaramam, kur karājas vīrieša mētelis un platmale. Spieķis ar monogrammu gulēja tam blakus uz grīdas. Marta pieliecās un kā rūpīga namamāte ielika to spieķturī.

Virtuvē laistījās spodri vara un emaljēti mājturības priekšmeti. Marta atvēra lielu kartona kasti un sāka ņemt no tās ārā produktus. Konservi, speķis, dflmdesa … Ap sirdi bija neizturami skumīgi. Dīvainais dzīvoklis, kurā vēl jūtama bijušo iemītnieku elpa, mīklainie, neizprotamie vīriešu izteicieni, mūžīgā nenoteiktība, apklušana pusvārdā . ..

Bet viesistabā vīrieši vēlreiz piepildīja glāzes.

—           Uz jūsu «Pērkoņkrustu»!—Manfrēds saskandināja ar Kreizi un pagriezās pret Rihardu.— Vai tu maz zini, cik noderīgi mums bija viņa puiši?

Kreizis aizkustināts pielika roku pie sirds.

—           Es nepavisam necerēju tevi, tik spožu advokātu, sastapt drošības dienesta izmeklētāja lomā,— Rihards sacīja.

—           Viss kā pēc bībeles: savs laiks akmeņu lasīšanai, savs laiks akmeņu mešanai. Savs laiks aizstāvēšanai, bet savs — apsūdzēšanai,— Kreizis atbildēja augstā tonī.

— Es nekad nepiedošu tiem, kuru dēļ pusgadu biju spiests slēpties kā žurka pagrabā.

—    Man nebija jātup pagrabā, bet tāpēc es neesmu mazāk cietis,— Rihards atsaucās.— Starp citu, Manfrcd, kādēļ es nevaru atgriezties dzimtajā zemē ar savas fabrikas īpašnieka tiesībām, kuras man nolaupīja boļševiki? Kādēļ jūs vilcināties ar reprivatizāciju?

—   Vai neesi apmierināts ar posteni, kas tev tiek piedāvāts?— Manfrēds jautāja, gribēdams izvairīties no tiešas atbildes.

—    Kāds tam sakars ar manu fabriku?

Ienāca Marta, nesdama paplāti ar rūpīgi sagatavotām uzkodām, ko nolika uz galda.

—   Kā jūtaties?— Manfrēds pievērsās viņai.— Vai sakat aprast?

Viņa mēģināja smaidīt.

—    Nezinu. Dīvaina sajūta. Svešu cilvēku dzīvoklis, svešu cilvēku trauki . .. Bet īpašnieki varbūt klīst kaut kur pa pasauli …

—   Tie vairs nekur neklīst,— Kreizis atkal atbildēja mīklainiem vārdiem.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Tikai to, ka … Katram sava tiesa!

—   Osvalds jokojas,— Manfrēds iejaucās sarunā, uzmezdams Kreizim nosodošu skatienu.— Nav neka īpaša, šie cilvēki gājuši bojā bombardēšanas laikā. Ko lai dara — karš.— Viņš piepildīja glāzes un apburoši uzsmaidīja Martai.— Es gribu pacelt glāzi par godu šī nama saimniecei. Uz viņas veselību!

—   Tādā gadījumā — uz to, lai bijušajai saimniecei vieglas smiltis!— Marta dzedri atbildēja.

—    Nē,— Manfrēds atsaucās un tiepīgi nolieca galvu.— Es dzeru uz jaunā nama jaunās saimnieces veselību! Atceros, jūs reiz man lūdzāt, lai palīdzu jums atgriezties dzimtenē. Vai neesmu izpildījis savu solījumu? Vai neesmu pelnījis par to kaut vai smaidu?

Viņa paskatījās Zingrūberam tieši acīs, nolika savu glāzi, pie lūpām to nepiecēlusi, un neatskatīdamās pameta istabu.

Bērnistabā Marta izcēla Edgaru no gultiņas un raudzījās visapkārt šausmās ieplestām acīm. Sastingušas rotaļlietas … Nedzīvs koka šūpuļzirdziņš, nekustīga spēļu bumba … It kā nāve būtu pārtraukusi to kustību .. . Bet no sienas viņai pretim raudzījās smaidošs, prieka pilns puisītis un laimē starojoša sieviete. Marta nodrebēja, piespieda Edgaru pie krūtīm, it kā sargādama savu bērnu no neredzamām briesmām.

Āboltiņš stāvēja ielas vidū un sašutis klaigāja:

—    Nē, iedomājieties tikai! Izrādās, ka arī pie jaunās kārtības nav nekādas kārtības. Kas iecelts par mūsu ciema vecāko? Ozols! Nē, tas nu ir par daudz!

Zigis, Brunis, Voldis un vēl vairāki aizsargi drūmi klausījās traktiernieka monologā.

—   Toreiz pat, kad dedzinājām tās laivas, šis vai ugunī gribēja mesties, lai tās nosargātu. Jājautā — kā labā viņš to darīja? Mūs gandrīz iegāza un arī pats tikai brīnuma pēc no Sibīrijas paglābās. Vai tad tā nav aplamība? Bet nekas, gan laiks rādīs, kas ko ir vērts.

Martas atgriešanās dzimtajā pusē bija iespaidīga. Pa šoseju joņoja liels, melns limuzīns, tam priekšā un aizmugurē— pa motociklam ar automātistu blakusvāģi. Gan jāpiebilst, ka ne jau Martas dēļ eskorts pavadīja mašīnu. Blakus viņai un Rihardam limuzīna aizmugurē sēdēja Manfrēds Zingrūbers. Pēc uzplečiem bija redzams, ka viņš jau ir ieguvis augstu dienesta pakāpi.

Manfrēds — kā parasti uzposies un elegants — atzinīgi raudzījās apkārt un piemiegtām acīm labsirdīgi smaidīja.

—   Zini, Rihard, pagājušajā reizē es lāgā neieskatījos tava dzimtā novada ainavās. Patiešām ļoti gleznains apvidus.

—    Pagājušajā reizē tevi saistija nevis dekorācijas, bet darbojošās personas.

—   Jā, cilvēki ir mana vājība. Cilvēki ir tikpat dažādi kā oļi krastmalā — dažāds raksturs, temperaments, paradumi, noskaņojums . . . Vai jūs man piekrītat, Ozola kungs?

Ozols — viņš sēdēja blakus šoferim — no pārsteiguma ierāva galvu plecos un izbijies atbildēja:

—    Kāpēc ne? Piekrītu.

Manfrēds pašķielēja uz viņu un līdzjūtīgi jautāja:

—    Vai jūs par kaut ko esat sarūgtināts? Dzirdēju, ka jums jau bijušas nelielas nepatikšanas ar jaunās varas pārstāvjiem. «

—    Kas tās par nepatikšanām?— Rihards kļuva uzmanīgs.

—    Tavs sievastēvs, kā izrādās, ir Joti sentimentāls cilvēks. Komandants viņu iecēlis par ciema vecāko, bet viņš gribējis kādu savu tautas brāli paglābt no pelnīta soda.

—    Kam jūs gribējāt palīdzēt?— Rihards neskanīgi jautāja.

—    Arturam,— Ozols salicis attrauca un ar plaukstas virspusi noslaucīja nosvīdušo pieri.

—    Kādam Arturam?— apzinādamies jautājuma bezjēdzību, Rihards tomēr pavaicāja.

—    Rangam, kam gan citam? . ..

—    Kas tas par Bangu?— Manfrēds ziņkāri pievērsās Rihardam.

—    Ir tāds jauneklis. Paziņa.

Zingrūbers gribēja vēl kaut ko jautāt, bet pēdējā mirklī aprāvās, jo ieraudzīja, ka Riharda seja ir bāla kā krīts.

—    Vai vēl kāds ir saņemts ciet?— Rihards apvaicājās, gurdeni pievēris acis.

—    Kalniņu Laimonis. Vai atceraties tādu puisi? Garš, ar gaiši zilām acīm. Padomju laikā vadīja komjauniešus. Tad vēl Fricis Spure …

Ozols pievēra plakstiņus un aiz sāpēm gandrīz vai ievaidējās. Kā dzīvi viņa acu priekšā atkal nostājās tās nakts notikumi.

.. . Pēc nesekmīgā mēģinājuma glābt Arturu Ozols atgriezās mājās un bezspēcīgi iekrita gultā ar visām drēbēm. Tikai tagad viņš pilnīgi atskārta, cik bīstams un bezcerīgs bijis viņa mēģinājums. Uz ko gan viņš bija cerējis? Ja viņam uzdotu tādu jautājumu, acīmredzot savu rīcību viņš būtu varējis izskaidrot vienīgi ar pārmērīgu nervu saspīlējumu vai īsu afekta stāvokli. Ozols gulēja un truli skatījās tumsā. Viņam viss bija tik vienaldzīgs, ka viņš ilgi nedzirdēja skaļus klauvējienus pie durvīm, bet beidzot, kad iededza gaismu, ieraudzīja uz sliekšņa stāvam Āboltiņu un tā uzticamos rokaspuišus.

—    Lūdzu piedošanu, ciema vecākā kungs, kā sacīt jāsaka, saņemiet un parakstieties,— saldeni smīnēdams, traktiernieks nodūdoja un demonstratīvi pagāja malā, atsegdams aizmugurē stāvošo Frici Spuri.— Strādnieku gvarde atgriezusies dzimtajā ciemā. Ej tālāk!— Viņš ar šautenes laidi pagrūda gūstekni uz priekšu.

Iedams garām Ozolam, Spure uzmeta viņam nomocīta, lūdzoša cilvēka skatienu, bet ciema vecākais novērsās …

Nu!— Āboltiņš ņirgādamies piegāja pie Spures.— Izstāsti ciema vecākā kungam, kā tu karoji. Kur tu liki to krievu šauteni?

Spurc klusēja.

—           Runā, maitas gabals! Kur pārējie? Kas aizmuka ar laivu?— Zigis uzkliedza un pielēca pie Friča.— Laivu acīmredzot bijāt sagatavojuši Bangam?

Spure neskanīgi vārstīja apkaltušās lūpas. Zigis spēji ar asu atvēzienu iesita viņam pa seju.

—    Kungi, tā nevajag,— Ozols mēģināja stāties ceļā.

Bet sekoja otrs sitiens, trešais, un Fricis nevarīgi saļima

uz grīdas. Zigis viņu satvēra aiz krekla apkakles un vienā rāvienā uzcēla kājās.

—    Runā, draņķi!

—           Izbeidziet!— Ozols pēkšņi sadūšojās.— Jūs esat manā mājā. nevis policijas iecirknī!

Āboltiņš izvilka no kabatas papirosu paciņu, aizsmēķēja un gandrīz iepūta Ozolam sejā dūmu mutuli.

—           Labi, vecākais. Mēs pasaudzēsim tavus vājos nervus. Tikai paraksties un iedod lāpstu. Lai viss tiktu nodarīts ar glanci.

Ozols nodrebēja, it kā tikai šajā mirklī būtu apjēdzis, kadā drausmīgā traģēdijā viņam jāpiedalās. S

—           Neko es neparakstīšu, un nekādu lāpstu man i nav!— viņš histēriski iekliedzās.

Traktiernieks viņu nomērīja ar nievīgu skatienu, pārlika papirosu no viena mutes kaktiņa otrā un caur zobiem norūca:

—           Neko darīt, mēs gribējām nostrādāt pieklājīgi, bet tagad tev vajadzēs pašam ar savām rokām viņu aprakt.

Tiklīdz durvis bija aizcirtušās, pagalmā noskanēja šāviens. Āboltiņš savus draudus bija izpildījis …

—           Vai nejūties labi ?— Marta jautāja, pieliekdamās pie tēva.

—    Nē, nekas…

Prāvu brīdi mašīnā valdīja nomācošs klusums. Tad Rihards apvaicājās:

—    Vai jūs kaut ko uzzinājāt par to, ko es jums lūdzu? ;j

—           Par to uzņēmumu?— Ozols mazliet sarosījās.— Kā ne … Un domāju, ka esmu jau atradis. Vai atceraties veco linu fabriku? Nav tālu no ciema, kilometri trīs, vairāk nebūs.

—   Vai tā, kas mežā? Tā mūra māja?

—   Tā pati. Man liekas, vecā fabrika ir ļoti piemērota. Kā jūs likāt — tuvu pie ciema un tomēr nost no acīm. Mežā. Telpas ir, ceļš ari. ..

—   Patiešām interesants variants. Šodien pat apskatīsim,— Manfrēds nosprieda.

—   Tev ir veselība kā zirgam, to es tev teikšu,— Laimonis sacīja, samērcēja spainī lupatu un uzlika to Arturam uz pieres.— Cits jau sen būtu atstiepis kājas, bet tev pat temperatūra mazinās. Ek, ja būtu jods vai šņabis, ar ko aptīrīt brūces.

—    Nepūlies …— Arturs atmeta ar roku.— Kāda tam tagad jēga?

Viņš gulēja pagraba kaklā uz salmu klēpja. Pie pašiem griestiem pa mazu lodziņu spraucās iekšā vārga gaismiņa.

—    Man nedod mieru tikai viena doma,— Arturs ierunājās un strauji pietrausās pussēdus.— Kā mēs varējām nogulēt? Kāpēc mums neienāca prātā? . . . Vācieši kur vācieši, bet pašmāju nelieši taču pirmie pacēla galvu.

—   Guli, negrozies!— Laimonis viņu pieturēja.— Ja brūce sāks asiņot, kur es ņemšu lupatas?

—   Asinis … Ar asinīm maksājam par savu muļķību. Un tikai manis dēļ … Ja es . ..

—   Labi, labi. Ja būtu, tad būtu …— Laimonis pārlaida roku pār grubuļaino pagraba sienu.— Kad jūs beidzāt būvēt šo noliktavu?

—    Pavasari. Gribējām pabeigt pirms Maija svētkiem, bet neiznāca.— Arturs nezin kāpēc pasmaidīja.— Mārcis te ņēmās ar savu brigādi, visiem spēkiem centās iekļūt triecienniekos, dzinās pēc prēmijas, bet būvēja nevīžīgi. Es viņam tādu prēmiju iedevu! Liku pārtaisīt …

—   Malacis! Nostrādāts gods godam,— Laimonis drūmi uzteica,— labs mūris, stiprs mūris,— un satraukts jautāja:— Kādēļ viņi liek mūs mierā? Vai tu vari to saprast? Nesit, nepratina … It kā būtu mūs aizmirsuši.

—    Neuztraucies! Pienāks laiks, gan atcerēsies.

—   Labi, ka vēl esam kopā. Kas būs, ja mūs izšķirs? Viņi ir gatavi uz jebkuru nelietību.

—    Kāpēc tu tā runā?

8«

—   Tāpat vien. Lai mēs vienmēr būtu vienotā frontē.— Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, bet samulsa, pamanījis Artura neganti nikno skatienu.

227

—           Es lev tagad tā krautu … Ko tu kladzini par to vienotību! Vai mēs pirmo dienu esam pazīstami?

Laimonis klusēdams pārvilka plaukstu pār sienu.

—    Jā, pamatīgs krātiņš. Pat pelei no tā neizsprukt.

Vecā linu fabrika bija drūma pelēko laukakmeņu celtne, kas vientulīgi rēgojās meža vidū. Pārlaidis skatienu apsūnojušām sienām un izdauzītajiem logiem, Rihards atskatījās uz Manfrēdu, kas stāvēja pie automašīnas, uzmanīgi klausīdamies sapieru daļas virsnieka ziņojumā. Netālu no viņiem izmeklētājs Sprūdžs pakšķinādams smēķēja papirosu. Jā> jā, Sprūdžs. Viņš gan bija manāmi novecojis, uzblīdis, tomēr joprojām palicis tas pats pašpārliecinātais Sprūdžs — cilvēks, kas vienmēr apzinās savu vērtību.

—           Aizžogojumu mēs uzstādām pa to tur līniju, divās rindās,— sapieris rādija.— Pagaidām ar koka stabiem, bet kad saņemsim betona balstus …

—    Kur būs sargtorņi?— Manfrēds viņu pārtrauca.

Diena bija apmākusies, neomulīga. Vējš raustīja rasējumu lapas, kas bija izklātas uz mašīnas pārsega.

—    Šeit, šeit un trešais tur . ..

—           Par maz. Novietojiet arī šeit un šeit,— Zingrūbers rādīja, ar pirkstu pieturēdams lapu. Pie galvenajiem vārtiem arī. Mēs, kā jums zināms, neesam Francijā.

—           Klausos! Izmantosim saliekamas blokbarakas. Tās uzcelsim, lūk, šādā kārtībā. Vecajā ēkā izveidosim trīs nodalījumus un sagatavosim tos pirmajai grupai …

—    Pirmā grupa ieradīsies parīt.

—    Jau parīt?— virsnieks samidsa.

—    Jā, parīt. Četrpadsmitos nulle nulle.

—          Vai iespējams termiņu pārcelt, ja rodas ārkārtēji apstākļi?

—    Šāda varbūtība ir izslēgta.

—    Skaidrs. Atļausiet turpināt darbu?

—           Ejiet!— Manfrēds noteica un pagriezās pret Rihardu.— Nu, kā tev patīk šie apartamenti?

—           Nejauks kakts,— Rihards saviebās.— Jau bērnībā man šī vieta gaužām derdzās.

—           Bet, manuprāt, tā nemaz nav tik slikta. Būs jāizsaka pateicība tavam sievastēvam. Kā jūs domājat, Sprūdža kungs?

Izmeklētājs nolieca galvu un goddevīgi, bet pašcieņas pilnā balsī atbildēja:

—    Krieviem ir paruna, majora kungs, ko varētu tulkot šādi: istabu rotā nevis galds, bet pīrāgi, ko ceļ galdā.

—    Lieliska paruna. Un šie pīrāgi, ko celt galdā, ir pilnīgi atkarīgi no jums, mani kungi!— Zingrūberam iepatikās vārdu spēle.— Mums ir rūpnieciska rakstura kombināti, kas dod masveida produkciju. Turpretim šeit paredzēts darbs ar katru eksemplāru atsevišķi, citiem vārdiem sakot, šeit notiks perspektīva materiāla atlase. Sei t tiks izraudzīti tadi cilvēki, kas varēs strādāt Lielvacijas labā un tātad arī veicināt savas personības pilnīgu pārveidošanos. Latvieši jau sen morāli un ekonomiski ir saistīti ar mums. Pēc rakstura, paradumu, domāšanas un pat dzīves veida viņi ir ļoti līdzīgi vāciešiem. Bet tikai līdzīgi. Tādēļ mūsu uzdevums ir palīdzēt baltiešiem pacelties līdz dižās vācu nācijas līmenim. Vai jūs varat maz iedomāties, kādas rūpes mums sagādās viena pati Krievija?

Rihards nevilšus savā nodabā pasmīnēja: cik ļoti vāciešiem patīk pozēt!

Tā arī tagad Manfrēds norunāja kaislīgu monologu, lai gan šeit tika ierīkots pavisam parasts pārbaudes punkts tiem savervētajiem okupēto apgabalu iedzīvotājiem, kas vēlas sadarboties ar jauno varu. Par nomelni šie punkti netika saukti, lai gan tiem cilvēkiem, kas tajos iekļuva, bija tikai divas izejas: vai nu kļūt par aktīviem hitleriešu līdzdalībniekiem — tādā gadījumā viņi tika nosūtīti uz speciālām skolām, kurās apguva visas spiegiem, nodevējiem un diversantiem vajadzīgās iemaņas un zināšanas,— vai ari .. . Dzīvi liecinieki hitleriešiem nebija vajadzīgi. Bet šīs topošās iestādes raksturīga īpatnība bija tā, ka priekšroka bija paredzēta pamatiedzīvotājiem, tas ir, latviešiem. Tieši tāpēc vāciešiem bija nepieciešami Riharda Losberga pakalpojumi. Tagad viņa pienākumos ietilpa arī savu tautas brāļu ietekmēšana.

Pārbaudes punktu bija paredzēts sadalīt divos sektoros: viens karagūstekņiem, kuri tiks atvesti no nometnēm, otrs — latviešiem, un tas bija nodots Riharda pārziņā. Tas tika iekārtots rūpīgāk, un tā iemītniekiem bija paredzami labāki dzīves apstākļi, lai gan beigas, ja kas gadītos, viņiem būtu lādas pašas kā pirmā sektora iemītniekiem. Vārdu sakot, no šī brīža Riharda un viņa apakšnieku pienākums bija rūpēties par vāciešiem vajadzīgā nacionālā izejmateriāla piegādi.

Ko tikai savā laikā Vācijā un ari pašu mājās Rihards nebija dzirdējis! Latviešiem, tā sakot, tika parādīts īpašs gods. Tika apsolīts viņus atstāt dzīvus un laika gaitā pat pārvērst par vāciešiem. Protams, ar noteikumu, ka viņi uzvedlsies nevainojami. Viņiem bija atļautas lielākas pārtikas devas un piešķirtas dažādas priekšrocības. Viņiem nebija liegts apmeklēt vāciešu kulturālos un sabiedriskos sarīkojumus, lai izglītotos un garīgi attīstītos. Taisnība, speciālas instrukcijas — Rihards tās labi zināja — noteica, ka latviešiem nevar dot tādas pašas tiesības kā vāciešiem un attiecībās jāievēro distance. Rozenberga kungs, kura resoru Rihards pārstāvēja Latvijā, apgalvoja, ka no latviešiem iespējams izskolot kārtīgus pārvaldniekus, kas Lielvācijai var būt ļoli noderīgi iekarotajos austrumu apgabalos. Turpretim vāciešiem bija kategoriski aizliegts piedalīties latviešu kultūras dzīvē, lai nebojātu savu estētisko gaumi un nekaitētu savam intelektam. Pārvācošanai jānotiek lēni un piesardzīgi. Bet pakalpiņi bija vajadzīgi jau tagad, nekavējoties.

Rihards paskatījās uz Sprūdža godbijīgi noliekto galvu un derdzīgi novērsās.

—   Esmu pārliecināts, majora kungs, ka Vācija mums izrāda pārāk lielu uzticību,— Sprūdžs prātoja un, acis nemirkšķinādams, vērās taisni uz priekšu.— Uzticību, ko mēs diemžēl vēl neesam nopelnījuši. Cīņā labākais savstarpējas saprašanās pierādījums ir blakusstāvētāja plecs, nevis viņa svinīgās runas. Personīgi es uzskatu par savu pienākumu katram latvļetim ieskaidrot, cik bezgalīgi lielai jābūt viņa pateicībai Ādolfam Hitleram par to, ka viņš vēlas latvieti pataisīt par cilvēku.

—    Ir ļoti patīkami pārliecināties, ka mēs savā izvēlē neesam kļūdījušies,— Zingrūbers apmierināts nosmīnēja.— Bet atļaujiet dot jums dažus praktiskus padomus, kolēģi. Pirmām kārtām, jūsu darbam jābūt tīram un profesionāli nevainojamam. Būtu ļoli nesaprātīgi iegūt vienu sabiedroto, desmitus noskaņojot naidīgi pret sevi. Jūs ļoti pareizi izteicāties par kaimiņa plecu kaujā. Es papildināšu jūsu domu. Jāpanāk, lai jūsu aizbildnībā esošās personas būtu ar mums tik saliedētas, ka tās justos nevis kā liecinieki, bet gan kā visa notiekošā tieši līdzdalībnieki. Šādam nolūkam vislabākais cements ir asinis. Mums jau ir pieredze. Francijā nevēlamo elementu likvidēšanu dažos gadījumos mēs uzticējām pašiem frančiem. Vai jūs mani saprotat?

—    Protams,— Sprūdžs atsaucās.

—       Otrkārt, nesteidzieties nokaut aitu, nenocirpuši tai vilnu. L'n pēdējais. Es nedomāju, ka boļševiki paguvuši atstāt solīdu, plaši sazarotu pagrīdi, jo mūsu trieciens bija neparedzēti straujš. Taču būtu naivi ticēt, ka viss šeit ir tik tīrs kā aptiekā. Nodarbojieties ar šo jautājumu nopietni. Arī šajā ciemā ir aizturēti daži cilvēki …

—    Zinu, majora kungs.

—       Ņemiet viņus savā pārziņā. Es došu attiecīgu rīkojumu.

—    Šajā sakarībā man ir daži apsvērumi, majora kungs.

—    Klausos.

—    Domāju, ka viens no aizturētajiem jāatbrīvo.

Manfrēds domīgi paskatījās Sprūdžā, izņēma sudraba

papirosu etviju, aizsmēķēja pats un piedāvāja arī Rihardam un izmeklētājam.— Citu pievilināšanai?— viņš lēni jautaja, pūzdams gaisā dūmu gredzenus.— Riskanti . ..

—      Tomēr drošāk, nekā ar pliku āķi makšķerēt nezin kur un nezin ko …

—    Ja nu viņš aizbēg?— Rihards jautāja.

—      Protams, šāda varbūtība nav izslēgta. Visu nav iespējams paredzēt,— Sprūdžs nesatricināmā mierā aizstāvēja savu viedokli.— Ja arī aizbēgs, ko lai dara, viens vairāk vai mazāk, tam nav lielas nozīmes, toties mums būs izredzes, ka agrāk vai vēlāk kāds ar viņu uzņems sakarus. Vai arī viņš pats uzķersies uz makšķeres.

Manfrēds bridi klusēja, dziļi ievilka dūmu un nevērīgi aizmeta papirosa galu.

—       Labi, rīkojieties! Bet es ceru, ka jums ir zināms, kā izturas pret neveiksmīgiem makšķerniekiem.

—      Ar šo sportu es nodarbojos jau vairāk nekā trīsdesmit gadu, majora kungs.

Manfrēds vērās viņā ar ilgu, pētījošu skatienu un beidzot atplauka platā smaidā.

—       Jūs, Sprūdža kungs, man esat ļoti simpātisks. Būtu žēl, ja jūs nošautu greizi,— viņš noteica, tad paskatījās pulkstenī un sāka visus steidzināt:

—    Brauksim, kungi, brauksim!

Ozols rotaļājās ar mazdēlu. Turēdams puisēnu savās lielajās, raupjajās plaukstās, viņš meta to augstu gaisā, satvēra, piespieda pie krūtīm, atkal uzmeta gaisā un atkal piekļāva sev klāt . .. Lidodams puisēns jocīgi tirināja kājiņas un priecīgi klaigāja.

—           Mazdēliņš! Mans mantinieks! … Kur tu tik ilgi biji no vectēva noslēpies? Ko? Visu laiku tikai pa vāciešu zemi, tikai pa visādām ārzemēm …

Marta smaidīdama noraudzījās viņos. Blakus uz krēsla bija nomests viņas mētelis, visapkārt stāvēja neizkravāti čemodāni.

—           Vai ilgi paliksiet šeit?— tēvs jautāja, pagriezdamies pret viņu.— Varbūt atstāsi mazdēlu pie mums, lai paelpo jūras gaisu?

Meita darbojās gar čemodānu, it kā nevarēdama to atslēgt. Tad klusi atbildēja:

—    Es vispār gribu palikt mājās.

—           Bet ko tad Rihards?— Ozols jautāja, uzsēdinājis Edgaru uz ceļgaliem.

—    Ko Rihards?— Marta izlikās nesaprotam.

—   Vai viņš ari paliks šeit?

—    Nezinu.

Ozols kļuva uzmanīgs.

—   Vai esat sastrīdējušies?

—    Kāpēc tu tā domā?

—           Kā tad citādi? … Ja tu dzīvosi šeit, bet viņš … Vai tad jums Rīgā dzīvokļa nav?

—    Kā ne. Ir, bet …

—           Saki — ko tavs vīrs nodomājis uzsākt? Kas tas par uzņēmumu, ko viņi iecerējuši? Starp citu, tas vācietis, kas viņam atbraucis līdzi, pagājušo reizi uzdevās par komersantu .. .

—           Viņi visi par kaut ko uzdodas …— Marta nenoturējās.

Ozols paskatījās viņā izbrīna pilnām acīm un izbijies jautāja:

—    Kaut kas tomēr nav labi? Vai uzminēju?

—   Ak, tēt, es negribu par to … Ļauj man atgūties.

Ozols nolika Edgaru uz grīdas, piecēlās, pārlaida acis

pār Martas čemodānu, gribēja vēl kaut ko jautāt, bet šajā brīdī atvērās durvis un istabā ienāca Rihards ar Manfrēdu.

—           Kā tad mazais Losbergs jūtas savās dzimtajās mājās?— Zingrūbers jautrā omā apvaicājās.— Sāk aprast? Vai esat ievērojis, ka viņš ir jums ļoti līdzīgs?— Manfrēds izteiksmīgi paskatījās Ozolā.— Mats matā pēc vectēva.

Šāda negaidīta komplimenta pagodināts, Ozols atplauka priecīgā smaidā.

—    Kā gan citādi? No viena kaula…— viņš atsaucās, bet apmulsa un tādēļ ievirzīja sarunu citā gultnē:— Kā jums veicās? Vai neizbraucāties velti? Neder?

—    Tieši pretēji, man jums jāsaka liels paldies. Atradām tieši to, kas mums vajadzīgs.

—    Ļoti priecājos.

—    Katrā ziņā Losberga kungs turpmāk jūsu mājā būs biežs viesis.

—    Piedodiet … Ja tas nav noslēpums, ko jūs tur gribat ierīkot?

Uzmetis Rihardam īsu skatienu, Manfrēds izvairīgi atbildēja:

—    Kā lai to saka … Šis un tas frontes vajadzībām. Pa kripatiņai. Dārgo namatēv, ja jūs mums piedāvātu tasīti kafijas …

—   Ak kungs!—Ozols sarosījās.— Erna, uzklāj galdu!

Biruta vilka ārā spaini no akas, kad pēkšņi ieraudzīja Arturu. Viņš nāca pa ielu divu konvojnieku pavadībā. Mirkli abu acis sastapās. Meitene paguva ieskatīties Artura bārdas rugājiem apaugušajā, izmocītajā sejā, pamanīt viņa netīros, asinīm aprepušos pārsējus, un viņas lūpas aiz žēluma iedrebējās. Arī Biruta neizskatījās necik labāk — viņa bi ja izdilusi, novārgusi … Viņi jau gribēja skriet viens otram pretim, bet viens konvojnieks tūdaļ pavērsa pret Birutu automāta stobru un otrs ar laidi tā pagrūda Arturu, ka viņš tik tikko noturējās kājās. Aizmirsusi ūdens spaini, meitene ilgi raudzījās viņiem nopakaļ.

Arturs nebrīnījās, ka komandantūra apmetusies tur, kur vēl nesen bija ciema padomes kantoris,— bijušajā traktierī. Bet tad, kad privātās drānās ģērbies vīrietis, kas skatījās ārā pa logu, pagriezās pret ienācējiem, Arturs no pārsteiguma nodrebēja: viņa priekšā stāvēja izmeklētājs Sprūdžs.

—    Jūs esat pārsteigts?— viņš pasmīnēja, būdams apmierināts par radīto efektu.— Droši vien savās domās jūs jau sen esat mani apracis. Bet, kā redzat, dievs ir žēlīgs. Kā jūtaties? Man teica, ka jūs esat ievainots. Lūdzu, sēdieties!

Arturs apsēdās uz ķebļa, sasprindzināti vērdamies runātāja svētulīgajā sejā — šajā vīrā, kas bija viens no viltīgākajiem Ulmaņa politiskās pārvaldes dienderiem.

—   Man nepatīk jūsu izskats,— Sprūdžs turpināja.

— Jums ir nopietni jāārstējas … Ak jaunība, jaunība! Bet

es taču jūs brīdināju, Banga. Mācieties izraudzīt draugus, es teicu. Toreiz viņi jūs noveda līdz cietumam, piespieda dezertēt no armijas, pataisīja par krievu sulaini … Un kas no tā visa iznācis? Viņi tagad beidz savu mūžu pie Maskavas, bet jūs nīkstat pagrabā.

Zobus sakodis, Arturs klusēja.

—   Es saprotu, cik nepatīkami jums ir to dzirdēt, bet ko lai dara, pats esat vainīgs. Ja toreiz jūs būtu paklausījis un nebūtu darījis aplamības . .. Labi, ko nu vairs . . . Jūsu laime, ka dzīvojat humānā sabiedrībā. Pie labas gribas var saprast, ka jūsu rīcību nav diktējusi idejiska pārliecība. Pie visa vainīga gara tumsība un nesaprātīgā jaunība. Sevišķu pretenziju pret jums nav, jūs neesat mums neko sliktu nodarījis ne republikas laikā, ne arī krievu okupācijas dienās . . . Pat vairāk, jūs esot Ozola kungu, taga ējo ciema vecāko, paglābis no linča tiesas. Un tas, zināt, ir Joti, ļoti teicami. Vispār mums nav iemesla turēt jūs aiz restēm. Ejiet mājās!

Arturs bija gaidījis visu, tikai ne šādu iznākumu. No uztraukuma viņam pat aizrāvās elpa.

—    Kā tad tā?— viņš it kā no tālienes izdzirdēja pats savu balsi.— Bet Laimonis? Vai viņš arī tiks atbrīvots?

—   Kāds tam sakars ar Laimoni Kalniņu? Viņš ir mūsu idejisks pretinieks, komunists .. . Bet jūs? Mēs negribam izrēķināties ar cilvēkiem, kas mums ir palīdzējuši.

Pamazām līdz Artura apziņai aizgāja nupat dzirdēto vārdu jēga. Tā bija briesmīga. Tātad viņš ne tikai nav ienaidnieks, viņš pat ir fašistu līdzdalībnieks! Vairāki viņa draugi ir nogalināti, citi apcietināti, bet viņš tiek atbrīvots. Tas taču ir briesmīgāk par nāvi! Kas viņam ticēs, kā viņš pierādīs savu nevainību? Arturs lēni piecēlās un aizsmakušā balsī jautāja:

—    Vai gribat mani provocēt uz sadarbošanos?

—   Kādēļ?— Sprūdžs nesatricināmā mierā atbildēja. — Dariet, ko gribat. Strādājiet, nestrādājiet … Varbūt padomju laikā esat iedzīvojies tādā bagātībā, ka nevienu vairs negribēsiet pazīt.

Arturs demonstratīvi atkal apsēdās.

—    Es ne soli nesperšu no šejienes ārā.

—   Tad jūs aizvedīs ar varu.

—   Ja nu es ar šo ķebli gāžu jums pa pauri, ko tad? Liekas, jums jau ir šāda pieredze.

Sprūdža šaurajās ačelēs iezibsnījās ļaunas dzirksteles, bet tūlīt apdzisa, dodamas vietu mākslotai vienaldzībai.

—           Jums taisnība, un tāpēc jūs izmetīs no šejienes, pirms būsiet ķēries pie ķeb|a. Un vēl, Ranga, mans pēdējais padoms. Nedomājiet darīt aplamības! Brīdinu, ka jūsu drauģeļa dzīvība ir pilnīgi atkarīga no jūsu saprātīguma. Viens greizs solis, un jums pašam ar savām rokām

ajadzēs Kalniņu aprakt blakus mīļotai māmuļai. Tas ir viss. Varat iet.

—    Kas jūs par briesmoni!

—           Kompliments no pretinieka mutes vienmēr ir glaimojošs,— Sprūdžs atteica, iecietīgi pasmīnēdams.— Paldies, Banga!

—           Iznāk tā, ka es esmu gandrīz vai jūsu līdzdalībnieks .. .

—    Katrā ziņā tā domās daudzi.

—           Bet ko tad jūs teiksiet, ja atzīšos, ka pirms vāciešu ienākšanas es uzrakstīju lūgumu par uzņemšanu partijā?

—           Kādreiz vaļas brīdi mes vēl patērzēsim par šo tematu. Protams, ja jūsu drauģeļi jau pirms tam nebūs jūs nolaiduši no kājām. Ejiet, Banga, jūs man esat apnicis!

Biruta kā noburta stāvēja netālu no komandantūras un gaidīja iznākam Arturu. Un neticēja savām acīm, kad viņš parādījās viens un neapsargāts. Viņš lēni nokāpa no lieveņa, pagāja garām sargpostenim un gluži kā neredzīgs vilkās pa ielu uz priekšu. Meitene viņu panāca pie akas.

—   Artur!

Viņš pagriezās, paskatījās Birutā tādām acīm, it kā viņu nepazītu, un gāja tālāk. Birutu pārņēma nelaba sajūta.

—   Artur, kas ar tevi noticis? Vai tu esi atbrīvots?

Viņš klusēdams pamāja ar galvu.

—    Bet Laimonis? Kas ar viņu? Vai dzīvs?

—           Dzīvs.— Arturs aplaizīja sakaltušās lūpas un sagrīļojās. Biruta tik tikko paguva viņu saturēt.

—   Tev ir slikti? Es pavadīšu …

—           Nedrīkst… Nevajag … Viņi sāks tevi novērot,— Arturs čukstēja kā drudzī.— Viņi grib mani pataisīt par provokatoru. Vai saproti?

Biruta neko nesaprata, bet redzēja, ka Arturam pa vaigiem rit asaras, un nojauta, ka ar viņu noticis kaut kas drausmīgs.

Vakarā Ozols ilgi rotaļājās ar mazdēlu. Viņš spēlēja āzi, un puisēns skaļi smējās, raustīdams vectēvu aiz degungala. Bet tad, kad mazais cilvēciņš nobubināja kaut ko līdzīgu vārdiem «vectēvs», viņš gandrīz vai apraudājās.

—           Ak kungs, kas to būtu domājis, ka es vēl piedzīvošu to laimi! Ak, tu manu zvirbulēn .. . Marta! Vai dzirdēji, kā viņš teica? Nosauca mani par vecotēvu! Audz liels, audz, resgali, es tev uzdāvināšu zirdziņu. īstu zirgu. Vai gribi ar zirdziņu pajādelēt? Šitā, rau . . . šitā . . .

Marta skatījās uz tēvu, kas dvēseles saviļņojumā kusa vai ārā, un nezināja, kā iesākt sarunu par to jautājumu, kas ne bridi nedeva miera. Beidzot viņa saņēmās un apsēdās Ozolam blakus.

—   Tēt, kur ir Arturs?

Ozols sadrūma, sabožas.

—           Šeit, apcietinājumā . — pēc brīža viņš nevarīgi un skumīgi atbildēja.

—    Kas viņam draud?

Tēvs klusēdams paraustīja plecus.

—    Palīdzi viņam, tev tas ir jādara!

Viņš nodūra galvu un novērsās.

—    Vai dzirdi? Tas ir tavs pienākums! Citādi . . .

—           Man nav nekāda pienākuma ne pret vienu.— Ozola lūpas nervozi raustījās.— Tu neko nezini, bet es redzēju, kā viņi izpērk vekseļus.

Marta aizsedza seju ar plaukstām un sāka raudāt. Ozols glāstīja viņas galvu, mulsi purpinādams:

—           Ko lai dara, meitiņ? Ko lai dara? Acīmredzot tāds ir tavs liktenis. No tā nekur neizbēgsi. Tev jādomā par savu ģimenes dzīvi.

Marta pacēla saraudāto seju, ar dūri noslaucīja asaras un noteica:

—    Par vēlu, tēt.

—    Kas ir par vēlu?

—           Nekas … Es teicu, ka šovakar jau pārāk vēls, lai par to runātu. Laiks guldīt Edgaru. Ej nu uz savu istabu!

Bērns jau sen bija aizmidzis, bet Marta joprojām sēdēja pie gultiņas, drūmi domādama par Arturam uzbrukušo nelaimi. Viņa apzinājās savu bezspēcību un tādēļ bija izmisusi. Ak kungs, nāve uzglūn visdārgākajam cilvēkam, viņas bērna tēvam, bet viņa nespēj tam palīdzēt! Arturs pat to nezina, ka viņam ir dēls, kas atrodas gandrīz blakus kopā ar savu māli. Turklāt viņai jāizliekas, ka neko nenojauš, un tas ir vēl briesmīgāk.

Kad Rihards ienāca istabā, Marta pēkšņi sajuta īstas fiziskas sāpes un gandrīz ievaidējās. Bet arī viņš bija par kaut ko ļoti uztraucies un nepievērsa uzmanību Martas garastāvoklim.

—    Vai mēs varētu aprunāties?

Marta brīdi skatījās viņā klusēdama, it kā mēģinādama uzminēt, ko viņš vēlas, tad smagi nopūtās.

—    Es klausos.

Rihards nervozi pastaigāja pa istabu, tad apsēdās uz milzīgi liela klubkrēsla malas.

—   Es gribētu atgriezties pie mūsu pēdējās sarunas Minhenē.

—   Kāpēc? Vai tad mēs toreiz par visu jau nevienojāmies?

—   Vienojāmies. Un es gribēju ierosināt mūsu šķiršanās lietu tūlīt pēc atgriešanās Latvijā. Pat sarakstījos ar Kreizi, lūdzu, lai viņš palīdz visu nokārtot ar iespējami mazāku nervu enerģijas patēriņu kā tev, tā arī man.

—    Par ko tad ir runa?

—   Par to, ka radušies vairāki neparedzēti apstākļi. Tu man piekritīsi, ka uzsākt apnicīgo laulības šķiršanas procesu tagad, kad dzīvojam pie tava tēva, kas sevi uzskata par laimīgu vectētiņu .. .Turklāt tūlīt pēc atgriešanās …

—   Domāju, ka šī detaļa nepavisam nav svarīga. Vai tad nav vienalga, kur mēs dzīvojam,— pie tēva vai citur? Ja viss ir izlemts …

—   Tev taisnība. Tam varētu nepiegriezt vērību, bet… radušies daudz nopietnāki šķēršļi.

Viņa sasprindzināja visus spēkus, paredzēdama, par ko Rihards runās.

—   Tev ir zināms, ka es braucu šurp, lai iestātos dienestā. Neatkarīgi no tā, vai tev mans darbs patīk vai nepatīk, es savu izvēli uzskatu par pareizu …

—    Man gar to nav nekādas daļas.

—   Tāpat kā gar mani pašu, tu gribi teikt?— Rihards sāpīgi iejautājās, uzmezdams sievai greizu skatienu.— To es jau sen esmu sapratis. Nu tad redzi: es braucu šurp pildīt dienesta pienākumus un nepavisam nevarēju paredzēt, ka man būs jāsastopas ar to … ar Bangu.

Marta krampjaini norija siekalas, pūlēdamās noslēpt satraukumu.

Kā tad viņš var tevi traucēt?

Rihards izturēja viņas drudžaino skatienu un mierīgi atbildēja:

—   Jā, līdzšinējā situācijā viņš mani nepavisam nebūtu traucējis. Un vēl jo mazāk tajā, kas viņam draudēja. Ret — vai nu par laimi, vai par nelaimi — situācija tagad ir mainījusies — Arturs ir atbrīvots. Viņš ir mājās.

Marta neticēja savām ausīm.

—    Ko tu saki?

Dusmas un greizsirdība Rihardā uzvilnīja ar tādu spēku, ka viņš bez domāšanas Arturu nošautu, ja tas šajā brīdī parādītos durvis.

—    Un tāpēc,— Rihards turpināja aizvien cietsirdīgāk, — uz šķiršanos tev vajadzēs pagaidīt. Es negribu visā piekrastē kļūt par izsmiekla objektu. Dienesta pienākumu dēļ man šeit būs bieži jāuzturas, un es negribu .. . Vārdu sakot, pacieties. Karš drīz beigsies, un tu iegūsi pilnīgu brīvību. Jo vairāk tādēļ, ka es tevi nespiežu pildīt laulātas sievas pienākumus un neko no tevis neprasu.

—    Labi,— Marta klusi noteica.— Lai gan man nav īsti skaidrs, kas tev vairāk rūp — reputācija vai karjera.

—    Pietiek!— Rihards vēl nekad nebija iededzies tādā niknumā.— Es nevēlos vingrināties retorikā un bārstīt asprātības. Un brīdinu: ja tev ir kaut cik dārga tava bijušā mīļākā dzīvība, bruņojies ar pacietību un esi saprātīga.

—    Tu man draudi?

—    Es tev teicu: brīdinu. Vismaz pagaidām.

Pār jūru peldēja netīri mākoņu blāķi. Ūdens likās gandrīz mierīgs, bet laiva, kas līdz malām bija pilna ar zivīm, tik tikko vilkās uz krastu. Visapkārt ņirbēja sīki vilnīši, Arturs sēdēja pakaļgalā pie stūres. Vai viņš senāk būtu varējis paredzēt, ka viņam būs jādodas zvejā ar šādu arteli? Izsalkušie, skrandainie karagūstekņi tikko jaudāja cilāt airus. Un pats? Vai tad viņš pats nav gūsteknis? Re, priekšgalā ar automātu rokās sēž Brunis un lādas par to, ka šļakatas viņu caur un cauri izmērcējušas. Bet ko lai dara, ja tikai no tās vietas laiva pārredzama kā uz delnas?

Arturs izvilka cigareti, pagriezās ar muguru pret vēju, lai varētu aizdedzināt sērkociņu, un ieraudzīja kāru, skaudīgu skatienu.

—    Še, smēķē!— viņš piedāvāja, atdodams paciņu slimīgi bālam jauneklim.

Gūsteknis stīviem pirkstiem to paņēma un bažīgi paskati, jās uz saviem biedriem .. .

—          Ņem visu! Es saku — ņem visu paciņu!— Arturs noteica un palīdzēja gūsteknim aizsmēķēt.

—          Skatos uz tevi un domāju,— Brunis, kas visu laiku bija viņus ņirdzīgi novērojis, pēkšņi ierunājās.— Ko tu esi panācis? Švītējies un švaukstējies, bet kāds no tā labums? Tik un tā raujies, muguru liekdams, tik un tā velc savu

jūgu-

Arturs demonstratīvi pagrieza galvu uz otru pusi.

—          Ai, ai, ai! Cik viņš lepns! .. . Varbūt vismaz to tu saproti, kāda starp mums tagad atšķirība?

—   Saprotu.

—   Kada tad?

—   Kam vajadzēs, tas sapratīs.

—           Ko, ko tu teici? Kas to sapratīs? Varbūt šie te?— viņš nicīgi ar automāta galu rādīja uz gūstekņiem.

—          Nebēdā, gan atradīsies,— Arturs noteica, piecēlās ne vārda nebilzdams, nobīdīja no priekšējā sola gūstekņus un paņēma smagos airus savās rokās.

—           Ka es tev neiedzenu lodi pierē!— Brunis pārskaities izsaucās, bet Arturs pat nepaskatījās uz viņa pusi.

—          Ne tu dzīsi, ne tu šausi, tāpēc ka tu esi tikai pakalpiņš, kaut arī tev ir automāts rokās.

Kad laiva bija iztukšota, zivju kravu un gūstekņus aizveda nometnes konvojnieks, bet Arturs, dabūjis savu niecīgo loma daļiņu, strauji sāka iet uz ciemu, nemitīgi pielikdams soli, taču nevarēja atrauties no Bruņa, kas viņam sekoja uz pēdām. No malas skatoties, varēja likties, ka pa krastmalu iet divi draugi, un sievas, kas pašreiz kāra tīklus, viņus pavadīja ar nīgriem skatieniem.

13. NODAĻA

Taurētāji braši pūta savus instrumentus, kas saulē zaigoja un laistījās. Vāciešu kara orķestris stāvēja uz perona stacijas ēkas priekšā. Vilciens jau bija padots. Ap vagoniem drūzmējās cilvēki ar čemodāniem un mugursomām. Pie lokomotīves, kas bija izgreznota ar ziediem un skuju vītnēm, bija piestiprināts liels transparents: «Riteņi griežas uzvarai!».

Pie stacijas piebrauca automašīna, un no tās i/kāpa Rihards un Manfrēds. Mūzika bija sadzirdama arī šeit.

—   Gara runa nav vajadzīga,— Manfrēds pa ceļam deva padomu.— Pasaki viņiem dažus izjustus un sirsnīgus vārdus — un uz redzēšanos!

—   Varbūt labak tu pats?— Rihards jautāja pirms iziešanas uz perona.

—   Tas nebūtu labi. Cilvēkam, kas pamet dzimteni, ceļavārdi jādod lidzi mātes valodā. Tu viņiem esi kā simbols.

Rihardam mazliet apšķebinājās dūša, bet viņš neko neiebilda.

—    Un galu galā tu taču pārstāvi organizāciju, kuras pārziņā ir darba fronte,— Manfrēds turpināja.— Caurcaurēm latviešu organizāciju, kas darbojas savā tēvzemē.

—    Savā tēvzemē?

—    Nekļūsti par provinciālu burta kalpu. Turklāt .. .

—    Kungi, lūdzu mani atvainot,— pie viņiem pienākdams, sacīja stacijas priekšnieks.— Vilciens atiet pēc divpadsmit minūtēm, bet man teica, ka vēl paredzēta atvadu ceremonija .. .

—   Ceremonija ilgs piecas minūtes,— Manfrēds mundri atbildēja, vedinādams draugu tālāk.

Putēju orķestris nospēlēja fināla frāzi, un kapelmeistars ar efektīgu žestu nolaida zizli. Rihards ar nagu piedauzīja pie mikrofona un sāka runāt tik pacilāti, ka pats par to bija pārsteigts:

—    Dārgie draugi! Latvijas dēli un meitas! Tūlīt atskanēs lokomotīves svilpe, un jūs kļūsiet par pirmajām bezdelīgām, kas aiznesīs uz Vāciju mūsu mazās, bet miesā un garā stiprās tautas darba slavu.

Viņš uzmeta skatienu gandrīz blakus stāvošam ballmatainam jauneklim ar mugursomu un turpināja, vērsdamies it kā pie viņa:

—   Paskatīsimies patiesībai acīs! Daudzi nesapratīs jūsu drosmīgo soli. Daudzi to neatzīs par labu. It īpaši tie, kuru galvas joprojām ir pilnas ar boļševiku propagandas dvingu. Lai viņi jūs nolād, lai! Ar viņiem mums nav kopīga ceļa uz jaunās Eiropas nākotni. Plecu pie pleca ar diženo vācu nāciju jūs strādāsiet Vācijas rūpnīcās un tīrumos — mūsu kopīgās uzvaras kalvē. Laimīgu ceļu, draugi! Dzimtene un lauta ir kopā ar jums!

Atkal sāka grandīt orķestris, bet tā skaņas tūlīt nomāca griezīgs lokomotīves svilpiens. Ļaudis pie vagoniem steigā atvadījās. Rihards spraucās cauri drūzmai, bet kāds viņu satvēra aiz piedurknes. Rihards atskatījās — viņa priekšā stāvēja tas pats baltmatainais jauneklis, kas ar sasprindzinātu uzmanību bija klausījies viņa runā.

—   Jūs tik labi to pateicāt … Par tiem … Vārdu sakot, par to dvingu … Un es gribētu, lai …— viņš mulsi sacīja un iedeva Rihardam fotogrāfiju.

—   Ko lai es ar to daru?— Rihards neizpratnē jautāja, raudzīdamies attēlā, kur blakus baltgalviin bija redzama smaidoša sieviete.

—   Vajadzētu iespiest avīzē, ka mēs braucam un nebaidāmies,— jauneklis nu jau cieši noteica, bet apjuka, mirkli apklusa un tad vaļsirdīgi piebilda:— Taisnību sakot, mamma negrib braukt . . . Viņa paliek mājās .. . Bet viņas seju taču var nogriezt, vai ne?

Rihards ar slēptām sāpēm lūkojās jauneklī un domāja: «Ak, tu muļķīti, muļķīti! Strēmeli no papīra var atraut, bet kā tu no sevis atrausi dzimteni?»

—    Dod šurp savu ģīmetni! Iespiedīsim,— viņš smaidīdams moži noteica.

Artura brūce jau bija tikpat kā sadzijusi. Zenta viņu prasmīgi ārstēja ar senseniem laucinieku dziedniecības līdzekļiem.

—   Skat, kā velkas ciet!— viņa priecājās, plēsdama vecu palagu apsēja strēmelēs.— Manas zālītes palīdz … Tu smējies par mani, kad es tās vācu pa malu malām, bet pats nu redzi, kā noder. Labākas par visādām aptiekas ziedēm …

Zenta pēkšņi sāka raudāt.

—   Kāpēc tā, māt?

—   Atcerējos … Kā mēs abas ar Kalniņu Ainu klīdām pa mežu, kā meklējām katru zālīti. Viņa rūpējās par savu Andri, kas pēc cietuma bija gaužām vārgs. Atkopa. Ja viņš tagad zinātu, kas noticis . .. Pārnāks no kara, nevarēs ne pie kapa kopiņas pasērot, aizsargi visus sagāza vienā bedrē kā gružus…

Arturs ar sirdssāpēm skatījās, kā dreb mātes pirksti, tinot rituli audekla strēmeli. Vai patiesi arī viņus gaida tāds pats liktenis?

—    Briesmu lietas, dēliņ,— māte klusā balsī turpināja. — Cilvēki tiek slaktēti kā kustoņi. Tur aiz meža, kur vecais karjers … Kā ļaudis stāsta, naktis uz turieni vedot no

nometnes … Citus nošaujot, bet citus pat dzīvus aprokot. Vācieši ir neganti, bet mūsu nezvēri — vēl ļaunāki. Nevienu nesaudzē.

—   Gan viņi savu sagaidīs! Saņems atmaksu pēc nopelniem,— dēls caur zobiem noteica.

—   Atmaksu … Kad tas būs … Nu, pagriezies!— Zenta sāka apsaitēt ievainojumu. Arturs pacietīgi sēdēja, ik pēc brīža klusi iekrekšķēdamies.

—    Kā nu ir? Vai māte tevi neizdaktērēja?— viņa priecājās, siedama saites galus stiprā mezglā.— Pat līdz kāzām nebija jāgaida.

Arturs pavērās viņā ar pateicības pilnu skatienu.

—    Bet ciemā ļaudis tev ceļ neslavu, dēliņ,— Zenta nopūtās.— Sak, ne jau par velti šis izlaists, ne jau velti kalpo okupantiem, apgādā viņus ar zivīm. Es jau nu zinu, ka tu neesi tāds, bet… Laba slava tup aizkrāsnē, slikta — pa pasauli staigā.

Arturs drūmi klusēja. Mātes vārdi viņam bija sāpīgāki par spīdzināšanas mokām.

—   Daži no manis tik tikko atņem labdienu. Kamēr tu vēl biji slims, es šā vai tā tevi aizbildināju, bet ko es tagad teikšu?

—   .Jā, es varētu kvernēt mājās un gaidīt,— Arturs ļ nenocietās,— bet tu taču zini …

—   Laimonim tu tik un tā nevari palīdzēt,— Zentas balss kļuva salta kā ledus.— Viņi izdarīs to, ko nodomājuši, un ] tev neviens padomu neprasīs. Pat Biruta to saprot.

—   Tā taču būtu nodevība pret Laimoni. Ja es izglābtu savu ādu, viņi taču Laimoni nogalinātu.

—   Viņi tevi muļķo, kā tu to nesaproti!— Zenta izmisīgi izsaucās.— Domā, ka es to saku tāpēc, ka esmu tava māte? | Tikai tāpēc, ka trīcu un drebu par tevi? Protams, ka trīcu un drebu. Kā lai nedrebētu? Vai es ko teiktu, ja tu varētu Laimonim palīdzēt? Bet es varu pat dieva priekšā apzvērēt, pie Ainas piemiņas apzvērēt, ka tev izliktas lamatas, ka tas ] viss ir tīrā krāpšana. Laimoni tu neizglābsi, bet sevi pazudināsi.— Zenta iešņukstējās.— Varbūt viņš nemaz ; vairs nav starp dzīvajiem …

Viņa savāca netīros apsējus, zāļu trauciņus, grasījās iet ārā, lai tos noliktu vietā, bet pēkšņi apstājās un pavēras dēlā ar skaudru skatienu.

—   Viena nelaime tev jau uzbrukusi, pielūko, ka neieku1 lies otrā! Domā, es neredzu, kā viņa ar to savu izdzimļ teni … Vai ik dienas velkas uz šo pusi, acis uz mūsu māju blisinādama. Te zāles piedāvā, te sviestu .. . Zinām to viņu sviestiņu! Viņi taču nenolaiž no tevis acis ne dienu, ne nakti. Bēdz, dēliņ! Viņi tevi pazudinās. Iemaisīs tādās nelietībās, ka tev pat miroņi būs jāapskauž.

—    Labi, es aiziešu. Bet kas notiks ar tevi?

—   Ar mani? Iegaumē, dēls, vienu: mātei ir vieglāk kapā iegulties nekā dēla negodu piedzīvot.

. . .Viņi satikās jau taja pašā dienā, kad Arturs pēc slimošanas pirmo reizi izgāja laukā. Marta viņu ieraudzīja iztālēm — bālu, izvārgušu, pavisam citādu. Viņam vairs nebija nekādas līdzības ar to Arturu, ko Marta joprojām glabāja atmiņā. Galvu atgāzis, viņš aizrautīgi lūkojās bezgalīgajā debess zilgmē, no kuras skanēja līksma cīruļa dziesma. Viņa acis žilbināja spoža saule, un viegls vējiņš plivināja matus. Arturs neredzēja Martu, bet negaidot viņa sirds savādi iesmeldzās, viņš pagriezās, un abu skatieni sastapās. Marta gandrīz nemaz nebija mainījusies. Varbūt bija kļuvusi pat skaistāka. Arturu pēkšņi pārņēma tāds karstums, ka viņš neapzināti atvēra muti, kāri norija malku gaisa, paplēta vaļīgāk krekla apkakli un tad, valdīdams nodevīgo trīsoņu ceļgalos, lēni gāja viņai pretim.

Nē, kaut kas Martā tomēr bija mainījies. Pat ļoti stipri. Kad viņi tuvojās viens otram un Arturs beidzot uzdrošinājās pacelt galvu, viņš ieraudzīja, ka ir pārmainījušās viņas acis. Šīs bija pilnīgi citas acis. Tajās bija jaušamas tik lielas aizturētas sāpes un izmisums, tik liels maigums un līdzjūtība, ka viņš gandrīz ievaidējās. Kaklā iespriedās rūgts kamols, sirds sāka dauzīties kā neprātīga. Ko gan viņi abi ir izdarījuši ar sevi! Ar savu mīlestību . ..

—   Vai tu jau sen esi šeit?—viņš jautāja tikko sadzirdami, tikai ar lūpām.

—    Nē, atbraucām nesen. Kā tu jūties?

—    Paldies, labi. Tev ir dēls?

—   Jā, dēls.

—   Cik ilgi šeit paliksiet?

—   Domāju, uz visiem laikiem.

Viņš ieskatījās Martai tieši acīs un negaidīti atzinās:

—    Esmu vainīgs, Marta. Piedod!

Viņa iekoda lūpā, lai nesāktu raudāt.

—    Es arī . ..

Marta gribēja vēl kaut ko bilst, bet šajā brīdī no Ozola mājas iznāca Rihards. Viņš uzmeta abiem drūmu skatienu, tomēr pārvarēja sevi, piegāja pie viņiem un sniedza Arturam roku.

—    Kā tu jūlies?

—    Paldies, tā nekas.

—    Ko esi nodomājis turpmāk darīt?

—    Pagaidām nezinu.

—           Ja tev ievajagas manas palīdzības, nekautrējies,— viņš teica un pašķielēja uz Martu.— Tikai neliec vilkt ārā no cietuma, trešoreiz nekas no tā neiznāks.

—    Pacentīšos.

—           Esi tik labs!— Rihards piespiesti iesmējās un tūdaļ kļuva nopietns.— Tagad ir tāds laiks, Artur, ka jokus taisīt nedrīkst.

Aizbildnieciski papliķējis Arturam pa roku, viņš pagriezās pret Martu.

—    Edgars pamodies. Liekas, viņš nav vesels.

Marta piesarka, it kā būtu pieķerta kādā piedauzībā, uzmeta Arturam lūdzošu skatienu, pagriezās un lēniem soļiem devās uz mājām.

Ozols, kas, pie loga stāvēdams, bija novērojis visu šo ainu, prātoja pēc savas saprašanas:

—           Kaut jel tu ncrotaļātos ar uguni, meitiņ. Sev tu nepalīdzēsi, bet puisi pazudināsi.

Naivais cilvēks! Viņam nebija ne jausmas, ka abi jaunie cilvēki jau sen sevi pazudinājuši.

Netālu no leduspagraba stāvēja vācu armijas kravas mašīna. Nometnes artelis krāva tajā zivju kastes. Arturs i strādāja kopā ar gūstekņiem — pienesa un padeva kastes drūmam, nerunīgam ražena auguma vīram, kas stāvēja mašīnā. Vai nu šis spēkavīrs bija noskaities, vai arī tāds jau bija piedzimis, kas to lai zina, bet viņš raušus rāva kastes Arturam ārā no rokām un meta tās uz mašīnas grīdas, vienā laidā rupji lamādamies.

—           Rokas atkritis, vai, ja pacelsi augstāk?—viņš uz brēca kuslam jauneklim netīrā sarkanarmieša formas blūzē.— Vai tu domā, ka man būtu tavā priekšā līdz zemei jāpieliecas?

—           Ei tu, kas par sarunāšanos ar gūstekni!— Brunis viņam uzkliedza.— Vai pavēli nezini?

—           Bet tāda pavēle tev ir, ka sprāgoņa jānorīko pie kraušanas?— bramanīgais vīrs cirta pretim.— Tā jau var vēderu pārraut…

—   Sprechen verboten!— vācu sargkareivis laiski uzsauca, padraudēdams ar automātu. Viņš sēdēja leduspagraba pavēni un spēlēja mutes harmonikas.

—    Ferboten, ferboten, viss ir fcrboten …— krāvējs norūca, pasperdams kasti ar kāju.— Tikai priekš sava vēdera jums nekas nav ferboten. Parazīti!

Krāvējs pieliecās pie Artura, kas tikko bija pienācis pie mašīnas. Arturs turēja kasti augstu jo augstu, taču krāvējs viņu tik spēcīgi parāva, ka puisis zaudēja līdzsvaru, un kaste viņam izkrita no rokām. Kāds gūsteknis atdūrās pret to un arī paklupa ar visu nesamo.

—   Ak jūs, sasodītie tūjas!— krāvējs nelabā balsī iebrēcās un izlēca no mašīnas.— Vai rokas pakaļā ieaugušas? Salauzīsiet kastes, bet man par to būs jāatbild.

Pie mašīnas saskrēja arī pārējie arteļa locekļi, sākās īsts tracis. Brunis, lamādamies un dūres vicinādams, metās barā, lai atjaunotu kārtību. Un tad šajā jandāliņa troksnī Arturs pēkšņi pie pašas auss izdzirdēja drūmā krāvēja aizsmakušo balsi.

—   Vai svaigas zivis nepārdodat?— viņš aizgūtnēm nočukstēja.

Arturs sarāvās, atskatījās — Brunis grozījās divu soļu attālumā — un tomēr nočukstēja pretparoli:

—    Svaigas zivis peld jūrā …

Viņiem tuvojās sargkareivis ar automātu.

—   Drīz ieradīsies, gaidi,— krāvējs skubīgi nomurmināja un, uztvēris Bruņa vērīgo skatienu, stipri ieblieza Arturam pa ausi.— Iedzīvoties sadomāji, zagli? Kasti tišām salauzi? Griez kabatas uz āru, žigli!

—   Rāmi, rāmi!—Brunis viņu atstūma nost.— Kas tev kaiš, driģenes esi saēdies? Tava kaste ir vesela. Ko tu gaudo?

Plaukstu pie vaiga pielicis, Arturs stāvēja un drudžaini prātoja, kā lai sakarnieku brīdina. Viņš vēl joprojām uzmācās Arturam ar dūrēm, bet starp viņiem bija nostājies Brunis. Pēkšņi arī Arturs iesvilās dusmās un metās virsū aizskārējam.

—    Ko, es esot zaglis? Es tev visas iekšas izvandīšu, čangaļa purns! Vācies prom, kamēr kājas klausa! Vai saprati? Pamēģini tikai vēl kaut reizi šeit bāzt degunu, tad es tev rādīšu!

Brunis viņu satvēra abām rokām, bet Arturs rāvās no tām ārā, dūres pa gaisu svaidīdams. Krāvējs viņam uzmeta strauju, ciešu skatienu.

—    Sapinies tikai ar stulbeni …— viņš norūca un, piesardzīgi atpakaļ lūkodamies, ielēca mašīnā.

Arturs bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka sakarnieks viņu sapratis. Bet drošības labad tomēr nokliedza viņam pakaļ:

—    Parādies tikai vēl! Es tev ādu pār acīm novilkšu!

—    Labi jau, labi,— Brunis smīnēdams atstūma Arturu malā.— Kam tu tik briesmīgi esi iekarsis?

—   Es nevaru ciest tos čangaļus!—Arturs noburkšķēja, paceldams nokritušo brezenta cimdu, un vēlreiz sakarniekam nikni piedraudēja ar dūri.

Ģērbusies plānā kleitiņā, ar dvieli rokā Marta piegāja pie Birutas mājas un pieklauvēja pie durvīm. Vēl bija agrs rīts, taču gaiss jau bija sakarsis, nemanīja ne vēja pūsmiņas. Durvis atvērās diezgan drīz — Biruta jau bija piecēlusies. Ieraudzījusi Martu, viņa sastinga spriegās gaidās.

—   Labrīt!— Marta bija salraukusies ne mazāk par draudzeni, bet centās savu noskaņojumu slēpt.— Nāc man līdzi, iesim peldēties!

Biruta stāvēja nepakustēdamās. Viņai šķita, ka ir pārklausījusies.

—   Man ar tevi jārunā,— Marta pazemināja balsi līdz čukstiem un bailīgi palūkojās apkārt.

Pāris mirkļu Biruta svārstījās, tad cieši ielūkojās Martai acīs un, strupi pateikusi:—Tūlīt!—nozuda aiz durvīm. Drīz vien viņas jau gāja uz jūru. No malas raugoties, nevienam nevarēja rasties nekādas aizdomas: bērnības draudzenes nolēmušas izpeldēties.

—    Saproti … pie Artura es nevaru iet, bet kaut kas ir jādara.— Viņa pagrieza galvu uz vienu pusi, uz otru, tad apņēma Birutu ap pleciem un nočukstēja:— Laimoni rit pārvedīs uz Rīgu.

Biruta spēji apstājās un nobālušām lūpām jautāja: : j

—    Kā tu to zini?

—   Vai nav vienalga … Noklausījos.

Rrīdi viņas gāja klusēdamas. Krastmalā Biruta notupās uz ceļgaliem un, laizdama caur pirkstiem irdenās smiltis, ilgi un mokoši par kaut ko domāja. Beidzot pacēla galvu.

—   Ak kungs, ko lai dara?—viņa izmisusi jautāja.

—    Nezinu … Es domāju, varbūt Arturs …

Biruta paskatījās Martā aizdomu pilnām acīm, piecēlās un bargi noprasīja:

—    Marta, kas tev lika nākt pie manis?

—    Par ko tu runā?— Marta nesaprata.

—   Es jautāju: kas tevi sūtīja?— Draudzenes balsī jau skanēja nepārprotami draudi.

Tikai tagad Marta sāka noprast jautājuma īsto jēgu. Viņa izbijās no visas tiesas.

—    Zvēru tev .. .

Dažus mirkļus viņas raudzījās viena otrai acīs, un šajos skatienos bija gan bailes, gan šaubas, gan līdzjūtība un cerības. «Vai patiešām viņa varētu būt tik zemiska?» domāja viena. «Vai patiešām viņa man netic?» šausminājās otra. Pirmā ierunājās Biruta. Viņa nodūra galvu un neskanīgā balsī teica:

—    Zvēri pie sava dēla!

Martai šķita, ka saņēmusi pliķi sejā. Viņa iekoda lūpā, acīs liesās asaras. Un tomēr viņa sacīja:

—   Zvēru! Zvēru pie mūsu vecās draudzības … Zvēru pie dēla dzīvības!

Martas balss iedrebējās, un viņa novērsās, lai paslēptu asaru pilnās acis. Biruta sarāvās, it kā atbrīvojās no ledaina sastinguma. Viņa piesarka, skatījās Martā mulsi un bikli, gluži kā bērns, ko pēkšņi pārņēmusi vainas apziņa. Vēl brīdi svārstījusies, viņa strauji pielēca kājas un metās draudzenei ap kaklu …

Pār viņām zilgoja tās pašas debesis, spīdēja tā pati saule, blakus šalca tā pati vecā jūra un ikdienišķi klaigāja kaijas, bet viņas it kā no jauna atklāja sevi, raudāja un bija laimīgas, ka atguvušas zaudēto draudzību.

Biruta satika Arturu mājās. Viņš pašreiz posās uz darbu. Pēc meitenes sejas, pēc viņas straujajām un nervozajām kustībām viņš tūlīt noprata, ka kaut kas ir noticis. Ari Zenta nojauta ko nelabu. Viņa steidzīgi iznāca no virtuves un bažīgi skatījās viešņā. Viņas rokas, kas slaucīja šķīvi, tikko manāmi drebēja.

—   Laimoni rīt pārved uz Rīgu,— Biruta pavēstīja, smagi un strauji elpodama.

Arturs satrūkās un pacēla pret viņu izbrīna pilnas acis.

—   Ko tu saki? No kurienes tev šādas ziņas?

—    Marta man tikko to pateica.

—   Re nu …— Zenta it kā izdvesa nopūtu, it kā iešņukstējās.— Es taču tev saciju, brīdināju …

—    Pagaidi, māti… Vai viņai var ticēt?

Biruta klusēdama paraustīja plecus — sak, kā man teica, tā es atstāstu.

—   Jā-ā …— Arturs lēnām novilka.— Ak tad tādas tās lietas.

—   Tev steigšus jāpazūd,— Biruta uzstājīgi sacīja.— Ja viņi ved prom Laimoni, tad skaidrs, ka paņems arī tevi.

—    Tik vienkārši?—Arturs skumīgi pasmaidīja.— Kājas pār pleciem un — aiziet?

—    Bet nevar taču gaidīt, kamēr tevi …— Māte lūdzoši pielika rokas pie krūtīm.

Viņš piegāja pie loga un, it kā sevī iegrimis, ilgi domāja.

—   Galvenais — nedrīkst strēbt karstu,— beidzot viņš īgni izmeta un sāka staigāt pa istabu no viena gala uz otru.— Un tev nevajadzēja te nākt. Būtu satikušies kādā citā vietā … Bet nē, tu, kā par spīti, viņu acu priekšā …

Biruta izaicinoši paskatījās Arturā.

—   Šeit vai citur, kāda tam nozīme? It kā viņi nezinātu, kas mēs esam.

Banga pavērās meitenē mulsu skatienu: patiesi, kāda tam nozīme?

—    Labi, bet tagad ej! Paldies, ka brīdināji.

Arturs klusībā cerēja uz vakardienas sakarnieku. Kaut jel viņš atbrauktu arī šodien! Bet kā lai viņam nodod šo informāciju? Kaut kas ir jāizgudro. Varbūt vēlreiz sarīkot kautiņu vai arī…

Cerēdams uz brīnumu, Arturs nevis gāja, bet gandrīz vai skriešus skrēja uz leduspagrabu. Taču brīnums nenotika — ar kravas mašīnu atbrauca cits strādnieks. Arturs viņam deva kasti pēc kastes, un vēl nekad šis darbs viņam nebija licies tik grūts un ilgs.

Tiklīdz mašīna bija piekrauta, Arturs lūdza Brūni atļaut viņam uz brītiņu aizskriet mājās. Esot aizmirsis paņemt smēķus. Arturs straujiem soļiem gāja pa ielu un drudžaini prātoja, kas būtu darāms. Katrā ziņā jānodibina sakari ar Rīgas pagrīdes organizāciju, par kuru runāja Laimonis. Bet kā lai to izdara? Ne viņš, ne Biruta, ne māte to nedrīkst darīt, jo Sprūdžs taču gaidīt gaida, ka viņš spers kādu neapdomīgu soli. Varbūt palūgt kādu zvejnieku? Bet kuru? Kuram drīkst uzticēties? Turklāt jāņem vērā, ka okšķeri tūlīt sāktu novērot to cilvēku, ar kuru viņš būtu ticies. Arturs lauzīja galvu: ko lai dara, ko lai iesāk?

Laimoni pārved uz Rīgu. Tātad spēle tuvojas beigām? Uz ko cer šis nelietis Sprūdžs? Vai patiesi uz to, ka Arturam nervi neizturēs un viņš izdarīs kādu muļķību? Vai varbūt tikai pacietīgi gaida, ka agrāk vai vēlāk kāds uzķersies uz viņa makšķeres?

Arturs nebija manījis, ka viņu kāds atklāti izsekotu. Bet ko nozīmē atklāta izsekošana? Dienu viņš visu laiku uzturas cilvēkos, un kaut ko noslēpt no ļaužu acīm nebūtu nemaz iespējams. Bet nakti … Ej nu sazini, kas notiek naktī. Līdz rītausmai acis neaizvēris, Arturs ik pa brīdim cēlās kājās, gāja pie loga, lūkojās tumsā, ieklausījās katrā troksnītī, un ne mirkli viņu nepameta sajūta, ka viņš nav viens. Apmēram tāpat jūtas cilvēks, kas nojauš, ka viņam kāds uzglūn.

Labi saprazdams, ka ikviens, kuru viņš uzrunā vai kurš griežas pie viņa, gribot negribot iekļūst aizdomās turēto cilvēku pulkā, Arturs centās pēc iespējas mazāk tikties ar ciema ļaudīm, nošķīrās, noslēdzās no visas apkārtējās dzīves. Šāda izturēšanās savukārt radīja aizdomas zvejniekos, un viņi raudzījās uz jaunekli diezgan greizām acīm. Bet Biruta, pati to nenojauzdama, Arturu bija satricinājusi ar savu vienkāršo, dabisko iebildi: «It kā viņi nezinātu, kas mēs esam.» Šie vārdi Arturam lika paskatīties uz pasauli citām acīm. Kāpēc jānošķiras, kāpēc jāslēpjas? Varbūt jārīkojas tieši pretēji — pēc iespējas vairāk jāuzturas cilvēkos, jājauc okšķeriem pēdas, jāvazā aiz deguna? Lai viņi sāk turēt aizdomās visus pēc kārtas.

Viņš jau gandrīz bija ticis līdz mājām, kad pēkšņi ieraudzīja Martu. Viņa nāca pretim. Sirds sāka izmisīgi dauzīties, kājas kļuva nevarīgas, mute — sausa. Tā notika katru to reto reizi, kad viņi satikās, bet Arturs neko tur nevarēja darīt. Jau no tālienes Marta viņam uzsmaidīja un paātrināja soļus. Šajā brīdi Arturs būtu varējis apzvērēt, ka sastapšanās nav nejauša.

—    Sveiks!—Viņas plauksta bija karsta un mazliet trīcēja.— Vai tev pateica?

—   Sveika! Pateica. Vai zini, cikos?

—   Jādomā, ka pēcpusdienā. Vedēji ieradīsies no Rīgas.

Marta pārlaida skatienu viņa satraukuma pilnajai sejai.

—   Vai es nevarētu kaut kā palīdzēt?

Arturs noraidoši papurināja galvu. Bet tajā mirklī viņā pamodās bikla cerība: kā būtu, ja… No šīs domas

Arturam pat kļuva karsti, un viņš noslaucīja nosvīdušo pieri.

—           Varbūt es tomēr varētu kaut kā palīdzēt? Protams, ja . . .— Marta vēlreiz jautāja, skatīdamās viņā gaidošām acīm.

Ko lai dara, ko lai iesāk? Uzticēties bija riskanti, bet atteikties nedrīkstēja, jo šī bija tā vienīgā izeja, ko viņš meklēja. Neviens taču nesāks turēt aizdomās Losberga sievu. Bet. .. Vai viņam ir tiesības riskēt? Atklādams konspiratīvo tikšanās vielu un paroli, viņš jau ar to vien Martu būtu pārvērtis par liecinieci un līdzdalībnieci. Ko gan tagad darīt?

—           Zini,— viņa balss no uztraukuma aizsmaka,— tas, ko es tev uzticēšu …

—   Ja tas vajadzīgs tev …

—   Tas vajadzīgs visiem.

—   Saki!

—          Tev būs jābrauc uz Rīgu. Saproti? Tūlīt. Kaļķu ielā ir apavu salons «Elegance». Bet vispirms, lai novērstu uzmanību, tev jāpastaigā pa veikaliem … Pēc tam — uz turieni. Tev jājaulā: «Vai vecais Jēkabsons vairs nestrādā?» Tev atbildēs: «Strādā, bet tikai izmeklētiem klientiem.» Tad tu izstāstīsi visu, ko zini par Laimoni. Un par mani.

—   Ko par tevi?

Sākumā viņš bija izbrīnījies par Martas jautājumu, bet drīz atskārta: viņa taču neko nezina.

—   Pateiksi, ka cs esmu izraudzīts par pievilinātāju.

—   Kā lai to saprot?

—          Citreiz . .. Būtu ilgi jāskaidro. Esi piesardzīga! Paroli pasaki tikai tādā gadījumā, ja tuvumā nav neviena cita cilvēka.

—           Kādēļ man pirms tam jāstaigā pa veikaliem un jāzaudē laiks?

Viņš skumīgi pasmaidīja.

—   Tāpēc, ka tevi kāds var izspiegot.

Marta nobālēja. Tikai tagad līdz viņas apziņai sāka nonākt lūguma jēga.

Izdarīšu visu, kā vajag,— viņa klusi noteica.

Un Arturs pēc šīs balss skaņas saprata, ka viņa drīzāk pati ies nāvē nekā nodos viņu. Gribējās pateikt kaut ko sirsnīgu, uzmundrinošu, bet bija par vēlu — viņiem tuvojās Brunis.

—   Vai tu domā visu dienu te lakstoties?— viņš aizdomu pilns pētīja viņu sejas.— Kas tad strādās? Lūdzu piedošanu, kundze, bet…

Marta negaidīja Bruņa paskaidrojumus, viņa strauji apgriezās un gāja uz mājām.

Artura lūgumu Marta izpildīja nevainojami. Vispār viņai uzsmaidīja laime. Rihards — viņš tagad lielākoties dzīvoja savā vasarnīcā — pats piebrauca pie viņas un aicināja sev līdzi uz Rīgu. Aicināja tikai pieklājības pēc, nelolodams nekādas cerības uz panākumiem, jo pēdējā laikā viņu attiecības bija galīgi sabojājušās. Rihardam par ārkārtīgu pārsteigumu, Marta bija ar mieru. Un izturējās pret viņu gandrīz vai laipni.

Kā bija piekodināts, viņa vispirms pastaigāja pa veikaliem, šo to nopirka, šo to pasūtīja. Beidzot nokļuva līdz «Elegancei». Un arī tur viņai laimējās — salonā bija tikai pasūtījumu pieņēmējs — varena auguma vīrietis. Pārliecinājusies, ka neviens viņos nevar noklausīties, Marta klusi jautāja:

—   Vai vecais Jēkabsons vairs nestrādā?

Pieņēmējs uzmeta viņai īsu, ciešu skatienu un atplauka

smaidā.

—    Lūdzu, kundze! Šeit jums būs ērti,— viņš skaļā balsī aicināja un tūlīt, gandrīz vai čukstēdams, atbildēja uz jautājumu:— Strādā, bet tikai izmeklētiem klientiem. Neliecieties par mani zinis, runājiet,— un atkal skaļi:— Ieteicu jums, kundze, apskatīt šo modeli …

Pazagšus starp pieņēmēja skaļajām frāzēm Marta pastāstīja visu, kas viņai bija uzticēts. Pieņēmējs neko nejautāja, tikai pašās beigās it kā starp citu apvaicājās:

—    Kā jūs zināt, ka Banga ir tāds?

—    Kāds?

—    Nu … Ka viņu izseko .. .

—   Viņš pats man to teica.

—   Ak tā? Interesanti. Bet paroli? Arī to viņš jums uzticēja?

—    Protams. Kā tad es citādi būtu varējusi jūs atrast?

—    Jā, jā, protams. Piedodiet, kā jūs sauc?

Bet Marta nepaguva atbildēt, jo salonā ienāca divas grezni tērpušās dāmas. Pieņēmējs acumirklī pārvērtās, iztapīgi palocījās un notarkšķēja:

—   Varat neraizēties, kundze. Viss bus kartība, kundze. Esmu pārliecināts, ka būsiet apmierināta, kundze.

Rihards gulēja tramīgā miegā un pamodās, tiklīdz sekretārs klusi ienāca pa durvīm.

—    Kas noticis?— Rihards nīgri jautāja.

—    Piedodiet, pie jums ieradies apmeklētājs. Lūdz pieņemt.

—   Vai prātu esat zaudējuši?— Rihards dusmīgi izsaucās, paskatījies pulkstenī uz naktsgaldiņa.— Trijos naktī…

—   Es jau mēģināju aizbildināties,— sekretārs sacīja un neziņā mīņājās pie durvīm.— Tas ir Lores kungs.

—    Lore?— Rihards piecēlās, uzmeta uz pleciem rītasvārkus un apjucis paskatījās sekretārā.— Kas viņam vajadzīgs? Šādā laikā?

Sekretārs paraustīja plecus.

—   Nezinu. Viņš ir ļoti satraukts. Liekas, kaut kas ir noticis.

—   Ko lai dara, ievediet viņu kabinetā, es tūlīt iešu,— Rihards ar nepatiku attrauca.

Palicis viens, viņš piegāja pie loga, atvilka aizkaru un salīgi nodrebinājās: mēness bija tik dziļi paslēpies aiz pelēcīgā mākoņu slāņa, ka bija tikko saskatāms kā gaišs plankums, jūra tvaikoja, pār zemi klājās pienaina migla. Biezajā dūmakā skatienam paretam pavīdēja pīlādža koks, priedes zars vai arī kaut kas pavisam rēgains. «Tieši tāpat kā dzīvē,» Rihards klusībā drūmi iesmējās. «Viss kā miglā tīts. Rādās viens, bet īstenībā …»

Aizsitis ciet ritasvārku malas, Rihards negribīgi atgriezās pie galda, aizsmēķēja un palika stāvam, prātodams par dīvaino vizīti. Kāpēc Lore šeit ieradies? Viņus taču nesaista nekādi kopīgi darījumi. Bet, ja viņš atnācis nakts vidū, acīmredzot ir noticis kaut kas ārkārtējs. Sirds kļuva aizvien nemierīgāka …

Pirmajā mirkli Rihards pat nepazina sarkanmataino milzi, tik ļoti tas bija pārvērties: bāls, acis iegrimušas tumšos dobumos. Lore raudzījās Rihardā ar vājprātīga cilvēka skatienu, gribēja kaut ko teikt, bet balsi aizrāva krampjaini šņuksti.

—   Kas jums noticis?— Rihards piegāja viesim klāt un paspieda viņa ļengano, nedzīvo roku.

Lore bezspēcīgi noslīga uz krēsla, trīcēdams iekšējās elsās.

—    Nomierinieties, nu nomierinieties taču!— Kihards viņu mudināja, ielēja glāzē ūdeni, bet pārdomāja un izņēma no bāra konjaku. Ar lielu pierunāšanu Lore nodzēra no glāzes mazu malciņu. Ar skatienu pavēlējis sekretāram iet prom, Rihards apsēdās Lorem pretim un labsirdīgi paplikšķināja viņam pa ceļgalu.— Tā, tā. Nu jūs jau sākat atgūt cilvēka izskatu. Sakiet — kas ir noticis?

—   Oskars …— nakts viesis ievaidējās.— Viņi aizveduši Oskaru. Lūdzu, glābiet viņu!

—   Pagaidiet.— Rihards sarauca pieri.— Kas tie par viņiem, un uz kurieni Oskars aizvests ?_ Izstāstiet visu pēc kārtas! Oskars ir jūsu dēls, vai ne? Ārsts?

Lore pamāja ar galvu.

—   Atceros, arī Ulmaņa laikā jums vajadzēja viņu izpirkt no politiskās pārvaldes. Ko tad viņš tagad izdarījis?

—    Izoperējis kādu vācu virsnieku.

—    Neveiksmīgi? Aizraidījis uz viņpasauli?

—   Ja tā būtu!— Lore žēlabaini izsaucās.— Par laimi, Oskars ir labs ārsts. Bet atklājies, ka virsnieks nemaz nav virsnieks.

—    Kas tad?

—   Velns viņu zina. Vai nu parasts krāpnieks, vai arī kas cits.

—   Vai tad operācija nenolika slimnīcā?

—   Tā jau ir tā nelaime! Operējis savā dzīvoklī. Tā sagadījies …

—   Ak tad tā .. .— Rihards domīgi novilka.— Tas situāciju stipri sarežģī. Bet vispirms pasakiet — vai jūsu dēls zināja vai nezināja, ko viņš operē? Kas tā par operāciju? Vai viņš par to ziņojis vai nav ziņojis varas iestādēm? Un beidzot — kas viņu arestējis?

—   Jūs man jautājat tā, it kā es būtu gestapo darbinieks,— apjukušais Lore iepleta rokas.— Jāsaka paldies cilvēkiem, kas man to pavēstīja ..

—    Kad jās to uzzinājāt?

—    Pirms divām stundām.

—    Kas jums to pateica?

—   Jūs uzdodat neērtus jautājumus, Losberga kungs,— Lore sastomījās, uzmezdams namatēvam pārmetumu pilnu skatienu.— Šejienes gestapo nodaļā strādā kāds mans vecs draugs … Bet jūs taču saprotat, ka es nevaru …

—    Piedodiet … Jūsu dēls nav apcietināts Rīgā?

—   Vai tad es citādi būtu jūs piecēlis no gultas nakts vidū? Viņš strādāja šeit, piekrastē. Losberga kungs, es jūs ļoti lūdzu .. . Jums ir ļoti plaši sakari. Palīdziet man, un es jūs apzeltīšu. Oskara dēļ esmu gatavs …

—   Vai jūs maz apjēdzat, kādas aplamības pašreiz gvelžat?— Rihards kā dzelts izslēja galvu.— Protams, jūs esat satraukts, bet jūs nedrīkstat aizmirsties. Nejauciet savas komerciālās mahinācijas ar politiskiem principiem.

—   Kādi te principi? Kāda te politika?— Lore izmisis viņu pārtrauca.— Esmu pārliecināts, ka Oskaram nav bijis ne jausmas, ko viņš operē, ka viņš tikai izpildījis savu ārsta pienākumu, un tas ir viss.

—   Vai jūs jau meklējāt palīdzību pie kāda no mūsējiem? Pulkvedim Grauzcm nezvanījāt? Viņš ir lielā cieņā un godā pie gauleitera.

—   Zvanīju,— Lore drūmi norūca.— Grauze atteicās ar mani runāt. Zināt, cilvēki ātri aizmirst to, kas viņu labā darīts.

Rihards pašķielēja uz viņu un domīgi noteica:

—    Slikti. Varu apsolīt tikai to, ka mēģināšu palīdzēt, ja jūsu dēls nav kaitējis vāciešiem.

—    Kaitējis vāciešiem? Dievs pasarg! … Ja nu Rīgā viņiem kāds kaitē .. .

Rihards neko neatbildēja, tikai sakoda zobus tik cieši, ka uz žokļiem izspiedās puni, un sniedzās pēc klausules.

—   Dieva dēļ, zvaniet jel kādam ātrāk!— Lore izsaucās un kā vajāts vēroja katru viņa kustību.

—    Dodiet man Rīgu, steidzami!— Rihards klusi, bet valdonīgi pavēlēja telefonistei.— Vai kurla esat? Es taču sacīju — steidzami! Jā, runā Losbergs. Ko jūs teicāt? Nekas, lai paciešas.

Lore sastinga gaidās.

—    Rīga? Savienojiet ar divi divi trīs viens pieci.

Brīdi vajadzēja gaidīt, kamēr vada otrā galā paņem

klausuli.

—   Hallo! Vai Zingrūbera kunga dzīvoklis? Esiet tik laipni … Šeit Losbergs. Piedodiet par apgrūtinājumu, bet pasakiet, lūdzu, majora kungam, tiklīdz viņš būs pamodies, lai piezvana man uz piekrasti. Kā? Ak tā … Kad? Nezināt? Piedodiet, lūdzu. Ja nu viņš pēkšņi pārrodas … Jā, jā, esiet tik laipni!

—    Zingrūbers?— Lore grūtsirdīgi nopūtās.— Vai Zingrūbers ir tas jūsu patīkamais draugs, komersants?

—   Jā, tas pats,— Rihards attrauca, raizīgi šķirstīdams piezīmju grāmatiņu.— Pagaidiet, neatvienojiet!— viņš uzsauca telefonistei.— Dodiet divi pieci seši nulle septiņi! Paldies! Hallo, vai dežurants? Šeit Losbergs. Sakiet — vai majors ir savā kabinetā? Kā? … Izbrauca pie mums uz piekrasti? Tā, tā, saprotu, pateicos.— Rihards nolika klausuli un pagriezās pret Lori.— Redziet nu, kas niekle, tas atrod. Zingrūbers ir cejā uz šejieni. Tādēļ novelciet kurpes, noģērbieties, tūlīt jums uzklās gultu, pamēģiniet aizmigt.

—    Kas nu par gulēšanu!— Lore novaidējās.— Es sajukšu prātā. Zināt, Rihard, man ar Oskaru nekad nav bijušas īpaši tuvas attiecības, bet, tiklīdz iedomājos, ka viņš pašreiz …

—   Tieši tagad jums itin nekas nav jāmēģina iedomāties. Tik un tā neko neizdomāsiet. Ja nevarat aizmigt, lūdzu, te ir baldriāna pilieni, konjaks . . . Dzeriet, ko sirds ņem pretim, bet es, piedodiet, iešu vēl nosnausties. Man gaidāma grūta diena.

—    Nevaru,— Lore izdvesa un piecēlies nervozi saka staigāt pa kabinetu.— Kā lai dzeru konjaku, ja viņu tur …

—   Ko viņu tur?— Rihards izsmējīgi jautāja.— Cērt gabalos, staipa uz moku rata, dur uz mieta? Nekļūstiet taču par bābu! Un neiedomājieties, ka gestapo ir kads moku kambaris. Normāla izmeklēšana, normāla pratināšana.

Pēkšņi nošķindēja telefons.

—   Jā, klausos.— Rihards uzgrieza Lorein muguru, nakts viesis viņu ērcināja aizvien stiprāk.— Manfrēds? Es nupat meklēju tevi. Kāpēc? Redzi, šeit ir sagadījies tā … Vai atceries Lores kungu? Jā, to, kas savu vērtīgāko zeltu nēsā uz galvas … Jā, jā … Zini, ir apcietināts viņa dēls. It kā ne par ko. Viņš izoperējis kādu vācu virsnieku, bet atklājies, ka tas nav bijis virsnieks … Kas man to teica? Pats Lores kungs. Jā, klausos.— Rihards piespieda klausuli ciešāk pie auss, un turpmākajā sarunas gaitā viņa seja kļuva aizvien drūmāka un drūmāka.— Tā, saprotu. Labi, pateikšu. Kad tu atbrauksi? Pēc pāris stundām? Un tu gribi, lai es katrā ziņā piedalos? Nē, bet … Labi, gaidu.

Rihards nolika klausuli, taču nesteidzās pagriezties pret Lori. Aizsmēķēja, vairākkārt dziļi ievilka dūmu. Beidzot saņēmās iui pateica:

—   Zingrūbera kungs lūdz jūs steidzīgi ierasties pie viņa gestapo mītnē. Šeit, mūsējā.

—   Viņš jums kaut ko sacīja?— Lore ar cerību pilnu skatienu pavērās Rihardam acīs.

—   Esmu jums pateicis visu.

—   Viņš man palīdzēs?

—    Šo jautājumu uzdodiet viņam personīgi,— Rihards nevis atbildēja, bet it ka izšāva automāta kārtu — sausi, strupi, vienaldzīgi.

Redzēdams tik spēju Losberga garastāvokļa maiņu, Lore pagalam zaudēja dūšu, mulsi pamīņājās uz vietas un, aizmirsis atvadīties, izgāja ārā.

Tiklīdz durvis aiz Lores bija aizvērušās, uz sliekšņa parādījās sekretārs. Kaut arī vēl bija agra rīta stunda, viņš bija pilnīgi saposies darbam — tumšs uzvalks, sniegbalts virskrekls.

Rihards uzmeta viņam paviršu skatienu un ar neslēptu sapīkumu noteica:

—   Aizejiet un atvediet manu sievastēvu! Nekavējoties! Pasakiet viņam, ka tas ir ļoti svarīgi. Un vēl — parūpējieties par brokastīm, mums būs viesi.

—    Vai daudz?

—    Nē, divi trīs cilvēki. Būtu labi, ja jūs dabūtu svaigu lasi.

—    Pacentīšos. Kas vēl?

—   Tas ir viss. Varat iet.

Sekretārs aizgāja. Rihards atlaidās klubkrēslā, ilgi sēdēja nekustēdamies, ļaudams skatienam vienaldzīgi slīdēt no viena priekšmeta uz otru. Viņš skaidri apzinājās, ka šajā dzīvē nekas netiek dots par velti, ka par visu ir jāmaksā. Un tomēr katra rēķinu kārtošana ar jaunajiem draugiem un saimniekiem viņam sagādāja neizsakāmas ciešanas. No godkārīgajiem jaunības plāniem jau sen vairs nebija palicis pāri ne miņas. Tagad viņš neko citu tik dedzīgi nevēlējās kā izkļūt no slazda, kurā bija iekritis, un pēc iespējas mazāk aptraipīties. Bet šī vēlēšanās nebija viegli izpildāma: tie, kuriem viņš kalpoja, centās panākt tieši pretējo. Viņi viltīgi iepina Rihardu jaunos un jaunos tīklos, neatstādami ne niecīgākās izredzes uz atbrīvošanos. Sākumā no viņa tika prasīta tikai informācija, nekas vairāk, pēc tam Lielvācijai ievajadzējās darba rokas, daudz darba roku, un viņš gribot negribot iesaistījās darbaspēka vervēšanā un mudināja savus tautiešus doties uz svešzemi. Šodien viņam pavēlēts piedalīties cilvēku medībās, bet kas gaidāms rit? Rihardam bija neizturami grūti apzināties savu neglābjamo bezizeju.

Rihards sāpēs sažņaudza pirkstus tik stipri, ka locītavas nokrakšķēja, un pēkšņi ieraudzīja konjaku, ko pirmīt bija piedāvājis Lorem. Viņš apātiski pasniedzās pēc pudeles, mazliet icšļakstīja dzērienu glāzē, brītiņu padomāja, tad piepildīja glāzi līdz augšai un izdzēra vienā ņēmienā. Atvilcis elpu, notraucis acis sariesušās asaras, viņš piepildīja glāzi vēlreiz.

Kad ieradās Ozols, Rihards jau bija stipri apreibis. Satraukts par negaidīto aicinājumu, sievastēvs skatījās znotā izbrīna pilnām acīm.

—    Kas noticis, Rihard?

—    A-ā … Dārgais sievastēvs ieradies … Vai negribat man pievienoties?— Viņš miegaini pasmīnēja un tik bramanīgi salēja konjaku glāzēs, ka tas izšļakstījās pa galdu.

—  Kas tad lēcies? Kāpēc jūs mani tādā agrumā izcēlāt no gultas?

Apreibušais Rihards savilka pieri, it kā gribētu atcerēties, kādē) patiešām izcēlis cilvēku no gultas, un bažīgi ieklausījās nakts mierā.

—    Ak, ciema vecākā kungs! Mums abiem tiek parādīts liels gods — mēs esam ielūgti medībās. Turklāt kādās! Karaliskās. Mēs medīsim cits citu.

—    Kas tās par medībām? Par ko jūs runājat? Es neko nesaprotu …

—    Ko — nesaprotat? Jūs esat laimīgs cilvēks, mans dārgais sievastēv. Es jūs patiešām apskaužu.— Rihards grīļodamies piecēlās, spēcīgi atgrūda krēslu, piegāja Ozolam cieši klāt un ieskatījās viņam tieši acīs.— Jā, nudien, kāpēc ir tik daudz latviešu, kāpēc viņi dzīvo vienuviet? Vai tad nebūtu labāk, ja viņi cits citu apšautu, cits citu nodurtu? Tad tie, kam palaimētos izsprukt no nāves, beidzot varētu kļūt par īstiem vāciešiem. Vai tas nav gods? Vai tādēļ nav vērts …

—    Es galīgi neko nesaprotu, Rihard,— Ozols murmināja, gandrīz vai raudādams.— Lūdzu, izsakieties bez aplinkiem.

Rihards vēlreiz strauji iztukšoja glāzi un sāka runāt apbrīnojami skaidrā balsī:

—    Pēc stundas vai pusotrām stundām šeit sāksies cilvēku tvarstīšana. Masveidā. Tiks apcietināti visi, uz kuriem krīt šādas vai tādas aizdomas, un pirmām kārtām jūsu kaimiņš.

—    Arturs?— Ozols pieliecās viņam tuvāk.

Jā. Un mums abiem pavēlēts piedalīties ar savu personīgo klātbūtni. Vai saprotat, ko tas nozīmē?

—   Jā,— Ozols tikko dzirdami ar pūlēm izdvesa.

—   Nu tad rīkojieties!— Rihards gurdeni atlaidās krēslā, it kā būtu nometis no pleciem neizturami smagu nastu.— Jums vēl ir pietiekami daudz laika.

—   Jūs domājat, ka man vajadzētu …— Ciema vecākais nevarīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

—   Esmu izdarījis visu, ko uzskatīju par vajadzīgu,— znots salti atcirta.— Tagad ir jūsu kārta. Bet dariet, kā zināt. Tik un tā agrāk vai vēlāk jūs cits citam pārkodīsiet rīkli.

Viņš demonstratīvi novērsās un skubīgi pievilka pudeli sev tuvāk.

14. NODAĻA

Manfrēds Zingrūbers, aiz noguruma uztūkušu seju, bet, kā parasts, elegants un ārēji ļoti nosvērts, sarunājās ar izmeklētāju Sprūdžu.

—   Kā jūs nok]uvāt viņam uz pēdām?— Zingrūbers vaicāja.

—    Intuīcija. Un mazliet laimēšanās,— jaunizceptais gestapo darbonis pieticīgi atbildēja.— Vispār jāsaka, ka es viņu pazinu jau agrāk. Mēs strādājām kopā Centrālcietumā Rīgā.

—   Lore? Vai tikai viņš nav radinieks tam . .. sarkanmatainajam tēvainim? Liekas, ievērojams rēderis.

—    Kā tad, dēls.

—   Vai tad tētiņš nevarēja savam mantiniekam sagādāt pieklājīgāku darbavietu?

—   Velns viņus sazina. Toreiz tas šokēja visu sabiedrību.

—   Varbūt viņš ir sarkanais?

—    Kurš? Vai dēls?— Sprūdžs nicinoši pasmīnēja.— Tipisks inteliģentiņš. Vanckars. Pēc profesijas ķirurgs, bet gatavoja disertāciju par cietumnieku psiholoģiju. Āksts, muldoņa, amēba. Neieredzēja mūs, baidījās no sarkanajiem, abi ar papiņu nez par ko gribēja izlikties. Bet nesen es uzzināju, ka šis zinātnieks apmeties pie mums. Tātad Rīgā jau pastrādājis kādas nelietības un atdrāzies šurp.

Ta (cikt — talak prom no acīm. Es nospriedu: dievs ar tevi, ja kas notiks, tik un tā nekur tu man nespruksi.

—    Un tālāk?

—    Es jau teicu: intuīcija. Tiklīdz sākām aplenkt, es tūlīt jozu uz viņa dzīvokli — un īstā brīdī. Viņš vēl nebija paguvis ne uzsvārci novilkt.

—   Bet kā tie bandīti varēja izsprukt no jūsu rokām? Jums taču ir tik slavējama intuīcija, tik nadzīgs ķēriens!— Zingrūbers zobgalīgi jautaja.

Sprūdžs pašķielēja uz majoru, bet neiebilda ne vārda.

—   Cikos tas notika?

—   Vienos naktī.

—    Pirms pāris stundām. Tātad necik tālu šie vēl nav paguvuši aiziet, turklāt ar ievainoto uz rokām.

—    Protams, viņi vēl ir šeit — piekrastē. Domāju, ka būtu labi …— Sprūdžs nepaguva teikumu pabeigt, jo istabā ienāca gara auguma virsleitnants. Militāri sveicinājis un uzmetis Sprūdžam neuzticības pilnu skatienu, virsleitnants uzrunāja Zingrūberu:

—    Majora kungs, steidzams ziņojums!

—    Ziņojiet!— Zingrūbers atļāva.

—    Majora kungs, zvejnieku ciema rajonā mūsu kontroles punktam pirms dažām minūtēm pilnā gaitā aizdrāzās garām sveša automašīna ar mūsu formā tērptiem kareivjiem. Pavēlēju dzīties tai pakaļ.

Zingrūbers un Sprūdžs nozīmīgi saskatījās.

—    Izsauciet komandantu! Garnizonu pie ieročiem! Saceliet kājās visus jūsu rīcībā esošos spēkus! Ciemu aplenkt! Lai ne pele no tā neizspruktu. Izpildiet!— Zingrūbers kā skaldīt noskaldīja, acīm drudžaini spīdot.

Kad virsleitnants bija izgājis, viņš paņēma telefona klausuli un palūdza savienojumu ar Losbergu. Jo ilgāk abi draugi runāja, jo vairāk Manfrēds sadrūma. Beidzot, nolicis klausuli, viņš pašķielēja uz Sprūdžu, kas uzcītīgi tēloja pilnīgi sevī iegrimušu domātāju.

—   Vecais Lore pašreiz sēž Losberga kunga kabinetā. Ieradies pie viņa aizlūgt par dēlu, ko mēs esot bez iemesla apcietinājuši.

Sprūdžs izbrīnījies pacēla uzacis.

9»

—    Jā, jā, Lorem jau ir zināms, ka dēls apcietināts, pat tas, ka mantinieks operējis vācu virsnieku, kas nav nekāds vācu virsnieks,— Zingrūbers runāja strauji, dusmīgi, no viņa līdzšinējās nosvērtības vairs nebija ne vēsts.

259

—   Savādi,— Sprūdžs norūca, nevairīdamies no vācieša naidīgā skatiena.

—   Patiešām savādi,— majors piekrita, bet viņa vārdi noskanēja kā draudi.

Sprūdžs to saprata, taču nenodrebēja un nesamulsa.

—   Jūs varbūt domājat, ka cs vispirms izsekoju un apcietināju dēlu, lai tūlīt pēc tam brīdinātu papucīti?— viņš rāmi un mierīgi apvaicājās.

Loģika bija Sprūdža pusē, un Manfrēds nīgri novērsās.

—   Izpaudēju atrodiet nekavējoties! Domāju, nav nepieciešams jums paskaidrot, ar ko tas var beigties,— viņš klusi noteica un, it kā izbeigdams šo nepatīkamo tematu, turpināja pilnīgi citā balss noskaņā:— Es palūdzu Lores kungu steidzami ierasties šeit. Pastrādājiet ar viņu, kā nākas, bet es tikmēr ņemšu priekšā mantinieku. Starp citu, vai jūs esat pārliecināts, ka viņš neko nezina?

—   Absolūti. Ticiet man, es protu tērzēt ar šādiem tipiem. Turklāt sarkanie, kā jums zināms, nav tādi muļķi, lai uzticētos šādam …

—   Var jau būt. Lai gan … Nekas, dzīvosim — redzēsim. Sameklējiet Kreiža kungu! Viņš apsolīja atgriezties pēc divdesmit minūtēm, bet nu jau pagājusi vairāk nekā puse stundas.

Šo sarunu nevarēja saukt par pratināšanu, tā drīzāk izskatījās pēc miermīlīgas, draudzīgas tērzēšanas. Manfrēds ar pakausī atbīdītu formas cepuri staigāja pa kameru un bārstīja pelnus uz grīdas. Viņa izskats bija pilnīgi mierīgs, varētu teikt, pat labvēlīgs. Pilnīgs pretstats viņam bija Lore: uz saplēstā krekla bija svaigi asiņu plankumi, zem labās acs — uztūcis zilums, no pārsistās lūpas vēl sūcās asinis. Viņš sēdēja uz gultas malas un kā vajāts zvērs skatījās vācieti.

—   Kā tad tā — arī boļševiku laikā jūs strādājāt turpat cietumā?— Zingrūbers brīnījās. — Sākumā jūs ārstējāt pastāvošā režīma pretiniekus, bet pie boļševikiem — viņu visniknākos ienaidniekus? Vai šāds paradokss jūs nemulsināja?

—   Nē, nemulsināja,— Lore atbildēja, noslaucīja asinis no lūpas, pavērās apkārt, meklēdams vietu, kur nobērt pelnus, bet, to neatradis, nolēma sekot vācieša paraugam — nokratīja pelnus uz grīdas.— Ārsta pienākums ir atvieglot

cilvēkam ciešanas, nevis iedzi|inālies viņa politiskās pārliecības niansēs.

—           Saprotu, žēlsirdības baušļi, Hipokrata zvērests un tamlīdzīgi,— Zingrūbers pamāja ar galvu, vērīgi ielūkojās Lorem sejā un sacīja:— Ja es prastu rīkoties ar otu, katrā ziņā uzgleznotu Jezu Kristu pēc jūsu ģīmja un līdzības. Tas būtu ļoti interesanti, tā sakot, ziemeļnieciskais variants — rudmatains Pestītājs. Jūs esat daudz vairāk līdzīgs viņam nekā savam miesīgam tēvam.

—           Jūs pazīstat inanu tēvu?— Lore saslējās, un viņa jautājumā ieskanējās gan izbrīns, gan cerības.

—    Protams. Mēs esam pat draugi.

Lore uz mirkli pievēra acis, viegli uzelpoja un jau mazliet mundrākā balsī atzinās:

—           Tēvs jokodamies reiz teica, ka vienīgi mana malu krāsa viņam neļauj sievu turēt aizdomās par svētās laulības pārkāpšanu, jo mēs abi esam ļoti dažādi cilvēki.

—           Tiešām?— majors domīgi novilka.— Es nu gan to neteiktu. Viņš tik ļoli par jums raizējas, tik ļoti uztraucas, ka sacēlis kājās visus gestapo ierēdņus.

Lores acīs sariesās nodevīgs miklums, viņš norija kaklā iespriedušos kamolu un novērsās.

—           Saprotiet, es negribu jūs pratināt, aina jau tāpat ir skaidra. Tikai vēlos precizēt dažas detaļas.

—   Jā, lūdzu.

—           Vai jums nelikās dīvaini, ka šis ievainotais virsnieks tika atvests uz jūsu dzīvokli?

—           Patiesību sakot, man nebija laika par to domāt. Iznākumu noteica dažas minūtes.

—    Pieņemsim, ka tā. Bet pēc operācijas?

—           Operēto viņi tūlīt aiznesa uz automašīnu, teikdami, ka vedīs to uz hospitāli.

—    Kaut arī jūsu pacienta dzīvība karājās mata galā?

Lore nenoteikti pašūpoja galvu.

—           Un tomēr sakiet — vai jums tas nešķita dīvaini? Un vai tas jūs nepārsteidza, ka jūsu klienti neuzskatīja par vajadzīgu pat stādīties priekšā?

—           Viņi bija vācu armijas formās un … piedodiet par atklātību, neizturējās diezin cik delikāti.

—    Jūs gribat sacīt, ka viņi jums draudēja?

Lore apmulsa un pēc brītiņa negribīgi atzinās:

—   Jā.

—           Vai jūs varētu viņus kaut cik uzskatāmi raksturot? Cik viņu bija, kads apģērbs, kāds izskats?

—   Cik? Trīs … Nē, tomēr četri. Liekas, kāds bija palicis laukā. Kā es jau teicu, viņi bija ģērbušies vācu armijas formā. Izskats? …— Viņš sastomījās, pat nosarka.— Zināt, es biju mazliet apjucis … Bet virsnieku varu aprakstīt precīzi.

—   Nav vajadzīgs. Vārdus nezināt? Varbūt jums kaut viens vārds vai uzvārds palicis atmiņā?

—    Nē, viņi cits citu neuzrunāja ne vārdā, ne uzvārdā.

—    Tātad var teikt, ka jūs nezināt itin neko?

Lore nodūra galvu, it kā justos vainīgs.

—    Žēl, ļoti žēl. Labi, dievs ar tiem vārdiem un uzvārdiem,— Zingrūbers noteica un apstājās, urbdamies ārstā ar drūmu skatienu.— Bet kāpēc par operāciju neziņojāt attiecīgajai instancei, kā to prasa pavēle, kuras saņemšanu jūs esat apliecinājis ar savu parakstu? Jums par to bija jāpaziņo, iekām ķērāties pie skalpeļa. Bet jūs to aizmirsāt izdarīt arī pēc operācijas. Kā lai šādu izturēšanos nosauc, Lores kungs? Par kļūdīšanos?

Ārsts apjucis paskatījās virsniekā.

—    Es nepaguvu.

Manfrēds atkal brīdi pastaigāja pa kameru, tad apsēdās blakus Lorem un piedāvāja viņam cigareti.

—    Zināt, esmu ievērojis vienu no galvenajām jūsu nacionalā rakstura īpašībām. Latvieši ir tiepšas. Protams, varu saprast to, ka jums nav īpašu simpātiju pret vāciešiem, bet vai tad no krieviem jūs daudz ko ieguvāt? Turklāt gribot negribot jums taču ir jārēķinās ar notikumu objektīvo gaitu. Ja ne šodien, tad rīt mēs būsim Maskavā, un padomju varai būs beigas. Tas ir nevis dienu, bet jau stundu jautājums. Kāds nelabais jūs dīdīja palīdzēt krieviem?

Lorem aizrāvās elpa, un viņš tikko dzirdami iebilda:

—    Es palīdzēju ievainotam vācu armijas virsniekam.

—    Izbeidziet šo pasaciņu, dakter, jūs nepavisam neesat tik naivs. Es neesmu bezprātīgās cietsirdības piekritējs, jums netiks dzītas naglas zem nagiem, lai no jums izdibinātu adreses, slepenas likšanās vietas. Man ir absolūti skaidrs, ka ar pagrīdi jūs neesat saistīts. Bet, piekrizdams operēt ievainoto, jūs ļoti labi sapratāt, ko tas nozīmē.— Manfrēds apklusa, pašūpoja zābaka purngalu un drūmi turpināja:—Varu apsveikt — jūs esat izdarījis lielu pakalpojumu krieviem. Jūs esat izglābis dzīvību viņu izlūkam un pat palīdzējis viņam aizbēgt. Viņš bija ielavījies mūsu aparātā, un viņam bija iespējams piekļūt pie slepeniem dokumentiem.

Lore izbijies satrūkās.

—   Un jus uzskatāt par iespējamu man atklāt šādas detaļas?

—    Kādēļ gan ne?— Manfrēds atteica, piecēlās un nolika uz gultas cigarešu paciņu.— Smēķēdami mēs jau esam pārkāpuši kārtības noteikumus, tādēļ atļaujiet atstat jums šo atlikumu. Ceru, ka jums ar to pietiks.

Lore nodrebēja: paciņā bija palikušas tikai trīs cigaretes.

—   Domāju, ka jums, Lores kungs, nav pret mums nekādu pretenziju. Katrs cilvēks pats ir sava likteņa lēmējs, un šis gadījums jūsu tautiešiem būs laba mācība.

Viņš sēdēja viens pie bagatīgi klāta galda. Starp dzērienu pudelēm bija salikti zaļumiem rotāti trauki ar sārtām laša šķēlītēm un kūpinātu zušu gabaliņiem. Bet galds nepriecēja Riharda sirdi. Viņu bija pārņēmusi rūgta vientulības sajūta. Drūmās pārdomās iegrimis, viņš no lielas glāzes nodzēra malku konjaka un pēkšņi ieklausījās balsīs, kas sāka skanēt priekšnamā.

—   Liekas, šeit,— Brunis skaļi sacīja, palaizdams sev garām Zingrūberu un Kreizi.— Lūdzu!

—    O-o! Tas tikai ir pārsteigums. Jā, tā sagaida īstus draugus!— Kreizis izsaucās, saberzēdams plaukstas, un, kā savās mājās juzdamies, pakampa no šķīvja laša šķēlīti. Notiesādams to, viņš ar pilnu muti klāstīja:— Mēs ceļa jau visu pārspriedām. Galvenais — jāiedzen cilvēkos pamatīgas bailes, tad katrā ziņā kāds kaut ko izpļāpās. Esmu pārliecināts, ka tas spiegs ir tepat tuvumā.

Kreizis grasījās piepildīt glāzi, bet Zingrūbers īgni izmeta:

—   Vēlāk. Man nepatīk šāda plītēšana .. . kad tumsā cits citu apšauda. Iesim, Rihard, laiks sākt! Tu labāk pazīsti ciemu un tā apkārtni.

Rihards nodūra galvu un trīcošiem pirkstiem braucīja galdauta kroku.

—    Piedod, Manfred, bet, liekas, es neesmu vesels,— viņš ar mokām nomurmināja.

Tikai tagad Zingrūbers ievēroja, ka namatēvs ir neparasti bāls.

—   Kas tev kaiš?— viņš izbrīnījies jautāja.

—    Nezinu. Bel inan …

—   Viņš taču ir pilnā,— Kreizis beidzot aptvēra.— Pilns kā mārks.

—    Pa kuru laiku tu paguvi piedzerties?— Manfrēds skatījās draugā, nezinādams, ko iesākt.— Mēs taču vēl nesen runājām pa telefonu, un tu biji pilnīgi skaidrs.

—   To viņš būs speciāli .. .— Kreizis steidzās paskaidrot, bet Zingrftbers ar brīdinošu rokas mājienu viņu apklusināja un pagriezās pret Brūni, kas stāvēja malā un vēroja notiekošo gandrīz vai ieplestu muti.

—   Esiet tik laipns, pasakiet virsleitnantam, lai viņš sāk. Mēs tūlīt iesim,— viņš noteica un, tiklīdz durvis aiz policista bija aizvērušās, pievērsās Rihardam.— Ko tas nozīmē, Rihard?

Sarunā iejaucās arī Kreizis, pieiedams Rihardam cieši klāt.

—    Paklau, izbeidz to nevajadzīgo jūtelību un noseboto nožēlošanu … Ko tu neteiksi — baltais gulbis uz dzimtā ciema skatuves!— viņš ņirgājās un izteiksmības labad saplivināja rokas kā spārnus.

—    Vācies pie velna!— Rihards rupji atcirta.

Kreizis drūmi sarauca pieri, un viņa šaurajās ačelēs ielija draudīgs spīdums.

—   Ek, tas nu nekam neder, draudziņ. Pietempies kā cūka un sāksi vēl …

—   Tu pats esi cūka!— Rihards iebļāvās.— Pats tupi sūdos līdz ausīm un ari manu dzīvi esi saķēzījis.

—    Interesanti. Ar ko tad es to būtu saķēzījis?

—   Ar savām idiotiskajām avantūrām… «Pērkoņkrusts»! … Ja tu nebūtu . ..

—   Diezgan!— Manfrēds viņam uzkliedza ar metālisku pieskaņu balsī.— Tas vairs nav smieklīgi. Pat no piedzēruša cilvēka mutes.

—   Es nemaz neesmu piedzēries,— Rihards dzēlīgi pavērās viņā piemiegtām acīm.— Es esmu simbols. Ko, tu nesaproti? Tu pats taču mani nokristīji par simbolu.— Viņš izvilka no kabatas fotogrāfiju, ko stacijā bija paņēmis no baltmatainā jaunekļa, un piegrūda to Manfrēdam pie pašas sejas.— Es esmu simbols. Dzimtenes gaišais tēls! Tādiem kā šis te puika. Vai esat apmierināts ar mani, majora kungs? Varbūt vēl kaut ko pavēlēsiet…

Rihardam aizcirtās balss, jo Zingrūbers pakampa vāzi un spēji uzšļāca viņam virsū ūdeni kopā ar visiem ziediem. Apstulbināts, viscaur slapjš un saglumējušu puķu lapām aplipis, viņš nevarīgi mīņājās uz vielas un izbrīna pilnām acīm raudzījās draugos.

—           Norunāsim lā,— Manfrēds mierīgi sacīja, nolikdams vāzi atpakaļ vietā un slaucīdams rokas,— tu mums neko neesi teicis, un mēs neko neesam dzirdējuši. Vai tā, Osvald?

—  Nezinu, nezinu .. .— Kreizis izvairīgi noburkšķēja.

Iestājās nepatīkams klusums. It kā no dziļa miega

mozdamies, Rihards lēni pārlaida plaukstu pār seju un aizsmakušā, pazemota cilvēka balsī sacīja:

—          Draugi, liekas, es nudien esmu pamatīgi piedzēries. Piedodiet!

Viņš nopurināja no apģērba lapas un nedrošiem soļiem devās uz durvju pusi, bet Manfrēds viņu apturēja.

—           Būs labāk, ja tu paliksi mājās un savedīsi sevi kārtībā. Šodien tu vari mūs tikai kompromitēt. Ceru, ka tavs sievastēvs ir skaidrā,— viņš noteica, spēcīgi atvēra durvis un no sliekšņa atskatījās.— Nedzer vairāk, atstāj arī mums!

Rihards palika stāvam istabas vidū un tikai pēc brīža ieraudzīja savā rokā fotogrāfiju. Viņš to saplēsa sīkās driskās, piegāja pie dīvāna un nokrita uz tā visā augumā, raustīdamies histērijas lēkmē.

īsi pirms gaismas svīduma Zenta atmodās no klusa klauvējiena pie rūts. Viņa pacēla galvu, bažīgi paskatījās uz dēla gultu. Arī viņš bija nomodā un klausījās. Klauvējiens atkārtojās. Arturs atmeta segu, nolaida kājas uz grīdas.

—           Neej, dēls!— Zenta čukstus lūdza.— Bēdz augšā uz bēniņiem, paslēpies!

Pamājis mātei, lai viņa klusē, Arturs lēnītiņām piegāja pie loga un palika tur nekustīgi stāvam. Ne skaņas. Bija dzirdami tikai vēja auri un nikna jūras šņākoņa.

—          Kas tur ir?—Arturs jautāja, mazliet pavēris aizkariņu.

—    Savējie,— kāds apslāpētā balsī nočukstēja.

—    Kas par savējiem?

Aiz loga iestājās klusums, bet pēc brīža tā pati vīrieša balss jautāja:

—   Vai svaigas zivis nepārdodat?

No uztraukuma Artura sirds sāka neprātīgi dauzīties.

—          Svaigas zivis peld jūrā,— viņš steigšus atsaucās, atvēra logu, bet sastinga: viņa priekšā stāvēja vācu armijas kareivis ar automātu rokās. Tas pielika pirkstu pie lūpām un čukstus jautāja:

—   Vai svešu nav?

—          Nav,— Arturs atsaucās, drudžaini mēģinādams atcerēties, kur dzirdējis šo balsi.

—           Paliec tumsā!— kareivis pavēlēja, paskatījās visapkārt un, nekā aizdomīga nepamanījis, uzrāpās uz palodzes. Zenta klusi iekliedzās …— Mieru, māmulīt, nesacel troksni! Vai tad nepazīsti, ko?—viņš jautāja Arturam, tad noņēma cepuri un pagrieza seju pret gaismu.

—          Griķi!— Arturs pārsteigts iesaucās.— No kurienes tu nākdams?

Viņš satvēra draugu aiz pleciem, gribēdams viņu apskaut, bet tas atvairīdamies pastiepa rokas uz priekšu.

—    Pagaidi, nenosmērējies!

Tikai tagad Arturs ieraudzīja, ka nakts viesa seja noplūdusi asinīm, acis drudžaini spīd un forma vairākās vietās pārplēsta.

—   Tu esi ievainots?

—   Jā. Ja marles saites nav, iedod kādu lupatu.

—    Māt!— Arturs pagriezās pret Zentu.

—          Tūlīt, tūlīt!— Viņa piesteidzās pie savas lādītes, izņēma no tās jodu un vairākus pašdarinātu saišu ripu]us, kurus bija sagatavojusi, Arturu ārstēdama.— Nāciet šurp!

Griķis atpogāja svārkus, un Zentai gandrīz vai sametās nelabi ap dūšu: viss krekls bija slapjš no asinīm.

—           Tā nekas neiznāks, jums jāizģērbjas,— viņa noteica, palīdzēja novilkt svārkus un ar šķērēm pārgrieza kreklu.

—          Ātrāk, ātrāk!— ievainotais nemitīgi atkārtoja un, sāpes ciezdams, grieza zobus.— Mums jātiek no šejienes prom, kamēr nav par vēlu.

—           Vai tu esi brīdināts, ka mana māja tiek novērota?— Arturs jautāja.

—   Zinu, tā tika novērota. Posies līdzi!

Zenta beidzot savilka mezglu un palīdzēja Griķim apģērbties. Viņš grīļodamies pieslējās kājās.

—          Tu nevarēsi paiet,— Arturs šaubīdamies pašūpoja galvu.

—          Posies un taisies!— Griķis tiepīgi atkārtoja.— Vai tu nesaproti, vai? Mārnuļ, palīdziet taču viņam!

Zenta pārbijusies līdzēja dēlam sameklēt visu, kas vajadzīgs ceļam, un pēc dažām minūtēm viņš jau varēja iet. Arturs tikai gribēja vēl atvadīties no mātes, bet šajā brīdī kāds stipri sāka klauvēt pie durvīm. īsu mirkli visi sastinga, tad Griķis, aizvilkdams Arturu sev līdzi, iemetās blakus istabā.

—           Atveriet!— viņš no turienes pačukstēja Zentai, un viņa rokās salti nozibsnīja automāta tērauds.

Zenta vēl pastāvēja uz vietas, tad saņēmās un nedrošiem soļiem piegāja pie ārdurvīm.

—           Kas tur ir?— viņa no satraukuma svešādā balsī jautāja.

—   Atveriet! Es tā esmu — Marta.

—           Kas?— Zenta bija tik stipri pārsteigta, ka pat aizmirsa draudošās briesmas.— Ko jūs vēlaties?— viņa bargi noprasīja, mazliet pavērusi durvis.

—          Vai Arturs ir mājās?— Marta nevis ienāca, bet ielauzās istabā.

—           Ko tas nozīmē?— samulsinātā saimniece gāja viņai nopakaļ.

—    Artur! …

—    Kas noticis?— viņš jautāja, iznākdams no slēptuves.

—          Artur, bēdz! Ciems ir aplenkts. Visas mājas tiks pārmeklētas. Viņi kādu meklē un ari tevi grib apcietināt.

—    Kā tu to zini?

—   Tēvs pateica.

Jauneklis nedroši atskatījās uz otru istabu.

—           Vai jūs neviens neredzēja šurp nākam?— Griķis jautāja, parādīdamies durvīs.

Ieraudzījusi vācu kareivi, Marta strauji kāpās atpakaļ, bet tūlīt nomierinājās, izbrīnā redzēdama, ka tas ir nesen iepazītais salona «Elegance» pasūtījumu pieņēmējs.

—    Domāju, neviens.

—    Tātad jūs sakāt, ka ciems ir aplenkts?

—           Jā,— Marta izmisīgi skatījās vīriešos.— Es nesaprotu, ko jūs vēl gaidāt!

—   Varbūt pagūsim izsprukt cauri,— Arturs ieminējās.

—    Man šeit katrs krūmiņš ir pazīstams.

—    Zini,— Griķis piepeši sastomījās,— es neesmu viens.

—    Kā tā? . ..

—           Man līdzi ir kāds ievainotais. Vācieši meklē tieši viņu. Ek, velns parāvis!…— sāpēs saviebies, viņš nolamājās.

—   Tikai tāpēc es atlīdu pie tevis, domāju, ka varēsi palīdzēt …— Paskatījies sieviešu pamirušajās sejās, Griķis jau citādā tonī piebilda:— Labi, kas neriskē, tas nevinnē, tik un tā šeit nevaram palikt.

Viņš devās pie loga, bet Marta, kas nupat bija par kaut ko saspringumā domājusi, nostājās viņam ceļā.

—    Pagaidiet! Šādā stāvoklī jūs necik tālu netiksiet. Turklāt ar ievainotu cilvēku.

Griķa seja sarāvās sāpīgā izteiksmē, un viņš neiecietīgi nobīdīja Martu malā.

—    Nu pagaidiet taču!… Vienīgā māja, kura varbūt netiks pārmeklēta, ir mūsējā,— Martas balss no satraukuma un aizvainojuma drebēja.

—   Tu esi prātu zaudējusi!—Arturs izsaucās.

—    Citas izejas nav.

—   Vai tu saproti, kas notiks ar tevi, ja viņi?— Arturam pat kļuva nelabi, to iedomājot.

—    Viņai ir taisnība,— Griķis piekrita.— Vai varat mūs noslēpt?

—   Varu. Pagrabā. Tiumums ir slēptuve.

—    Lieliski! Vai mājā svešu cilvēku nav?

—    Pašreiz nav.

—    Labi. Ejiet mierīgi atpakaļ! Raugieties, lai neviens jūs nepamana, un atveriet logu!

Griķis tik lietišķi pateica šos «ejiet mierīgi atpakaļ», «atveriet logu», ka Arturs neapzināti sāka pakļauties viņa gribai. Viņš gan mēģināja vēl kaut ko iebilst, bet Griķis viņam neļāva ne muti paplest.

—   Vēlāk, Banga! Man pakaļ!

Griķis ar vēderu uzgulās uz palodzes un kā čūska izlīda lauka. Arturs viņam sekoja pa pēdām. Viņi pārskrēja pāri pagalmam un izspraucās cauri žogam. Griķis palūkojās apkārt, ieklausījās. Ciemā aizvien skaļāk rūca automašīnas, skanēja strupas pavēles un spalgi suņu rējieni. Viņš devās tālāk pa labi, kur tumsā netālu rēgojās jauns eglājs. Puisim acīm redzami kļuva aizvien sliktāk, jo ik pēc brīža viņš saļima un ar pirkstiem ieķērās zemē, lai nomāktu vaidus. Un tomēr Arturs tikko jaudāja tikt viņam līdzi. Negaidītais pavērsiens Arturu bija tik ļoti satraucis, ka pašreiz viņš spēja domāt tikai vienu domu: neizlaist no acīm cilvēku, kas lien pa priekšu! Viņš jau bija gandrīz panācis Griķi, kad šausmās palēca sāņus — pa kreisi zemē gulēja Brunis. Gulēja un plati ieplestām acīm raudzījās debesīs. Tikai tagad Arturs atskārta, ko bija nozīmējuši Griķa pirmīt izmestie vārdi: «Zinu, ta tika novērota.» Redz, uz ko Griķis tos bija tēmējis! Arturs pārvilka plaukstu pār nosvīdušo pieri un steidzās biedram pakaļ. Jau riesās gaisma. Bet, viņiem par laimi, zemi gluži kā balta sagša klāja bieza migla.

—   Velns parāvis!— Griķis pēkšņi iesaucās.— Tā tikai vēl trūka!

Viņš apmulsis raudzījās uz visām pusēm, pūlēdamies apjēgt, kur palicis ievainotais. Viņa seja, kas bija slapja no sviedriem un asinīm, pelēkajā priekšausmas miglā izskatījās pēc briesmīgas maskas, kura bija iezīmēta plaša izjutu gamma: naids, sāpes, izmisums . ..

—   Es viņu atstāju tieši šajā vietā. He, kur ir nolauztais zars.

Abiem vajadzēja rūpīgi iztaustīt plašu apkārtni, kamēr Arturs pamanīja paparžu audzē gulošu cilvēku vācu armijas virsnieka formas tērpā. Ieraudzījis pret sevi pavērstu parabelluma stobru, Arturs sastinga, bet tūlīt nomierinājās, jo izdzirdēja sev blakus Griķi viegli uzelpojam. Virsnieks, kas gulēja uz vēdera, it kā bija gaidījis tikai viņu parādīšanos: viņš smagi nopūtās, paskatījās Griķī ar blāvu, dziestošu skatienu, gribēja kaut ko sacīt, bet galva bezspēcīgi noslīga uz zemes. Virsnieka pirksti, kuru locītavas bija līķa bālumā, krampjaini turēja pistoles spalu. Uz viņa krūtīm Arturs ieraudzīja apbalvojumu — Dzelzs krustu.

—   Cel!—Griķis pagrieza ievainoto uz muguras un palīdzēja Arturam viņu uzvelt uz pleciem.— Steigšus!

Arturs steidzās, un viņam likās, ka cilvēks, ko viņš nes uz savas muguras, ir jau miris. Nekādu dzīvības zīmju — rokas aukstas kā ledus, krūtīs nemana elpu. Viņš aizvien biežāk apstājās, ar muti kāri tverdams miklo gaisu, bet aizmugurē Griķa balss bez žēlastības viņu skubināja uz priekšu:

—   Ātrāk! Ātrāk!

Līdz Ozola mājai viņi nok|uva samērā mierīgi. Gaisma jau bija uzaususi, tāpēc vajadzēja būt ļoti piesardzīgiem — slēpties, nogaidīt. Turklāt viņi nevis attālinājās no aplenkuma, bet atgriezās tieši tā vidū. Marta palīdzēja Arturam ievilkt ievainoto istabā, pēc tam padeva roku Griķim. Elsdami kā trenkāti zvēri, viņi klupšus krišus ieskrēja Ozola kabinetā. Marta nostūma malā masīvu, ar ādu apvilktu klubkrēslu un atmeta paklāja malu. Grīdā bija tik tikko saredzams lūkas četrstūris. Marta ar skatienu meklēja kādu priekšmetu, lai varētu to pacelt, un ieraudzīja uz galda šķēres. Bet Griķis atstūma viņas roku un izņēma no kabatas nazi. Viens cēliens, un pagrabs bija vaļā. No zemgrīdes viņiem pretim dvakoja sasmacis kapeņu gaiss.

Šajā brīdī lejā aiz loga atskanēja apkaltu zābaku klaudzieni, kāda augsta, vibrējoša balss kaut ko nokliedza vācu valodā.

—    ŠI ir mana māja, virsleitnanta kungs.

Arturs pazina Ozola balsi.

—    Pārmeklēt!— noskanēja strupa pavēle.

Arturs juta, ka pirksti stingst kā Iedus un kļūst tādi paši kā tam cilvēkam, ko viņš bija šeit atnesis uz savas muguras.

—    Ātrāk!— Marta nozuda pagrabā. Aiz viņas — pārējie.

No pirmā acu uzmetiena tas bija parasts pagrabs, ne

vairāk kā divus metrus garš un tikpat plats. Tur stāvēja liela kaste un vēl kāds priekšmets, bet apskatīt to nebija laika. Marta parāva sarūsējušu dzelzs āķi, un no sienas šņirkstēdams atdalījās prāvs akmens. Aiz cauruma kļuva redzama vēl viena pagraba telpa, kas nebija lielāka par priekšējo.

—      Šeit, šeit!— Marta palīdzēja tur noguldīt ievainoto, tad ar abām rokām pastūma akmeni, un tas atslīdēja atpakaļ savā vietā.

Augšā šauteņu laides jau neganti dauzīja durvis. Uzkāpusi kabinetā, Marta steidzīgi atjaunoja iepriekšējo kārtību, vairākas reizes dziļi ieelpoja, izgāja gaitenī un atvilka aizbīdni. Rupji pagrūzdami viņu malā, priekšnamā iebruka kareivji.

—      Kāpēc tik ilgi kavējāties?— Durvju ailē parādījās garstilbains virsleitnants, bet aiz viņa muguras rēgojās nevarības un vainīguma grimasē saviebta tēva seja.

—      Ko jūs vēlaties?— Marta, pati sev par izbrīnu, izaicinoši noprasīja.— Ar ko man ir tas gods?

Viņas tonis un nevainojamā vācu valodas izruna panāca to, ka virsnieks apjuka.

—      Piedodiet, kundze, bet es izpildu pavēli. Šajā ciemā jāpārbauda katra maja.

—    Ari ciema vecākā māja?

—    Piedodiet, kundze . ..— Vācietim jau zuda pacietība.

—      Ko lai dara,— Martas sejā ievilkās nicīgs vaibsts,— ja Zingrūbcra kungs uzskata par nepieciešamu izdarīt kratīšanu savu draugu mājā …

—    Kā jūs teicāt, kundze? Zingrūbcra kungs?

—      Es teicu, ka jums nevajadzētu pārsteigties. Es domāju, ka Zingrūbcra kungs nedotu svētību šādai vizītei.— Viņa salti paskatījās nelūgtajā viesī, lepni pacēla galvu, asi apgriezās un aizcirta aiz sevis durvis.

Ozols noraudzījās meitā gan ar bailēm, gan ar sajūsmu.

—           Kāpēc jūs neteicāt, ka esat pazīstami ar Zingrūbera kungu?— vācietis nīgri norūca.

—           Ko nu es,— ciema vecākais apjuka.— Viņš draudzējas ar manu znotu Losberga kungu.

—    Losberga kungs ir jūsu znots?

—    Jā. Un tā bija viņa sieva.

—           Nu vai zināt … Jūs esat dīvains cilvēks, ciema vecākā kungs. Feldfēbel!— virsnieks nepacietīgi uzsauca un, kad uz sliekšņa parādījās kareivis, kas bija tāds pats sklanda kā viņš, strupi pavēlēja:— Pārbaudiet pagalmu!

—           Bet mēs vēl neesam bijuši pagrabā un bēniņos, virsleitnanta kungs.

—    Izpildiet! .. .

—          Tieši tā, virsleitnanta kungs!— Feldfēbelis sasita kopā papēžus.

—           Manā vārdā atvainojieties savai meitai un pēc tam pievienojieties mums!—virsnieks sacīja Ozolam, pamezdams māju.

Marta nodrebēja, kad tēvs uz pirkstgaliem ienāca bērnistabā. Viņa steidzīgi pārliecās pār Edgara gultiņu, izlikdamās, ka grasās sakārtot segu, bet šajā mirkli ieraudzīja, ka plaukstas notraipītas ar rūsu, un instinktīvi savilka pirkstus dūrē.

—          Viss kārtībā,— Ozols klusi sacīja.— Aizslēdz durvis un ej pie miera!

Meita neatbildēja. Tēvs pamīņājās pie sliekšņa, gauži nopūtās, gribēja vēl kaut ko piebilst, bet, atcerējies virsnieka rīkojumu, nevarīgi atmeta ar roku un izkliboja ārā. Tiklīdz aiz viņa bija aizvērušās ārdurvis, Marta izgāja lievenī, palūkojās uz visām pusēm, atgriezās priekšnamā, rūpīgi aizslēdza durvis un tad nokāpa pagrabā.

—    Kā jūtaties?— viņa čukstus apvaicājās.

—           Šie aizgāja?— Martai tieši pretim raudzījās automāta stobrs.

—   Jā.

Griķis viegli uzelpoja un nolaida ieroci. Viņi abi ar Arturu sēdēja viens otram pretim, it kā sargādami ievainoto, kas gulēja aiz viņiem pie sienas.

—           Biitu labi, ja dabūtu ūdeni, es mirstu vai nost aiz slāpēm,— Griķis lūdzoši ieminējās.

—   Tūdaļ atnesīšu.

Marta noņēmās ar viņiem visu rīta cēlienu: apmainīja pārsējus, iedeva zāles, atnesa ēdienu, ūdeni, sveci. Arturs palīdzēja viņai kā mācēdams, kā varēdams. Abu rokas tumsā ik pa brīdim saskārās, un Arturs sajuta, kā dreb Martas pirksti. Reizēm viņu sejas pieliecās viena otrai tik tuvu, ka Arturam sāka reibt galva un viņu pārņēma tāda sajūta, ka viņu atsvešināšanās, karš un šis pagrabs ir tikai murgpilns sapnis, ka tūlīt viņš atvērs acis un ieraudzīs sevi un Martu vecajās dzirnavās. Bet šo noskaņojumu izgaisināja Griķa aizsmakusi balss.

—   Jums nu jāiet prom,— viņš sacīja Martai.

—          Jā,— viņa negribīgi atsaucās un piecēlās.— Nebaidieties, šo pagrabu neviens neizmanto. Tēvs stingri aizliedzis.

—   Bet viņš pats?

—    Ļoti reti viņš te nokāpj. Ar protēzi . ..

—           Katrā ziņā pieskatiet viņu! Vismaz šodien lai te nebāž savu degunu,— Griķis izmeta.

Protams, viņš būtu izteicies pieklājīgāk, ja tik neganti nesāpētu ievainotais plecs, nereibtu galva un mutē nesūrstētu žults rūgtums. Bet Marta neapvainojās.

—   Viss būs labi,— viņa klusi sacīja.— Neuztraucieties!

—   Un pati esiet piesardzīga!

—    Protams.

Marta aizgāja. Viņi ilgi sēdēja klusēdami, katrs sevī apsvērdams pašreizējo situāciju.

—           Tu varētu but pret Martu laipnāks. Kā nekā viņa mums izglāba dzīvību,— Arturs pēc kāda laika pārmetuma pilnā balsī ierunājās.

Griķis neveikli pagriezās un sāpēs sakoda zobus.

—   Tev slikti?— Arturs pieliecās viņam tuvāk.

—          Rādās, ka tev vajadzēs mūs abus no šejienes vilkšus izvilkt.

—          Vai viņš ir vācietis?— Arturs nespēja apspiest ziņkārību.

—    Mūsējais .. . Oto Grīnbcrgs.

—   Kā tas notika?

Griķis klusēja — vai nu viņš jutās pārāk slikti, vai arī negribēja neko atcerēties — bet, kad Arturs jau bija nospriedis, ka atbildes nebūs, gausi sāka stāstīt:

—           Grīnbergs izpildīja uzdevumu, un mēs viņu sedzām. Bet pēkšņi vācieši viņu notvēra. Sākās apšaudīšanās. Viņš tika ievainots, turklāt bīstami. Ko lai iesākam? Redzams, nāve jau pacēlusi izkapti. Bet viņš nedrīkst nomirt, vai saproti? Un tad es atcerējos, ka šeit dzīvo ārsts, kas strādāja pie mums cietumā. Toreiz dižojās ar savu demokrātismu. Mēs — pie viņa. Bet šis neparko! Dabiski, vajadzēja drusku pabiedēt. Tad viņš izdarīja visu uz goda, bet mēs — mašīnā iekšā …

—    Jums bija pašiem sava mašīna?

—           Jā,— Griķis satriekts nopūtās.— Bet tā bija briesmīga aplamība. To es nekad sev nepiedošu. Mums vajadzēja rīkoties slepus, vai līšus līst, bet mēs kā tādi auni — ar pieri mūri. Tiklīdz pametām pilsētu, šie mums sāka dzīties pakaļ. Mēs — uz zvejniekciemu, bet priekšā postenis. Gribējām ar joni aizdrāzties tam garām, bet divi puiši tika nošauti, mani ievainoja plecā un galvā. Labi vēl, ka smadzenes palikušas savā vietā. Knapi tiku lidz mežam … Ievainoto stiepu pikpaunā . .. Nemaz neapjēdzu, kā varēju izsprukt.

—   Un tad pie manis?— Arturs klausījās, elpu aizturējis.

—           Kur gan citur? Man šeit nav neviena cita pazīstama cilvēka.

—           Ne jau par to ir runa. Es gribu zināt, kā tu varēji mani atrast. Tu taču nezināji, kur es dzīvoju.

Griķis apsēdās ērtāk un negribīgi atbildēja:

—    Zināju.

—    Kā tu zināji?

—   Es jau šeit reiz biju ieradies.

Arturam iešāvās prāta nepatīkama doma.

—    Pārbaudījāt mani, vai ne?— viņš aizvainots jautāja.

—           Kā lai to saka — pārbaudījām, nepārbaudījām … Drošības labad .. . Tagad, brālīt, par uzticēšanos ir dārgi jāmaksā. Tev jāzina . .. Neapvainojies, bet viņi ir salauzuši ne tādus vien kā tevi.

—    Bet tu taču nevarēji domāt, ka es …

—    Protams, negribējās tā domāt.

Rūgtums gluži kā žņaugs spieda Arturam rīkli: tātad biedri viņu bija noturējuši par nodevēju un tāpēc tik ilgi ar viņu netika nodibināti sakari. Viņš vairs nespēja savaldīties un iekliedzās:

—    Bet vai tu zini, ko viņi no manis prasīja?

—           Vai tu jucis? Klaigā kā vājprātīgais!— Griķis viņam spēcīgi iebelza ar kāju.— Zinu.

—    Kā tu to zini?

—           Vai tev nav vienalga? Mums policijā ir savs cilvēks, viņš mūs brīdināja. Es šo Sprūdža stiķi pazīstu — psiholoģiska apstrādāšana, sak, jūsu dzīvība ir cita no citas atkarīga.

—          Jā, tieši tādi bija viņa vārdi: «Ja kas notiks, tu dzīvus apraksi gan Laimoni, gan savu māti.»

—    Šis riebeklis prot turēt vārdu.

Arturs pēkšņi satrūkās kā ar aukstu ūdeni apliets: prātā ienāca māte. Kas ar viņu notiks, ja Sprūdžs izpildīs savu solījumu? Ko lai iesāk, kā lai izk|ūst no šī smacīgā kapa, kā lai pasargā māti no nelaimes? …

Juzdams Artura noskaņojumu, Griķis līdzjūtīgi paplikšķināja viņam pa ce)galu.

—          Cerēsim uz to labāko. Mūsu stāvoklī padošanās izmisumam ir briesmīgāka par lodi. Es domāju, ka Sprūdžs tevi tikai biedēja. Esmu par to pat pārliecināts.

No šiem vārdiem Arturam k|uva mazliet vieglāk: ne jau tāpēc, ka viņš tiem būtu noticējis un nomierinājies, nē, bet sirdī bija radusies kusla cerība.

—           Kā tad tu uzdrošinājies nākt pie manis, ja zināji, ka mani izseko?

—           Citas izejas nebija, es pats būtu izlaidis garu un arī Oto pazudinājis. Man par laimi, tavs sargs bija aizmidzis.

—    Brunis,— Arturam nejauši paspruka šis vārds.

—    Ko tu teici?

—           Neko … Paziņa. Viņš uzmanīja katru manu soli. Ar ko tu viņu — ar nazi?

—   Ar nazi.

Arturs klusēja, tad mulsi iejautājās:

—   Vai nogalināt cilvēku ir briesmīgi?

Griķis atbildēja tikai pēc ilga brīža:

—           Kā lai to tev pasaka … Saproti, gadās tādi apstākli, kad nav laika domāt. Bet, vispār runājot, tas, protams, ir briesmīgi. Klau, vai tu nevarētu atvirzīties mazliet nostāk, es nejūtos diez cik lādzīgi.

Arturs tumsā sataustīja biedra roku.

—   Tev ir temperatūra …

—    Mazliet ir.

—           Zini ko, es izlīdīšu tur priekšpagrabā, tad tu varēsi apgulties.

—    Ja nu .. .

—           Neuztraucies!— Arturs noteica, pastūma akmeni, un tas viegli padevās.— Redzi, pat nešņirkst. Gan jau es …

—           Kāda velna pēc viņš būvējis šo pagrabu, ja to neizmanto?— Griķis sapīcis burkšķēja.

—           Liekas, es zinu,— Arturs iesmējās.— Ozolam šī ideja radās pēc tam, kad nodega iepriekšējā māja. Sak, drošs paliek drošs. Tādēļ viņš pārdalīja pagrabu uz pusēm: priekšpuse acu apmānīšanai, bet tur — slēptuve, kur glabāt naudas lādi. Es uz tās sēdēju. Ugunsgrēkā tā gandrīz sadega.

—   A-ā … Parastā budžu banka. Ka tikai viņam neiegribas pārskaitīt savus kapitālus … Starp citu, pirmīt aizmirsu pajautāt par saimnieci. Kā viņu sauc?

—    Marta.

Arturs tā izrunāja šo vārdu, ka Griķim tūlīt viss bija skaidrs.

—   Tā pati?

—   Jā.

Griķis gribēja vēl kaut ko sīkāk uzzināt, bet tajā brīdī no augšas atskanēja smagnēji soļi. Grīdas dēļi virs viņu galvām čīkstēja, un skaļa, dusmu pārņemta vīrieša balss — Arturs tūlīt pazina, ka tas ir Ozols,— kādu bargi strostēja:

—   Tu vienmēr proti atrunāties. Ja tev dotu vaļu, tu noslīktu šņabī un arī lopus nomērdētu badā.

Otra balss — Arturs varēja tikai iedomāties, ka tas ir Pēteris,— tikko sadzirdami, nedroši taisnodamās, kaut ko purpināja, bet saimnieks to strupi apsauca:

—   Gana! Pietiek mēli deldēt! Šī dziesma jau ir dzirdēta. Un brīdini arī sievu: ja negribat strādāt — ardievu!

Ozols bija ļoti netaisnīgs. Viņš zināja, ka Pēteris ir cītīgs un godprātīgs strādnieks. Ja arī viņš dažkārt par dziļu ieskatās glāzē, saimniecībai no tā nekāds ļaunums nerodas. Par Ernu vispār viņam būtu grēks bilst kaut vienu sliktu vārdu — šai sievietei Ozols bija parādā pateicību ne tikai par savu materiālo labklājību un mājas ērtībām … Bet pašreiz viņš nespēja savaldīties — vajadzēja pret kādu izgāzt dusmas. Visu nakti viņš kā paklausīgs suns bija izpildījis jauno saimnieku pavēles, visu nakti bija rādījis ceļu, rakņājies, meklējis, okšķerējis. Bet tas nebija pats ļaunākais. Cilvēki, lai kurā mājā viņš iegriezās, izturējās pret viņu kā pret suni, pat vēl sliktāk — kā pret traku suni, no kura cik vien iespējams jāvairās. Visu nakti viņš bija rakņājies pa mēsliem, apspiezdams sava saprāta un sirdsapziņas balsi, pārliecinādams sevi, ka citas izejas viņam nav un citādi rīkoties viņš nevar. Un beigu beigās? Vācieši viņam tikpat kā sunim gandrīz iespēra ar kāju pa pakaļu. Un par ko? Par to, ka viņš nebija varējis visu atrast un visu izspiegot. Pat cienījamais znota kungs — pat tas noraudzījās viņā ar kundzisku nicinājumu. Lāsts lai pār jums visiem, maitas gabali!

Laukā riesās skaidra, saulaina diena. Gaišzilā debess velve, kurā nebija neviena mākonīša, pie apvāršņa saplūda kopā ar neparasti rāmās jūras zilgano spoguli. Pa atvērto logu istabā šāvās asi, ķērcoši kaiju brēcieni, bet Ozolam bija tik nepatīkams, pat tik šķebīgs garastāvoklis, it kā laukā plositos nejauks rudens slapjdraņķis. Vairākas reizes viņš satraukts pārkliboja pāri istabai no viena gala līdz otram, tad pikti aizcirta logu, it kā nošķirdams sevi no bezprātīgās, neciešami ska|ās pasaules kņadas. Viņš sāka vilkt nost jaku. Attaisīja vienu pogu, ķērās pie otras, bet pirksti neklausīja, trīcēja, tāpēc viņš spējā niknumā tā parāva nelaimīgo pogu, ka tā attrūka, nokrita uz grīdas un pa paklāju aizripoja līdz krēslam, kas stāvēja pie rakstāmgalda. Neviļus sekodams tai ar skatienu, viņš piepeši sarauca pieri: krēsls nebija savā vietā, paklāja stūris bija saņurcīts un notraipīts. Ozols novilka jaku, nosvieda to uz dīvāna, nometās uz ceļgaliem un pacēla paklāja malu: jā, kāds nesen bija aizticis lūkas vāku — uz tā bija redzami skrambājumi. Niknums viņu sagrāba ar jaunu spēku, un tam tūdaļ pievienojās ari izbailes — Ozols atcerējās, ka pirmīt logs bija vaļā.

—   Erna!— viņš bargi uzkliedza, trausdamies augšā no grīdas.

Erna ienāca kabinetā, slaucīdama rokas priekšautā, un vērās saimniekā īgnu skatienu.

—    Kas šeit ir krāmējies?— draudīgi čukstēdams, Ozols jautāja.

Nesaprazdama, ko saimnieks no viņas grib uzzināt, Erna uzmeta acis pagraba lūkai.

—   Kas atvēra logu?— Ozols raudzījās viņā ar caururbjošu skatienu.

—    Nezinu.

—   Ak to tu nezini? Bet ko tas nozīmē?— Viņš ar pirkstu rādīja uz notraipīto paklāja stūri.

—   Par ko tu runā, Jēkab?— Sieviete bija pilnīgā neizpratnē.

Marta, kas bija stāvējusi aiz durvīm un visu dzirdējusi, saprata, ka ne mirkli vairs nedrīkst kavēties, un apņēmīgi ienāca istabā.

—   Erna, esiet tik laba, atstājiet mūs divatā!

Meitas parādīšanās un tonis, kādā viņa runāja, Ozolu apmulsināja. Izmantodama šo apjukuma brīdi, Erna steidzīgi nozuda aiz durvīm.

—    Ko tev vajag?— tēvs drūmi jautāja.

Marta piespieda sevi pasmaidīt un mierīgi atbildēja:

—           Nekā īpaša. Gribu tikai pateikt, ka tu nepelnīti uzbrūc Ernai. Es atvēru logu un notraipīju paklāju.

—    Kāpēc?

—    Šeit bija smacīgi.

—    Kam?

Marta samulsa, un tas pastiprināja Ozola aizdomas.

—    Kas līda pagrabā?— viņš jautāja, pieri saraucis.

—    Neviens.

Tad Ozols pastiepa pirkstu pret ieskrambāto lūkas vāku.

—    Bet ko tas nozīmē?

Marta neatbildēja.

—           Tā-ā,— Ozols klusi norūca un izvilka kabatas nazīti.— Paskatīsimies.

Arturs steigšus atlīda atpakaļ slēptuvē un ievilka akmeni sienā.

—           Klusu!— Griķis čukstus noteica un iedeva viņam savu pistoli.

Tagad, kad viņi bija ieslēgušies šajās kapenēs, balsis kabinetā bija tik tikko sadzirdamas.

Ozols atvāza nazi un jau grasījās pacelt vāku, kad Marta negaidīti asi viņam uzsauca:

—    Nevajag, tēt!

Ozols pavērās meitā un izbrīnījies jautāja:

—    Ko nevajag?

—    Es saku, ka tur nedrīkst iet.

Gan saltais, noteiktais tonis, kādā Marta to pateica, gan arī viņas svešādā, kategoriskā sejas izteiksme pārsteidza Ozolu: tādu viņš vēl nekad savu meitu nebija redzējis, viņš nekad nebūtu pat iedomājies, ka Marta varētu būt tik patstāvīga un valdonīga. Un pēkšņi viņā radās nevis bikls minējums, bet briesmīgas aizdomas. Ozols izslējās, mehāniski aizvāza nazi un palūkojās meitā, vēl cerēdams no viņas acīm nolasīt kaut ko tādu, kas viņu nomierinātu. Bet, jo ciešāk viņš vērās meitas sejā, jo vairāk pārliecinājās, ka ir noticis pats ļaunākais. Viņam sāka ļodzīties kājas.

—           Vai tu apjēdz, ko tas nozīmē?— viņš tikko dzirdami izdvesa.

Marta nesamulsa, neizbijās, nenodūra galvu, bet skatījās viņam tieši acīs. Izaicinoši.

—    Neuztraucies, tēt! Viss būs labi.

Ozolam likās, ka viņš tūlīt zaudēs prātu. Līdz šim mirklim viņā vēl dzirkstīja kāds cerības stariņš, kaut arī vārgs un niecīgs, bet nu vairs nebija nekādu šaubu, ka viņa

māju piemeklējusi nelaime — nenovēršama, nepielūdzama nelaime. Nespēdams vairs valdīties, viņš iekliedzās:

—    Tu esi trakai

Ja Marta būtu bildusi kādu vārdiņu, kaut vai sarunājusi rupjības — arī tad viņš būtu reaģējis citādi. Bet viņa nepakustēdamās stāvēja istabas vidū ar pārakmeņojušos seju un raudzījās tēvā ar tukšu, stingu skatienu, negribēdama neko paskaidrot un pat nemēģinādama viņu nomierināt. Ozols pēkšņi ar īpašu skaudrumu atskārta galveno: jāglābjas! Jāglābjas pašam un jāglābj šī mu|ķīte un viņas bērns, kamēr vēl nav par vēlu. Viņš pieskrēja pie dīvāna, zibens ātrumā uzvilka jaku un gāja uz durvīm, visu laiku drudžaini purpinādams:

—    Nē, tas nu gan nebūs! Es negribu bāzt galvu cilpā …

—    Pagaidi, tēt!— Marta apņēmīgi nostājās viņam ce|ā.— Nedari muļķības! Šeit nav tava galva vien.

—    Ko tu teici?

—    Savaldies! Tu ļoti labi zini, ka citas izejas man nebija.

—    Kas par izeju? Par ko tu runā?— Ozols kā vajāts paskatījās visapkārt, mazliet pavēra durvis, lai pārliecinātos, vai aiz tām kāds neklausās, un tad nočukstēja:— Viņi pakārs visus bez izņēmuma.

Izrunājis šos vārdus, Ozols šausmās nodrebēja: protams, pakārs, kāda velna pēc viņiem vajadzīgs tāds ciema vecākais? Viņš rupji atgrūda meitu malā un gribēja paiet garām, bet Marta paguva satvert tēvu aiz jakas piedurknes.

—    Pagaidi! Vai tad tu nesaproti, kā viņš iekļuva pagrabā? Es viņu tur paslēpu.

Ozols kāpās atpakaļ un bezspēcīgi saguma uz dīvāna. Viņa bālā seja kļuva pelēka kā zeme, maisiņi zem acīm nokārās, acu zīlītes sastinga …

—    Ko tu ar mani dari, Marta!— Viņa lūpas raustījās nervozās trīsās.

—    Tas nav nekas briesmīgs, tēt, gan viss būs labi. Naktī viņi … viņš aizies.— Marta izbijusies uzmeta acis tēvam, bet tas jutās tik satriekts, tik nelaimīgs, ka nebija pamanījis meitas pārteikšanos, un viņa viegli uzelpoja.— Pagaidi, kad iestāsies tumsa.

—    Kāpēc jāgaida tumsa? Lai vācas prom tūlīt! Šo pašu brīdi! Vai dzirdi?

—    Uz kurieni?

—    Tā nav mana darīšana. Lai es viņu nekad vairs neredzētu un nedzirdētu!

—   Labi, tēt,— viņa gluži mierīgi piekrita.— Es viņu tūlīt izvedīšu uz lieveņa. Nudien, kāpēc lai mēs slēptu?

Viņš nodūra galvu, aptvēra to abām rokām un izdvesa kā iznīcībai nolemts cilvēks:

—    Dari, kā zini.

Šī diena bija bezgalīgi gara un mokoša visiem — gan tiem, kas sēdēja pagrabā, gan arī Martai un viņas tēvam. Ozols, kas aizvadītajā naktī ne aci nebija aizvēris, klīda pa pagalmu kā dieva nepieņemts. Brīdi pa brīdim viņš izvilka kabatas pulksteni, pavērās tajā, pavērās saulē, dusmīgi viebās un kliedza uz visiem, kas gadījās ceļā. Beidzot viņš vairs neizturēja un lika Pēterim iejūgt zirgu.

—   Kad tu atgriezīsies, tēt?— Marta jautāja, it kā nekas nebūtu noticis.

Viņš piemiedza acis, ļauni pašķielēja uz meitu un zīmīgi noburkšķēja:

—    Tumsā. Ceru, ka tiksi ar visu galā.

Tomēr aizbraukt Ozolam neizdevās. Viņš jau bija iesēdies ratos, jau uzsauca Pēterim, lai tas brauc, kad negaidīts pagalmā ieskrēja Āboltiņš un, savas nelabās, rudās ačeles šaudīdams, ar klaji ļaunu prieku pavēstīja, ka ciema vecākā kungs tiek aicināts uz komandantūru. Kopš zināma laika traktiernieks nesauca Ozolu citādi kā tikai par ciema vecākā kungu un darīja to ar tik smalku izsmieklu, ka Ozolam bija krietni jāsavaldās, lai nemestos ņirdzējam virsū ar dūrēm.

—    Kas viņiem vajadzīgs?— viņš jautāja, aiz dusmām slēpdams savu nemieru.

Āboltiņš augstprātīgi pasmīnēja, nomērīja Ozolu ar nicīgu skatienu un negribīgi atbildēja:

—   Tiks pratināta jūsu kaimiņiene. Viņas dēliņš šonakt — tu-tū! Izčibējis.

Ozols nobālēja un trīcošiem ceļgaliem izkāpa no ratiem. Tātad — sākas! Šodien apcietināta Zenta, rīt var paņemt arī viņu. Pavediens ir tievs, kuru katru brīdi tas var pārtrūkt. Labi saprazdams, ka šādā brīdī vārdiem nav nekādas jēgas, viņš tomēr noprasīja:

—    Kāda man gar to daļa?

Āboltiņš atņirdza zobus, valšķīgi pamirkšķināja acis.

—   Kā ne? Kam gan citam, ja ne jums vislabāk jāpazīst savi kaimiņi. Kā sacīt jāsaka, visu mūžu esat draudzējušies.

Ozols apjuka un nevarīgi pagriezās pret Martu, kas stāvēja turpat tuvumā un klausījās viņu sarunā. Mirkli tēva un meitas skatieni sastapās.

—    Pārģērbies, tēt!— viņa mierīgi sacīja.— Šajā jakā nav pieklājīgi iet uz turieni.

Ozols nopūtās ka nāvei nolemts un padevīgi sekoja meitai, bet, tiklīdz iegāja gaitenī, bezspēcīgi picplaka pie sienas.

—    Ko es tev teicu?— viņš drudžaini čukstēja.— Sagaidījām?

—   Nekas briesmīgs nav noticis.— Marta maigi noglāstīja viņa roku.— Tikai turies!

—    Bet kas notiks, ja viņa neizturēs?

—    Izturēs, tēt, viņa izturēs. Tāpat kā tu.

—    Nē, visam ir beigas,— Ozols noteica, un pār viņa vaigu noritēja liela asara.

—   Tēt!— Marta pacēla balsi.— Saņemies! Neaizmirsti, ka tev ir mazdēls.

Viņš notrauca asaru, brītiņu raudzījās meitā tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi, tad atgāja no sienas un gurdeni sacīja:

—    Padod man žaketi!

15. NODAĻA

Zenta tika pratināta ilgi, pat spīdzināta, bet rezultātu nebija. Viņa stingri pastāvēja uz savu: naktī ieradās kareivji un dēlu aizveda. Kas tie par kareivjiem? Viņai nav ne jausmas. Kādi tie izskatījās? Neievēroja, bija tumšs. Kādā valodā runāja? Protams, vācu. Pratināšanu vadīja Sprūdžs, bet viņš ne šādi, ne tādi nevarēja atrast ceļu uz Zentas vaļsirdību. Nelīdzēja ne pierādījumi, ne pierunāšana, bet tad, kad viņš ņēma talkā draudus, viņa pilnīgi noslēdzās sevī. Zenta tika sista. Profesionāli, pēc visiem priekšrakstiem. Viņa kliedza, lūdzās žēlastību, zaudēja samaņu. Viņu aplēja ar aukstu ūdeni, atžilbināja, atkal pratināja un atkal sita. Bez panākumiem.

Pratināšanā piedalījās arī citi varas pārstāvji. Bet Rihards drīz aizbildinājās ar sliktu pašsajūtu un atgriezās vasarnīcā. Kreizis teicās viņu pavadīt un komandantūrā vairs neparādījās. Zingrūbers aizbrauca uz Rīgu. Arī Ozols gribēja aizlavilies prom, taču viņš par to dabūja brāzienu un bija spiests palikt līdz galam. Turpretim Āboltiņš tik dedzīgi centās palīdzēt, it kā visu mūžu būtu aizvadījis asiņainā miesnieka darbā. Pat Sprūdžs, kas vai pašu velnu jau bija pieredzējis, ar īpašu ziņkāri reizēm noraudzījās brīvprātīgajā palīgā.

Cīglers — garstilbainais virsleitnants, ar kuru Ozols iepazinās iepriekšējā naktī,— stāvēja malā un vēsā mierā vēroja pratināšanu. Viņa askētiskā, vasaras raibumiem kā sētin nosētā seja, viņa tukšās, ūdeņainās acis un plānās, bālās lūpas nepauda neko citu kā tikai nicinošu iecietību. Viņaprāt, viss notika tā, kā tam bija jānotiek: zirnekļi aprija savu upuri, un viņam nevajadzēja šajā lietā iejaukties. Cīglers jau pašā sākumā bija pārliecināts, ka mātes apcietināšanai un pratināšanai nav nekādas jēgas, lai cik cītīgi darbotos viņas tautas brāļi. Māte taču neparko nenodos savu dēlu. Bet vai tad tas ir galvenais? Galvenais — ļaut šiem nožēlojamiem ļautiņiem izpērties asins pirtī, saradināt viņus ar svēto uguni, kas šā vai tā, agrāk vai vēlāk pārvērtīs pelnos viņu dvēseles sārņus un padarīs viņus par diženās vācu nacionālās kustības cienīgiem palīgiem.

Cīglers ar interesi vēroja tik ļoti atšķirīgos, bioloģiski un tikumiski nesaderīgos subjektus. Sprūdžs, bez šaubām, ir lietpratīgs augstas kvalifikācijas darbarūķis. Bet, par nelaimi, viņš pārāk labi pazīst dzīvi no visām pusēm, un tā viņu izskolojusi par tādu ciniķi, kas izdevīgā situācijā nedomādams var kļūt par nodevēju un pārdoties ikvienam, kurš ņem viņu pretim. Āboltiņš ir lielisks eksemplārs. Taisnība gan: savā cietsirdībā vēl stipri vulgārs, bet, ja viņu mazliet iegrožotu un padresētu, no viņa varētu iznākt ļoti, ļoti noderīgs rokaspuisis. Ozols — tipisks bara lops. Tādi tipi pēc iespējas ātrāk jāpiesien kūti pie siles, jāiebiedē ar pletni — un viss būs kārtībā. Turpretim šī sieva … Ko lai dara — nelaimīgs radījums. Viņas nelaime ir tā, ka ikviena pretošanās jānožņaudz jau iedīglī. Bez vilcināšanās un bez žēlsirdības.

Ozolam bija tāda sajūta, ka viņš tūlīt sajuks prātā. Viņam nebija ne jāpratina, ne jāspīdzina, no viņa nekas netika lūgts, bet katru reizi, kad viņa acis sastapās ar Zentas žēlabaino, mokpilno skatienu, viņš gandrīz vai ievaidējās no sāpēm. Domas galvā jaucās cita ar citu, acu priekšā plaiksnījās sarkani gredzeni, viņu smacēja smags, narkotisks miegs, no kura viņu ik pa laiciņam izcēla sirdi plosošie Zentas kliedzieni. Tādos brīžos viņš satrūkās, platām acīm pavērās visapkārt un brīnījās, ka aiz loga vēl joprojām spīd tā pati glasainā saule, ka tepat šalko jūra, klaigā kaijas, un drīz jo drīz atkal ienira nemaņā. Bet cilvēki, kas runāja viņa mātes valodā, joprojām darīja savu nešķīsto, šaušalīgo darbu. Kad Āboltiņš no visa spēka ietrieca dūri Zentai sejā un viņa ar asiņainām putām uz lūpām kā nop]auta saļima uz grīdas, Ozols vairs neizturēja. Aizspiedis muti ar roku, viņš drāzās ārā. Vēl nekad, pat visnelāgākās paģirās viņš nebija tā vēmis. Un tomēr stiprāk par nelabo dūšu viņu mocīja bailes: kas noliks, ja Zenta atzīsies? Uz mirkli viņš iedomājās sevi viņas vietā, konvulsīvi sarāvās un lēni noslīga zemē. Varēja piepildīties pat visļaunākie paredzējumi.

Taču Zenta, lai kā nopūlējās viņas spīdzinātāji, nepateica neviena lieka vārda. Turklāt viņa bija tiktāl nomocīta, ka vairs nemaz nespēja parunāt. Pagalam sarūgtinātais Sprfldžs, beidzot zaudējis visas cerības, pavērās virsleitnantā Cīglerā: sak, ko jūs pavēlēsiet darīt ar tādu necilvēku?

—    Pietiek!— vācietis noteica.— Mēs velti tērējam laiku.

Sprūdžs viņa vārdus uztvēra kā pārmetumu un nedroši nomurmināja:

—  Varbūt patiešām viņa neko nezina . . .

—    Varbūt,— Cīglcrs salti piekrita.— Pasauciet to … jūsu vecāko. Vēlreiz jāpārbauda katrs solis ciema apkārtnē. Viņi nevarēja necik tālu aiziet.

—    Bet ko lai iesāk ar šo sievu?— traktiernieks vaicāja, nikni nospļaudamies.— Varbūt . . .

Cīglers īgni sarauca uzacis: viņam allaž derdzās zvēriska niknuma apstulbots naids. Viņš pats to nekad nebija izjutis. Protams, arī viņam ir bijis gan jāspīdzina, gan jānošauj, bet to viņš vienmēr darījis bez iedvesmas, katrā ziņā bez jebkādas sajūsmas. Drīzāk gan ar nožēlu. Kā gan ne: cilvēks tiek aizraidīts pie sentēviem, bet viņš vēl joprojām nav izpratis dižo nacionālsociālisma sūtību! Vai arī nav tā cienīgs. Cīgleru uz katra soļa pavadīja apziņa, ka viņš ir asenizators, kas cilvēces labā aicināts cilvēku sabiedrību attīrīt no mēsliem. Kā augsti organizēta būtne šo misiju viņš pildīja labprātīgi, ar nelokāmu pārliecību un atbildību, bet itin nekad par savu darbu netiksminājās. Ja nacionālsociālisma labā vajadzēja kādu likvidēt, viņš

šāva bez svārstīšanās un drebināšanās — darbs paliek darbs, tomēr priecāšanos par asinīm, reibināšanos ar tām uzskatīja par gaužām netikumīgu. Virsnieks uzmeta Āboltiņam nicinošu skatienu un strupi noteica: — Aizturiet, izlemsim vēlāk!

Viņi bija nosēdējuši pagrabā līdz vēlam vakaram, kad Arturs piepeši atklāja, ka tumsai nav ne garšas, ne krāsas. Tumsa nav ne šāda, ne tāda. Cilvēks tumsā nozūd, un viņa vairs nav. Nē, viņš vēl gan kustas, prāto, bet vairs nedara to tā kā agrāk. Tumsā cilvēku pārņem tāda sajūta, it kā viņš būtu pārlēcis pār bortu un, jo dzi|āk grimst dzelmē, jo skaidrāk apzinās savu bezizeju. Arturam jau bija zudusi laika apjēga, jo pat sekundes bija kļuvušas citādas — garas un patvaļīgas. Sākumā Griķis ik pa laiciņam iededza šķiltavas — šajos brīžos Arturs neviļus saslējās, bet vienmēr atklājās, ka gaidītās stundas vietā pagājušas tikai minūtes desmit, un viņš atkal bezspēcīgi atslīga pret noglumējušo pagraba sienu un atgriezās savās drūmajās pārdomās. Pieņemsim, ka viņi izkļūst no pagraba. Bet kas būs tālāk? Kur viņi dēsies ar ievainoto, ko vācieši mekle kā mazo adatiņu? Un Juris? Vai viņš varēs paiet? Turklāt viņš jutās aizvien sliktāk. Retāk šķīla uguntiņu, negribīgi atbildēja uz jautājumiem, kamēr beidzot apklusa pavisam: vai nu aizmiga, vai arī iekrita bezsamaņā. Arturs ar bailēm klausījās viņa smagajos, saraustītajos elpas vilcienos, ik pa laikam ūdenī samērcēja dvieli un lika pie biedra sakarsušās pieres, bet neuzdrošinājās viņu traucēt, jo zinaja, ka neko nevar līdzēt.

Turpretim Oto Grīnbergs sāka izrādīt dzīvības zīmes: reizēm ievaidējās, reizēm grieza zobus un skaļi murgoja. Arturs nebūtu varējis izskaidrot, kāpēc, bet kādā brīdī viņš nekļūdīgi juta, ka Oto ir atguvis samaņu un atvēris acis. Viņš bija gatavs apzvērēt, ka redz pret sevi vērstu skatienu. Atskanēja tikko sadzirdams troksnis, un ievainotais pietrausās sēdus. Arturs saspringa, aizturēja elpu, viņa delnas kļuva karstas un miklas. Viņš norija šķebinošu kamolu, aplaizīja sakaltušās lūpas, gribēja ierunāties, bet Griķis aizsteidzās viņam priekšā:

—   Es esmu šeit, neuztraucieties! — Juris šo frāzi pateica latviski, bet tūlīt apķērās un atkārtoja krieviski.

—    Kur mēs esam? — arī ievainotais runāja krieviski.

«Ak tad tā!» Arturs nodomāja, beidzot apjautis patiesību, un cieši ieklausījās katrā vārdā.

—    Pagrabā.

—    Jau sen?

—   Velns viņu zina! — Griķis atsaucās un uzšķīla uguni.

Arturs neviļus nodrebēja, ieraudzīdams abus šos cilvēkus. Viņu sejas bija zaļganas, nedzīvas, lūpas uztūkušas, līdz asinīm sakodītas, acis spīdēja drudža karsonī.

—           Apmēram diennakti, — Griķis sacīja, pielicis pulksteni pie acīm. — Ciems joprojām ir aplenkts un turpinās meklēšana.

—    Kā viņu sauc?

Arturs noprata, ka tiek jautāts par viņu.

—   Tas ir Arturs Banga.

—    Tas pats?

—    Jā.

—    Kas noticis ar puišiem?

Griķis neatbildēja.

—    Pakete pie tevis?

—    Pie manis.

—    Tu arī esi ievainots?

—    Jā.

—    Paiet varēsi?

—    Diez vai …

—    Ko darīsim?

—    Nezinu, sagaidīsim nakti.

Ja Juris nevarēs paiet, Arturs bezcerīgi nodomāja, labs nekas nav gaidāms. Bet tā bija tikai pusbēda. Viņš nezināja galveno. Pat tad, ja Griķis varētu paiet, viņiem nebūtu, kurp iet. Konspiratīvie dzīvokļi Rīgā bija atklāti. Arī šeit, piekrastē, viss bija sagrauts. Mazās pagrīdes grupiņas, kas bija atstātas ienaidnieka aizmugurē, gandrīz tūlīt izira. Protams, ja visi šie trīs vīri būtu veseli un spēcīgi, viņi būtu atraduši kādu izeju: būtu nogaidījuši mežā, butu virzījušies uz frontes pusi. Bet pašreiz, stāvēdami uz nāves un dzīvības robežas, pašā ielenkuma centrā, slēpdamies zem nedrošas pajumtes, viņi diezin vai varēja uz ko cerēt.

Griķis atkal uzšķīla liesmiņu, paskatījās pulkstenī un neķītri nolamājās.

—           Mieru! —«vācietis» (tā Arturs savā prātā bija nokristījis Grīnbergu) klusi, toties valdonīgi pavēlēja.

Griķis nopūta uguntiņu un pierima. Viņi vairs nepārmij a ne vārda, kamēr ieradās Marta.

—           Vai esat dzīvi? — viņa jautāja, atbīdījusi akmeni. — Piedodiet, bet agrāk nevarēju atnākt.

Vīrieši sakustējās, sarosījās — tik ļoti gaidīta un ilgota bija viņas parādīšanās. Arturs ar jaunu spēku juta, ka viņam pasaulē nav neviena tuvāka un mīļāka cilvēka. Varbūt vienīgi māte … Bet, iedomājot viņu, Artura sirdi pārņēma izmisums. Diez kā viņai klājas . . .

—           Kas tur augšā notiek? — Grīnbergs apvaicājās ikdienišķā balsī, kurā nebija ne miņas no satraukuma.

«Šim cilvēkam nu gan ir nervi!» Arturs skaudīgi nosprieda.

—           Nezinu, — Marta atbildēja, aizdedzinādama sveci, un blāvajā liesmas gaismiņā viņas seja likās bērnišķīgi samulsusi … — Meklēšana it kā beigusies, bet vācieši vēl nav aizgājuši.

—    Vai šeit ir ari sveši cilvēki?

Tikai tagad Arturs aptvēra, ka Oto un Marta sarunājas vāciski.

—    Nu vairs nav. Tieši tāpēc man bija jāgaida.

—           Ko darīsim? — Oto jautāja un mēģināja piecelties, bet tūlīt ievaidēdamies bezspēcīgi saļima uz grīdas.

Griķis atkal nolamājās.

—          Tur jau ir tas āķis, — viņš noteica ar apslāpētu niknumu. — Arī es šodien neesmu nekāds gājējs.

Ilgu brīdi bija dzirdama tikai ievainoto smagā elpa un klusa sveces sprakšķēšana.

—           Un tomēr mums jāiet, — Arturs pēkšņi sacīja. — Šeit mēs nedrīkstam palikt. Mēs liekam uz spēles ne tikai savu dzīvību.

—           Ko tu iesaki? — Griķis nīgri pacēla balsi. — Izrāpties no pagraba un palūgt, lai vācieši piebrauc ar sanitāro mašīnu pie durvīm?

Neņemdams pie sirds Griķa burkšķēšanu, Arturs rāmi atbildēja:

—           Man ir zināma kāda vieta, kur es paglābos pēc dezertēšanas no armijas. Pilnīga nomale un ļoti labi cilvēki. Ja varētu aizkļūt līdz turienei …

—           Vai tas ir talu? — Grīnbergs jautāja, pārvarēdams sāpes.

—    Kilometri četrdesmit, varbūt četrdesmit pieci.

Griķis ironiski iesvilpās — sak, ko tu neteiksi, asprātīgs

priekšlikums, bet Arturs saglabāja nesatricināmu mieru.

—           Vajadzētu aizkļūt tikai līdz upei, — viņš skaļi prātoja. — Ja laiva vēl būtu turpat…

—    Kas tā par laivu? — Oto it kā starp citu apvaicājās.

—    Noslēpu priekš sevis, katram gadījumam.

—   Vai līdz upei ir tālu jāiet?

—    Divi kilometri, ne vairāk.

—    Un tad taisni pa upi līdz tai vietai?

—           Nē, protams, — Arturs pasmaidīja. — Bet ceļā kairt ko mēs izgudrotu.

—   Tev taisnība, — Grīnbergs piekrita.

—           Kas par taisnību! — Griķis iekaisa. — Vispirms izrāpies no pagraba! Divi kilometri, — viņš atdarināja Artura balsi. — Vai mēs tos pa gaisu nolidosim vai pa zemesapakšu nolīdīsim?

—           Jā, par to ir jāpalauza galva. — Oto aizvien vērīgāk lūkojās Arturā. — Tātad nomale un ļoti labi cilvēki?

Arturs klusēdams pamāja ar galvu.

—    Zināt, darīsim tā, — Grīnbergs pēkšņi nosprieda.

—    Vispirms dodies ceļā tu viens. Izklaušini ļaudis, pavēro. Ja varēsi, atgriezīsies un aizvedīsi arī mūs, ja nevarēsi … Kā mēdz sacīt, paldies par to pašu.

—   Es atgriezīšos! — Arturs saviļņots atsaucās.

—           Nešaubos. — Oto vārgi pasmaidīja. — Bet esi piesardzīgs. Ceru, ka jūs palīdzēsiet viņam aiziet un atgriezties, — viņš pievērsās Martai un neveikli pajokoja:

—   Jums ir tikai divas iespējas, kā atbrīvoties no mums, — vai nu izdot mūs vāciešiem, vai arī nogludināt mūsu atkāpšanās ceļu.

Viņas skropstas sāpīgi notrīsēja.

—           Jā, situācija ir muļķīga un arī joki stulbi, — Oto grūtsirdīgi nopūtās. — Piedodiet mums, rupjiem zaldātiem. Šorīt mēs dzirdējām jūsu sarunu ar tēvu. Ceru, ka jums pietiks spēka izturēt vēl vienu diennakti. Kaut tikai diennakti. Ja Banga šai laikā neatgriezīsies, jūsu viesmīlību mēs ļaunprātīgi neizmantosim, apzvēru to pie sava goda.

—    Ko jūs runājat … — Marta apmulsa.

—           Tas, ko jūs mūsu labā esat darījusi … — ievainotais sacīja, bet apklusa, teikumu nepabeidzis, ar visu spēku iekodās lūpā un, lai kā pulējās, nespēja vairs noturēties. No viņa krūtīm lauzās ārā īsi, smagi vaidi. Acīmredzot sāpes bija kļuvušas neciešamas, un bija grūti saprast, kā viņš tās līdz šim bija izturējis.

Arturs bažīgi pacēla galvu un satraukts ieklausījās draudīgajā nakts klusumā. Viņam šermuļi pārskrēja pār muguru: ja nu arī augšā ir dzirdams tas, kas notiek šeit, pagrabā? Vai Marta saprot, kādas briesmas viņai draud? It kā brīdinādams viņš pārlaida skatienu biedriem un apņēmīgi piecēlās.

—    Jārīkojas, nevis jāgaida uz ūdens sakustēšanos.

Griķis neatbildēja. Viņš samērcēja dvieli un uzlika to

ievainotajam uz pieres. Beidzot Oto ar mokām atvēra acis.

—    Rīkojies, zēn, — viņš vārgā balsī sacīja un, uzrunājot Martu, atvainodamies piebilda:— Piedodiet, mēs vairs netrokšņosim. Un nemirsim. Vismaz tikmēr ne, kamēr Arturs nebūs atgriezies.

Viņam nudien nebija tiesību mirt. Ar viņa nāvi izjuktu viss pasākums un tiktu pazudināti pilnīgi nevainīgi cilvēki. Vēl nekad virsleitnants Oto Grīnbergs — pareizāk sakot, padomju izlūkošanas dienesta majors Aleksandrs Jefimovs — nebija nokļuvis tik muļķīgā un bezcerīgā stāvoklī. Viņš savā mūžā jau daudz ko bija piedzīvojis, bija izkūlies pat no neticamām situācijām, bet pašreiz apstākļi veidojās tā, ka viņš varēja paļauties tikai uz brīnumu. Sirds nepatīkami iesmeldzās: Aleksandr Jefimov, tu nomirsi šajā pagrabā, un neviens neuzzinās, kā gājis bojā izlūks. Nē, viņam nebija tiesību mirt …

Arturs un Marta izlīda no pagraba un, atcerēdamies šārīta mācību, rūpīgi nomaskēja ieeju pazemē. Mirkli abi palika stāvam, ieklausīdamies nakts skaņās. Šķita, ka nav nekā aizdomīga. Tāla motora rūkoņa, parets suņa rējiens. Tikai vecās liepas zars aiz loga, skrāpēdamies gar rūti, radīja asu, vibrējošu skaņu, kas atgādināja malkas zāģēšanu. Bez starpgadījumiem viņi nokļuva līdz verandai.

—    Tātad par signālu esam vienojušies, — Arturs sacīja, joprojām turēdams Martas roku. — Ja aizkars tavas istabas logā būs aizvilkts — nedrīkst tuvoties. Vai neaizmirsīsi?

—    Kā tu varēsi to saredzēt? Naktī…

—    Gan jau. Aizkars ir balts un naktī tālu redzams.

—    Artur, — Marta piegāja viņam cieši klāt, — es jau sen gribēju tev pateikt …

Viņa apklusa pusvārdā, jo pēkšņi aiz durvīm atskanēja smagi soļi un skaļas vīriešu balsis. Marta tās pazina.

—    Kāda velna pēc? Man kājas vairs neklausa, — Kreizis dusmīgi purpināja. — Pēc tam taču tik un tā jānāk atpakaļ uz šejieni. Vai nedzirdēji, ko Zingrūbers teica? Sapulcēšanās pie tava sievastēva.

—   Mums jāsapulcējas tikai pēc stundas, ne agrāk. Pa šo laiku mēs pagūtu apžāvēlies un iztukšo! pa glāzītei, — Rihards bikli iebilda.

Kreizis iesmējās.

—    Es tevi nesaprotu, Rihard. Kāda velna pēc tu viņu vēl joprojām lutini? Pēc tam kad viņa tevi tā izāzēja.

—    Par ko tu runā? — Riharda balss nodevīgi drebēja.

—    Lai nu paliek, Rihard. Vai tad mums savā starpā jāizliekas? Bet es nu gan tavā vietā …

—    Piedod, bet pagaidām tu neesi manā vietā.

—   Un paldies dievam! Vārdu sakot, dari, kā zini, bet es tālāk nesperšu vairs ne soli. Galu galā es taču eju nevis pie viņas, bet pie ciema vecākā.

Klusi klusītiņām, milimetru pa milimetram Marta trīcošiem pirkstiem durvju āķi atguldīja atpaka| gredzenā, un tajā mirklī durvis no ārpuses tika spēcīgi parautas.

—    Nudien, Osvald, iesim uz manām mājām. Cilvēks guj . ..

Ak, cik ļoti šaja brīdi Rihards ienīda pats sevi! Vajadzētu atsēdināt šo nekauņu, atgādināt tam pieklājības noteikumus — galu galā viņi taču grib ielauzties nevis pie kaut kādas meičas, bet pie viņa sievas —, taču viņš mīkstčaulīgā, gandrīz vai gļēvulīgā balsi kulsta tukšus, nevajadzīgus vārdus.

—    Nekas, gan pamodīsies, — Kreizis atcirta, dusmās gribēdams draugam atriebties par muļķīgo izrunāšanos.

.. .Viņi atgriezās no komandantūras, kur bija pavadījuši dienas beigas, piedalīdamies apnicīgi ilgā apcietināto cilvēku pratināšanā. Abi bija nīgri, noguruši un ārkārtīgi neapmierināti viens ar otru. Kreizis nepavisam nevarēja piedot apvainojumu, ko Rihards viņam bija iemetis sejā, savukārt Rihards sāpīgi pārdzīvoja gan pagājušās nakts notikumus, gan arī pazemojumu — viņam taču bija pavēlēts pildīt parasta okšķera pienākumu. Pat ļaunāk — tika dots nepārprotams mājiens, ka viņu sodīs, nekavējoties bargi sodīs, ja viņš nepakļausies bez vārda runas. Netālu no Ozola mājām abi apstājās, lai uzsmēķētu. Rihardu mocīja tik pretrunīgas domas, tik liels kauns un naids (viņam bija tāda sajūta, ka puķu gliemes uz mūžu pielipušas pie viņa sejas), ka viņš nespēja vairs valdīties un bez aplinkiem Kreizim noprasīja:

—    Vai tu naktīs vari mierīgi gulēt? Tevi nemoka murgi?

Osvalds vairākas reizes dziļi ievilka dūmu, nicīgi nospļāvās un tikai tad atbildēja, nemeklēdams diezin cik smalkjūtīgus vārdus:

—    Ar bezmiegu mokās tikai fiziski un garīgi nepilnvērtīgi cilvēki. Atšķirībā no dažiem citiem mani neviens no gultas ārā nemet, un ar psihi man arī viss ir kārtībā.

Rihards aizsviiās dusmās.

—    Bet sirdsapziņa? — viņš izdvesa. — Kur tad paliek cēlās runas par tautu, par dzimteni, nacionālo pašcieņu? Vai tas viss grozās vējam līdzi?

Kreizis pavīpsnāja.

—    Tā, nu man ir skaidrs. Žvingulis no galvas izgaisis, bet domas palikušas. Tātad taisnība ir sakāmvārdam: ko nedzēris domā, to piedzēris runā. Labi, es tev atbildēšu pavisam vaļsirdīgi. Es vēl nekad neesmu juties tik pilnvērtīgs cilvēks kā tagad. Jā, jā, tieši pilnvērtīgs cilvēks. Tāpēc ka nekādas citas nācijas uz zemes nav bijis un nebūs. Ir tikai viena — augstākās rases nācija, un tās pārstāvis ir ārietis. Stiprs, dižciltīgs, dzīves cienīgs cilvēks. Visi pārējie — tikai lopu bars, kas vai nu kalpo cilvēkam, vai arī ir iznīcināms.

—    Protams, ar noteikumu, ka tu būsi tas, kas noteiks, kurš ir cilvēks un kurš — lops. Vai ne tā? — Rihards viņam iedzēla.

Kreizis nejutās aizskarts.

—    Tava ironija ir nevietā, — viņš mierīgi atbildēja. — Tu ļoti labi zini, ka šīs tiesības nevienam netiek dotas. Tās ir jāņem. Daba tā ir iekārtojusi un dievs tā ir noteicis, ka izdzīvo stiprais, iet bojā nevērtīgais.

—    Tu runā nopietni — vai arī pienācis laiks mainīt uzskatus ?

Kreizis sarāvās, it kā viņam aiz apkakles būtu aizliets auksts ūdens.

—    Kas tev manos spriedumos liekas nedabisks? Vai tu noliedz eksistences cīņas likumu?

—    Nē, to es nenoliedzu. Bet es zinu arī ko citu. Pati daba un tās radītājs iekārtojuši tā, ka virs zemes eksistē gan labais un ļaunais, gan lielais un mazais, gan stiprais un vārgais. Un viss dzīvo, pielāgojas … Zvērs, cilvēks, kukainītis … un valstis. Arī tās ir dažādas — bagātākas un nabagākas, stiprākas un vājākas. Tu atsaucies uz dievu — labi, bet tad esi konsekvents līdz galam un pieņem, ka tieši šāda pasaule radītājam ir pa prātam.

Nē, nav pa prātam! — Kreizis acumirklī asi iebilda. — Tieši tāpēc viņš mums ir sūtījis Hitleru. Dieva pacietības mērs ir pilns, un viņš no cilvēku puika izraudzījis pašu cienīgāko cilvēku. Ko tu skaties manī tādām acīm? Domā, ka es dzenu jokus? Nekā tamlīdzīga! Es vēl nekad nekam tik stipri neesmu ticējis.

Kreizis sirdīgi nometa zemē smēķa galu un samina to ar kāju, tā ka no pēdas apakšas izspurdza dzirksteles.

—    Bagātākas, nabagākas, lielākas, mazākas … — viņš atdarināja Riharda balsi un tad noteica:— Iegaumē, ka ir tikai viena lielvalsts — Zeme. Un tikai viena nācija uz tās — ārieši. Valdnieki. Tieši tas ir pa prātam visaugstajam dievam.

—    Un dievs bija tas, kurš šai misijai izraudzīja tieši vāciešus? — Rihards īgni un ietiepīgi aizstāvēja savu viedokli.

—    Protams, — Kreizis nesatricināmā mierā atbildēja.

—    Vai tad tu domā, ka tā ir nejaušība?

—    Jā, kā redzams, viņi tevī ir atraduši īstu domubiedru, — Rihards ar nožēlu atzina.

Kreizis paņēma nākamo cigareti, aizsmēķēja un neskanīgā balsī jautāja:

—    Interesanti — ko tu gribētu? Tieši tu pats.

—    Es? — Rihards brītiņu klusēja, tad domīgi atbildēja:

—    Es gribētu dzīvot tā, kā man gribas dzīvot. Savā zemē, starp savējiem. Nevienu neaiztikt, bet ar noteikumu, ka arī mani neviens neaiztiek.

—    Mans nams, mana govs . .. Aizņemt tikai vietu šajā pasaulē un radīt sev līdzīgus pēcnācējus, — advokāts ar dzēlīgu izsmieklu noteica. — Es patiesi nožēloju tos, kas neizprot acīm redzamas lietas, — it kā biedinādams viņš vēl piebilda, strauji pagriezās un sāka iet uz ciema vecākā māju.

.. .Kavēties vairs nedrīkstēja ne mirkli. Vilkdams sev līdzi Martu, Arturs atgriezās Ozola istabā, atvēra logu un piesardzīgi palūkojās visapkārt.

—    Tātad — kā norunājām — aizkars. Vai tu atcerēsies?

—  Jā, — Marta klusi atbildēja, tad stipri saspieda Artura elkoni, pagrieza viņu pret sevi un cieši noskūpstīja uz lūpām. — Ej!

Negaidītā mirkļa pārsteigts, Arturs satvēra viņu aiz pleciem, bet šajā brīdī pie durvīm kāds pieklauvēja.

—    Marta, tu guli? — Rihards paklusu jautāja.

Viņa piekļāva pieri pie Artura vaiga un ar spēku viņu piestūma pie loga.

—    Bēdz! — viņa klusi nočukstēja.

Arturs nolēca zemē un tūlīt izdzirdēja nočīkstam pagalma vārtiņus. Pa pagalmu sāka lēkāt spilgti kabatas laternu gaismas kūļi. Arturs metās uz žoga pusi un ienira melnā krumu ēnā, pa kuru zaglīgi līda tālāk, lai pēc iespējas ātri nozustu no redzesloka. Pēkšņi viņš atdūrās pret augstu malkas grēdu, piesardzīgi palūkojās pāri žogam un sastinga: uz ielas stāvēja motocikls ar blakusvāģi, pie kura dežurēja divi esesieši. Arturs apjucis paskatījās apkārt: atgriezties mājā vairs nevarēja, bet nedrīkstēja arī lēkt pāri žogam. Atlika tikai viens ceļš. Nogaidījis izdevīgu brīdi, pieliecies gandrīz pie zemes, viņš skrēja uz saimniecības ēkām pagalma otrā malā. Pie atvērtajām zirgu staļļa durvīm apstājās un ieklausījās. Kāds zirgs miegaini iezviedzās, pamīņājās pa steliņģa grīdu, un tad atkal visapkārt iestājās klusums. Brītiņu vēl nogaidījis, Arturs nedzirdamiem soļiem ielavījās stallī un apstājās, lai atgūtos.

Pēkšņi viņam pie pašas auss atskanēja kāda klusa, laiska balss:

—    Bet es skatos un domāju — ielidos putniņš vai aizšausies garām?

Arturs izbijies atlēca soli malā.

—   Tu tas esi, Pēter? — viņš jautāja, ielūkodamies tumsā.

—    Ielidoja, ielidoja… kā mēdz teikt: nebūtu āķīša sienā, ja veserītis to neiedzītu, — Pēteris noķiķināja kā piedzēries un stiepa Arturam pretim pudeli, pats nostādamies starp viņu un durvīm. — Še, iemet kompānijas pēc!

—   Ej tu! … — jauneklis drūmi atcirta, drudžaini prātodams, kā izkļūt no šī negaidītā slazda. Lai nu ko, bet šādu nelaimi viņš nebija paredzējis. — Neķēmojies, Pēter … Laid mani ārā, ka es tev sakul Iedzersim citreiz.

—   Citreiz tu varēsi iedzert tur, — viņš drūmi izmeta, paceldams pirkstu pret griestiem, un pēkšņi pavērās Arturā ar skaidru, drūmu skatienu. — Kur tu līdīsi, āmurgalva? Gribi dabūt lodi krūtīs? Vāciešu te visapkārt tikpat daudz, cik sunim blusu.

10»

Arturs klausījās neuzticīgi. Viņš saprata tikai to, ka Pēteris nav piedzēries, taču nebija viegli uzminēt, kas šim Ozola kučierim ir prātā.

291

—   Tieši tāpēc man vajadzētu drīzāk no šejienes nozust, — Arturs it kā jokodamies atsaucās.

—    Ē, brālīt, tas nav tik vienkārši kā pa logu pie meitieša šļūkāt, — Pēteris klusi iesmējās. — Tu nu gan mums esi labiņais, priekšniek! Vēl nesen klubā… ko tu mums tur nesasprediķoji par visādiem tikumiem un netikumiem. Mārcim mazgāji galvu par to, ka šis lien pie sveša vīra sievas. Bet ko tu pats dari, ko? Domā, es neredzēju, kā tu pa to lodziņu izlēci laukā?

Arturs drūmi klusēja. Bija pretīgi pat iedomāties, ka viņa dzīvība — un ne tikai viņa dzīvība vien — atkarīga no šī pļēgura. Vajadzēja kaut ko darīt.

—    Zini ko, Pēter . .. Tu, protams, vari mani tagad nodot, tikai ņem vērā, ka pirmā lode būs tev, — viņš piedraudēja un, it kā pierādīdams savu vārdu nopietnību, izvilka no kabatas Griķa pistoli.

—   Ek, priekšniek, priekšniek, — Pēteris nīgri nokrekšķinājās. — Tu ne velna neesi sapratis. Domā, Pēteris ir sūda kankālis? Apmiglojis acis ar šņabi un neredz, kas notiek visapkārt? Par lavām darīšanām, jaunekli, man nav ne ziņas, ne miņas — ne par tām sieviešu būšanām, ne par kādām citām. Kāda man daļa! Slikts tu nekad pret mani neesi bijis … Un tāpēc es labprāt tev atmaksātu vecu parādu. Pats zini, kāds ir mūsu liktenis, — šodien vēl dzīvoju, bet rīt varu izlaist garu. Tā sakol — aiziet pie dieviem kā grēcīgs parādnieks.

—    Kas tas par parādu? — Arturs kļuva uzmanīgs.

—   Ir tāds parādiņš, ir, — Pēteris nokrekšķinājās un pēkšņi skumīgi lūdza:— Ieņem kādu malciņu, ko? Citādi

tev galva pārāk skaidra un man ir garlaicīgi_________________ Vai

atceries, kā nodega saimnieka māja?

—    Kā ne, — Arturs izskata pēc pielika pudeli pie lūpām.

—   Tad zini, ka to māju aizdedzināju es, — Pēteris klusā balsī atzinās. — Atmaksāju par Ernas pavešanu. Ļaudis visādi par viņiem melsa, un es pats arī šo to manīju. Un dzērumā mani sagrāba greizsirdība. Aizsvilos tik briesmīgi, ka gribēju abus dzīvus sadedzināt. Un arī sev padarīt galu… Pēcāk pārdomāju, Ernu izlaidu ārā un arī pats izlēcu.

—   Jā-ā, tas nu gan ir parādiņš. Tīri pieklājīgs, — Arturs novilka, pārsteigts par negaidīto Pētera atzīšanos.

—   Domā, sirdsapziņa mani nekremta, kad tevi vazāja pa cietumiem? — Pēteris iešņukstējās, jo bija jau paguvis krietni palukšot pudeli. — Krcmta jau kremta, tikai spēciņš bija par vāju, lai sevi uzrādītu par dedzinātāju. Bet tu tālab . .. neturi uz mani ļaunu prātu.

—    Klusu! — Arturs pēkšņi nočukstēja un neviļus atkāpās tālāk no durvīm, jo netālu ieskanējās vairākas balsis.

—    Nāc te! — Pēteris satvēra viņu aiz jakas piedurknes un aizvilka uz kaktu. — Lien iekšā!

Arturs noprata, ka tā ir auzu lāde. Kādu mirkli viņš vēl svārstījās, tad paklausīja Pētera padomam, jo runātāji nāca aizvien tuvāk. Viņš drudžaini sāka grābstīties ar plaukstām, lai ieraktos graudos pēc iespējas dziļāk, un dzirdēja, ka stallī ienākušais Ozols izbrīnījies jautāja:

—   Tu tas esi, Pēter? Ko tu te dari?

Pēteris nopurpināja kaut ko nesaprotamu.

—    Varu iedomāties, — saimnieks pašapmierināti nosmējās. — Erna izdzina, vai ne? Pielūko, tu no viņas vēl velnu piedzīvosi! Citu te nav? Neviena sveša tuvumā neredzeji?

Pa stalli sāka klaudzēt smagi, apkalti zābaki, kāds pacēla lādes vāku. Arturs sastinga, aizturēja elpu. Kaut tikai meklētāji neizdzirdētu, kā dauzās viņa sirds! Neredzamais pagrābstījās pa labības virsu, parakņājās dziļāk, kaut kas gluds paslīdēja Arturam garām gar pašu degungalu. Varbūt pele? Un tad viss noklusa.

Viņš vēl brīdi gulēja nekustēdamies, tad piesardzīgi pacēla galvu. Sajuta, ka sūrst lūpa, pielika pie tās pirkstu un uztaustīja asinis. Lūpa bija iešķelta. Tad viņš atcerējās, ka pirmīt kaut kas bija noslīdējis gar viņa degungalu, un atskārta: tas ir bijis durklis! Sermuļi pārskrēja pār muguru.

—   Vai tu esi dzīvs? — Pēteris klusi ievaicājās, nostājies pie lādes. — Bet es, taisnību sakot, jau nodomāju, ka tev beigas klāt. Kad viņš ar to durkli … šņirkt, šņarkt… Pagaidām paliec tepat, nerāpies ārā! Rīt kaut ko izdomāsim.

Pēteris turēja vārdu. Tikko paausa gaismiņa, viņš iebrauca ratus dziļi stallī, palīdzēja Arturam saritināties ratu dibenā, pārsedza viņu ar zirgdeķi, tad uzkrāva virsū mēslus un, kaut arī pagalms un plaša apkārtne bija pilna vāciešu, bez starpgadījumiem aizveda viņu uz ciema nomali. Un pat izpelnījās Ozola uzslavu par cītīgu darbu

Martai klājās ļaunāk un grūtāk. Tiklīdz viņa aiz Artura bija aizvērusi logu un ielaidusi istabā Rihardu ar Kreizi, atgriezās tēvs kopā ar garstilbaino virsleitnantu Clgleru, un drīz pēc viņiem Sprūdža pavadībā atbrauca arī Zingrūbers. Abi bija stipri sakaitināti iui tik noguruši, ka krita vai no kājām nost. Manfrēds, kurš allaž bija īsts uzmanības un pieklājības iemiesojums, šoreiz pagodināja Martu tikai ar paviršu palocīšanos. Pat namatēva piedāvājums kaut ko iekost viņā neradīja parasti jūsmīgo atsaucību. Vienīgi Kreizis bija gatavs tūda| sēsties pie galda.

—    Vispirms parunāsim par mūsu operāciju, — Zingrūbers saltā balsī viņu atturēja. — Man jāsaka, kungi, ka esmu ārkārtīgi sarūgtināts. Jau apaļu diennakti notiek nepārtraukta meklēšana, bet mēs vēl neesam tikuši mērķim ne tuvumā. Jāatzīst, ka pašreiz mēs esam pat tālāk no tā nekā pagājušajā naktī. Un šai lietā, man šķiet, vaina jāuzņemas ne tik daudz mūsu varonīgajiem kareivjiem, cik jūsu tautiešiem, kungi. Kādas ir jūsu domas, Kreiža kungs?

Bijušais advokāts neapmierināts sabozās, uzmezdams vācietim drūmu skatienu.

—   Vai jūs man jautājat kā nupat pieminētajam tautietim vai kā savam darbiniekam?

Majors nikni nozibsnīja pret viņu acis.

—   Es jums to jautāju kā cilvēkam, kas atbild par operācijas iznākumu tāpat kā mēs visi.

—   Kā pavēlēsiet! Domāju, ka jau pašā sākumā tika pieļauta kļūda. Mēs pieņēmām versiju, ka meklējamais krievs slēpjas tepat piekrastē, un noraidījām citus variantus. Bet krievam, kaut arī tas liekas neticami, tomēr izdevies izsprukt.

—   Ja, jā, un iekrist kā ūdenī, — Zingrūbers caur zobiem ironiski novilka.

—    Ko lai dara, ūdens šeit netrūkst. Mēs kļūdījāmies, nenovērtēdami šo faktoru, — Kreizis nesatricināmā mierā palika pie sava.

—    Bet man liekas, ka neesam pietiekami novērtējuši pavisam ko citu,— Zingrūbers draudīgi atkārtoja. — Mēs vēl joprojām pārāk uzticamies.

Kreizis gribēja vēl ko iebilst, bet Zingrūbers pavērās viņā tā, ka bijušais advokāts uzskatīja par saprātīgu diskusiju neizvērst.

—   Virsleitnant Cīgler, — Zingrūbers pagriezās pret garstilbaino virsnieku, — palieciet šeit kopā ar Sprūdža kungu! Pārbaudiet ciemu no pagrabiem līdz pat bēniņiem, pārrociet vai katru zemes pēdu, izsmalstiet kaut visas akas, bet atrodiet man to krievu! Dzīvu vai mirušu. Ceru, ka Ozola kungs jums izrādīs vislielāko pretimnākšanu un viesmīlību.

Kaut arī tas tika pateikts neapstrīdami kategoriskā tonī, Marta, redzēdama tēva šausmās sastingušo seju un juzdama, ka arī pašai galva no bailēm sāk griezties, tomēr uzdrošinājās iejaukties sarunā.

—    Dieva dēļ, kungi, esiet tik laipni! — Marta runāja atsaucīgi, gandrīz vai viesmīlīgi, visiem spēkiem pulēdamās noslēpt satraukumu. — Bet diez vai jums šeit būs ērti. Bērns … Un vispār … — Viņa nenoteikti pavicināja roku.— Domāju, ka vasarnīca jums ir daudz vairāk piemērota. Vai ne, Rihard? — Un maigi paskatījās laulātajā draugā.

Rihards, mazliet pārsteigts par tik dīvainu Martas garastāvokļa maiņu, steidzīgi piekrita:

—    Protams, katrā ziņā.

Bet virsleitnants Cīglers dzedri pateicās, cienīgi noliekdams galvu ar gaišiem, saziestiem, uz celiņa pāršķirtiem matiem.

—    Mēs esam karavīri, kundze, turklāt uzturēsimies šeit īsu laiciņu.

Sprūdžs neapmierināts papurināja galvu, bet klusēja.

Beigas. Krātiņš aizcirties. Atliek tikai gaidīt nenovēršamo atrisinājumu. Vienīgais, ko viņa varēja izdarīt, — ar skatienu vēlreiz uzmundrināt tēvu, kas ne dzīvs, ne miris turējās pēdējiem spēkiem. Aizbildinādamās, ka nejutās vesela, Marta pameta vīriešus un, nokļuvusi savā istabā, vispirms cieši jo cieši aizvilka loga aizkaru. Tad apsēdās uz krēsla blakus dēla gultiņai, neapzināti sakārtoja spilvenu, apspraudīja segu un, aizsegusi seju ar rokām, sāka nevaldāmi raudāt. Viņai likās, ka atkal iekļuvusi muklājā. Vientuļa, pamesta. Un nav neviena, ko varētu saukt palīgā. Pat tēvs neko nevar palīdzēt. Nolādētā dzīve! Visu mūžu tā liek viņai brist pa staignu purvu, un, jo tālāk viņa iet, jo baismīgāk kļūst ap sirdi. Nekad, ne brīdi viņa neko nevar darīt, neko nevar izvēlēties pēc savas gribas. Arī tagad, kad sirds aiz šausmām un sāpēm vai lūst, viņa nedrīkst pat raudāt…

Kāds pienāca pie durvīm un grabinājās ap rokturi. Marta acumirklī pārvērtās — noslaucīja asaras, nopūderējās, sakārtoja matus, bet neatbildēja. Labi, ka viņa, gluži kā paredzēdama, durvis bija aizslēgusi.

—    Marta, vai tu guli? — Rihards klasi jautāja.

Viņa aizturēja elpu, un, brīdi nogaidījis, Rihards gausiem soļiem aizgāja.

Cik ilgi tas viss vēl var vilkties? Viņai k|uva tik neizturami grūti, ka gribējās atraut va|ā logu, piekļaut Edgaru pie krūtīm un bēgt, lai glābtu savu nevainīgo bērnu. Bēgt, atpakaļ neskatoties, bēgt, vienalga, uz kurieni, lai tikai nokļūtu tālāk no visa tā, kas saista ar pagātni. Bet nebija spēka … Viņa piecēlās, piespieda pieri pie rūts un palika tā stāvam ilgi jo ilgi, lūkodamās nakts tumsā.

Marta neaizvēra acis līdz pašai gaismai. Brīžiem viņai likās, ka Arturs ir tepat tuvumā un tūlīt, tūlīt pieklauvēs pie loga. Reizēm viņa it kā skaidri sadzirdēja ievainoto vaidus, un viņai aiz šausmām aizrāvās elpa, tāpēc ka Cīglers bija apmeties Ozola kabinetā — tieši virs slēptuves. Bet laiks ritēja uz priekšu, un visapkārt joprojām valdīja miers un klusums. Vēlāk, kad uzlēca saule, mazliet pagaisa arī bailes. Toties radās jaunas raizes. Kā lai iekļūst pagrabā, kā lai brīdina ievainotos? Diez kā viņi tur jūtas un vai maz nojauš, kādas briesmas uzbrukušas? Vienubrīd viņai jau likās, ka nebūs grūti nokāpt lejā, jo Cīglers ar tēvu un Sprūdžu pameta māju agrā rītā. Ernu varēja aizraidīt kādā uzdevumā, kareivji istabās nenāca. Bet tad radās pilnīgi neparedzēts šķērslis — Cīglera gaitnieks. Šis sīkais, vājais kareivis staigāja pa māju, acis šaudīdams uz visām pusēm, nepārtraukti kaut ko taujāja un apnicīgi uzmācās ar dažādiem lūgumiem. Martai gluži kā perētājai, kas sargā savu perēkli, radās aizdomas, ka viņa smailais lapsas deguns okšķerē pa kaktu kaktiem. Viņa vēl cerēja atrast kādu iespēju kaut uz neilgu laiciņu atbrīvoties no gaitnieka, bet pagāja rīts, pienāca diena, tomēr vācietis pat neposās uz aiziešanu. Martu sāka pārņemt izmisums. Viņa drudžaini prātoja, kā lai iezogas pagrabā, taču neko jēdzīgu nespēja izdomāt.

Un tomēr nejaušība apžēlojās par Martu. Tuvojās pusdienas laiks, gaitnieks cītīgi palīdzēja klāt galdu, turklāt darīja to ļoti prasmīgi, un Marta neviļus viņam izteica komplimentu.

— O-o! — Vācietis atplauka platā smaidā. — Ja jūs kādreiz būsiet Hamburgā un iegriezīsieties manā restorāniņā, Villijs Bīhners jums sarīkos karalisku uzņemšanu. — Bīhners soli atkāpās no galda, kritiski aplūkoja to kā mākslinieks, kam trūkst vajadzīgo krāsu, un noraizējies sacīja: — Ja šeit uzliktu dažas šķēlītes laša, mūsu mākslas darbs būtu ārpus kritikas.

Šajā brīdī Martai iešāvās prātā laimīga doma. Viņa atcerējās, ka tēvs aizvakar bija iedevis Rihardam lasi, un pateica to Villijam Bīhneram.

—   O-o, jūs esat tik laipnai — Hamburgas restorāniņa īpašnieks sarosījās. — Es tūlīt aizsūtīšu pēc tā kādu kareivi.

Martai atkal nolaidās rokas: draudēja izgaist pēdējā cerība. Tomēr izmisums vairoja viņas spēkus. Ar vēsas pieklājības izteiksmi viņa sacīja:

—    Mums ir diezgan bagātīgs vīna pagrabs. Diemžēl es šajā jautājumā esmu pilnīga nepraša. Ja tas jūs neapgrūtinātu … Ar jūsu at|auju likšu Ernai jūs pavadīt.

Villija Bīhnera acis sāka spīdēt, viņš pat pacēlās uz pirkstgaliem.

—    Baidos, kundze, ka pat Hamburgā es nevarēšu atbildēt ar tādu pašu viesmīlību.

Pēc Martas aplēsuma, gaitniekam šis uzdevums prasīs vismaz minūtes četrdesmit — pietiekami ilgu laiku, lai viņa pagūtu ielūkoties pagrīdē. Protams, ja tikai viņai nenostāsies ceļā vēl kas neparedzēts.

Martai laimējās. Viņa palūdza Ernu iet līdzi Bīhneram, un viņš labpatikā vai aplaizījās, dabūjis kārdinošo ķēkšu par ceļa rādītāju. Marta palika mājās viena. Viņa rūpīgi aizslēdza ārdurvis, ieskrēja tēva kabinetā, akurāti aizcēla prom krēslu, atmeta paklāja malu — tagad šeit mitinājās Cīglers, tādēļ vajadzēja rīkoties īpaši piesardzīgi. Tad viņa nokāpa lejā pagrabā, apstājās un klausījās: ne skaņas, ne troksnīša. Kā salts vilnis sirdī iedrāzās paniskas bailes: tur aiz akmens sienas acīmredzot ir noticis kas ļauns. Uztraukusies, trīcēdama pie visām miesām, viņa mikliem pirkstiem pavilka sarūsējušo āķi — un aiz pārsteiguma gandrīz iekliedzās: no tumsas pretim raudzījās nesatricināmi rāmas, dzedras acis. Tās bija Grīnberga acis.

—    Kā jūs šeit jūtaties? — Marta jautāja, ar pūlēm cenzdamās atgūt mieru.

—   Kas tur notiek? — Grīnbergs jautāja, pacēlis pirkstu pret griestiem.

Viņa dažos vārdos pastāstīja par situāciju un smagi nopūtās, it kā justos par to vainīga.

—   Jā, tas nav joks, — ievainotais domīgi sacīja. — Jūs sakāt, tieši virs mums?

—   Ari pagalms ir pilns kareivju.

—   Tātad, ja mēs gribētu . . .

—    Nekādā ziņā! Par to nevar būt ne runas!

—    Tas nozīmē, ka no mums neatkarīgu apstākļu dēļ … — viņš iesāka.

—    Nerunājiet tā! — Marta viņu pārtrauca. — Kā jums nav kauna! Šeit jums būs ūdens, ēdiens .. . Kā viņš jūtas? — viņa apvaicājās par Griķi.

—    Diezgan nelāgi. Viņam vajadzētu pārmainīt apsēju un ieņemt kaut ko pret temperatūru.

Marta rīkojās ātri, apdomīgi, aukstasinīgi, pati par sevi brīnīdamās. Vai nu viņa jau bija apradusi ar briesmām, vai bija apnicis baidīties, vai arī viņa bija sākusi ticēt veiksmei — kas to lai zina. Pēc piecām minūtēm, savākusi visu nepieciešamo, Marta ar sveci rokā atkal nokāpa pagrabā. Vispirms viņa pārmainīja apsēju Griķim. Viņš raudzījās Martā sāpju aizmiglotām acīm, grieza zobus un ik pa brīdim ievaidējās.

—    Domāju, ka nekā bīstama nav, — viņa drošināja ievainoto, saudzīgi noņemdama paštaisīto saiti, kas bija pielipusi pie pieres. — Lode izgājusi plecam cauri. Liekas, kauls nav skarts. Galvā neliela skramba. Pagulēsiet vēl mazliet — un viss būs labi.

—    Paldies par to pašu, — Griķis sāpju izmocītām lūpām nočukstēja. — Patīkami ir nomirt veselam.

—    Izbeidziet! — viņa asi uzsauca. — Nezaudējiet dūšu!

Griķis mulsi pasmaidīja un pateicīgi noglāstīja viņas

roku.

—    Mēs taču jums zvērējām: kamēr Arturs nav atgriezies — nekādā gadījumā!

Marta saduga, viņas rokas kļuva ļenganas un nedrošas.

—    Diezin kā viņam pašreiz klājas . ..

—    Nekas, — Oto iejaucās sarunā. — Galvenais: neatveriet aizkaru pirms laika.

—   Centīšos, — viņa atsaucās, savilka marles saiti ap Griķa galvu un pagriezās pret Grlnbergu. — Tagad es apskatīšu jūs.

—    Vispirms dodiet man padzerties, — Oto palūdza.

Viegli atbalstīdama ievainotā galvu, Marta pielika pie

viņa lūpām ūdens krūzīti. Viņš dzēra ilgi, kāri, neatraudamies. Pēc tam nevarīgi kā zīdainis atlaidās uz spilvena. Viņam bija jauneklīga, pat zēniski apaļa, tumsnēja seja ar stingru muti un stipru zodu. Marta pārliecās pār viņu un lēni raisīja nost apsēju. Ievainotais tik ļoti cietās, ka viņam nenotrlsēja ne muskulis, bet tad, kad Marta jau bija tikusi gandrīz līdz brūcei, viņš vairs neizturēja un ievaidējās.

—    Klusu, klusu … — Marta apjukumā sāka čukstēt.

—    Pacietieties vēl, lūdzu! Brūce jāiztīra, citādi sastrutos.

Grīnbergs apklusa. Viņa pavilka saiti stiprāk, bet tā bija

cieši pielipusi pie brūces.

—           Ar rāvienu … — Grīnbergs aiztrūkstošā balsī mudināja.

—    Kā?

—           Atplēsiet vienā rāvienā, es saku. Nevelciet garumā … — viņš atkārtoja, ar mokām kustinādams lūpas.

—    Izturēsiet?

Viņš neatbildēja, tikai vēl ciešāk sakoda zobus. Samiegusi acis, Marta ar spēku atrāva apsēju. Ievainotais aiz sāpēm iekliedzās un zaudēja samaņu. Marta ar paštaisītiem tamponiem ātri izmazgāja brūci, tās inalas apzieda ar jodu un sāka aplīt ar jaunu saiti. Grīnbergs atguvās, kad viņa jau gandrīz bija tikusi galā.

—           Kādas rokas jums ir … tik maigas … — viņš tikko sadzirdami čukstēja.

—           Maigas … — Marta gandrīz apraudājās. — Varu iedomāties, kā jūs pašreiz jūtaties.

Viņš vārgi pasmaidīja.

—          Tas, kas nav iepazinis ciešanas, nevar izjust arī svētlaimi. Pat jauna dzīvība dzimst mokās.

—    Man nu jāiet, — Marta sāka steigties un atgādināja:

—    Ēdiens ir tepat jums blakus, neapgāziet ūdens krūzi. Un centieties netrokšņot — vācietis mitinās jums tieši virs galvas. Sveci aizdedziniet tikai ārkārtējā gadījumā. Bet ko nu es te runāju, it kā jūs paši to nezinātu. — Viņa samulsa un, gribēdama izkliedēt neveiklo klusumu, apvaicājās:

—    Ja jums vēl kas ir vajadzīgs, sakiet, kamēr neesmu aizgājusi.

—    Lūdzu, atnesiet to mantiņu … — Griķis ieminējās.

—    Kādu mantiņu?

—    Nu .. . to pašu.

Marta stāvēja kā sālsstabs, nepavisam nesaprazdama, ko no viņas vēlas, tādēļ Griķis īgni paskaidroja: — Naktspodiņu. Nevaru vairs nociesties …

Marta samulsa. Ne jau tāpēc, ka runa bija par tik intīmu lietu, bet gan tāpēc, ka viņa, pieaudzis cilvēks, pati nebija to iedomājusies. Viņa steidzīgi atbildēja:

—   Piedodiet, tūlīt!

Marta izpildīja ievainoto vīriešu lūgumu un jau gribēja pamest pagrabu, bet Grīnbergs viņu aizturēja.

—    Pagaidiet, to nedrīkst šeit atstāt!

—    Kāpēc gan ne? — Griķis zobgalīgi apvaicājās.

—   Sinaka …

—    Ak tā-ā … — Griķis greizi iesmējās. — Nekas, gan jau kaut kā pārcietīsiin.

—   Bet ko tad, ja viņam tā nepatiks? — Grīnbergs pacēla pirkstu augšup.

Martai pār muguru pārskrēja salti drebuļi — gandrīz katru brīdi atklājās jauni sarežģījumi un jaunu briesmu draudi. Protams, smaka! Vai tad ilgi iespējams noslēpt, ka mājā ir sveši cilvēki, turklāt slimnieki?

—    Ziniet ko, atmetīsim lieku kautrību. Ar tiem tur nevar jokot. — Grīnbergs atkal ar roku pamāja pret griestiem. — Jūs aiznesīsiet, izmazgāsiet un tīru atnesīsiet atpakaļ. Mēs to izmantosim tāpat kā sveci — tikai ārkārtējā gadījumā.

No Grīnberga balss noskaņas Marta saprata, ka viņš ir stipri samulsis.

Marta izpildīja visu, kā bija likts: aiznesa naktspodiņu, izmazgāja, atnesa atpakaļ un piekopa telpu. Tagad atlika tikai gaidīt un cerēt. Sevišķi viņu satrauca tēvs. Ozols jutās kā uz nāvi notiesāts. Viņš uztūka, uzblīda, kustējās ļengani, maz ēda, izklaidīgi klausījās. Viņa lūpas nervozi raustījās, bet acu kaktiņos pastāvīgi riesās asaras, kas kuru katru mirkli varēja noritēt uz vaigiem. Marta bija pārliecināta, ka tēvs tīšuprāt ievainotos vāciešiem neizdos, un tomēr baidījās par viņa fizisko un garīgo spēku līdzsvaru. Ko gan var prasīt no cilvēka, kas pilnīgi izsists no sliedēm?

Marta raudzījās, lai tēvs ne mirkli nepaliktu vienatnē vai vāciešu sabiedrībā. Kā vien varēdama aprūpēja nelūgtos viesus, it īpaši Cīgleru: jo mazāk virsleitnants uzturēsies lēva kabinetā, jo mazāk no viņa būs jābaidās. Darīja visu iespējamo, lai viesi jo ilgāk paliktu pie galda. Vārdu sakot, lika lietā visu savu sievišķīgo pievilcību. Un guva panākumus. Saltais un klīrīgais Cīglers jau nākamās dienas pievakarē izteicās, ka Martas dzīslās droši vien rit vāciešu asinis. Namamāte nesāka viņu apstrīdēt, tikai noslēpumaini pasmaidīja, it kā apstiprinādama viņa minējumu. Sprūdžs sarunās parasti neiejaucās, toties daudz ēda, daudz dzēra, izklaidīgi klausījās, reizēm nezin par ko klusībā pasmīnēdams. Šis gestapovietis jau sen bija sapratis, ka viņiem uzticētā operācija, tā teikt, ir izgāzusies — nevienu viņi šeit vairs neatradīs. Tāpēc viņš tagad atpūtās ar visu miesu un dvēseli, ārēji izlikdamies, ka ir ļoti aizņemts un noraizējies.

Ari virsleitnants Cīglers nebija vientiesis. Viņš gan rūpējās, lai padotie ne mirkli netur rokas klēpī, izgudroja jaunus un jaunus rīkojumus, piedalījās apcietināto pratināšanā, dzīvok|u kratīšanā, metru pēc metra pārmeklēja visu apkārtni, pats vēl un vēlreiz pārskatīja visas laivas, tomēr tikpat labi kā Sprūdžs saprata, ka, izlaiduši no rokām krievu izlūku jau pirms divām dienām, tagad viņi var cerēt vienīgi uz brīnumu, kas ir tikpat neiespējami kā noslīcināt līdaku. Bet tik un tā, ārēji neizrādīdams ne niecīgākās šaubas, viņš ar vācietim raksturīgu punktualitāti pildīja savu priekšnieku pavēli.

Nākamajā dienā, atkal aizsūtījusi Ernu un Bīhneru uz villu pēc vīna, Marta nokāpa pagrabā. Viņai par lielu prieku abi ievainotie, it īpaši Griķis, jutās labāk. Griķim arī temperatūra jau bija mazāka — acīmredzot krīze bija garām. Viņš kāri notiesāja ēdienu, ar baudu izdzēra krūzi piena un pat pasūkstījās, ka nedrīkst smēķēt.

—    Ko es jums teicu? — Marta priecīgi iesmējās. — Man ir viegla roka.

Visā pārsiešanas procedūras laikā Grīnbergs ne reizi neievaidējās un, kad Marta bija tikusi galā, pat pajokojās:

—    Liekas, es k|ūšu dievticīgs. Un tikai jūsu dēļ. Jūs esat gluži kā eņģelis, kas nolaižas no debess augstumiem un iedveš mums dzīvību. Mūsu sargeņģelis.

—   Jocīgi izklausās: eņģelis no debess augstumiem, — Marta iesmējās.

—   Vilks viņu zina … Nevar taču sacīt — eņģelis no šīs pasaules, — Grīnbergs pazobojās un ar riebumu pārlaida skatienu apglumējušajām pagraba sienām. — Gaisma ir tur — augšā. — Viņš izstiepa roku, it kā gribētu aizsniegt staru, kas nedroši strāvoja no augšas. — Šā vai tā, bet manā atmiņā jūs vienmēr paliksiet kā sargeņģelis ar debeszilām acīm.

Marta nosarka.

—   Jūs pat manās acīs jau esat ieskatījies. Tas nozīmē, ka jūs patiesi sākat atžirgt.

Bet Grīnbergs vairs nejokojās. Nopietni, pat grūtsirdīgi viņš sacīja:

—   Ja mēs izkulsimies no šejienes, esmu gatavs visu mūžu lūgt par jums svēto Martu.

Viņa uzmundrinoši noglāstīja ievainotā virsnieka roku.

—   Gan izk|ūsiet. Mazliet vēl pacietieties — un izkļūsiet

no šejienes.

Un galu galā, lai cik savādi, lai cik noticami tas būtu, viņi tomēr izkļuva no slazda. Izkļuva pretēji loģikas likumiem un veselā saprāta spriedumiem. Par spīti briesmām, ievainojumiem un visdrūmākajiem paredzējumiem. Izkļuva no pilnīgi bezcerīgas situācijas.

Kamēr ievainotie slēpās pagrabā. Marta gandrīz nemaz negulēja, tādēļ manāmi sakritās sejā — un ēnas zem viņas acīm kļuva vēl tumšākas. Viņa ātri sadusmojās pat par sīkumiem, un lādos brīžos viņas skatiens kļuva dzēlīgs un tievā, zilganā dzīsliņa uz kakla sāka pulsēt lik stipri, ka šķita, tā tūlīt pārplīsīs. Jauno iemītnieku priekšā viņai kļuva aizvien grūtāk valdīties un tēlot viesmīlīgu namamāti. Nepārtraukti bija jātur acīs pašu mājas ļaudis — nedod dievs, ja tiem sāktu rasties kādas aizdomas! Turklāt viņai vajadzēja kontrolēt katru savu žestu, katru vārdu un naktīs stundām ilgi ieklausīties ikvienā troksnītī. Marta ar šausmām atskārta, ka viņas spēki drīz būs izsīkuši.

It īpaši nemierīgs prāts Martai bija par tēvu. Viņa redzēja, ka tā izturības un savaldīšanās mērs ir pilns, tādēļ nolēma vēlreiz aprunāties. Viņa nogaidīja izdevīgu brīdi, ievilka tēvu virtuvē un, cieši aizvērusi durvis, lūdzošā balsī sacīja:

—    Pacieties vēl mazliet, pacieties, kamēr vācieši aiziet. Viss beigsies labi …

Ozols paskatījās meitā it kā ar aklām acīm un rāmā, apātiskā balsī piekrita:

—    Labi, lai aiziet…

Šis padevības un bezcerīgas nolemtības tonis … Tukšās, ūdeņainās acis, nedzīvā balss . . . Tikai šajā brīdī Marta pirmo reizi atskārta patiesību visā tās drausmīgumā, it kā būtu ielūkojusies spogulī un ieraudzījusi to, ko līdz šim bija tikai miglaini jautusi un ietiepīgi pat no sevis slēpusi, — savu likteni. Viņa sāpīgi iekoda lūpā, lai savaldītos, un tad tikko dzirdami izdvesa:

—   Pielūko, tēt! Mēs visi esam tur lejā — pagrabā. Tev ir mazdēls …

Ozols neko neatbildēja, uzmeta meitai gandrīz vājprātīga cilvēka skatienu, kaut ko nesaprotamu nobubināja un, grīļodamies kā piedzēries, izgāja ārā.

Par laimi, tā bija viņu pēdējā bezmiega nakts. Nākamajā dienā Cīglers kopā ar savu komandu pameta ciemu, jo bija pārliecināts, ka meklēšana, kas jau ilgusi četras diennaktis, ir pilnīgi bezcerīga. Atvadoties viņš pateicās

Martai par viesmīlību, neskopodamies bārstījās ar komplimentiem, vairākas reizes noskūpstīja viņai roku un beigās vēl apliecinaja patiesu un mūžīgu cieņu. Savukārt Villijs Bīhners bija tik aizkustināts un saviļņots, ka atvadījās gandrīz vai ar asarām acis. Vienīgi Sprūdžs bija nesatricināmi mierīgs.

Ari Marta nepalika parādā: viņas sejā rotājās vēlīgs smaids. Viņa apliecināja viesiem savas simpātijas, lūdza neniecināt viņu pieticīgo mājokli un novēlēja laimīgu ceļu. Bet tad, kad durvis aiz vāciešiem bija aizvērušās, viņa gandrīz saļima turpat uz grīdas. Kājas grīļojās, un smadzenēs kaisa viena vienīga doma: vai patiesi pats briesmīgākais nu ir garām?

Lai gan īstenība bija acīm redzama, Marta joprojām nespēja ticēt tik laimīgam iznākumam. Likās, ka pārlieku labvēlīgi bijuši pēdējie notikumi, no kuriem pats galvenais līdz šim bija Zentas atbrīvošana. Jā, jā, Artura māte, kuras stundas jau bija skaitītas, tika atbrīvota, jo viņas liktenī iejaucās Marta. No viesu sarunām nopratusi, kāds gals gaidāms Artura mātei, viņa neiztureja. Martas argumentu būtība bija apmēram šāda: šī sieviete neko nezina, kādēļ viņai atņemt dzīvību un noskaņot naidīgi sabiedrisko domu? Vai nebūtu labāk, ja viņu atbrīvotu?

Cīglers īgni sarauca uzacis un, pārmijis ar Sprūdžu skatienus, augstprātīgi atcirta:

—   Mēs ne ubagojam pēc labvēlības, kundze. Mēs atzīstam par pareizu to, ko uzskatām par vajadzīgu.

—   Un tieši tāpēc, — Marta mierīgā balsī risināja domu tālāk, — jums radusies izdevība visiem atklāti parādīt savu speķu un drošsirdību. No tā, ka jūs nošausiet neaizsargātu sievieti . . .

—   Jūs lūdzat tāpēc, ka viņa ir jūsu kaimiņiene? — Cīglers izsmējīgi pacēla uzacis. — Vai varbūt ir vēl kāds cits iemesls?

Tonis, kādā šie vārdi lika pateikti, bija nepārprotams — neapšaubāmi vācietis zināja vairāk, nekā Marta būtu varējusi iedomāties. Bet neapjukdama viņa atbildēja tikpat tieši un atklāti:

—   Jūs no šejienes aizbrauksiet, bet mums būs jādzīvo tālāk.

Martu negaidīti atbalstīja Rihards, kas ari piedalījās šajā sarunā.

—   Es domāju, Cīglera kungs, ka manai sievai ir taisnība,— viņš laipni, bet pašapzinīgi sacīja. — Pat tādā gadījumā, ja šai sievietei kaut kas ir zināms, viņu tomēr var saprast. Runa taču ir par viņas dēlu. Lai gan ir ļoti grūti iedomāties, ka, piedodiet, pēc tādas … — viņš mirkli sastomījās, meklēdams atbilstošus vārdus, — .. .pēc lādas vairākkārtējas pratināšanas viņa būtu varējusi kaut ko noklusēt. Turklāt es šaubos, vai šī sieva būs jums noderīga, ja jūs viņu aizraidīsiet uz viņpasauli. Kā zināms, pie miroņiem ciemiņi nenāk.— Un Rihards izteiksmīgi paskatījās virsleitnantā.

Cīglers domīgi pašūpoja kāju, patīksminājās par savu švītīgo zābaku, kas spīdēja kā nolakots, ar pirkstu kauliņiem brīdi paklaudzinaja pa galdu un tad drūmi pagriezās pret Sprūdžu, kas vienaldzīgā mierā smēķēja papirosu.

—   Vai jūs, Losberga kungs, neesat pārāk sentimentāls? — Ciglers jautaja ar neslēptu sarkasmu. — Arī jūs rēķināties ar sabiedrisko domu?

Vācieša familiaritāte Rihardam derdzās, bet viņš to neizrādīja, tikai iesmējās un, it kā distanci ieturēdams, salti atbildēja:

—    Krieviem ir laba paruna, virsleitnanta kungs: tam, kas pārdevis galvu, cepuri vairs nav ko žēlot. Apmēram tā. Es pārāk labi zinu, cik vērtas ir pūļa domas, un diezin vai nopietns cilvēks ar tām rēķinās. Bet man šeit ir uzticēts ne visai parasts uzdevums. Jo mazāk mēs šausim, jo mazāk rīkosim dažādas akcijas vai ko tamlīdzīgu — jo lielāks būs labums, ko gūsim mūsu kopīgajās interesēs. Ticiet man, es savus tautiešus pieliekami pazīstu.

Ciglers sabo/ās un uzmeta lūpu kā puišelis, kas ļaužu priekšā nosaukts par muļķi.

—    Lai nu tā būtu … Galu galā viņa mums nekur neizspruks, — viņš negribīgi piekrita iui tūlīt iedzēla: — Kaut gan tā niecīgā pieredze, ko esmu guvis saskarsmē ar jūsu tautiešiem, man liek secināt, ka nozust viņi prot, turklāt ļoti veikli. Kādas ir jūsu domas, Sprūdža kungs?

Izmeklētājs izpūta garu dūmu strūklu un vienaldzīgi paraustīja plecus.

—    Kauli vien palikuši …

To viņš pateica tādā balsī, ka Martai tirpas pārskrēja pār muguru. Kauli vien palikuši … Šie vārdi vēl ilgi viņai skanēja ausis. Kādu dienu, kad Marta aiz loga ieraudzīja Zentu lēni velkamies uz mājām, viņa nespēja ticēt savām acīm: pa ielu kustējās dzīvs mironis. Un viņa neviļus nodomāja: «Nepaies ilgs laiks, kad viņi mūs visus bus pataisījuši par tādiem. Ja ne fiziski, tad garīgi.»

16. NODAĻA

Arturs ieradās nakti. Viņš vēl nebija pieklauvējis pie rūts, pat pār žogu vēl nebija pārkāpis, kad Marta jau sajuta viņa tuvumu. Ar strauji pukstošu sirdi viņa izlēca no gultas, pieskrēja pie loga, atbīdīja vēl tālāk uz malām jau atvilktos aizkarus.

Visu vakardienu viņa gluži kā mēnessērdzīga klīda pa istabām, neko nedarīdama, brižiem kaut ko pajautāja, nevietā atbildēja, vairākas reizes izgāja lauka un ilgi lūkojās debesīs, ko bija pārklājuši blīvi mākoņi. «Kaut tikai šonakt nespīdētu mēness!» Pēc tam pavērsās pret kaimiņu māju, cerēdama pagalmā ieraudzīt Zentu. Bet tas bija tukšs, gluži kā izmiris. Viņa iegāja atpakaļ mājā, rotaļajās ar dēlēnu, lasīja viņam pasakas, savu balsi hedzirdēdama, un . . . gaidīja nakti. Vai būs? Vai Arturs atnāks? Un vispār — vai viņš maz ir dzīvs?

Katrā ziņā Marta nojauta, ka šonakt visam ir jāizšķiras. Viņai izdevās pierunāt tēvu, lai tas ar nakts vilcienu aizbrauc uz Kīgu, agrak nekā citkārt atļāva Ernai doties mājās, bet Pēterim uzdāvināja lielu pudeli degvīna, ko bija pametuši vācieši. Laikāk apguldīja Edgaru, nokāpa pagrabā un čukstēdama priecīgi pavēstīja:

—   Aizgāja. Ari no ciema.

Grīnbergs saprata, paskatījās viņā un uzmundrinoši uzsmaidīja:

—   Tātad pienākusi arī mūsu kārta. Vai jūs esat viena?

—   Jā.

Marta padomāja, vai vajadzētu viņiem pastāstīt par Artura mātes atbrīvošanu, un nosprieda, ka tas jādara.

—    Ak tā? — Grīnbergs kļuva uzmanīgs. — Vai nemanījāt nekā tāda, kas rada aizdomas? Vai viņu, piemēram, nenovēro? Bet ko gan es jautāju… — viņš skumīgi iesmējās un uzmeta Griķim īsu skatienu. — Paldies, ka brīdinājāt. Jātur acis vaļā.

Marta neuzdrošinājās jautāt par galveno, bet Grīnbergs pats nāca viņai palīgā.

—    Pārmainiet, lūdzu, mums apsējus. Pēdējo reizi, — viņš it kā atvainodamies sacīja. — Kas zina, kā mums veiksies …

—    Vai jums neliekas, ka Arturs šonakt atnāks? — viņa jautāja ar biklu cerību.

Grīnbergs brīdi klusēja, domāja.

—           Šā vai lā, bet mums, mīļo sargeņģel, tomēr jādodas prom. Gods jāprot, un arī likteni nevajag izaicināt. Diezgan! Nu jau gana riskēts. Protams, cerēsim to labāko, bet ja nu … Mūžīgs paldies jums, Marta! …

Arturs atnāca. Netīrs, apaudzis ar bārdu.

—           Kas ar viņiem? Vai dzīvi? — viņš bažīgi čukstēja, vēl rāpdamies iekšā pa logu un Martu nemaz neievērodams.

Marta neapvainojās, viņa bija laimīga, ieraudzījusi Arturu sveiku un veselu.

—    Dzīvi.

—          Cik labi! — Arturs nošļūca no palodzes, apsēdās uz grīdas, ar muguru atspiezdamies pret sienu, svētlaimīgi pasmaidīja, un viņa vaibsti kļuva maigi un labsirdīgi. — Ak, ko tikai es neizprātoju!

—    Kur tu slēpies?

Viņš nopūtās un vērās Martā ar apgarotu, pagātnes atmiņu apdvestu skatienu.

—    Iedomājies tikai — mūsu vecajās dzirnavās.

Marta notrīsēja, piespieda plaukstas pie sejas, it kā

baidīdamās, ka tikai Arturs pat tumsā nesaskata, cik spēji sasārtuši viņas vaigi. Viņa gribēja kaut ko sacīt, lai izkliedētu neveiklo klusumu, bet Arturs strauji piecēlās un bažīgi apvaicājās:

—    Kā klājas mātei?

—    Nu jau viss ir labi, tagad viņa ir mājās.

—           Tagad?—" Artura balss iedrebējās. — Viņa bija apcietināta?

—   Ja, bet šorīt viņu atbrīvoja.

—    Spīdzināja?

Marta neatbildēja. Arturs novērsās un, dūres sažņaudzis, asi noteica:

—    Labi, iesim! Nav laika.

Griķis no pagraba iztrausās samērā viegli, kaut arī vēl bija ļoti vārgs, grūtāk klājās Grīnbergain. Viņš gribēja braši piecelties kājās, bet ievaidējās un sakostiem zobiem atgūlās atpakaļ uz muguras.

—           Redzat nu … kāds es varonis, — viņš mulsi pasmaidīja.

—           Nekas, nekas, — Arturs viņu mierinaja un gluži ka bērnu pacēla uz rokām. — Mums nav tālu jāiet. Mūs gaida laiva un viss pārējais. Saņemiet pretim! — viņš no lejas klusi uzsauca Griķim un Maitai.

Viņi skubīgi satvēra ievainoto, palīdzēja viņam uzrāpties istabā un iesēsties klubkrēslā.

—    Nekas, nekas, — Arturs atkārtoja, smagi elsdams, un tūlīt pēc Grīnberga uzkāpa augšā. — Pats bīstamākais jau ir garām. Bet laukā … vējš, lietutiņš — tieši tas, kas mums vajadzīgs. Galvenais — mieru!

Laukā patiešām bija sācies negaiss. Debesis izskatījās pēc otrādi apgāzta verdoša katla. Gluži kā degošas pagales tur aizvien biežāk uz visām pusēm šaudījās ugunīgas šautras. Stīvi un žēlabaini čīkstēja vecās liepas zari, atsizdamies pret sienu, smagi klaudzēja kāds vajā pasprucis slēģis, un šķita, ka māja pārvērtusies par mazu, nedrošu kuģīti, ko satrakotie dabas spēki pārsteiguši atklātā jūrā.

Marta salīgi nodrebinājās, iedomādamās, kā viņi jutīsies tik negantā laikā, bet Arturs atminēja viņas domas un moži noteica:

—    Nekas, neesam jau cukura gailīši. Laiks kā uz pasūtījumu, neviens suns neuzokšķerēs mūsu pēdas.

—   Iespējams, ka tava māja tiek novērota, — Griķis ieminējās.

Arturs strauji pagriezās pret viņu.

—   Tu tā domā? — viņš gurdeni jautāja, piegāja pie loga un atvilka aizkaru, it kā vēlētos pārbaudīt, vai biedrs runā patiesību. Pēc brītiņa neatskatīdamies skumīgi noteica: — Tātad arī māte tagad pārvērsta par pievilinātāju.

—   Es to neapgalvoju, — Griķis meģinaja mīkstināt savu pieņēmumu.

—   Jā. protams, — Arturs neapzināti piekrita, vēl brīdi pastāvēja pie loga un tad drūmi noteica:— Labi, iesim!

Viņš jau atvēra logu, uzlika kāju uz palodzes, gribēdams vispirms palīdzēt Griķim, lai pēc tam viņi divatā noceltu Grīnbergu, bet tas viņu apturēja, klusi uzsaukdams:

—   Pagaidi, jāpārlūko apkārtne! Varbūt patiešām, kā Juris saka, iespējams …

—   Šādā laikā pat suns nelien no būdas ārā, — Arturs nepacietīgi iebilda.

Bet Grīnbergs pastāvēja uz savu:

—    Nezinu, ko dara suņi, bet gestapo… Es ar viņiem nejokotos … Ne jaukā laikā, ne pērkona negaisā.

—    Labi, pārbaudīšu.

Banga uz vēdera pārlīda pāri palodzei un tūlīt nozuda tumsā, ko šaustīja vējš un lietus.

—   Liekas, ja viņš varēja atnākt… — Griķis nedroši ieminējās, bet Grīnbergs viņu dzedri pārtrauca:

—   Tas neko nenozīmē. Glūniķis varbūt viņu nepamanīja.

—           Varbūt. Lai gan tādā gadījumā … — Griķis nepabeidza teikumu, būdams pārliecināts, ka jau tā viss ir skaidrs.

Istabā iestājās spiedīgs klusums, kurā bija dzirdama tikai ievainoto straujā elpa un lietainās, vētrainās nakts juceklīgās skaņas. Marta atcerējās, ka sagatavojusi ceļam nepieciešamās lietas un pārtiku, un aizskrēja pēc tām. Drīz viņa atgriezās un nolika uz grīdas lielu ādas somu.

—    Ņemiet! Gandrīz aizmirsu.

—    Kas tad tas? — Griķis brīnījās.

—           Gan noderēs. Jums taču gribēsies ēst, varbūt vajadzēs pārģērbties.

—           Paldies, — Grīnbergs pate'cās, saņēma viņu aiz rokas un nespēcīgi pievilka sev klāt. — Vai zināt, ko es vēlos? Kaut varētu jūsu labā izdarīt kaut ko tādu … Kā lai to pasaka … Vispār, ja paliksim dzīvi, tad . ..

Viņš pēkšņi apklusa, jo daudzbalsīgajā lietus un vēja auru troksnī aiz loga bija sadzirdējis svešādu skaņu. Oto pacēla pistoli — Marta pat nepamanīja, kā viņš paguvis to izvilkt. Bet pagāja daži mirkļi, un virs palodzes parādījās Artura galva.

—           Iesim!—viņš nočukstēja, palīdzēja Griķim izkļūt laukā, tad ielīda istabā un saudzīgi kā bērnu paņēma uz rokām Grīnbergu. — Ķerieties man ap kaklu! — viņš pavēlēja, padeva ievainoto Griķim un pagriezās pret Martu. — Nu …

—    Paņem arī šo! — Viņa pacēla somu.

—    Kas tur ir?

—    Produkti.

Arturs jau gribēja atteikties, tomēr pārdomāja — kas zina, kāds liktenis viņus gaida …

—    Iedod maisu un virvi!

—    Ko?

—           Maisu un virvi. Es nevarēšu panest Oto, ja man būs jātur rokā soma.

—   Tūlīt, uzgaidiet mazu brītiņu!

Viņa ieskrēja pieliekamajā kambarī, bet, kā par spīti, neko nevarēja atrast. Sāka nervozi rakāties pa mantām.

—           Kur tu paliec? — Griķis, kura seja jau bija aplijuši slapja, aiz loga nepacietīgi uzsauca:— Nevilcinies!

Beidzot Marta atrada to, ko meklēja. Arturs nedomādams visu somas saturu sabēra maisā, piesēja tam virvi.

izveidodams kaut ko mugursomai līdzīgu, padeva to ārā Griķim un steigā pagriezās pret Martu.

—    Nu tad … — viņš ierunājās, neveikli samīņādamies.

Marta saspringa kā stīga, viņai aizrāvās elpa. Pat tumsā

k|uva redzams bālums, kas pārņēma viņas seju. Viss nu ir galā. Viņš aizies un nekad vairs nealgriezīsies … No viņas krūtīm izlauzās īsa nopūta, kas izklausījās pēc vaida.

Arturs tikko paguva viņu satvert.

—           Kas tev notika? — viņš pēkšņi piekļāva Martu pie krūtīm. — Kas tev kaiš?

Marta mēģināja pasmaidīt. Lūpas trīsēdamas pavērās, acis, pilnas asaru un bēdu, raudzījās Arturā sāpīgi un izmisīgi.

—           Kas tev notika, mīļā? — viņš atkārtoja, pats būdams tuvu asarām.

—           Artur … — viņa ar mokām izdvesa. — Es gribu, lai tu zinātu … Bez tevis mums pasaulē neviena cita nav … Edgars . . . Viņš ir tavs dēls.

Arturs cieši ielūkojās Martai acīs, pūlēdamies apjēgt vārdus «tavs dēls».

—    Kur tu paliec? — Griķis aiz loga dusmīgi uzsauca.

—           Marta, mīļā … — Arturs neveikli piekļāvās pie viņas vaiga, tad it kā atguvies sāka skūpstīt viņas lūpas — tik pakļāvīgas, tik pazīstamas lupas — un šķiroties viņu apskāva, cik vien bija spēka.— Gaidi! Lai notiktu kas notikdams — gaidi!

Marta nepaguva ne atjēgties, kad Arturs jau bija pārlēcis pār palodzi. Vēl mirkli viņš pavīdēja loga ailē un pusbalsī atkārtoja:

—    Lai notiktu kas notikdams …

Marta vēl ilgi raudzījās naktī, kas pilnā balsī raudāja kopā ar viņu, dzirdēja, cik draudīgi krāc jūra un cik satraukti un līdzjūtīgi ar viņu sarunājas vecā draudzene liepa, ar savām slapjajām lapām maigi glāstīdama viņas kaistošos vaigus. Tagad viņa skaidri zināja, ka laime un mīlestība un varbūt pat dzīve viņu pamet uz mūžu.

17. NODAĻA

Pamatīgā blindāžā, kurā bija apmeties Latviešu strēlnieku divīzijas pulka štābs, dobji atbalsojās tālšāvēju lielgabalu dārdoņa. Šāviņu čaulas viegli trīsuļoja divu kūpošu kvēpeņu liesmu mēlītes, un gaisā peldēja biezi tabakas dūmi, kuros stipri bija sajūtama kodīga mahorkas smaka. Pašlaik šeit bija trīs vīri. Pie steigā sanaglota galda sēdēja pulka komandieris — stalts, melnīgsnējs gara auguma pulkvedis ar tikko sadzijušu rētu pierē un asām, gudrām aeīm. Tas bija Jāzeps Sarma — tas pats, kas četrdesmitajā gadā vispirms bija apriņķa vecākais un vēlāk kļuva par partijas apriņķa komitejas pinno sekretāru. Viņam blakus sēdēja pulka štāba priekšnieks Juris Griķis, kam uz formas tērpa bija uzšūti jauni uzpleči ar divām gareniskām svītrām un divām zvaigznītēm. No Griķa neveselīgi bālās sejas bija noprotams, ka viņš tikai nesen iznācis no hospitāļa, turklāt pa šo laiku viņš bija krietni nosirmojis — deniņi gluži apsudraboti. Trešais bija pavecs, rudmatains jefreilors, kas dīki snauduļoja pie telefona aparātiem.

—    Kā tu vari šito draņķi vilkt plaušās? — Pulka koman dieris īgni saviebās. — Vai tev papirosu trūkst?

Štāba priekšnieks labsirdīgi pasmaidīja.

—    Pieradums. Baltkrievijā iemācījos no partizāniem.

—    Nu jau pietiekami ilgi esi regulārajā armijā, va jadzēja atradināties.

—   Cik nu es vispār kvēpinu to gaisu. Tikai paretam, kad sirds iesāpas. — Viņš negribīgi nodzēsa smēķi un pievirzī jās tuvāk pie galda, uz kura bija nolikta karte. — Tātad vēl mazdrusciņ, un būsim mājās, ko? Gandrīz vai neticami.

—   Šis «mazdrusciņ» vēl prasīs diezgan daudz asiņu,— pulkvedis Sarma drūmi atsaucās, rūpīgi strādādams ar cirkuli. — Vācieši ar zobiem un nagiem turēsies pie Balti jas republikām — kā nekā tās viņiem ir pēdējais vairogs Prūsijas priekšā. Nav šaubu, ka viņi tur savilks spēkus no visām malām.

—    Nekas, gan jau liksim ar viņiem galā. Kausimies taču par savu dzimto pusi!

—   Tiesa kas tiesa, — Sarma noburkšķēja. — Bet diezin kā radinieki mūs sagaidīs …

Griķis izbrīnījies pacēla galvu, bet pavaicāt nepaguva, jo iedūcās lauka telefona zummers, un ūsainais jefreitors, nokratījis snaudienu, paķēra klausuli.

—   Čaika klausās. Tieši tā, šeit. — Aizsedzis klausuli ar plaukstu, viņš steidzīgi ziņoja:— Biedri pulkvedi, jūs izsauc Piektais.

Sarma piegāja pie aparāta.

—    Esiet sveiks, biedri Piektais! Kādēļ neguļam? Kā lai guļ, ja mājas jau acīm saredzamas. Kareivji? … Nē, kareivji atpūšas. Protams, satraukti … Tik ilgi gaidīts brīdis! Klausos, biedri Piektais. Zivtiņas? Ak zivtiņas . .. Saprotu, biedri Piektais. Zivtiņas pie mums ir dabūjamas. Pirmās šķiras. Varat nešaubīties, izpildīsim. Ja ir vajadzība, nozvejosim svaigum svaigas. Vēlams prāvākas? Klausos, biedri Piektais, skaidrs. Katrā ziņā, biedri Piektais. Ar labu nakti! — Pulkvedis atdeva klausuli telefonistam un domīgs atgriezās pie galda. — Pavēlēts atvest mēli. Par katru cenu. Acīmredzot priekšniecība pirms uzbrukuma nervozē, grib noskaidrot, kas un kā — kāds ir ienaidnieka noskaņojums, kāda situācija . ..

—    Ka ne, — Griķis sacīja, gurdeni pārvilka plaukstu pār seju un pa paradumam izvilka labakmaku. — Baltijas republikas nav Krievija. Šeit, Krievijā, padomju varai jau vairāk nekā gadsimta ceturksnis, bet Latvijā. .. Vai četrdesmit pirmo atceries?

—    Kāpēc četrdesmit pirmo? — pulka komandieris uzbudināts jautāja un, atskatījies uz telefonistu, pieklusināja balsi. — Kāpēc atcerēties četrdesmit pirmo? Mēs paši taču atbruņojām armiju, atlaidām cilvēkus uz visām četrām debespusēm.

—   Bet ko tad tu gribēji? Saglabāt buržuāziskos armijas formējumus? Lai pēcāk tev pašam dunci iegrūstu mugurā?

—   Es būtu gribējis … — pulkvedis nometa cirkuli uz kartes, — lai latvieši nenogalina latviešus.

—   Ne vairāk un ne mazāk? — Griķis zobgalīgi jautāja. — Krievi, ukraiņi, baltkrievi to, protams, negrib, ko? Domā, viņiem ir ļoti patīkami stāties citam pret citu? Kauties ar visvisādiem policistiem, vlasoviešiem …

—    Nemet visu vienā čupā, Juri! Vai tad es par to runāju? Protams, arī mums savu neliešu ir pietiekami daudz. Zini ko, iedod savu ļuļķi, — viņš negaidīti palūdza, šā tā uztina smēķi, aizpīpēja un aizrīdamies sāka klepot. — Velns zina kas tas ir, tikai ne tabaka! Esmu pārliecināts, ka daudzi vīri, kurus vācieši ievilkuši tā sauktajā brīvprātīgo leģionā, šodien varētu būt kopā ar mums, mūsu pusē. Četrdesmit pirmajā cilvēki nepaguva ne atjēgties.

—    Liecies mierā! Kas gribēja, tas paguva. Kā tad mēs abi zinājām, kas jādara? Vai esi aizmirsis, kā klidāin pa mežiem, kā par spīti visām nāves briesmām nokļuvām pie savējiem? Un vai tad viņš nepaguva? — Griķis pamāja uz jefreitoru. — Ko nu par to runāt . .. Kas tad šodien te

cīnītos mūsu rindās, ja cilvēki nebūtu paguvuši atjēgties? Tie, kas palika tur, zināja, ko dara.

—    Ievēro, ka nekad nedrīkst visus mest pār vienu kārti. Tev ir liela pagrīdes darba pieredze, bet šajā jautājumā tu stipri šauj pār strīpu, — pulkvedis asi un strupi noteica. — Turklāt tev jāzina, ka ne jau visi, kas palika tur, kļuvuši par brīvprātīgiem leģionāriem. Tur taču ir arī partizāni. Cik tie nav vāciešiem bendējuši nervus!

—   Bet kad viņi radās — šie partizāni? — Griķis nepadevās.

—    Zini ko … Kad radās, tad radās. Arī grūtniecība nav forsējama.

Juris gribēja vēl ko iebilst, bet Sarma it kā atvairīdamies pacēla roku.

—   Atliksim šo diskusiju līdz mierīgākam laikam, pašreiz mums jāizpilda uzdevums, — viņš noteica, pacēla telteni, kas aizsedza ieeju blindāžā, un pavēlēja ziņnesim:— Kapteini Bangu pie manis! Nekavējoties!

—   Atkal Bangu? — Griķis neapmierināts norūca.

—    Ko gan citu? Tu taču zini, kas no mums tiek prasīts.

—    Mēs viņu galīgi nodzīsim, puisis tikko no hospitāļa izrakstīts.

—   Tā jau ir, bet ko lai darām? — pulka komandieris nopūtās un domīgs apgāja apkārt galdam, aizmirsis paštīto kazaskāju, kas kūpēja pirkstos. — Saki — kurā vietā būtu ērtāk pāriet fronti?

—   Ērtāk? Ērti ir tikai gulēt uz mūrīša un lakstoties ar meiču … — štāba priekšnieks pazobojās un noliecās pār karti. — Bet pāriet fronti … es domāju, vajag šeit.

Pie ieejas bija dzirdami soļi, un blindāžā ienāca garš, stalts virsnieks. Banga gan bija līdzīgs, gan ari vairs nebija līdzīgs tam jauneklim, kāds viņš bija pirms trim gadiem. Tas pats spēcīgais zods, tās pašas acis … Nē, laikam tieši acis viņa sejā iezīmēja jaunu izteiksmi. Tajās atspoguļojās spēks, bet arī slēptas, dziļi sirdī noglabātas skumjas. Karš viņu bija apveltījis kā ar kaujas slavu, tā arī ar ciešanām: pie Artura krūtīm bija ordeņi un medaļas, bet blakus tiem uzšuves, kas liecināja par viegliem un grūtiem evainojumiem.

—    Biedri pulkvedi, kapteinis Banga pēc jūsu pavēles …

—   Labi, labi, nāc iekšā, kapteini! Ielej viņam, Juri, tādu pastiprāku tējiņu. Sēdies! — Sarma aicināja Arturu un pats apsēdās viņam pretim. — Kā jūties? Esi kaut cik atkopies?

—           Esmu jau aizmirsis par to domāt. — Arturs atmeta ar roku.

—           Nedižojies, nedižojies! Bet kādē) neredzu «Sarkano Zvaigzni»?

—    Vēl neesmu saņēmis, biedri pulkvedi.

—           Tātad ordenis nepaguva tevi notvert hospitāli? Nekas, kad izpildīsi uzdevumu … — Sarma spēji aprāvās, it kā nebūtu pateicis to, ko gribēja, un, izkliedēdams neveiklo klusumu, rimti iesmējās:— Bet kur tu to piekārsi?

—           Kad būs ko kārt, biedri pulkvedi, tad atradīsies arī vieta, kur piekārt.

Bet pulka komandieris jau sāka runāt nopietni:

—           Paklau, Artur, mums ir lūgums. Zini, vajadzīga mēle. Vēlams kāds no leģiona.

—           Bet tas taču ir … — kapteinis pārsteigts ieminējās, bet viņa vietā teikumu pabeidza štāba priekšnieks:

—    Piecdesmit kilometru.

—    Laiks?

—    Divas dienas.

—    Jā-ā … — Arturs novilka, nezinādams, ko īsti sacīt.

—           Kurš no taviem zēniem varētu to izdarīt? — pulka komandieris jautāja.

—    Biedri pulkvedi, atjaujiet man pašam.

—           Cik tu ņiprs! — pulkvedis palūkojās uz viņu strauji, it kā vērtējoši, tad saskatījās ar Griķi. — No tevis zāju smaka pat nav vēl izkūpējusi.

—           Biedri pulkvedi … — Arturs sakoda zobus un piecēlās. — Atjaujiet! Es jūs ļoti lūdzu. Katram taču gribas pirmajam pārkāpt pār savas mājas slieksni.

Kādu brīdi blindāžā valdīja klusums, tad pulkvedis lēnīgā balsī piekrita:

—    Lai notiek. Ko ņemsi Ildzi?

—           Kalniņu, Laukmani, Sokolovu, Krūmiņu, — Arturs steidzīgi nosauca kareivju uzvārdus. — Pārbaudīti puiši.

—    Kopā ar jums ies vēl viens biedrs.

—    Kas par biedru?

—          Vecākais leitnants Gorlovs. No korpusa izlūkiem. Pievakarē viņam jāierodas šeit.

—           Biedri pulkvedi, vai bez aukles nevar iztikt? — Arturs atturīgi jautāja. — Vai domājat, ka mēs paši netiktu galā?

—           Kā tad: neesam jau pirmo reizi ar pīpi uz jumta! — pulka komandieris norūca. — Tāda ir pavēle,

kapteini. Vai tad lieks cilvēks tevi var traucēt?

—    Liekais vienmēr traucē, — Arturs sadrūmis atsaucās. — Tā nebūs nekāda pastaiga.

—   Atkārtoju, tāda ir pavēle. Ne tev, ne man par to spriest. Un neskaisties — kā dzird, viņš esot īpaši nadzīgs un apsviedīgs, ja vajadzīgs, pat uz rokām varot staigāt.

—    Karš nav cirks.

—   Lai nu paliek, nāc labāk pie galda. Šodien taču ir Līgo vakars.

Bet Arturs dīvaini sarosījās, it kā satrūkās, neskaidri nomurmināja: «Tūlīt atgriezīšos,»— un izskrēja no blindāžas. Bija dzirdams, ka viņš ārā kaut ko izrīko, un pēc brītiņa pie blindāžas durvīm atskanēja visiem tuva un pazīstama melodija. Tā bija latviešu tautasdziesma, kas slavina vasaras saulgriežus, kad visi Jāņi ir gaviļnieki un visi latvieši kļūst par jāņubērniem, kad ikvienas mājas durvis un ikviena cilvēka sirds ir atvērta visiem un katra mājastēva un mājasmātes svēts pienākums ir pacienāt viesus ar miežu alu un jāņusieru. Zemnīcā ienāca trīs karavīri ar ozollapu vainagiem galvās. Laimonis Kalniņš bija leitnanta formas tērpā un turēja rokās kuplu jo kuplu vainagu.

—   Līgo! Līgo! … — karavīri dziedāja, šūpodamies līdzi melodijai.

Laimonis piegāja pie pulkveža un uzlika viņam galvā vainagu.

—   Biedri pulkvedi, atļaujiet jūs sveikt no visiem izlūku rotas Jāņiem!—viņš sacīja.

—   Paldies, zēni! — Pulka komandieris saviļņots smaidīja. — Atklāti sakot, man šodien ir tā ap sirdi, ka … nezinu, kur likties. Līgo vakars … un mājas jau pavisam tuvu… Skatos kartē, un liekas, tās gandrīz ar roku aizsniedzamas.

Sarma uzlika pistoles patronu uz kartes aplīša ar atzīmi «Rīga».

—    Manējās ir tuvāk, — Laukmanis, kalsns sīka auguma kareivis, it kā lielīdamies piedūra pirkstu pie Daugavpils apriņķa kontūras. — Redz, šeit!

—   Bet līdz manām mājām vēl tāls ceļš,— cits skumīgi piebilda.

Kareivji sagāja ap karti, vilka pār to ar pirkstiem, meklēdami katrs savu dzimto pusi.

—    Bet kur ir mūsu ciems? — Arturs jautāja Laimonim.

—    Kartē viss liekas tuvu, — Laimonis skumīgi iesmējās, — bet. ja līšus jāaizlien . . .

It kā pēkšņi kaut ko atcerējies, Sarma noņēma no galvas vainagu, nolika to uz kartes, piegāja pie sienas iedobes, izcēla no tās blašķi un pakratīja pie auss.

—    īsti Jāņi viesus cienā ar alu un sieru, bet… ak vai …

—     Kāpēc jāvaid, biedri pulkvedi? Mums nav iebildumu arī pret ko stiprāku, — Laimonis atsaucās. — Alutiņu dzersim katrs savās mājās.

—      Tev taisnība, — Sarma piekrita.— Šodien pacelsim krūzes simboliski, bet izdzersim tās tad, kad būsiet atgriezušies no uzdevuma.

Kareivji tūdaļ apklusa.

—      Nu tad tā, zēni, — pulka komandieris klusā balsī turpināja, — pavēlēts sagūstīt mēli.

—      Tagad? — Laimonis izsaucās, neprazdams noslēpt sarūgtinājumu. — Svētku vakarā?

—      Ceļā dosieties šonakt, bet svētkus svinēsim pēc atgriešanās. Paši saprotat, — pulkvedis stingrā balsī noteica un nostūma vainagu no kartes. — Mēs atrodamies šeit, bet tur tajā sektorā, kā ziņo izlūki, vācieši novietojuši latviešu leģiona daļas. Tieši no turienes pavēlēts iegūt mēli.

Laimonis negribot iesvilpās:

—    Ko tu neteiksi! Tas taču ir — velns zina kur…

—      Jā, tas ir Latvijas teritorijā,— ierunājās Griķis, kas līdz šim bija klusējis, — bet tur jau ir tas āķis, ka pavēlniecībai vajadzīgas ziņas tieši par latviešu leģiona daļām.

Svētku noskaņojums izgaisa: bija karš un visapkārt dvesmoja naids, asinis, nāves draudi.

Pēc divām stundām Banga gāja pa meža taciņu. Kuplajās koku lapotnēs maigi un skanīgi sasaucās putnu balsis, it kā gavilēdama laistījās saule, un Arturam bija možs, pacilāts garastāvoklis, kaut arī viņš devās briesmu pilnā uzdevumā.

—      Ņem vērā, Krūmiņ, — Arturs sacīja plecīgam, zilacainam staršinam,— ka nedrīkst ņemt līdzi neko lieku. Pārbaudi pats savām acīm. Nedod dievs, ja ceļā kaut kas sāks šķindēt vai čīkstēt.

—    Biedri kapteini, vai tad mēs pirmo reizi .. .

—      Jā, tikpat kā pirmo reizi! Šādā uzdevumā mēs vēl nekad neesam devušies. Mums nedrīkst gadīties nekāds misēklis. īpaši brīdinu — nedrīkst runāt! Lai katrs sev iekaļ paurī kā bausli: mirsti, bet klusē!

—    Nemāciet to mums! — staršina noburkšķēja.

—    Kāpēc ne jums?

—   Tāpēc, ka … mums tas nav jāatgādina, — viņš atkārtoja un īgni pašķielēja uz vilkābeļu audzi, aiz kuras gluži kā zalve gaisā nodārdēja kareivju smiekli. Arturs uzmeta staršinam vaicājošu skatienu un iegāja briksnājā.

Norā pie izlūku zemnīcas bija liela kņada. Kareivji bija sastājušies barā ap nepazīstamu melnīgsnēju virsnieku — vecāko leitnantu, bet turpat blakus uz celma gluži kā statuja uz postamenta stāvēja Laukmanis kailu galvu un vienu noautu kāju. Zābaks gulēja zālē kopā ar formas blūzes jostu.

—   Vēl vienu mirklīti!—melnīgsnējais virsnieks izsaucās un izvilka somu dunci, kas bija aizbāzts aiz zābaka stulma. — Kā pie mums Odesā mēdz teikt: piemicdziet actiņas!

Arturs tikai tagad ieraudzīja brīviem triepieniem uz finiera gabala uzkrāsotu Hitlera ģīmi, kas bija pakārts eglē blakus zemnīcai. Fīrera labajā acī bija iedurts duncis. Virsnieks atvēzējās, un duncis, gaisā nošņākdams, iedūrās Hitlera kreisajā acī. Izlūki skaļi uzgavilēja, bet Laukmanis, kaunīgi piesarcis, novilka no kājas arī otru zābaku.

—    Nebēdājies, brāl! — virsnieks pavīpsnāja. — Tam, kam neveicas spēlē, veicas mīlestībā. Tu esi stalts puisis .. . Bezmaz vai Apolonam līdzīgs.

Vecākais leitnants pagaidīja, kamēr atkal apklust smieklu brāzma, un tad viņa rokās tik pēkšņi iezibējās divi dunči, it kā viņš tos būtu pagrābis no gaisa.

—    Ko gan vēl tev varētu novilkt, — viņš prātoja, — lai, tā sakot, būtu lielāka līdzība ar antīko mākslu?

Viņš izmela abus dunčus gandrīz reizē — ar labo un ar kreiso roku. Viens pēc otra tie iedūrās Hitlera ūsās, it kā pagarinādami tās un piešķirdami fīreram galīga idiota izskatu. Noru satricināja skaļas gaviles. Hudmatainais Laukmanis, samierinādamies ar zaudētajām derībām un nelikdamies zinis par biedru zobgalībām, atpogāja blūzes apkaklīti un sāka bravūrīgi svilpot.

—    Varbūt nevajag, biedri vecākais leitnanl? — kāds kareivis bikli ieminējās. — Pašu puika, nevajag pataisīt par putnu biedēkli.

Kareivji sāka dedzīgi strīdēties:

—    Nav ko žēlot, pats uzprasījās.

—    Uzprasījās, dabūja, ko gribēja, un — diezgan.

—    Labi, lai nu paliek, — vecākais leitnants visžēlīgi atmeta ar roku. — Citādi tavs kapteinis vēl brītiņu paglūnēs un no izlūkiem tevi aizsūtīs uz ķēķi.

—   Kapteinis? — Laukmaņa acis pazibēja bažīgas uguntiņas, un viņš jocīgi ierāva galvu plecos. — Kur?

—   Kā zibens no skaidrām debesīm! Atveriet actiņas, pēddzini!

Arturs saprata, ka kareivji viņu pamanījuši un slēpties būtu bezjēdzīgi. Viņš pameta biezokni un iznāca klajumā.

Laukmanis steigšus nolēca no celma un, kaunīgi sarkdams, nomurmināja:

—    Biedri kapteini, at|aujiet ziņot…

—   Atlikt! — Banga uzkliedza, dusmās pietvīcis. — Savākt panckas un … trīs norīkojumi ārpus kārtas! Apkārt grie-iez-ties!

Virsnieks rūpīgi savāca savus dunčus un kopā ar Bangu pameta noru.

Kad no kareivjiem viņus jau šķīra gabals, Arturs pagriezās pret viņu un savaldīgi sacīja:

—    Kauns, biedri vecākais leitnant. Ne gaisu vēl neesat paguvis šeit apostīt, bet cirka izrādi jau sarīkojāt un apkaunojāt karavīru visas izlūku rotas priekšā.

—   Kāpēc apkaunoju? Mēs noslēdzām godīgas derības. Ja es būtu zaudējis, tāpat basām kājām būtu ziņojis. Saproti, kapteini, viņš aizskāra manu patmīlību — negribēja ticēt, ka es no desmit metriem varu fricim trāpīt pa ūsām. Vai zini, uz ko pie mums Odesā slēdz derības?

Arturs uzmeta viņam drūmu, greizu skatienu.

—   Tu esi Gorlovs? — viņš jautāja, negaidīti pāriedams uz «tu».

—    Jā, Gorlovs, un tad?

—   Tad paklausies, Gorlov, ko es tev teikšu, — Arturs sacīja, ar pūlēm nomākdams nepatiku. — Izlūkošanā, protams, es ņemšu tevi līdzi, tāda ir pavēle, bet ja tu vēl kaut reizi pastrādāsi kādu … kādu no saviem Odesas jociņiem …

—    Nebaidies no jokiem, kapteini! — Gorlovs zobgalīgi viņu pārtrauca. — Kāpēc tu domā, ka katrā ziņā jākaro ar skābu ģīmi, karot taču var ari ar jautru prātu.

—   Ar jautru prātu? — Arturam uz vaigiem sāka plaiksnīties sarkani plankumi. — Jā, protams, tu vari priecāties. Tavējie Odesā jau cilā vīna kausus, bet manējie … — Viņš pamāja ar roku uz frontes pusi.

Gorlovs sadrūma. Viņa lūpas savilkās rūgtā smaidā.

—    Nē, kapteini, manējie vairs neko necilā, — viņš gandrīz čukstus atbildēja. — īsi pirms atkāpšanās vācieši manējos … nāves automobilī… Māti, sievu, dēliņu — visus …

Vecākais leitnants novērsās, it kā saguma sevī un devās prom, ceļu nemeklēdams.

Uz neēvelētu dēļu galda tika noliktas karavīru grāmatiņas, partijas un komjaunatnes biedra kartes, ordeņi un medaļas — karavīri izpildīja obligāto noteikumu pirms došanās izlūkgājienā. Gados pavecs kapteinis to visu reģistrēja un rūpīgi sakārtoja, it kā darīdams pierastu darbu. No malas skatoties, ceremonija likās ikdienišķa — kaut kas līdzīgs mantu nodošanai glabāšanā. Ja tālumā noducinātu lielgabali, ja nedzirdētu biežus, skaidri saklausāmus ložmetēju tarkšķus, varētu nodomāt, ka vīri pošas uz medībām vai makšķerēšanu.

Pēdējais pie sirmā kapteiņa piegāja Arturs. Atdevis savus ordeņus, medaļas, dokumentus, viņš mirkli padomāja, atpogāja formas blūzes kabatu, izvilka no tās Martas ģīmetni, uzmeta īsu skatienu viņas smaidošajai sejai un fotogrāfiju klusēdams pasniedza kapteinim.

—   Sieva, vai? — kapteinis labsirdīgi apvaicājās, bet, Artura atbildi nesagaidījis, pēc brītiņa noteica:— Skaidrs, līgava.

Laimonis stāvēja malā un vēroja draugu. Izvairījies no tiešas atbildes, Arturs strauji pagriezās pret kareivjiem un strupi pavēlēja:

—    Pulcēšanās pēc piecām minūtēm!

Izlūki izgāja laukā. Zemnīcā palika tikai sirmais kapteinis, Arturs un Laimonis.

—   Viss? — Kapteinis aizcirta čemodāniņu un pasniedza Bangam roku. — Nu tad, kā mednieki mēdz teikt: ne zaķa spiru neredzēt!

—   Tptu, tptu, tptu! — Arturs trīsreiz nospļāvās.

—    Laimīgi!

Kapteinis aizgāja. Arturs nocēla no sienas automātu, uzmeta to plecā un pavērās Laimonī. Bija skaidri jaušams, ka draugu kaut kas nomāc.

—    Vai tu gribi man kaut ko sacīt? — Arturs vaicāja.

— Varbūt nejūties vesels?

Laimonis līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

—   Kādēļ es? Tu neko nevari pateikt. Ne sieva, ne līgava . ..

—   Tu atkal sāc savu veco dziesmu, — Arturs stīvi pasmaidīja. — Mēs taču norunājām, ka šo tematu neaiztiksim. Protams, ja …

Laimonis nodūra galvu un dzedrā balsī turpināja:

—   Ja atgriezīsimies no izlūkošanas, ja paliksim dzīvi, ja mājās mūs sagaidīs, ja kaut ko aizmirsīsim, kaut ko piedosim … Vai tev neliekas, ka šo «ja» sakrājies pārāk daudz?

—    Man liekas, ka tu to visu pārāk ņem pie sirds.

—    Man tevis žēl,— Laimonis skumīgi noteica.

Viņi stāvēja katrs savā galda malā — divi draugi, divi vistuvākie un nesamierināmākie cilvēki pasaulē. Viņu draudzība nekad nav bijusi viegla. Viņi bieži strīdējās, sadusmojās, bet viena sāpes vienmēr kļuva arī par otra sāpēm, un pat vismazāko misēkli, kas gadījās vienam, viņi uzņēma kā kopīgu nelaimi. To, kas lika piedots citiem, viņi nekad nepiedeva nedz sev, nedz viens otram. Bet viens bez otra viņi nepavisam nespēja iztikt. Viņiem bija nepieciešams drauga plecs, pret kuru grūtā brīdī atbalstīties, bija nepieciešama drauga sirds, kurai atdot daļu savu sāpju, bija nepieciešami drauga vārdi, kaut arī asi un nepatīkami, bet allaž brālīgi un patiesi. Nereti viņi aizgāja katrs uz savu pusi, gaužām neapmierināti viens ar otru, ilgi nepiekāpās viens otram, bet izšķīrās tikai tāpēc, lai atkal satiktos un atkal strīdētos, un vēlreiz pārliecinātos, ka abu draudzība ir kļuvusi jo stiprāka.

Bija pagājuši jau gandrīz trīs gadi, bet Arturs vēl joprojām nepārstāja brīnīties par drauga likteņgaitām kara sākumā. Toreiz, četrdesmit pirmajā, protams, viņš bija pārliecināts, ka Laimonis nenovēršami ir nolemts nāvei. Katrā ziņā neviens toreiz nebūtu varējis iedomāties, ka viņam izdosies izkļūt no dzelžainajām gestapo ķetnām. Un tomēr, kad Arturs kopā ar Griķi un Oto Grīnbergu ar Baltkrievijas partizānu palīdzību nokļuva līdz Lielajai zemei, abi draugi satikās Latviešu divīzijā. Viņi jutās it kā no jauna piedzimuši, jo viens par otru bija domājis, ka drauga vairs nav starp dzīvajiem.

Par sevi Laimonis toreiz pastāstīja īsi un skopi:

—    Zini, tas bija kā drausmīgs sapnis. Reizēm vēl tagad atveru acis un domāju, vai tik tiešām tā bija īstenība. Ja kāds cits man to stāstītu, nudien neticētu. Redzi, vācieši no ciema mani veda uz Rīgu …

—   Vai tu zināji, kādēļ es tiku atbrīvots? — Arturs satraukts iejautājās.

—    Protams. Pats Sprūdžs man to pateica.

—   Sprūdžs?

—    Jā, tieši viņš. Tas ir tāds nelietis, ka otru tādu neatrast. Parasta psihiskā iespaidošana.

—    Saki, bet tikai vaļsirdīgi … vai toreiz … vai tu … kaut mirkli …

—    Vācies pie velna! — Laimonis viņam labsirdīgi uzsauca.

Arturam it kā akmens novēlās no sirds un acis gaiši iemirdzējās.

—    Paldies, — viņš noteica, cenzdamies slēpt savu prieku. — Ja tu zinātu, ko tikai es toreiz neizprātoju. Gribēju vai cilpu maukt kaklā. Labi, piedod, ka tevi pārtraucu. Stāsti tālāk!

—    Ko lai stāstu? Tātad vācieši mani veda uz Rīgu. Nebijām vēl tikuši līdz Rīgas jūrmalai, kad sāka niķoties motors. Apstājāmies. Ko es? Redzu — vieta pazīstama — un saku konvojniekiem — divi sēdēja man pie sāniem, trešais blakus šoferim — man, es saku, vajag iet sevis pēc. Bet šie neceļ ne ausu. Tad es šiem saku: neņemiet |aunā, bet es vairs nevaru ciesties, tūlīt pietaisīšu bikses. Konvojnieki sačukstas, apspriežas un tomēr izlaiž mani no mašīnas. Pametam ceļu, ieejam mežā, bet sargi neatkāpjas ne soli. Rādu uz rokām: sak, vai tad es varu? Šie atraisa. Pielupjos, raugos uz visām pusēm un pamanu, ka aiz krūmiem sākas grava. Dziļa, līkumaina. Ek, ja iebēgtu tajā un tiklu līdz pirmajam līkumam! … Sirds dauzās kā negudra, bet man taču nav ko zaudēt: tik un tā nošaus … Un tad nu es nogaidīju tādu mirkli, kad sargi neblenza man tieši virsū, un kūleņiem iekūleņoju gravā. Vēl tagad nevaru saprast, kā es nelauzu kaklu. Viņi, protams, dzinās man pa pēdām, automātus tarkšķinādami … Aizlavījos. Metu līkumus, līdu četrrāpus, stāvēju līdz kaklam purva rāvā, bet aizbēgu no viņiem. Pēc tam klīdu pa mežu kā vilks, kamēr uzdūros kādām mežsarga mājām. Bet nelaimējās, labi vēl, ka paguvu izmukt no mežsarga ķetnām. Ilgi nevienam neuzticējos, kamēr bads un aukstums mani neizdzina no meža. Pieklīdu pie cilvēkiem, kas mani pieņēma, atguvu spēkus un devos tālāk uz Smoļenskas pusi, pie partizāniem. Pārējais tev jau ir zināms .. .

Izlūki naktī veiksmīgi tika pāri frontes līnijai un iegāja dziļi mežā. Nelielas noras malā Arturs ar mājienu grupu apturēja.

—   Staršina! — viņš pasauca. — Pārbaudi, vai ir visi!

Staršina no tumsas atsaucās:

—   Visi, biedri kapteini!

Arturs izņēma karti un uzdedza kabatas laterniņu, slēpdams to zem mēteļa malas.

—    Kā tu domā, biedri vecākais leitnant? — viņš pašķielēja uz Gorlovu. — Metīsim likumu vai iesim taisni pāri purvam?

—   Manuprāt, mums nav laika meklēt apkārtceļus, — paraustīdams plecus, uzrunātais atbildēja.

—    Riskanti, apvidus nav pazīstams.

—    Pie mums Odesā mēdz teikt tā: kas neriskē, tas paliek ar garu degunu, — Gorlovs pavīpsnāja, bet Arturs vairs nedusmojās, jo aiz odesieša smīna tagad prata saskatīt viņa sāpju pārpilno dvēseli.

—   Sagatavot kārtis! — Arturs pavēlēja.

Viņš gāja pirmais. Ar kārti piesardzīgi taustīdams dibenu, viņš devās uz priekšu pa tumšu, nedzīvi spīdīgu ūdeni, iegrimdams reizēm līdz ceļgaliem, reizēm gandrīz līdz jostasvietai. Aiz viņa pēdu pēdā sekoja izlūku ķēde. Krūmiņš gāja pēdējais. Mākoņu plaisās brīžiem paspīdēja mēness, pār purvu klājās rēna migliņa. Grupa virzījās klusi, pat ūdeni nešļakstinādama. No malas raugoties, varēja likties, ka cauri miglas vāliem pa ūdens virsu slīd nakts rēgi. Tad pēkšņi tumsu pāršķēla žilbinošs prožektora staru kūlis. Griezīgs un nesaudzīgs kā bārdas naža asmens tas pārslīdēja pāri koku galotnēm un sāka taustīties pa muklāju. Izlūki apstājās, sastinga purva ciņu un grīšļu audžu vidū. Visapkārt valdīja klusums, kurā skanēja tikai stiepti varžu kurkslieni un dunošas tālu sprādzienu atbalsis.

Baltās gaismas stabs piesitās Arturam pie pašas galvas, pārslīdēja pār sastingušo Laimoņa roku, kas bija sažņaugusi atdomātu, un atkal pacēlās gaisā. Mazliet vēl pagaidījis, Arturs sāka piesardzīgi iet pa purvu tālāk, un viņam pa pēdām laipoja pārgājienā jau nogurušie izlūki.

Beidzot Arturs uzkāpa uz cieta pamata, pēc viņa sausumā nokļuva arī Gorlovs. Laimonis, nolēmis saīsināt sev ceļu, paspēra dažus soļus sānis, bet pēkšņi iestenēdamies iegrima līdz krūtīm un sāka izmisīgi ķepuroties, lai izkļūtu no muklāja. Bet veltīgi. Arturs gribēja mesties viņam palīgā, taču šajā mirklī pavisam tuvu — varētu teikt, pat blakus — atskanēja balsis, kas sasaucās vācu valodā, acīmredzot tā bija patruļnieku grupa. Izlūki sastinga. Vācieši pienāca pie pašas purva malas, turpinā-

dami sarunu par saviem apdauzītajiem komandieriem, kas velns zina kāpēc viņus trenkā apkārt pa naktīm, bet paši blindāžās dzer konjaku. Laimonis grima slīkšņā aizvien dziļāk, bet šajā aukstajā, ķepīgajā kapā neuzdrošinājās ne iesaukties, ne ari pakustēties.

Izlūki, baidīdamies nodot sevi, nedrīkstēja steigties palīgā, viņi stāvēja un satraukti skatījās, ka acu priekšā iet boja viņu biedrs. Bet vācieši laikam nemaz nedomāja iet tālāk. Viņi kvernēja purva malā un smēķēja, cits citam stāstīdami neķītrus jokus. Aiz naida un niknuma drebēdams, Krūmiņš žņaudzīja automātu un ar mēmu pārmetumu skatījās komandierī. Ari Arturs neapzināti bija uzlicis pirkstu uz ieroča mēlītes. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka blakus gulošais Gorlovs izvilcis dunci un pie tā spala veikli piesien tievu jūrnieka virvi. Saņēmis dunci aiz asmens un mazliet pieslējies, odesietis to notēmēja un iemeta rēnajā miglā . . .

Blakus Laimonim kaut kas klusītēm nospindza. No pārsteiguma viņš pat parāvās sānis, bet, ielūkojies vērīgāk, ieraudzīja, ka metru no viņa purva cinī iecirties somu duncis, no kura uz krastu stiepjas virve. Viņš izstiepa roku — nekā, mēģināja aizķert ar automāta stobru — neaizsniedza. Pietrūka nepilnu pāris collu … Laimonis drudžaini skatījās apkārt — pavisam tuvu ūdenī gulēja viņa nomestā kārts, taču arī to viņš nespēja aizsniegt. Bet tad pēkšņi virve it kā atdzīvojās — izstiepās un, viļņveidīgi kā čūska izlocīdamās, uzmeta platu cilpu. Laimonis to satvēra pēdējiem spēkiem un lēnām sāka vilkties uz malu. Gorlovs, palīdzēdams no krasta, nenoturējās, nepamirkšķinājis Arturam, kas noraudzījās viņā sajūsmas pilnām acīm, — sak, kā tev patīk mūsu Odesas jociņi?

Rihards ar visām drēbēm gulēja gultā virs segas un īgni klausījās balsīs, kas skanēja blakusistabā. Būtu jāpieceļas, jāaizver durvis, bet viņam negribejās kustēties. Pēdējā laikā viņš daudz ko darīja preteji savai gribai: ar nepaliku atmodās, ar gariem zobiem brokastoja, negribīgi gāja uz darbu, apnicis uzklausīja jaunākās instrukcijas un norādījumus, ar pretīguma sajūtu pats kaut ko sacerēja un ar mākslotu smaidu piedalījās dažādos pasākumos .. . Tāpat kā senāk, viņš ģērbās nevainojami, no viņa vienmēr dvesa patīkama tualetes ūdeņu un dārgu odekolonu smarža, viņš joprojām uzturēja lietišķus un draudzīgus sakarus un attiecības ar cilvēkiem, nemainīgi palika mazliet ironisks

un nesatricināmi līdzsvarots. Bet sevī viņš jau sen nešaubīgi bija sapratis, ka k(uvis par parastu lelli pieredzes bagātu, bet nekrietnu aklieru rokās.

Tā arī tagad. Lai cik ļoti viņš negribēja piedalīties tā saucamajā inspekcijas braucienā uz priekšējām līnijām, lai kā no tā vairījās, sākumā Kreizis, bet pēc tam arī Zingrūbers viņu pārliecināja par nepieciešamību likties ar tautiešiem, kas cīnās latviešu leģionā: sak, nenāktu par ļaunu, ja tu uzmundrinātu pats savu kaujas garu un mobilizētu kareivjus dižās vēsturiskās misijas veikšanai.

—   Tu vēl joprojām rēķinies ar mani kā ar simbolu? — Rihards nenocietās nepajautājis.

Viņš tikai tagad ievēroja, cik ļoti Manfrēds pārvērties: novājējis, zaudējis veselīgo sejas krāsu, acis kļuvušas vēl nežēlīgākas.

Manfrēds cieši un vērīgi paskatījās Rihardā un mierīgi atbildēja:

—   Es rēķinos ar tavu saprātīgumu un spēju pareizi novērtēt reālos apstākļus.

Vārdu sakot, Rihardam gribot negribot bija jābrauc. Kreizis veltīgi pūlējās uzlabot savu karabiedru noskaņojumu, neskopodamies ar reibinošiem dzērieniem un apdullinādams gan sevi, gan arī citus ar kareivīgām sentencēm. Rihards visur sastapa kaūt arī ārēji sveikus un veselus, tomēr nelaimīgus, iebiedētus cilvēkus, ko nežēlīgi miesnieki sagatavojuši slaktiņam. Viņu satrieca kāds briesmīgs atklājums: vācieši savu aizsardzības līniju bija izvietojuši leģionāru aizmugurē. Izskaidrojums varēja likties vienkāršs un pats par sevi sprotams, proti — ja latvieši neizturēs boļševiku spiedienu, cīņā iesaistīsies esesieši. Uz Riharda jautājumu, kas notiks ar viņa tautiešiem, ja viņi patiešām neizturēs, jo tas taču nav atkarīgs tikai no viņiem, pulkvedis Mautners — kārns vācietis ar rūpīgi noskūtu galvu — salti atbildēja:

—    Kareivim, kas jau iepriekš prāto par bēgšanu, nav tiesību paliki dzīvam.

Un vairāk ne vārda. Rihards teica runas, spieda leģionāriem roku, sila uz pleca, vēlēja laimi, mundrināja tos, pats ar šausmām apzinādamies, ka tiekas ar rītdienas miroņiem. Brīžiem viņu pārņēma tāds nelabums, ka viņš ar plaukstu aizķēra muti, jo likās — tūlīt būs jāvemj. Visapkārt kustīgs dzīvu miroņu lauks …

ii*

Sev par izbrīnu Rihards šeit sastapa bijušo izmeklētāju Sprūdžu, kas nostājās viņa priekšā formas lērpā ar majora

323

uzplečiem. Rihards nebija viņu redzējis kopš tām dienām, kad viņi kopīgi tvarstīja krievu izlūku. Pēc tam Sprūdžs ļoti drīz nemanāmi nozuda no redzesloka: vai nu viņš bija kritis nežēlastībā, vai arī bija kādi citi iemesli. Bet nu atklājās, ka šis vīrs atradis sev vietu starp patriotiem, kas pilda savu vēsturisko nacionālo pienākumu.

Pirmajā mirklī Rihards viņu nepazina. Sprūdžs bija stipri uzblīdis, zaudējis visus matus, un maisiņi zem viņa acīm bija noļekuši. No viņa dvakoja sīva degvīna smaka. Nebija nekādu šaubu, ka šis vīrs caurcaurēm kļuvis par neglābjamu ciniķi: no viņa lupām nenozuda ļauni izsmējīgs smīns, un katru vārdu viņš izmeta tik strupi un griezīgi, it kā durstītu savus sarunas biedrus ar kniepadatām un censtos tiem iedurt jo sāpīgāk. Bet acis .. . acis uz visu un visiem raudzījās ar nāvei nolemta noziedznieka naidu. Rihardam radās tāds iespaids, ka Sprūdžs jau nolaidies līdz tai pakāpei, kad cilvēks vairs ne no kā un ne no viena nebaidās.

—   Es zinu, ko saku. Pavēle par atkāpšanos jau saņemta, — viņa skaļā balss skanēja blakusistabā, kur slāņiem peldēja tabakas dūmi un galds bija piekrauts ar uzkodām un pudelēm.

Gaismas strēle, kas nāca no turienes, apspīdēja gultu un uz tās uzmesto ādas lietusmēteli, formas cepuri un portupeju .. . Rihards negribot ieklausījās sarunā.

—    Ja zināt, tad ir ļoti labi, — Kreiža balss, kā parasti, bija laiski mierīga, — bet kāpēc par to jāklaigā pa visu plašo pasauli?

—    Pa kādu plašo pasauli?— Sprūdžs pavērās viņā sasārtušām, apskurbušām acīm un pastiepa roku, gribēdams ieliet Kreizim, bet tas pievāca savu glāzi.— Visai plašajai pasaulei jau izsenis zināms mūsu smalkais termins — iztaisnošana. Vai mums jāiztaisno frontes līnija, lai neiekļūtu krievu katlā? Jāiztaisno. Saskaņā ar klasisko zinātni, kurā esam tik stipri . .. Iztaisnojam pēc visiem zinātnes likumiem. Kā četrdesmit pirmajā pie Maskavas sākām, tā joprojām līdz pat šai dienai to vien tikai darām kā iztaisnojam.

Viņš pielēja pilnu glāzi un piecēla to sev pie pašām acīm.

—   Varbūt pietiks? — Kreizis jautāja, uzmetis bijušajam izmeklētājam greizu skatienu.

Bet Sprūdžs, izlikdamies to nedzirdam, pārliecās pār galdu un klusi, it kā noslēpumu uzticēdams, sacīja:

—   Zināt, ko es jums teikšu? Tikai neapvainojieties. Jūs un jūsu draugs, — viņš sagrīļojās, pamādams ar roku uz istabu, kurā atpūtās Rihards,—jūs abi esat pamatīgi izskoloti. Pirms izrunājat kādu vārdu, jūs reizes divdesmit atskatāties atpakaļ. Bet man, — viņš piemiedza asinīm pierietējušās acis,— man nav ko zaudēt. Man ir vienalga, vai skalos uz priekšu vai atpakaļ … Labi, uzdzeršu uz jūsu veselību — un uz priekšu! Es alkstu pēc mīlas un nirvānas.

—   Ak dievs, major! — Kreizis zobgalīgi pārmeta, sevī nopriecādamies, ka radusies izdevība mainīt sarunas tematu. — Vai patiesi atkal iesiet pie tās mēslu valkīras? Kā jums patīk vārtīlies pa tādiem dubļiem? Vakar jūsu kolēģi man parādīja …

—   Vārtīties pa dubļiem? — Sprūdžs sāka smieties pilnā balsī.

—   Nav briesmīgāku dubļu par tiem, kuros mēs visi, Kreiža kungs, esam savārtījušies no galvas līdz kājām . . .

Viņš apklusa, ieraudzījis no blakusistabas ienākam Rihardu.

—   Lūdzu, atvainojiet, mēs neļaujam jums atpūsties. Vai kompānijas pēc negribat iemest kādu glāzīti?

Rihards klusēdams piegāja pie galda, pielēja pilnu glāzi un izdzēra.

—    Zināt ko, Sprūdž, — viņš pēc tam īgni noteica, — kad es dzirdu, kā jūs dzērumā tērgājat, man nagi niezēt niez aizsūtīt jūs pie Mautnera uz intīmu pārrunu.

—   Jūs tik ļoti gribat izrādīt savu lojalitāti?

—    Nepavisam ne, bet pretīgi klausīties. Šodien dzērumā jūs visu graujat un atmaskojat, bet rīt klabināsiet zobus un pūlēsieties atcerēties, vai neesat kaut ko lieku samuldējis.

—    Es? Klabināšu zobus? — apskurbušais Sprūdžs sašuta. — Lai gan … Nezinu, varbūt jums ir taisnība .. . Tātad šodien es esmu cilvēks, bet rīt būšu sūdabrālis. Un tāpēc, kamēr vēl esmu cilvēks …

—    Kamēr vēl esat cilvēks, major, liecieties uz auss, — Kreizis ieteica. — Tā būs labāk gan jums, gan ari mums . ..

—    Nē, kamēr esmu cilvēks, es tomēr pateikšu, — Sprūdžs viņu nikni pārtrauca. — Par tiem pašiem dubļiem. Varbūt šīs pāris dienas, ko dzerdami pavadām šajā draņķīgajā ciemā . .. Varbūt šis paris dienas, kad tikai pļēgurojam un nevienu nenogalinām . . . paliks mūsu atmiņā kā vienīgais gaišais plankums. Pieminiet manus vārdus! Kad mūs visus pieliks pie sienas… vai arī uzmetis mums cilpu kakla, zināt, tādu pavisam parastu cilpu no stipras, resnas virves …

—    Diezgan!— Kreizis beidzot neizturēja.— Jūs neesat tik stipri piedzēries, lai neapjēgtu, ko runājat!

—    Patiešām, Sprūdi,— Rihards piemiedza acis,— jūs nostādāt mūs neveiklā situācijā. Vai gribai, lai jožam pie Maulnera un lūdzam viņu jūs izolēt kā sevišķi bīstamu Lielvācijas kraha sludinātāju?

Sprūdžs pārlaida abiem miglainu, piesardzīgu skatienu.

—    Dievs ar jums . . . Gribēju kā ar draugiem vaļsirdīgi, bet jūs … Labi, adjē!— viņš noteica un pamirkšķināja Kreizim ar aci.— Kā jūs teicāt? Mēslu valkīra? Labi teikts!

Viņš uzlika cepuri, rūpīgi pārbaudīja, vai tās nags ir īstā vielā, un gāja uz durvīm.

—    Kads velns jūs dīda?— Rihards jau pielaidīgāk norūca.— Jūs taču nevarat kājās noturēties.

—    Šodien man kājas nav vajadzīgas,— Sprūdžs atbildēja nopietnā balsī.— Kājas, mani cienījamie Parteigenossen, mums būs vajadzīgas rit. Garas kājas, lai aizkātolu līdz pat Unler den Linden.

—   Ar viņu kaut kas ir jādara,— Rihards dusmīgi noteica, kad durvis aiz Sprūdža bija aizcirtušās.— Viņš ir galīgi nodzēries. Bez tam . .. Nezinu, kā tev, bet man nepavisam nepatiktu skaidroties ar Mautneru.

—    Nelietis!— Kreizis noburkšķēja.— Labi iedzīvojies.

—    Kas, vai Mautners?

—    Kāpēc Mautners? Šis …— Kreizis pielēca kājās un sāka satraukts staigāt pa istabu.— Pats idiotiskākais ir tas, ka viņš runā to, ko domā, un viņam par to nemaz nav jābaidās.

—   Tu gribi teikt, ka viņš ir …

—   Vai tad tu pats to nemani? Augstākās klases provokators. Spēlē vaļsirdīgo, sak, savs puika, frontinieks … To vien tikai dara kā citus skubina uz atklātību. Redzi nu, kāds darbiņš viņam uzticēts.

—    Tātad mūsu taktiskums un ilgā pacietība .. .

—    Mums var ļauni beigties,— Kreizis pabeidza Riharda domu.— Bet nekas, gan es tev parādīšu, policijas maita! Gan tu man vēl padancosi!

Virsnieks, kas bez sarga naktī iet pa tukšu ciema ielu, turklāt tik nepārprotami slreipulīgiem soļiem,— tīrā laime! Izlūki, paslēpušies ceļmalas krūmājā, cits ar citu saskatījās. Taču Arturs brīdinoši pacēla pirkstu: nedrīkst viņu aiztik tik klajā vietā, jūnija nakts ir pārāk gaiša. Bet likās, ka virsnieks pats izaicina savu likteni — viņš neapstādamies aizgāja līdz ciema [»ēdējai mājelei un skaļi pieklauvēja pie atvērtā loga slēģa.

—   Ku-kū!— Sprūdžs koķetīgi iesaucās uu sāka neveikli rāpties uz palodzes.

Istabā atskanēja sievietes smiekli.

—   Vai die, ko jūs darāt? Pārplēsīsiet bikses! Labāk nāciet pa durvīm, es atvēršu.

—    Nekāda gadījumā,— Sprūdžs kategoriski iebilda. — Es esmu Romeo. Es gribu ielīst pa logu. Klausies, es esmu mēslu Romeo . ..— viņš nomurmināja un kā maiss ievēlās pa logu iekšā.

Protams, būtu bijis grēks neizmantot šādu izdevību. Arturs ar galvas mājienu deva komandu, un izlūki kā nedzirdamas ēnas tūlīt pielīda pie loga. Gorlovs izslējās visā augumā un ielūkojās istabā. Acīmredzot aina, ko vecākais leitnants tur ieraudzīja, bija gaužām interesanta, viņš pat ieņēma ērtāku pozīciju, it kā atrastos kinoteātri. Arturs, stāvēdams blakus, nepacietīgi iebikstīja sānā, bet tas tikai īgni atmeta ar roku. Pēc brīža Gorlovs noliecās, pielika lūpas Arturam pie pašas auss un pa pusei jokodamies, pa pusei nopietni nočukstēja:

—    Pagaidi, lai atmiekšķējas …

Sprūdžs ņurdēja un izmisīgi pretojās. Laukmanis un Krūmiņš piespieda viņu pie grīdas. Gorlovs ātri un veikli aptina gūstekni ar tievu un stipru jūrnieku virvi, un bijušais izmeklētājs pēc brīža jau bija sasaitēts kā sainis pasta nodaļā. Viņš mežonīgi valbīja acis, pūlēdamies izspļaut sprūdu, rūca un murdēja. Ne Arturs, ne Laimonis pustumsā neredzēja, ka tas ir viņu bijušais paziņa. Krūmiņš, lietišķi pasvārstījis prāvo saini, uzvēla to sev uz pleca, padraudēja resnajai meičai, kas bija pārbijusies līdz nāvei, un piegāja pie loga.

Izlūki klusītēm devās uz mežu, ar līkumu apiedami mājas, kur pagalmā skanēja līgotāju balsis.

.. .Astoņi jauni karavīri ar ozollapu vainagiem galvā bija sastājušies pie augstas baļķu ratnīcas, kuras otrajā stāvā glabājās siens, un skaļi un izteiksmīgi dziedāja:

—    Līgo! Līgo! .. .

—   Jāni! Ei, Jāni!— kāds kareivis, galvu augšup pacēlis, sauca.— Kur lu esi nozudis? Jāņi jānolīgo vienā pulkā.

—           Tas skuķis arī jau otro dienu nerādās mūsu barā,— blakusslāvētājs piebalsoja.

—           Kāpiet zemē ar labu,— pirmais jokodamies piedauzīja pie kāpņu šķērskoka,— citādi mēs līdīsim augšā pie jums.

—           Velns parāvis, mēs taču gribam sadzert ar savu vienīgo Jāni!—cits kareivis sauca, piedauzīdams krūzīti pie alus kannas.— Vai dzirdi, alutiņš vēl skalojas!

Sienaugšas durtiņas strauji atsitās vaļā, un tajās parādījās baltmatains jauneklis atpogātā frencī.

—    Vācieties pie velna!— viņš dusmīgi uzkliedza.

Kareivji skaļi irgojās un sauca pretim:

—           Aizvāksimies, aizvāksimies, tikai ņem vērā: kad tu būsi sadomājis atvākties pie mums — alus vairs nebūs. Izvēlies nu!

Durtiņas demonstratīvi aizcirtās. Kareivji bridi vēl pastāvēja, apmainījās asprātībām, pasmējās, bet, pārliecinājušies, ka gaidīšana būtu veltīga, atkal sāka dziedāt un gāja atpakaļ uz sētsvidu.

Kad viss bija apklusis, sienaugšas durtiņas atkal atvērās un karavīrs ar atpogāto frenci, tas pats baltmatainais jauneklis, kas pirms izbraukšanas uz Vāciju iedeva Rihardam savu ģīmetni, apsēdās uz sliekšņa, šūpodams lejup nolaistās kājas.

Pēc brīža durtiņu ailē parādījās arī meitenes galva. Viņa apsēdās baltmatim blakus, cieši viņam piekļaudamās, un jauneklis viņu apskāva ap pleciem. Abi sēdēja, klausīdamies dziesmās un miegainās sienāžu balsīs.

—   Vai zini, kur es svinēju pagājušos Jāņus? Hamburgā.

—    Hamburgā? Tas nu gan ir interesanti.

—           Ļoti,— kareivis savādi iesmējās.— Visu nakti nokvernējām alus pagrabā, kur es pūlējos kādam kurlam viesmīlim ieskaidrot, kas ir Līgo svētki.

—    Ko viņš? Vai saprata?

—           Saprata. Vācieši, viņš teica, ari ciena alu,— jauneklis drūmi atbildēja un pēc īsa klusuma brīža grūtsirdīgi piebilda:—Tu nemaz nevari iedomāties, kā jūtas cilvēks, kam apaļi divi gadi jāpavada starp svešiem .. .

Viņš apklusa. Arī meitene saskuina. Tad it kā pažēlodama pārlaida plaukstu par puiša matiem un līdzjūtīgi apvaicājās:

—    Par ko viņi tevi aizdzina?

—    Neviens mani nedzina. Pats aizbraucu.

—    Pats?

—   Gribēju apskatīt pasauli. Mēs bijām pirmās bezdelīgas .. .— Viņš noskurinājās, atcerēdamies pagātni.— Latviešu tautas pārstāvji darba dienestā. Ak kungs, kā es toreiz lūdzos kādu labsirdīgu cilvēku, lai viņš iespiež manu fotogrāfiju avīzē! Biju gatavais stulbenis . . .

—    Bet tagad? Tagad tu esi gudrs?— Meitene šķelmīgi ieskatījās viņam acis.

Kareivis apņēma viņu ap pleciem, pievilka sev klāt un noskūpstīja.

—    Zini, kā es atkūlos atpakaļ?

—    Nu?

—   Tu nesmiesies? Kāds francūzis mani pamācīja. Tīšām dabūju tādu caureju, ka pārbaidīju visus ārstus …— viņš atzinās un atkal sadrūma.— Atgriezos Latvijā, bet šeit — mobilizācija. Tā nu …

—   Jāni, es jau runāju ar tēvu,— meitene sāka dedzīgi čukstēt.— Mēs tevi paslēpsim. Neviens neuzies. Cik tad ilgi vācieši vairs noturēsies.

—   Bet kas būs pēc tam?— viņš drūmi jautāja.— Tad, kad ienāks krievi.

—    Nekas, tu viņiem visu izskaidrosi. Tu taču neesi noziedzies, tevi mobilizēja.

Kareivis iegrima pārdomās un pēc brīža rūgti nopūtās.

—    Mēs neko vairs nevarēsim izskaidrot. Neviens mani negribēs pat uzklausīt … pēc visa tā, ko šie pastrādājuši. Tu neesi to redzējusi, bet es zinu.

—    Ko tad tu darīsi?— viņa bailīgi iejautājās.

—    Ko darīšu? Palikšu kopā ar saviem zēniem līdz beigām. Varbūt vismaz tagad iekļūšu avīzē, kā tu domā ?

—   Jāni, mīļais!— meitene iesaucās, apskaudama viņa galvu abām rokām.

Kareivis pēkšņi it kā iztrūkās, un viņa seja parādījās neparasti cietsirdīga izteiksme.

—    Nevajag, Aina, pēdējā mirklī neko vairs nevar pagūt. Es nu iešu.

Viņa atvirzījās nost, brīdi skatījās jauneklī it kā lūgdamās, it kā vēl cerēdama, bet viņš nelikās to redzam, maigi pārlaida plaukstu pār viņas galvu, spēcīgi piekļāva pie krūtīm, noskūpstīja un apņēmīgi sāka kāpt lejā. Ticis līdz kāpņu pusei, viņš nepacietīgi nolēca no tām un dobji atsitās pret zemi. Sakārtoja uz galvas savu ozollapu vainagu, vēlreiz pavērās augšup un atvadoties pamāja ar roku.

Aina skatījās, kā Jānis iet pa miglas autos dusošo pļavu. Viņa augums attālinājās un sāka gaist jūnija nakts paisumā … Pēkšņi viņa iekliedzās — iekliedzās mežonīgi, šausmu pārvērstā balsī. Nesaprazdams, kas nolicis, jauneklis atskatījās un ieraudzīja, ka no krūmiem izlec kāds cilvēks un metas viņam virsū. Kaut kas pagaismā novizēja kā zibens šautra, un viņš sajuta īsu, trulu triecienu sirdī … Acu priekšā sagriezās sarkani apļi, kājas saļodzījās, un viņš pat neiekliegdamies nokrita zemē.

Gorlovs izrāva iedurto nazi un lieliem lēcieniem steidzās prom.

—   Ejam!— viņš drūmi kādam uzsauca un drīzāk ar nepatiku nekā ar ļaunumu norūca:— Ko vazājas apkāri pa naktīm, idiots tāds, maisās cilvēkiem pa kājām . ..

Bet Aina kliedza. Viņas spalgie, griezīgie kliedzieni stindzināja ļaužu sirdis ar savu izmisumu un bezcerību un gluži kā nāves vēstneši cēla trauksmi nakts klusumā.

Izlūki jau bija tikuši gandrīz līdz mežam, kad debesīs uzliesmoja viena raķete, otra, trešā. Plaša apkārtne kļuva gaiša kā dienā. Sāka sprakšķēt automāti. Vispirms kritušā puiša draugi, pec tam ari citi skrēja uz meža pusi, mēģinādami panākt, aplenkt un iznīcināt izlūku grupu. Visapkārt skanēja balsis latviešu un vācu valodā.

—   Atiet!— Arturs savējiem pavēlēja.— Es nosegšu.

Viņš nogūlās aiz nogāzta koka stumbra, izšāva vairākas

īsas kārtas, tad piecēlās pusstāvus, izmeta granātu un tūlīt palīda tālāk. Viņš jau grasījās nospiest mēlīti, kad blakus sāka sprakšķēt automāts — kāds no izlūkiem palīdzēja komandierim.

—    Es pavēlēju atiet! Visiem!—Viņš atskatījās un ieraudzīja mierīgu, nesatricināmu Laimoņa skatienu.— Atkal gribi ar mani saķildoties? . . .

Un tūlīt aprāvās: Laimonis izlaida automātu no rokām un lēni saļima ar seju pret zemi.

—   Laimoni!— Arturs pieskrēja pie drauga un pagrieza viņu uz muguras. Pa formas blūzi izplūda mikli asins plankumi.— Laimoni!— Arturs izsaucās vēlreiz, pielika ausi pie drauga krūtīm, un viņam likās, ka sadzird vārgus sirds pukstienus.

—   Vai dzīvs?— blakus atskanēja Gorlova balss. Viņš lietišķi noliecās pār ievainoto.— Šķiet, ka elpo. Ejiet, es nosegšu.— Un, redzēdams, ka Arturs svārstās, nikni uzbrēca:— Izpildi savu uzdevumu, kapteini!

18. NODAĻA

Pa ceļu, atkāpdamies uz aizmuguri, vilkās netīru, neskuvušos, noplukušu vāciešu kolonnas, un tām cauri, nepārtraukti taurēdams, spraucās štāba apvidus automobilis ar atsegtu virsu. Pie stūres sēdēja Rihards, viņam blakus — Manfrēds, uz aizmugures sēdēkļa čemodānu kaudzes vidū snauda Kreizis. Rihards aiz sasprindzinājuma bija viscaur nosvīdis un nikni grozīja stūres ratu, manevrēdams biezajā cilvēku drūzmā.

—    Šajā pasaulē viss ir apbrīnojami saistīts,pēkšņi pamodies, Kreizis sacīja.— Nebulu es no Brigcs vinnējis kasti konjaka, Sprūdžs nebūtu pietempies kā cūka … Ja Sprūdžs nebūtu pietempies, viņš nebulu gājis pie tas mēslu valkīras . . . Starp citu, Mautners lika meiču nošaut ne par šo, ne par to. Vai tad viņa bija vainīga? Un tātad —ja Sprūdžs nebūtu aizgajis pie šīs valkīras, viņa vēl dzīvotu un ari viņš nebūtu nokļuvis krievu ķetnas. Nedomājiet, ka viņš tur izlaida garu ar fīrera vārdu uz lūpām un kara noslēpumus paņēma līdzi kapa. Rihard !Vai tu vari uztvert notikumu saistību? Ja Sprūdžs nebūtu pietempies kā cuka, nebūtu ari ši krievu uzbrukuma.

—    Kāds tam sakars ar Sprūdžu?— Zingrubers saviebās ka zobu sāpes.— Atradies kara noslēpumu zinātājs!

—   Jūs par to esat pārliecināts?— Kreizis neticīgi piemiedza acis.— Lai dievs dod! Kā ir, majora kungs, vai mums nekas vairs nav palicis?

Zingrubers pieliecās, pacēla pudeli un, atpakaļ nepagriezdamies, padeva Kreizim, kas to skubīgi atkorķēja un ilgi neizlaida no lūpām.

—   Manuprāt, Sprūdžs var būt mierīgs,— Rihards igni noteica.— Viņš mums atstajis sevis cienīgu pēcteci.

—    Ko nu par Sprūdžu . ..— Kreizis beidzot atrāvās no pudeles.— Varbūt viņš nemaz nav tāds muļķis, ka mums liekas? Katrā ziņā ikviens no tiem,— viņš pavirši pameta ar roku uz kareivjiem,— būtu ar mieru atrasties viņa vietā

—   Brauc uzmanīgāk!— Manfrēds brīdināja.— Atkāpjoties kareivji vienmēr mazliet nervozē. Ja uzbrauksi kādam virsū, var rasties pārpratums. Bet jums,— viņš spēji pagriezās pret Kreizi,— es iesaku pievaldīt mēli, ja negribat iekļūt viņu barā.

Šajā brīdī Rihards nogriezās pa labi uz lauku ceļa un sāka braukt pilnā gaitā. Kādu laiciņu viņi klusēja, katrs savās domās iegrimis. Pirmais attapās Zingrūbers. Viņš izbrīnījies nogrozīja galvu un neizpratnē pavērās Rihardā.

—    Vai neesi nomaldījies no ceļa? Es nekur vairs neredzu mūsu karaspēka daļu.

Izlikdamies jautājumu nedzirdam, Rihards trenca mašīnu ar milzīgu ātrumu.

—   Man liekas, mēs esam nomaldījušies,— Manfrēds atkārtoja.

—    Neuztraucies, apmetīsim nelielu līkumu un nokļūsim kolonnas priekšgalā,— Rihards viņu mierināja.

—    Kas tavā izpratnē ir neliels līkums? Uz kurieni tu brauc?

—    Man šis tas jāpaņem līdzi no mājām.

—    Kas jāpaņem? No kādām mājām?— Manfrēds beidzot bija atskārtis patiesību.— Dod šurp stūri!

—   Man kaut kas ir jāpaņem,— Rihards nepiekāpīgi atkārtoja.

—   Jāņem līdzi viss.— Kreizis žagodamies nomurmināja un aptaustīja visapkārt sakrautos čemodānus.— Kungi, vai jūs neatceraties, cik dolāru pirms kara varēja dabūt par mārciņu zelta?

—   Aizveries ar visu savu zeltu!— Manfrēds zvēriski uzbrēca.— Jums tur ir tikpat daudz zelta, cik mākslīgo zobu.— Un atkal pagriezās pret Rihardu:— Kāds velns tevi dīda? Vai gribi riskēt ar galvu?

—    Man kaut kas ir jāpaņem,— Rihards it kā pa murgiem atkārtoja vienu un to pašu.

Ozola māju drebināja netāla artilērijas kanonāde. Rūtis sīki džinkstēja. Saimnieks, ģērbies brezenta pusmētelī ar kapuci, izbailēs saviebtu seju kā bez jēgas šaudījās pa istabu, mezdams milzīgi lielā čemodānā visu, kas trāpījās pa rokai, un ncizlaizdains no acīm blakus nolikto lādīti.

Pēkšņi kāds šāviņš spraga tik tuvu, ka māja salīgojās līdz pamatiem. Vietumis aldrupa apmetums, blakus istabā iebrēcās bērns.

— Ak kungs!— ierāvis galvu plecos, Ozols iekliedzās un salīcis ieskrēja meitas istabā.— Ma-arta! Meitiņ! …

Marta sēdēja pie Edgara gultiņas un mierinādama glāstīja puisēna galvu. Viņa uzmeta tēvam stingru skatienu un pielika pirkstu pie lūpām. Ozols atmaiga, piegāja tuvāk, cenzdamies neklabināt protēzi, un skumīgi pavērās mazdēlā. Viņa acis kļuva miklas un lūpas nervozi raustījās.

Pieliecies, elpu aizturējis, viņš saņēma bērna plaukstu un noskūpstīja to. Edgars kaprīzi uzmeta lūpas un atrāva roku.

—    Ko tu ar mani dari, meitiņ? Kur es viens dēšos?

Martas seja bija bāla kā krīts, bet balss skanēja mierīgi,

nosvērti:

—    Mēs jau visu izrunājām, tēt. Es nekur nebraukšu.

—   Ak kungs!— Ozols pievilka sev klāt krēslu, neveikli uz tā apsēdās, izstiepdams nedzīvo kāju uz priekšu, un sāka raudāt.— Še tev nu bija vecumdienas! Tu mani pamet kā suni. Padomā jel, kā es tur izlikšu bez tevis, bez viņa .. .

Marta klusēja. Ozols noslaucīja asaras un bezcerīgi nopūtās:

—    Posts un bēdas, posts un bēdas . ..

Pie loga kāds nepacietīgi pieklauvēja. Ozols satrūkās.

—   Tūlīt, tūlīt . ..— viņš atsaucās, steidzīgi aizkliboja uz istabu, pakampa lādīti un tūlīt atgriezās.— Meitiņ mīļā, ceļos krizdams, es levi lūdzu — brauksim prom no šejienes. Ja tev ir vienalga, kas notiek ar mani, vismaz padomā par sevi, par bērnu. Viss te brūk un jūk, viss. Kaut arī tu izkļūtu dzīva no šīs elles, vai tad tevi kāds saudzēs? Neviens tev neko nepiedos, pieminēs gan mani — ciema vecāko, gan tavu pielaulāto vīru … Nekā laba negaidi. Tevi neglābs ne Banga, ne ari kāds cits. Brauksim prom, kamēr nav par vēlu. Rokas un galva man vēl savā vietā, un šī te ari nav tukša.— Viņš paplikšķināja pa lādīti.— Apmetisimies kādā klusā vietiņā, uzbūvēsim mājiņu, Edgariņu nostādīsim uz kājām, izskolosim …

—    Nē, tēt, nē. Es jau esmu izskolota — reiz par visām reizēm. Klusa vietiņa … Kur tu domā to sameklēt, vai Vācijā?

—    Kāda tam nozīme — Vācijā vai citur?— viņš iekliedzās.— Tagad ir svarīgi tikt no šejienes prom, gan tad .. .

—   Tu nokavēsi, Iet. Viņi negaidīs. Tu patiešām nedrīksti šeit paliki.

—   Ek, meitiņ, meitiņ …

Ozola seja krampjaini sarāvās. Viņš pietrausās kājās, izstiepa rokas, lai apskautu Martu, bet šajā bridi aiz loga atskanēja automobiļa rūkoņa. Ozols izbrīnījies paskatījās ārā un ieraudzīja Rihardu, kas pašreiz izkāpa no mašīnas.

—   Rihards!— Ozols vārgi iesaucās un steidzās uz durvīm.

Pēteris, kas pašreiz pārsēja ratos sakrautos un ar brezentu apsegtos saiņus, izbrīna pilnām acīm paskatījās uz negaidīti atbraukušo saimnieces vīru un vienaldzīgi padeva viņam labdienu.

—   Vai esat jau saposušies?— Rihards steidzīgi jautāja, Pētera sveicienu neatņēmis.

Pēteris caur pieri paskatījās Rihardā, savilka pēdējo mezglu un, šķielēdams uz viņa ceļa biedriem, nenoteikti atbildēja:

—    Dažs jau saposies, dažs ne .. .

Ozolu un Martu Rihards ieraudzīja priekšnamā. Lai cik ļoti viņš centās izlikties vienaldzīgs, lai cik stipri valdīja savas jūtas, balss tomēr nodevīgi atklāja viņa satraukumu. Vai patiesi šai sievietei visu mūžu pār viņu būs tik liela vara?

—    Labi, ka jau esat sakravājušies. Kur Edgars?

—   Guļ,— Marta dzedri atbildēja.

—   Cel viņu tūlīt augšā!— Rihards sacīja un pagriezās pret Ozolu.— Ar zirgu necik tālu netiksiet. Viņi ir tuvāk, nekā jūs domājat.

—    Zināt, Rihard . . .— Ozols stomījās.— Mums te tā ir sanācis, ka . . . Vārdu sakot, es braukšu viens pats.

—   Kā tā?— Rihards pārsteigts izsaucās.— Vai tad tu paliksi šeit?

Marta neatbildēja.

—   Tā-ā, skaidrs,— Rihards klusi un nikni novilka caur zobiem, bet tad sāka klaigāt, it kā negaidīti kāds viņam būtu nodīrājis ādu no sadzijušas brūces un atkailinājis dzīvu nervu.— Tu gaidi viņu? Ceri uz viņu? Viņa dēļ tu izpostīji mūsu ģimenes dzīvi — vai viņa dēļ tagad gribi pazudināt kā sevi, tā ari bērnu?

—   Tu ļoti labi zini, ka ģimenes dzīve mums nekad nav bijusi. L'n kādas tev ir tiesības runāt par bērnu?

Atkailinātais nervs tik skaudri iesmeldzās, it kā tam kāds būtu pieskāries ar nežēlīgu roku, un, zaudējis kontroli par sevi, Rihards histēriski brēca:

—   Ak tā? Kad es tevi izvilku no dubļiem kā netīru galošu, tad tev bija pavisam cita valoda, bet tagad … Idiote! Vai tu domā, ka Arturs tevi glābs? Nekā nebūs! Tu esi apzīmogota uz visu mūžu. Tu esi mana sieva.

—    Bijusī!— Marta atcirta tikpat skaļi.

—   Es to zinu, bet viņi ne. Un, starp citu, neaizmirsti, ka tev ir arī tēvs!— Rihards ar pirkstu rādija uz bailēs trīcošo

Ozolu.— No viga tu nekādi nevarēsi atkratīties. Vai tā nav, ciema vecāka kungs?

—    Es jau teicu, lūdzu . . .— Ozols raudulīgi purpināja.

—    Padomā par bērnu! Kas no viņa izaugs?

—           Brauc, Rihard,— Marta atbildēja nedzīvā balsī, kurā vairs nebija ne dusmu, ne satraukuma.

Viņš ilgi un cieši raudzījās Martai acīs, tad satriekts nopūtās.

—    Reiz tu to ļoti nožēlosi, bet tad jau būs par vēlu.

Ozols pēkšņi satrūkās:

—    Ak kungs, kas tur notiek?

Pagalmā aizbraukšanai gatavo pajūgu bija apstājuši vācu kareivji — drūmi, noguruši, putekļaini frontinieki.

—   Tas nav mans zirgs,— Pēteris skaidroja leitnantam.

—    Runājiet ar saimnieku. Viņš ir tur — istabā.

—           Kāda runāšana! Krievi tikai divus kilometrus no šejienes, bet mums ir ievainotie,— leitnants dusmīgi atcirta un pavēlēja kareivjiem:— Izkraut!

Kareivji tūlīt sāka izpildīt pavēli: no ratiem lidoja ārā kastes, maisi, čemodāni.

—           Mans dievs, ko viņi dara?— Ozols šausmās kliedza, steigdamies pie vezuma.— Virsnieka kungs, es esmu šī ciema vecākais, arī es evakuējos.

Kroplo kāju vilkdams, viņš pieklumpačoja pie kareivjiem, mēģinādams stāties tiem ce|ā, bet vācieši klusēdami atstūma viņu malā un darīja tālāk savu darbu.

—    Rihard!— Ozols iebļāvās.— Ko jūs klusējat?

Rihards ar nepatiku paskatījās tramīgajā sievastēvā,

pāris mirkļu padomāja, tad devās pie mašīnas.

—           Manfred,— viņš ierunājās mākslota mierā,— tev vajadzēs izmantot savu mundieri, lai šim rosīgajam leitnantam pateiktu dažus vārdus. Nav ērti, taču jau sievastēvs …

—           Savu mundieri?— Manfrēds salti iesmējās.— Šiem ierakumu psihopātiem? Nē, mī|ais, paldies!

—           Vienu mirkli!— Kreizis piecēlās no sēdekļa.— Šādas lietas jākārto ar smalku piegājienu. To es saku kā jurists.

Viņš viltīgi pasmīnēja, uz pirkstiem saskaitīja kareivjus, atvēra čemodānu un, kaut ko sauja noslēpis, mazliet grī|īgā gaita pašpārliecināts piegāja pie pajūga. Rihards izbrīnījies raudzījās viņam nopakaļ.

—    Paklausieties, leitnant,— Kreizis solīdi ierunājās,

—    mums ir lietisks piedāvājums, lai abas strīdīgās puses tiktu samierinātas. Jūs atstāsiet šim vecim zirgu, bet jums es . ..

—    Ko?— Virsnieks pārsteigts pagriezās pret viņu.

Kreizis aizbilrlnīgi viņam uzsmaidīja platu smaidu un

atvēra sauju: laja gulēja zelta gredzeni.

—   Ko tas nozīmē?— leitnants apjuka, droši vien savām acīm neticēdams.

—    Zelts. Visaugstākās raudzes zelts,— Kreizis lietišķi paskaidroja un, uztvēris vācieša savādi nekustīgo skatienu, steidzīgi piebilda:— Labi, tūlīt atnesīšu vēl. Norunāts?

Virsnieks beidzot saprata, kas viņam liek piedāvāts, norija kaklā iestrēgušo kamolu un, naida iezvērodamies, spēji iebelza Kreizim pa žokļiem. Tas kā pelavu maiss aizlidoja prāvu gabalu, bet tūdaļ pielēca kājās. No pārsistās lūpas tecēja asinis. Gredzeni mētājās pie kājām. Kāds kareivis nenocietās, pieliecās, pacēla vienu gredzenu un sāka to vērīgi appēlīt — pat pakošļāja, bet tūlīt nicinoši iesmējās:

—    Viltots … Ak tu, nelietis tāds! . . .

Leitnants ar trīcošu roku taisīja vaļā revolvera maksti. Viņa naidpilnais skatiens nevēstīja neko labu, tādēļ Manfrēds instinktīvi jau sniedzās pēc automāta. Likās, ka asiņaina sadursme vairs nav novēršama. liet šajā brīdī pavisam tuvu sāka rukt tanki. Kareivji metās prom uz visām pusēm, kāds neredzams spēks Kreizi mešus iemeta mašīnā. Arī Rihards negribēja izaicināt likteni. Vienīgi Ozols pagalam apjucis nevarīgi mīņājās uz vietas: kā lai aizbrauc, neatvadījies no meitas, kā lai pamet lādīti?

Atgrūdis Rihardu malā, Manfrēds satvēra stūri. Mašīna rāvas uz priekšu, pārskrēja pāri grāvim un joņoja uz meža pusi. Pēc brīža tā jau likumu līkumiem spraucās cauri silam. lēkādama uz sakņu mugurām un tik tikko neskardama koku stumbrus, kamēr uzbrauca uz šaura meža celiņa.

—    Kur jūs mūkat? Kur es palikšu? …

Ozols bezcerīgi atskatījās uz Martu un sāka skriet pakaļ znotam, kas jau bija gabalā, bet drīz aptvēra, ka tās ir veltīgas pūles, un nevarīgs palika stāvam ceļa vidū. Viņš nekaunējās sava izmisuma, netrausa nosl asaras, kas straumītēm plūda pa neskūtajiem, netīrajiem vaigiem.

—   Es jūs visus nolādu!—čukstēja viņa lūpas.— Lai lāsts pār jums!

Barons fon Štālbergs — cilvēks ar koptu, dižciltīgu seju, vecpruša stāju, ceļojuma tērpā pēc angļu modes — ienāca viesistabā un pārlaida visapkārt neapmierinātu skatienu. Šaja manierīgā prūšu arislokrātisma citadelē velns zina kas pašreiz notika. Uz grīdas kaudzēm sakrautas gleznas, kas tikko noņemtas no sienam, tām blakus dažādas kastes, grozi. Uz galdiem, uz dīvāniem — porcelāna un kristāla trauku grēdas, telpa ar ēveļu skaidām, papīra strēmelēm un vates kumšķiem piemētāta.

Barons skatījās šajā jūklī, juzdams gandrīz vai fiziskas sāpes. Vislielāko nepatiku viņā radīja gūsteknes, kas ar savām rupjajām kurpēm mīdījās pa rakstaino parketu, ar netīrām, aprepējušām rokām cilāja smalkos, gandrīz caurspīdīgos porcelāna traukus ar dejojošu ganiņu attēliem.

Vienādās pelēkās jakās, vienādi pelēcīgām, izmocītām sejām — šīs sievietes bija tik dīvaini līdzīgas cita citai, ka tikai pēc prāva brīža viņu vidu varēja sazīmēt Birutu.

Strādnieces uzraudzīja sausa, dzīslaina ekonome — īsts feldfēbelis brunčos. Viņas vadībā tās aizgūtnēm saiņoja barona dārgumus. Krāva kastēs un aplika ar skaidām vatē ietītus traukus, tina ruļļos un iešuva apvalkos gobelēnus. Nicīgi vaibstīdamies, barons cauri zālei steidzīgi devās ārā.

Pie parādes durvīm stāvēja liels, melns limuzīns, un spēcīga auguma šoferis tam blakus lika rindā čemodānus. Kāds derdzīga izskata vīrelis, kam mugurā bija gan karavīra formai, gan arī sulaiņa livrejai līdzīgs frencis, pašreiz iztapīgi līdzēja baronesei iesēsties mašīnā.

—    Brandis!— Štālbergs viņam uzsauca.

—   Klausos, barona kungs,— vīrelis atsaucās, saviebdams seju lišķīgā smaidā. Ja, šis iztapoņa nebija neviens cits kā tas pats kaprālis Brandiss, tas pats smurguļainais punduris, kas pirms kara armijas kazarmās Arturam Bangam uzmetās par kaklakungu.

—   Esiet tik labs, Brandis, pielūkojiet,— Štālbergs runāja saraustīti, katru vārdu it kā riešus izliedams,— lai viss tiktu iesaiņots un kārtīgi salikts. Līdz pēdējam sīkumam. Kravas mašīnas ieradīsies rīt. Priekšpusdiena, pulksten desmitos. Desmitos nulle nulle.

—   Desmitos?— Brandiss izbijies atkārtoja.— Barona kungs, ka tikai nenokavējam.

—   Neprātojiet! īpaši uzmaniet zvērādu iesaiņošanu! Pieskatiet paklājus, gobelenus! Vai saraksts ir pie jums?

—   Tieši lā, barona kungs!— kaprālis atsaucās un izvilka no kabatas prāvu piezīmju burtnīcu.

—    Pārbaudiet katru kasti. Katru grozu. Katru saini. Pieskatiet, lai tās govis . . . Neko neaizmirstu. Nesaplēstu. Nenozagtu. Nesalauztu. Nesabojalu. Atbildēsiet ar savu galvu.

—   Volfī,— baronese sauca no mašīnas,— es ļoti raizējos par porcelānu.

—    Bibliotēku iekraujiet furgonā .. .

—    Ko, bibliotēku ari?— Brandiss saka gausties.— Bet, barona kungs, kā lai es to visu pagūstu?

—    Paklausieties, Brandis!— Štālbergs sāka sprediķot. — Es jūs neizpestīju no ierakumiem un neiecēlu par pārvaldnieku tāpēc, lai jūs man uzdotu idiotiskus jautājumus. Es cerēju, ka jūs, savā klaunu armijā dienēdams, būsiet vismaz tik daudz iemācījies, lai prastu komandēt sievu baru. Vai esat spējīgs piespiest šīs cūkas kaut reizi pastrādāt, kā nākas? Vai to vien tikai protat kā vilkt viņas sev blakus gultā?

Brandiss, vainīgs juzdamies, nodūra galvu.

—    Zirgu transportēšana paliek pilnīgi jūsu ziņā. Pats tos ievediet mašīnā! Pats piesieniet pie slitas! Pats aizslēdziet režģus! Un pats tos pavadiet! Nevis kabīnē sēdēdams, bet …

—   Volfī, kāpēc tu viņam neko nesaki par porcelānu?

—    Nevis kabīnē,— Štālbergs turpināja, sievai pat acis neuzmetis,— bet kopā ar kravu. Nedod dievs, ja ar Piligrimu, Etiopu vai ar Konsteblu ceļa notiktu kas ļauns.

—    Varat neraizēties, barona kungs.

—   Es? Kas jiuns nāk prātā? Kāpēc lai es raizētos?— barons augstprātīgi atcirta.— Jāraizējas ir jums. Par savu ādu.

Pie limuzīna pienāca uzpūtīga izskata jaunava ar melnu, sprogainu sunīti rokās.

—   Es nesaprotu, papā, kāpēc tāda steiga? Mēs izjaucam Ralfam režīmu.

—    Kāp mašīnā, Elza!— barons pavēlēja.— Valodas par krievu pārrāvumu . . . Esmu pārliecināts, ka tās ir stipri pārspīlētas, bet mana devīze ir tālredziba, saprātība un piesardzība. Bez tam …

Piepeši viņš apklusa, jo viesistabā kaut kas nošķindēja un pa atvērto logu sāka velties ārā negants troksnis. Tur kliedza, lamājās, plīkšķēja pļaukas.

—           Kas tur notiek?—barons pievērsās Brandisam. ■— Noskaidrot!

—          Volfī,— baronese iesaucās, pabāzusi galvu no mašīnas,— tas ir porcelāns! Es jau teicu, es jau to paredzēju … Ak dievs, es neizturēšu šīs mocības!

Brandiss pa galvu pa kaklu iemetās iekšā.

—           Neliete! Netīrā govs!— Ekonome sita Birutai pa vaigiem.— Tu to tīšam saplēsi, riebekle! Še tev, še tev . . .

Brandiss vai pamira — pie Birutas kājām uz grīdas gulēja drumstalās saplīsusi pali dārgākā, saimnieces vismīļākā vāze, ko Štālbergs reiz bija atvedis no Ķīnas.

—           Izbeidziet!— viņš uzsauca ekonomei, bailīgi mezdams acis uz logu.— Nekavējoties apklustiet, Knobloha kundze! Un nesmērējiet gar viņu savas rokas! Ar šiem radījumiem jāizrēķinās citādi.

Viņš piegāja pie Birutas, kas aiz šausmām tikko spēja paelpot, un piemiegtām acīm nopētīja viņu no galvas līdz papēžiem.

—           Kā nu būs, svētule? Saskādēji, ko? Par to mēs vēl parunāsim. Diez kādu dziesmiņu nu tu dziedāsi,— viņš jaunā priekā noteica un uzbļāva:— Prom no šejienes, uz baraku! Marš!

—          Kas tur noticis?— barons nemierīgs jautāja, kad Brandiss atgriezās pie mašīnas.

—          Viss kārtība, barona kungs. Ekonome uztraucas, ka tās cūkas pārāk gausi strādā.

—           Bet man likās, ka tur kaut kas plīst …— baronese iebilda.

—    Ak jā-ā . .. Viņas nejauši izsita rūti ēdamistabā.

—           Redzi nu, Lūcij,— barons sacīja, pagriezdamies pret laulāto draudzeni,— tu veltīgi nervozē.

Viņš iekāpa mašīnā, aizcirta durtiņas un pa lodziņu Brandisam uzsauca:

—   Es jūs gaidīšu Tannenburgā! Rīt.

—           Barona kungs, acumirkli!— Brandiss pēkšņi atcerējās.— Ko lai es iesāku ar tām? Ar tām tur …— viņš ar galvu pamāja uz loga pusi.— Kur lai es tās lieku?

—          Gar to man nav nekādas daļas,— barons atmeta ar roku.— Kur gribat, tur liekat.

—    Barona kungs, ja viņas pametīs šeit…

Bet barons neatbildēja. Ierūcās motors, mašīna uzņēma ātrumu un uzpūta Brandisam izplūdes gāzes mākuli.

—       Biruta Spure! Pie pārvaldnieka!— sargs, pavecs vācietis privātās drānās un automātu rokās, uzsauca, pavēris barakas durvis.

Meitene nodrebēja, apsēdās uz nāras malas. Izbaiļu pilnām acīm lūkojās apkārt, it kā gaidītu no kāda palīdzību. Vārgi apgaismotajā barakā zem pelēkām segām gulēja darbā izmocītas sievietes.

—       Ko tu tūļājies? Vai man vēl ilgi būs uz tevi jāgaida? — sargs skaļi pukojās.

Viņa lēni piecēlās.

—       Biruta, vai dzirdi?— kaimiņiene čukstēja, satvērusi viņu aiz rokas.— Pacenties pārvaldnieku pielabināt … Ko nu vairs .. . Nepretojies, es tevi lūdzu. Ka tev neiznāk tāpat kā tai polietei, Zosjai. Atceries?

Meitenes bala seja, kurā nebija ne asins lasīles, sastinga kā ģipša maska. Sagumusi, neko neatbildējusi, viņa pameta baraku.

Brandiss viņu sagaidīja viesistabā.

—   A, svētule!… Nu, nu, nāc šurp!

Noslēpumaini smīnēdams, pārvaldnieks skatījās strādniecē, kas viņam tuvojās lēniem soļiem, gluži kā nāvei nolemta. Dīdīdamies nepacietībā, Brandiss satvēra Birutu pie rokas, pa kāpnēm uzvilka sev līdzi mezonīnā un, ar kāju atgrūdis vaļā durvis, iestūma viņu istabā. Tā bija baroneses guļamistaba — grezna, austrumnieku stilā iekārtota telpa ar tik platu gultu kā jahtas klājs.

—       Ģērbies nost! .. .— pārvaldnieks klusi pavēlēja, joprojām noslēpumaini smīnēdams.

Rokas pie krūtīm piespiedusi, Biruta lūkojās apkārt kā vajāts meža zvērs.

—   Ātrāk, ka es tev saku!

Viņa nepakustējās.

—       Vai dzirdi? Cik ilgi vēl vajadzēs atkārtot?— Brandiss plēsonīgi atņirdza zobus un izrāva no kabatas pistoli.

Pašapmierinātībā pret parketu plikšķinādams zābaku purngalus, viņš kāri vēroja, kā pie meitenes kājām nokrīt jaka, svārki, rupja audekla krekls …

—   Kurpes arī!

Biruta lēni novilka smagos apavus, un viņas pēdas iegrima mīkstās paklāja pūkās.

Ar vienu spērienu ielidinājis kaktā savas gūsteknes kankarus, Brandiss pagāja viņai garām un atvēra pulētu drēbju skapi, kas bija kā bāztin piebāzts ar elegantiem tērpiem.

—   Un tagad apģērbies!— Brandiss gandrīz gavilēdams pavēlēja un iebāza ieroci kabatā.— Nu! Ko boli acis? Vai ilgi te vēl grozīsies ar pliku pakaļu?— viņš skaļi nosmējās un, norāvis no pakaramā pirmo pa rokai gadījušos kleitu, pameta to Birutai.

—   Ja nepatīk šī, izraugies citu!

Pie pārsteigtās, pagalam apmulsušās Birutas kājām krita samts, zīds, mežģīnes, kažokādas …

—   Ņem, svētule, uzcērties, uzpucējies, velc mugurā šos paltrakus kaut citu uz cita! Brandiss to visu tev dāvina. Viss pieder tev.

Barona kabinetā uzklātais galds vai lūza no ēdienu un dzērienu, no kristāla un porcelāna bagātības.

—   Viss pieder tev, svētule!—jau pamatīgi iesilušais Brandiss ekstāzē klaigāja, liedams franču konjaku milzīgi lielos vīna kausos.— Ka nu ir, ko? Vai tu kādreiz esi sēdējusi pie tāda galda? Vai maz sapņos tāds tev rādījies?

Ietērpusies greznā vakarkleitā, aplikusi ap pleciem dārgu kažokādas apmetni, Biruta sēdēja gluži kā akmens statuja un nekam nepicskārās. Bet Brandiss jutās tik pašapmierināts, ka to nemaz neievēroja.

—   Tu laikam briesmīgi pārbijies, nākdama uz šejieni, ko?— viņš pamirkšķināja.— Laikam nodomāji, ka gals jau ir klāt. Vai tev duša nebija pagalam sašļukusi, ko?

Pārvaldnieks piecēla kausu pie mutes un vienā ņēmienā to iztukšoja.

—   Viņa porcelānam es spļauju virsū! Pie joda, lai viss te šķīst un plīst!— viņš dzēruma atklātībā nopurpināja, atvēzējās un sparīgi trieca glāzi pret grīdu.—«Gaidīšu Tannenburgā . . .»— viņš mēdīdams atdarināja baronu. — Kā tad, atradis muļķi! Tā jau nu es tev skriešu pakaļ uz Tannenburgu. Vienā krav as kaste ar taviem ērzeļiem . .. Nē, barona kungs, jūs diezgan esat izbraucies ar saviem vaisliniekiem, tagad pienākusi mana kārta …

Brandiss vēlreiz piepildīja glāzi, bet nedzēra.

—   Vai tu maz zini, svētule, kāpēc es tevi šodien atsaucu?— viņš čukstus jautāja, pārliecies pāri galdam, un neķītri pamirkšķināja Birutai ar aci.— Vai domā, ka man tikai tas ir vajadzīgs?— Viņš ilgi lūkojās Birutā ar caururbjošu skatienu, tad skaļi, dārdoši iezviedzas.— Atceros, kā tu bez bailēm man iekrāvi pa ģīmi. Vai tad es tevi toreiz nevarēju nošaut tāpat kā to polieti? Man tas ir viens spļāviens. Bet . ..— Viņš nodūra acis un aplaizīja sakaltušās lūpas.— Tu esi smuks skuķis, svētule, un tu man patīc.— Brandiss skaļi nopūtās un, it kā no nastas atbrīvojies, iztukšoja glāzi.— Arī asinis mums abiem ir vienādas. Neskaties, ka Brandiss iztop baronam kā tāds jākalpiņš. Brandiss nav ar pliku roku ņemams. Brandiss nekad nešauj pa tukšu.

Uz brīdi viņš palīda pagaldē, tad izcēla prāvu ceļasomu un atvēra to. Soma bija piebāztā ar naudaszīmēm un dārglietām.

—    Domā, ka Brandisam kabatas ir tukšas, ko? Nekā nebija! Brandiss nav velti tērējis laiku… Bēgsim prom, svētule! . .. Lai jods parauj viņus visus .. . vāciešus … krievus . . . Laidīsim pāri okeānam vai pie angļiem! Tad tikai mums sāksies dzīvīte, svētule, tad tikai mēs dzīvosim!

Pārvaldnieks pa roku galam pasvieda somu pagaldē un atkal ielēja konjaku.

—    Kā tad būs, svētule?— viņš skaļi iesmējās.— Iemetīsim pēdējo glāzīti un ķersimies, kā mēdz teikt, pie kāzu gultas klāšanas.

Viņš iztukšoja glāzi, no mutes to neatņemdams, atvilka elpu, piecēlās un streipuļodams gāja pie Birutas. Meitene paslepen pievilka sev tuvāk sudraba galda nazi.

—    Nu lad, cālīt manu … Nāc līdzi savam gailītim … Cip, cip, cip . . . Kikerigū . . .

Šajā brīdī kļuva dzirdami skaļi soļi uz kāpnēm un niknas vīriešu balsis. Durvis spēji atsprāga vaļā, un istabā ienāca divi virsnieki. Viņi izskatījās briesmīgi: bārdu apauguši, dubļiem notašķījušies, iekaisušām, bezprātīgām acīm, no pārguruma uztūkušām sejām. Ienācēji tikko turējās kājās, un jau pa gabalu bija saožama pulvera, slapjas zemes un trūdu smaka, kas nāca no viņiem. Vienam ap galvu bija netīrs marles apsējs ar sakaltušiem asins traipiem, otram roka bija pakārta saitē. Abi neizpratnē raudzījās uz dzīru galdu, it kā prātodami, vai tikai tas nerādās murgos, bet jo lielāks brīnums viņiem bija skaistā sieviete elegantā vakartērpā. Beidzot viņi pievērsās Brandisam.

—   Ar ko mums tas gods?— dobji noprasīja virsnieks ar pārsieto galvu.

Brandiss, kas bija stipri nobālējis un padevīgi sarāvies, tūdaļ izstiepās taisns kā slīga.

—    Barona fon Štālbcrga pārvaldnieks,— viņš iztapīgi kā bērtin nobēra, tad sastomījās un bailīgi palūrēja uz Birutu.— Un šī ir mana sieva.

Biruta nodrebēja, viņai likās, ka ir pārklausījusies. Bet virsnieki to nepamanīja. Pārvarēdami savu nāvīgo nogurumu, viņi goddevīgi pamāja ar galvu un pat mēģināja sasist kopā papēžus.

—   Vai mēs varētu satikt barona kungu?— vaicāja virsnieks ar ievainoto roku.

—    Diemžēl nē . .. Barona kungs šorīt aizbrauca uz Tannenburgu.

—   Ak tā … Bēdīgi …

Biruta lēnām atguvās. Sejā iesitās sārtums, acīs sāka sprēgāt dzirkstelītes. Viņa vērīgi klausījās sarunā un piesardzīgi lūkojās apkārt, jo viņai nejauši bija ienākusi prātā pārdroša doma: nudien, kāpēc gan neizmēģināt laimi? Un bezrūpīgā tonī, pati nesaprazdama, no kurienes tas radies, Biruta aicināja:

—   Sēdieties, kungi! Nobaudiet kopā ar mums glāzi vīna, atpūtieties! Tūlīt likšu atnest tīrus traukus.

Brandiss no pārsteiguma apstulba. Viņa šaurās, baiļu pilnās ačeles, kā palīdzību meklēdamas, sāka šaudīties uz visām pusēm. Arī virsnieki izbrīnījušies saskatījās — lai kā Biruta centās, tomēr akcentu viņa nevarēja noslēpt. Vienrocis kaut ko pusbalsī noburkšķēja savam cīņu biedram. Bet Biruta, neļaudama vāciešiem atjēgties, rāmiem, nosvērtiem soļiem izgāja no istabas. Brandiss it kā atvainodamies kaut ko nomurmināja un jau grasījās steigties Birutai pa pēdām, bet virsnieki, kas jau bija apsēdušies pie galda un kampa no traukiem gaļas gabalus un desu ripiņas, viņu aizkavēja.

—   Sakiet, pārvaldnieka kungs,— vai jūsu rīcībā ir kādi transporta līdzekļi? Automašīnas vai traktori…— virsnieks ar pārsieto galvu jautāja.

—   Kravas mašīnas ieradīsies rīt no rīta.

—   Tikai rīt?—virsnieks novilka un saskatījās ar biedru.— Un zirgi? Varbūt zirgus šeit var dabūt?

—    Zirgi?— Brandiss sastomījās.— Redzat… Kā lai to saka … Ir un nav. Vispār ir, bet . .. Elite. Tikai jājamzirgi . .. rikšotāji, aulekšotāji . ..

—    Rikšotāji un aulekšotāji? Liekas, tie mums vairs nav sāncenši,— vienrocis grūtsirdīgi iesmējās, taukainiem pirkstiem satvēra lielu šķiņķa šķēli un iebāza mutē.— Neko

darīt, vajadzēs jūsu audzēkņus iepazīstināt ar daudz prozaiskākiem uzdevumiem. Ceru, ka rati jums atradīsies.

—           Piedodiet, bet tā nevar. Barona kungs . ..— Brandisam no izbailēm acis vai izspiedās uz āru.

—          Jūs gribat teikt, ka barona kungs gribētu savus zirgus atstāt krieviem?

—   Jūs domājat…— Brandiss nobālēja.

—           Es jau sen vairs neko nedomāju, pārvaldnieka kungs. Man prātā ir tikai līķi un kilometri, kas palikuši aiz mums no Maskavas līdz tēvzemei.

—    Bet tas taču, kungi …— Brandisam sāka trīcēt lūpas.

—           Vai patiesi jums vēl nav skaidrs?— virsnieks ar pārsieto galvu dusmīgi noprasīja.— Kuru katru brīdi krievi būs klāt.

—           Piedodiet, es nepavisam nerunāju par to,— punduris sāka gausties.— Tad jau iznāk, ka visa barona kunga bagātība …

—           Tāpat kā visas Lielvācijas bagātība,— vienrocis piebilda, nenolaizdams no viņa asu iekaisušo acu skatienu. — Vai tas jūs nesatrauc, pārvaldnieka kungs? Kas jūs esat pēc tautības?

Brandiss samulsa, it kā būtu pieķerts kādā ļoti nepieklājīgā rīcībā, un tikko sadzirdami nomurmināja:

—    Latvietis.

—           Nu, ko es tev teicu?— Vienrocis kā uzvarētājs pavērās otrā virsniekā.— Es jau tūlīt to nopratu no viņas izrunas — tipisks akcents. Bet sakiet — kas tad īsti jūs satrauc?

—    Barona kungs man uzdevis …

—          Ak tā . .. Neko nevar darīt — rīt šeit jau dzīros ivani. Un tāpēc, ja jūs neiepriecina izredzes tikties ar viņiem, vediet ārā tos rikšotājus un aulekšotājus un jūdziet viņus ratos! Divus visstraujākos rumakus lieciet apseglot! Un barona kungam izsakiet mūsu patiesu līdzjūtību.

—   Ervīn!— Otrs vācietis īgni sarauca uzacis.

—    Labi, es klusēju. Bet kur kavējas jūsu kundze?

Šo jautājumu Brandiss jau bija gaidījis. Pundurim vairs

nebija nekādu šaubu, ka Biruta ir aizbēgusi, tādēļ, it kā vainīgs juzdamies, viņš lempīgi mīņājās no vienas kājas uz otru un šņaukāja degunu.

—          Es nezinu. Iešu paskatīties,— Brandiss nomurmināja, pacēla no grīdas ceļasomu un devās uz durvīm, bet piecēlās arī abi virsnieki.

—           Iesim kopā, arī mēs nevaram šeit ilgāk kavēties,— noteica tas, kuru sauca par Ervīnu.

Pāris malkos viņš iztukšoja glāzi, noslaucīja salvetē pirkstus, ar nožēlu uzmeta acis ēdieniem, kas bija jāpamet, un negaidīti jautāja:

—    Vai viņa patiešām ir jūsu sieva, pārvaldnieka kungs?

Vācieša smagais, pētīgais skatiens Brandisu pagalam

samulsināja, bet viņš vēl mēģināja izlocīties:

—    Redzat.. . Patiesību sakot…

—          Tā jau es domāju.— Uz vācieša lūpām parādījās triumfējošs smīns.— Villij, vai tu ievēroji viņas rokas?

Villijs neatbildēja, tikai pakratīja pārsieto galvu. Viņi jau gāja pa kāpnēm lejup.

—           Jūs neesat pietiekami uzmanīgs pret savu līgavu, pārvaldnieka kungs! Vai tad vīrietis drīkst pieļaut, ka viņa mīļotai sievietei ir tik sastrādātas rokas?— Un pēkšņi, balsi pazeminājis, noprasīja:— Kas tā par meiču?

Brandisam aizķērās kāja, un viņš gandrīz nokrita no kāpnēm.

—    Redzat .. . Patiesību sakot…— viņš sāka stomīties.

—           Es gribu zināt, no kurienes šeit uzradusies tā meiča.— Ervīns paskatījās Brandisā tik izteiksmīgi, ka tam tūlīt izgaisa vēlēšanās melot un izlocīties.

—           Muižā strādā astoņpadsmit sievietes no pievienotām teritorijām,— viņš raudulīgā balsī atzinās.— Es saprotu, ka .. . Bet tas bija tikai joks. Nevarēju paredzēt…

—           Ko jūs nevarējāt paredzēt? Vai to, ka satiksieties ar mums, vai arī to, kā viņa no jums aizbēgs?

Brandiss neatbildēja.

—          Vai jūs zināt, kas jums pienākas par šādiem jociņiem?

Nemiera pilnā aprīļa nakts, kurā skurbi dvesmoja plaukstošais pavasaris un virmoja pulvera un ugunsgrēka smaka, Brandisam pēkšņi sāka likties melna kā pekle. Bet negaidīti par viņu iestājās Villijs. Pareizāk sakot, nevis aizstāvēja Brandisu, bet ar riebumu novērsās no tā.

—    Liec viņu mierā, Ervīn! Mums jāsteidzas.

—    Mierā …— Ervīns savieba seju ļaunā grimasē.

—           Kur stāv zirgi?— Villijs steidzīgi jautāja, neļaudams kolēģim vēl vairāk iekaist.

—          Tur,— Brandiss ar trīcošu roku parādīja uz zirgu stalli, kas gluži kā milzenis rēgojās muižas ēku galā, un tad bikli apvaicājās:— Ko lai es iesāku ar tām meičām?

—   Ar meičām?—Ervins vairs nespēja valdīties.— Līdz šim jums konsultācijas nebija vajadzīgas?

—   Ervīn . ..— Villijs nīgri un nepacietīgi viņu apsauca. — Dari, kas mums jādara!

—    Jefreitor Volf! Iedodiet šim kungam kannu benzīna!— vienrocis kādam uzsauca, un pat tumsā varēja saskatīt, kāds naids kaist viņa acīs.

Brandisam k|uva nepanesami karsti. Viņš ar šausmām paskatījās uz kannu, kas tika nomesta pie viņa kājām, pārvilka plaukstu pār nosvīdušo pieri un aizsmacis jautāja:

—    Jūs gribat, lai to izdaru es?

—   Vai jūs domājat, ka māja būtu jāizmēž kādam citam?

—    Nē, kāpēc … Es varu .. .

Ceļasomu no rokas neizlaizdams, Brandiss pakampa benzīna kannu un teciņiem skrēja uz baraku, aptašķīdamies ar smirdošo šķidrumu. Viņš traucās izpildīt uzdevumu, ik pa brītiņam pašķielēdams uz zirgu staļļa pusi, kur kareivji veda ārā no steliņģiem un jūdza ratos zirgus. Kaut jel pagūtu, kaut jel vācieši nepamestu viņu vienu šajā drausmīgajā aprīļa nakti! Viņš vairs neprātoja par nepateicīgo tautieti, kas tik bezkaunīgi bija aizbēgusi un gandrīz vai nolikusi viņu stobra priekšā. Un dievs vien zina, kā tas viss vēl beigsies . . .

Bet Biruta patiešām aizbēga. Iegājusi viesistabā, viņa vēl ne uz ko necerēja. Brīdi palika stāvam starp kastēm, kurās bija iesaiņoti trauki, un klausījās balsīs, kas skanēja aiz puspievērtajām durvīm. Likās, ka nekādas briesmas nedraud, vismaz neviens vēl nedzenas pakaļ. Sirds nevaldāmi iepukstējās — vajadzēja izšķirties. Biruta uz pirkstgaliem klusi un ātri gāja tālāk. Elpu dziļi krūtis ievilkusi, dūres sažņaugusi, viņa sāka iet lejā pa kāpnēm.

Pie ārdurvīm stāvēja sargs privātās drēbēs. Viņš izdzirdēja kādu nākam un gribēja nostāties ceļā, bet, ieraudzījis cienīgu, greznā vakarkleitā un kažokādās tērpušos dāmu, mulsi un goddevīgi atkāpās malā. Lēniem, drošiem soļiem Biruta pagāja sargam garām, ne skatienu viņam neuzmetusi, tikpat cienīgi nokāpa no terases, iegāja dārzā un pa aleju devās tālāk.

—    Pagaidiet, kundze!— sargs pēkšņi iesaucās, it kā kaut ko nelabu nojauzdams, un bēgle izdzirdēja, kā viņa kurpes sāk klaudzēt uz terases akmens kāpnēm.

Biruta saprata, ka vairs nedrīkst kavēties ne mirkli. Sacēlusi augšup šauro, neērto kleitu, viņa metās pāri zālājam, lai iekļūtu dārza tumsā. Pieliekdamās zem kokieni, nelikdamās zinis par zariem, kas cirtās sejā, viņa aizskrēja līdz žogam un drudžaini sāka taustīties gar režģiem: šaja vielā — viņa to ļoti labi alcerējas — bija jābūt diezgan prāvam caurumam. Atradusi to, viņa izlīda ārā, pēdējā mirklī aizķerdamās aiz kaul kā asa, kas saplēsa kleitu. Iztikusi brīvībā, Biruta sāka skriet uz meža pusi, cik tikai bija jaudas.

Sargs, kas sākotnējā apjukuma dēļ Birutu uz bridi bija nozaudējis skatienam, pacēla automātu, lai šautu viņai nopakaļ, taču pēdējā mirklī pārdomāja, sak, jupis zina, kas tā tāda bija, ka neiedzīvojas nepatikšanās . . .

Biruta skrēja pa mežu, nekā neapjēgdama. Spraucās cauri biezokņiem, klupa pret saknēm, krita, cēlās kājās, skrēja tālāk, kamēr pēkšņi viņai sejā iecirtās ass gaismas stars.

—    Stāt!

Biruta metās atpakaļ, bet kāds viņu satvēra stiprās rokās. Kāds cits pārlaida kabatas laterniņas gaismu pār viņas kleitu ar zvērādas apmetni — kā par brīnumu, tas joprojām karajās uz viņas pleciem — un pārsteigts iesvilpās:

—    Kas par fidu! Zēni, tā taču ir Eva Brauna! Nāc šurp, Laukmani, patērzē ar viņu vāciski! Varbūt arī Hitlers ir tepat tuvumā?

Taču šī Ēva Brauna uzvedās dīvaini — ne koda, ne skrāpēja, ne lūdzās pēc žēlastības, bet kā nopļauta pieplaka Laukmanim pie krūtīm un, spiezdama pie viņa vaiga savas asarām slacītās lūpas, satraukumā smagi elsdama, dedzīgi latviešu valoda purpināja:

—    Brāļi . . . mīļie . . . tur . . . ātrāk . . . mīļie . . . beidzot taču .. .

.. .Krūmiņš ar saviem izlūkiem pienāca pie krūmos nomaskēta «studebekera» un, noslēpumaini smaidīdams, ziņoja:

—    Biedri major, atvedām mēli!

—    Kādu mēli?— Arturs drūmi jautāja, izliecies ārā pa kabīnes logu.— Kāda velna pēc man tā vajadzīga. Ko es jums pavēlēju?

—    Paskatieties tikai, biedri major! Šī ir tā-āda mēle … Pavisam citāda . . . Pati atskrēja pie mums. Nepaguvām noiet ne trīssimt metru . . . Zili brīnumi.— Krūmiņš pagriezās un gluži kā burvju mākslinieks izvilka no tumsas sievieti greznā vakartērpā.— Zēni prāto, vai tikai nav Ēva Brauna.

—   Es viņu, biedri major, uzrunāju vāciski, bel viņa man atbild latviski,— Laukmanis priecīgi piebalsoja staršinam.

—    Latviski?— Arturs brīnījās, atvērdams durtiņas un nolēkdams no mašīnas.— Tagad viņas visas ir latvietes, polietes, francūzietes .. .— viņš noburkšķēja un naidīgi noprasīja:— Kas jūs tāda esat? Kas jums naktī meklējams mežā?

Arturs pārlaida kabatas laterniņas staru pār aizturētās sievietes seju un pārsteigumā sastinga: viņš pazina Birutu!

Sievietes gulēja, ncnojauzdainas savu drausmīgo likteni. Kāda gūstekne — tā, kura pirmīt Birutai deva padomu,— samiegojusies pacēla galvu, izbrīna pilnām acīm pavērās aizrestotajos logos, aiz kuriem laistījās spoži zeltaina gaisma, izberzēja acis un pēkšņi iekliedzās — griezīgi un mežonīgi. Sievietes nolēca no nārām, šausmu pārņemtas, skraidīja pa baraku, dauzīja pie durvīm, metās pie logiem, bet viss bija nostrādāts ar apdomu un nekļūdīgi — ar vāciešiem raksturīgu akurātību.

Brandiss savu darbu bija padarījis. Viņš aizspēra prom tukšo kannu, rūpīgi noslaucīja rokas kabatlakatiņā, ko ar riebumu nometa zemē, un steidzās pie pajūgiem, dziļi pārliecināts, ka vācieši pienācīgi novērtēs viņa uzcītību.

Tieši šajā mirkli Krūmiņš izmeta pirmo granātu, kas ar apdullinošu troksni eksplodēja kareivju bara vidū. Pirmajai granātai sekoja otra, trešā, tad vēl un vēl … Izcēlās panika. Zirgi krāca un cēlās uz pakaļkājām. Vācieši, glābiņu meklēdami, metās uz visām pusēm, bet, lai kurp viņi drāzās, visur viņus sagaidīja svina lode. Tie, kas vēl bija palikuši dzīvi, beidzot apjēdza, ka ir ielenkti, un pacēla rokas. Kopā ar viņiem pagalma vidū uz ceļiem tupēja ari Brandiss. Viņa seja bija šausmās saviebta, ar vienu roku viņš spieda pie krūtīm dārgo ceļasomu, otru turēja gaisā, it kā aizsargādamies no nenovēršamās atmaksas.

—   Aiz manis!—Arturs pavēlēja un metās pie degošās barakas.

Vienā mirklī izlūki atlauza durvis.

—    Kur jūs esat?— Arturs sauca.— Nāciet ārā!

Sievietes skrēja ārā no dūmu mutuļiem pilnās barakas,

kāri vilka krūtīs gaisu un apjukušas vērās izlūkos, vēl nespēdamas aptvert īstenību. Pēc brīža kāda gūstekne priecīgi iekliedzās, un tūlīt sievietes krita ap kaklu saviem glābējiem, raudāja, smējās, skūpstīja viņus.

Naidā trīcēdams, pie Artura pieskrēja Krūmiņš.

—    Biedri major, taisnības labad vajadzētu . ..— Viņš pamāja uz vāciešiem, kas stāvēja barā ar paceltām rokām.— Ja viņi to izdomājuši, lai tad paši sasildās. Tā taču ir …

—    Ko tu runā, slaršina?— Arturs viņu bargi pārtrauca.— Vai esi aizmirsis, kā vārdā tu cīnies? Lai nu no kā, bet no tevis, Krūmiņ, es to negaidīju. Ieslēdz viņus zirgu stallī un pieliec apsardzi līdz mūsējo atnākšanai. Vai saprati? Un pielūko tu man! Nedod dievs, ja . ..

—    Biedri major, te vēl viens tautietis atradies.— Laukmanis pievilka pie viņa Brandisu.— Penlerē kaut ko nesaprotamu, kaut ari runā latviski.

Pēkšņi no tumsas iznira Biruta.

—    Tas ir viņš! Viņš . . . Artur, šis ir tas pats, kas . . .— naidā iedegusies, viņa sauca un mēģināja izraut Arturam no rokām automātu.— Ļauj man, mī|ais, ļauj . .. Es pati viņu …

—    Pagaidi, māsiņ,— Arturs iebilda, atbīdīja viņu nost un ieskatījās vērīgāk.— Ak kungs, apžēlojies … Punduris! Vai tas var būt? Tā nu gan ir satikšanās .. . Bet es lauzīju galvu,— viņš naidīgi turpināja,— kā gan viņi latviešu zemē sameklējuši tik briesmīgu nelieti. Speciāli atveduši uz Vāciju, lai viņš iznīdētu savējos. Jā, tas izskatās pēc tevis, punduri, tieši pēc tevis.

—    Kungi! . . . Biedri! . . .— Brandiss rāpoja pa zemi un suniskā padevībā lūkojās visiem acīs.— Žēlojiet! Es negribēju, man pavēlēja . ..

—    Apžēlot?— Arturs pārlaida pētošu skatienu pār sieviešu sejām.— Lūdz, lai viņas tevi apžēlo. Paskaidro, kā tu negribēji viņas izvarot, kā tev pavēlēja viņas sadedzināt … Paskaidro … un lai tad viņas tevi apžēlo.— Arturs novērsās un gāja prom.

Punduris kā lūdzējs pacēla acis, palūkojās bargajās sieviešu un izlūku sejās, kas ugunsgrēka atblāzmā likās jo spīvākas, un saprata, ka spriedums ir vienprātīgs un apžēlošanu nav ko gaidīt. Griezīgi iekliegdamies, pārvaldnieks apbrīnojami izveicīgi pielēca kājās un metās uz vārtiem. Kāds kareivis aizšāva viņam priekšā kāju, un Brandiss ar joni nogāzās garšļauku. Pie viņa pieskrēja naidā un niknumā zvērojošo gūstekņu bars. Pēc mirkļa viņas pacēla pārvaldnieku gaisā un stiepa uz degošo baraku. Liesmas rūca un plosījās, aprīdamas ēkas atliekas, un lo atblāzmā jo spožāk spīdēja atriebēju acis. Viņas atriebās par apgānīto godu un sabendēto dvēseli, atriebās par sevi un par tiem upuriem, kas vairs nekad nevarēs atmaksāt savam ļaundarim.

Šausmās sastingušajam Brandisam šķita, ka nevis viņu nes uz uguni, bet pati uguns, strauja un nepielūdzama gluži ka sabangota jūras dzelme, ierauj viņu sevī. Gaisu satricināja ilgs, mežonīgs, dzīvniecisks kauciens …

. . .Izlūki jau bija sakāpuši mašīnā. Biruta stāvēja blakus Arturam un steidzīgi stāstīja:

—    Ar Zentas tanti mēs gandrīz visu laiku bijām kopā. Strādājām vienā vietā, un barakā mūsu nāras bija viena pie otras. Mums klājās grūti, cietām badu, daudzas sievietes nomira. Bet tava mamma turējās diezgan braši. Bet tad kādu dienu ne no šā, ne no tā viņa sasirga. Es nobijos ne pa jokam, tu taču zini, ko viņi dara ar slimajiem. Un kā tu domā, kas viņu izglāba? Ozols. Pierunāja vāciešus, lai ļauj Zentas tantei atgriezties mājās. Viņa vēl znāca atvadīties, kad mūs dzina prom, bet es viņu redzēju tikai no tālienes.

—    Un Marta?— Arturs pēc īsa klusuma brīža jautāja. — Kā viņai klājas, nezini?

—   Toreiz bija sveika un vesela. Ļaudis runāja, ka viņai ' bijušas kaut kādas nepatikšanas ar vīru, bet sīkāk neko nezinu. Mani taču paņēma tūlīt pēc tavas aiziešanas.

Arturs viņu apskāva un piekļāva sev klāt. Biruta pateicīgi piespieda galvu pie viņa pleca un sāka raudāt.

—    Bet Laimonis tātad . . .— viņa sērīgi nopūtās.

—    Ja, uz manām rokām.

Abi klusēja.

—    Biedri major!— Krūmiņš no mašīnas delikāti uzsauca.

—    Tūlīt, tūlīt. Braucam!— Arturs satrūkās, pieliecās pie Birutas un noskūpstīja viņu uz vaiga.— Laimīgu mājupceļu, māsiņ! Tikai nesteidzieties, apsardzi es šeit atstāju, bet pirms mūsējo atnākšanas nesperiet nekur ne soli. Paliec sveika, nākamreiz tiksimies jau mājās.

Viņš uzlēca uz pakāpšļa un atvadoties pamāja ar roku. Mašīna nikni ierūcās, bet Arturs pēkšņi piedauzīja pie kabīnes un jautrā balsī Birutai uzsauca:

—    Lūdzu, pārģērbies, citādi tevi nudien var sajaukt ar Evu Braunu.

Durtiņas spalgi aizcirtās, un automašīna ienira nakts tumsā.

Arturs it kā brīnīdamies domāja par savu likteni. Ak, cik tas ir neparasts un mainīgs! Ja frontes izlūkošanas priekšnieks ģenerālis Avdejevs nebūtu viņu ievērojis — šeit savs nopelns bija Gorlovam, kas Arturu bija raksturojis ārkārtīgi cildinoši un ieteicis viņu kopā ar pārējiem izlūkiem pārņemt ģeneraļa rīcībā,— Arturs Banga nebūtu kopā ar ģenerāļa Čerņahovska karaspēku nokļuvis Austrumprūsijā un nebūtu saticis ne Birutu, ne Brandisu. Bet ko liktenis viņam gatavo turpmāk?

19. NODAĻA

Mežs bija rudenīgi kluss un skaists savā daudzkrāsainajā lapu tērpā, ko rotāja saules gaismas atspulgi. Pa to ripoja «vilītis», kas pēc kara laika noteikumiem vēl joprojām bija izraibināts ar maskēšanās krāsu plankumiem un tādēļ koku pavēnī palika gandrīz tikpat nepamanāms kā lūsis nodzeltējušā briksnājā. Aizmugurē starp čemodāniem un saiņiem sēdēja smuidra meitene, turēdama klēpī lielu globusu.

—    Biedri Kalniņ,— viņa iejautājās,— kas jūsu ciemā senāk mācīja bērnus?

Šajos gados Andris nebija daudz pārvērties — pārdzīvojumi bija tikai dziļāk iecirtuši rievas viņa spēkpilnajā, jūras vējos ārdētajā sejā.

—    Senāk?— Kalniņš pēc ieraduma bāza tabaku savā zvejnieka pīpītē.— Senāk mums bija tāds skolotājs … ko pazina visas piekrastes ļaudis. Skolotājs Akmeņlauks. Politiskā pārvalde viņu nobendēja.

Viņš apklusa, it kā ienirdams tālās atmiņās, un pēc brīža pamāja meitenei ar galvu.

—    Nebēdā, Bga! Tur tev klāsies labi. Paldies dievam, skola palikusi neskarta … Karš drīz beigsies, puiši atgriezīsies, mēs tevi izprecināsim!

—   Es nemaz nebēdājos,— meitene bezrūpīgi atsaucās. — Drīz mamma pārcelsies pie manis.

—   Vai tad visu mūžu gribi mammai pie brunčiem turēties?— šoferis, jauns puisis, kam mugurā bija karavira vatnieks, plati pasmaidīja, atsegdams spēcīgus zobus.— Tev jau laiks auklēt pašai savus mazuļus.

—    Ko jūs melšat,— Ilga atgaiņājās un tūlīt ievirzīja sarunu citā gultnē:— Bet es pazīstu jūsu dēlu Laimoni. īsi pirms kara viņš mani uzņēma komjaunatnē. Kur viņš tagad ir, biedri Kalniņ?

Šoferis spēji atskatījās un uzmeta meitenei īsu, pārmetuma pilnu skatienu, sak, ak, tu skuķi, skuķi, ko tu uzbāzies cilvēkam ar tik nepiedienīgu jautājumu. Ilga pati arī jau bija aptvērusi savu kļūdu. Kalniņš pagriezās pret viņu — seja pelēka, acīs skaudras sāpes —, gribēja atbildēt, bet šajā mirklī pavisam tuvu nosprakšķēja šāvieni un nošķindēja sašauta loga stikli.

—    Gulsties!— satverdams automātu, Kalniņš uzsauca Ilgai un pielieca viņu pie automašīnas grīdas.— Ko tu gaidi? Gāzi! Pilnā gaitā…— viņš uzkliedza apmulsušajam šoferim, pacēla automātu un izšāva garu kārtu uz krūmiem.

Motors iekaucās, un mašīna trakā ātrumā traucās pa ceļu tālāk: viens pagrieziens, nākamais. Drīz šāvieni palika tālā aizmugurē un «vilītis» izkļuva klajā apvidū.

—   Vai stipri nobijies?— Kalniņš vaicāja meitenei, kas bija sarāvusies kamolā.

—    M-jā . . .— viņa iešņukstējās, paceldama globusu, ko lode bija izsitusi viņai no rokām,— pašā Indijas okeāna vidū rēgojas caurums.— Žēl globusa.

—    Nežēlo neko!— Andris drūmi noteica.— No šī globusa bērni mācīsies ne tikai ģeogrāfiju … no tā viņi mācīsies arī vēsturi.

Ciems likās kā izmiris. Māju logi bija tukši, it kā aiz tiem nebūtu nekādas dzīvības. Ozola pagalmā Kalniņš piegāja pie nelielas piebūves, kurā nesen bija apmeties Pēteris, jo viņa paša mājele bija sagrauta līdz pamatiem.

—    Atvedu jums skolotāju,— Andris pavēstīja, ienākdams šaurā kambarītī, kur pie galda vakariņoja visa Zariņu ģimene — Erna, Pēteris un abas viņu meitas.— Gribēju viņai ierādīt mājvietu skolā, bet pārdomāju — lai viņa pagaidām apmetas pie jums.

— Lai apmetas,— Pēteris paraustīja plecus.— Es varu arī zirgu stalli pārgulēt.

—    Kāpēc nepārvācies uz turieni?— Kalniņš apvaicājās, pamādams ar galvu uz saimnieka mājas pusi.— Vai baidies, ka Ozola kungs sadusmosies?

—    Mums tepat ir labi,— Erna dzēlīgi atcirta.— Mēs pēc sveša mantas netīkojam kā dažs labs . ..

Pēteris uzmeta sievai strupu, draudīgu skatienu, un viņa negribīgi apklusa. Kalniņš izņēma pīpi, tabaku un ierosināja:

—    Iesim uzvilkt dūmu!

—    Zini ko, Andri,— Pēteris drūmi iesāka, kad viņi bija pārkāpuši pār slieksni,— nesāc mani tincināt, kas un kā .. . Nevienu es neesmu redzējis un neko neesmu dzirdējis .. .

—    Kas man ko tincināt?— Kalniņš pakšķināja pīpīti. — Neesmu jau akls. Aizvakar tu nokāvi vepri, bet galdā jums tikai pliki kartupeļi. Pat ne kumpīti gaļas neesi sev paturējis.

Pēteris klusēja.

—    Vācu laikā tu esot bijis kā cilvēks,— Kalniņš viņam atgādināja.— Stāsta, ka Bangu tu esot paglābis no nošaušanas.

—    Vācu laikā es vismaz zināju, no kā man jābaidās, bet tagad . ..— Pēteris bailīgi palūkojās apkārt un pievirzījās Kalniņam tuvāk.— Pats zini, ko viņi izdarīja ar Oškalnu, tiklīdz tas grasījās vērt muti vaļā. Viņiem te visapkārt ir acis un ausis. Diezin ko viņi vēl teiks par to, ka tu esi te ienācis. Un to savu skolotāju . . .ved viņu, kur gribi. Kaut vai atpakaļ uz apriņķi, es negribu ar jums sapīties.

—    Ak tā, to tu negribi?— Kalniņš viņam nikni uzkliedza.— Bet tiesas priekšā atbildēt par bandītu atbalstīšanu gribi? Kā tad nu iznāk: mēs viņus medīsim, bet tu ar cūkgaļu mielosi?

Šajā brīdī atsprāga durvis — un Erna, kas neapšaubāmi visu bija dzirdējusi, tramīgi apkārt lūkodamās, iestājās par savu taisnību:

—    Tu mūs te nebiedē! . . . Mēs jau bez tevis esam iebaidīti. Kas tev nekaiš mūs komandēt! Atlaidies kā putniņš un tūlīt atkal aizlaidīsies. Labāk pamēģini pats savā mājā pārgulēt kaut vienu nakti, tad parunāsim.

Kalniņš mulsi un īgni pavērās sievietē, kuras vārdos bija daudz patiesības. Bandīti patiesi terorizēja iedzīvotājus, un varas iestādēm ne vienmēr bija pa spēkam viņus aizsargāt. Ne vārda neiebildis un sadugušajam Pēterim pat acis neuzmetis, viņš pameta pagalmu.

Bandīti bija apmetušies dziļā meža biezoknī, un nekas neliecināja, ka tur būtu novietojusies kāda kaujas vie,niba. Nometne, kurai visapkārt pletās purvs un asu krūmu brikšņi, bija paslēpusies pazemē gluži kā ērce zem ādas, pamezdama virspusē tikko ieraugāmas pēdas — vienu otru atlauztu zaru, kādu nomesta smēķa galu vai patronas čaulu. Starp citu, kara beigās šādu vietu bija tik daudz, ka tīrs meža gabaliņš radīja daudz lielākas aizdomas. Mežs kā mežs. Ja tajā nevaldītu dīvains sasprindzinājums — stindzinošs un nomācošs, vārdos neizsakāms sasprindzinājums, kas dvesa pretim no katra krūma, bija sajūtams katrā vēja pvisinā un pat blāvajos purva rāvas atspulgos,— šo kluso kaktiņu varētu noturēt par pameslu pasaules malu, kurā nemīt neviena dzīva dvēsele.

Ozols sēdēja blakus vedējam — sīkam, vārgam vīrelim, kas tramīgi raudzījās uz visām pusēm. Ratos pussēdus zvilnēja vēl divi drūmi, neskuvušies tēvaiņi. Ozols uzlika roku uz vedēja ceļgala un klusi noteica:

—    Apturi tepat. Tālāk mēs paši tiksim galā.

Viņš pielika plaukstas pie mutes un trīs reizes nokūkoja kā dzeguze. Pāris minūtes nogaidījis, iekūkojās no jauna. Krūmos kaut kas nočabēja. Vispirms no biezokņa izlīda automāta slobrs, un pēc tam klajumiņā iznāca ari tā īpašnieks — tāds pats drūma izskata, bārdu apaudzis vīrs kā tie divi, kas snauduļoja ralos. Aizdomu pilnu skatienu viņš aplūkoja pasažierus, neuzticīgi pavērās vedējā un vilcinādamies paskatījās atpakaļ. Viņa gausums stipri kaitināja tos, kas sēdēja ratos.

—    Ko tu blenz, ko boli acis? Vai tad savējos nepazīsti?— abi gandrīz reizē noburkšķēja, izkāpdami no ratiem un ielocīdami notirpušās kājas.

—   Labi jau, labi, neceliet troksni,— basā norūca plecīgs bārdainis, iznākdams no slēptuves.— Nevarējām jūs lēti sagaidīt. Es jau sāku bažīties, vai nav kas slikts gadījies.

—    Pamēģini pats .. .— Ozols sāka dusmīgi purpināt, bet bārdainis miermīlīgi sniedza viņam roku.

—    Labi jau, labi, viss kārtībā.

Sasveicinājies arī ar pārējiem, viņš ar klaju ziņkārību piegāja pie vezuma.

—   Paskatīsimies, paskatīsimies, kādus ciemakukuļus esat atveduši,— viņš noteica, atmeta brezenta segu un, starp kartupeļu maisiem ieraudzījis gabalos sacirstu cūku, kārīgā balsī aizkustināts nomurmināja:— Kas par gardu kumosu!

—    Kraujiet ārā!— Jēkabs pavēlēja.— Bet tu,— viņš pagriezās pret kučieri,— brauc mājās! Un liec aiz auss: ja kādam kaut pušplēstu vārdu papļurkstēsi …

—    Ko tu mani brīdini?— Vedējam no uztraukuma acīs sariesās miklums un rokas sāka drebēt.— Vai tad es pirmo reizi, vai?

—    Pirmo ne pirmo, bet pielūko! Un pasaki savējiem, ka pēc nedējas atkal ieradīsimies.

—    Jēkab!— vedējs tiktāl uztraucās, ka pat bailes pagaisa.— Tu pats taču redzēji, ka iztīrījām visu līdz pēdējam.

Bārdainis uzmeta zemniekam bargu skatienu, piegāja cieši klāt, saņēma viņu aiz žaketes atlokiem un spēcīgi pievilka pie sevis.

—    Ko tad tu gribētu? Lai mēs šeit izlaižam garu, kamēr jūs mājās sildīsieties pie sievas sāna? Ko tu mums ieteiktu likt uz zoba? Varbūt tevi ar visu zirgu?

Vedējs nobālēja un izdabīgi nosolījās:

—    Kā tad, kā tad, pateikšu, kā likts.

—    Lai tā būtu!— bārdainis noburkšķēja un negribīgi palaida viņu vaļā.— Taisies, ka liec!

Virs ugunskura, burbuļus mezdams, pukšķināja biezputras katls. Ozols ar lielu koka karoti maisīja kūsājošo virumu. Izcēla pikuci biezputras, lai to nogaršotu, taču nepaguva — skubīgi nometa karoti un sakampa automātu, jo izdzirdēja pavisam tuvu brikšķam sausus zarus. Bet tūlīt arī atskanēja pazīstamas balsis.

—    Cik ilgi vēl būs jāmāca,— Āboltiņš, iznākdams klajumā, kādu dusmīgi strostēja. — Ja šauj, tad arī jātrāpa.

—    Rādījās, ka šie jau ir gandrīz stobra galā,— Zigis, kā no sliedēm izsists, tēvam taisnojās.— Velns zina kā viņam izdevās izsprukt. . .

—    Izsprukt… Jo vairāk viņu izsprūk no mūsu rokām, jo mazāk mums izredžu pašiem iziet sveikā. Neaizmirsti to!

Pēc abiem Āboltiņiem no meža iznāca pārējie bandīti — vēl seši cilvēki. Visi bija apauguši ar bārdu un ģērbušies daždažādās drēbēs: aizsarga frenčos, vāciešu formās, privātās drānās. Bet visiem rokās bija vācu armijas automāti.

—    Kā liekas, esam pārnākuši īstā laikā,— kāds garš, kārns, sklandai līdzīgs bandīts noteica un ielūrēja biezputras katlā.

12«

—    Palīdzi nocelt!— Ozols viņam uzsauca.

355

Viņi divatā nocēla katlu no ugunskura un nolika zālē. Āboltiņš, nometis savu apdriskāto jaku, piegāja pie ūdens spaiņa.

—   Ek, Ozol,— viņš sacīja, apšļakstinādams seju ar ūdeni,— ja tu zinātu, cik daudz cukura mums paveda garām.

—    Kā tu zini, ka tas bija cukurs?— Jēkabs pavaicāja.

—   Viņš trāpīja pa maisu,— Āboltiņš pamāja uz Zigi.— Viss ceļš tagad ir salds kā piparkūka.

—    Jā-ā .. . Bet mums pat sāls vairs nav,— Ozols skumīgi nom urkšķēja.

—    Nekas, būs gan sāls, gan cukurs,— traktiernieks noteica, piesēzdamies pie katla.— Un sautēta cūkgaļa konservu bundžās. Bet labāk pastāsti mums, ko redzēji, ko dzirdēji.

Sasēdušies ap ugunskuru, bandīti lika katliņos biezputru un ziņkārīgi klausījās Ozolā.

—    Ko lai saka . . .— viņš grūtsirdīgi iesāka.— Krievi pa radio raida tikai dziesmas un lielās. Kaujas jau notiekot Austrumprūsijā.

—    Un vācieši?

—    Tāpat lielās. Kurzemi viņi esot pārvērtuši par nepieejamu cietoksni, par austrumu bastionu, no kura sākšoties jauni uzvaras gājieni.

—    Par austrumu bastionu vai Kurzemes maisu?— garais sklanda iejautājās.

—   Tas nav svarīgi, ka tikai vācieši ilgāk noturas Latvijā,— Āboltiņš nozīmīgi atsaucās.— Kamēr viņi ir šeit, mūsu cīņa nav bezcerīga. Un mežos mēs neesam vieni. Bet lai nu tas paliek … Ko dara ciema ļaudis? Vai pamazām nepārvēršas par sarkanajiem?

Ozols brīdi klusēja, domāja.

—    Par sarkanajiem varbūt nepārvēršas, bet dzīvi atsāk,— viņš klusi sacīja.— Skola tiek atvērta, produkti tiek pievesti . ..

—    Produkti?— traktiernieks greizi iesmējās.— Tas ir labi, ka produkti tiek piegādāti. Produkti ir tieši tas, kas mums vajadzīgs. Interesanti, ko viņi izdarījuši ar manu traktieri. Nedzirdēji?

—    Stāsta, ka tur iekārtots veikals,— Jēkabs atbildēja. — Es pats ciemā nebiju …

—    Ko, tu tur nebiji?—Āboltiņš domīgi pārprasīja, un viņa skatienā pavīdēja kāda doma.— Vajadzēja gan . ..

—     Ko tu runā!— Ozols izbailēs atgaiņājās.— Vai tu maz saproti, ko tas man var maksāt? Pat pirmais krancis man pieklupt u pie rīkles.

—    Jārīkojas ar saprātu, stulbumā pat bērnu var ieņemt. Saproti, tu mums esi vienīgais, kam ciemā palicis kāds tuvinieks. Tev tur ir meita.

—    Un kas par to?

—    Tev vajag ar viņu satikties, aprunāties. Mums jāzina, kas tajā bodē par produktiem, kad tie tiek pievesti, vai naktī tur stāv sargs . ..

—    Kāda Martai gar to daļa? Ko viņa var zināt?

—    Ej nu, ej . .. Tik grūtos laikos … Kā gan sievietes varētu nezināt, kas veikalā dabūjams, kas ne? Tam nu gan es neticu.

—     Nē, uz ciemu es neiešu. Dari ar mani, ko gribi, bet neiešu!— Ozols pietrausās kājās un uztraukts klunkurēja apkārt ugunskuram.

Āboltiņš piecēlās, satvēra viņu aiz rokas un ar varu apsēdināja sev blakus.

—    Esi mierīgs, Jēkab, tas nav nekas briesmīgs. Kopš mēs esam šeit, es tev pirmo reizi kaut ko lūdzu.

Šajā brīdi no biezokņa atskanēja uzbudinātas balsis un norā parādījās vairāki vīri. Viņi neganti lamājās un grūda pa priekšu gaišmatainu jaunekli saplēstā vatniekā un vācu armijas laiviņcepuri galvā.

—     Te nu viņš ir!— Tas pats plecīgais bārdainis, kas sagaidīja Ozolu, ieblieza jauneklim ar automāta stobru.— Notvērām purva saliņā. Slēpās, maita tāds, gribēja nakti nogaidīt.

Traktiernieks appēlīja puisi no visām pusēm: tāds nīkulis, ka ne redzēt negribas! Jaunekļa acu zīlītēs starp gaišām, bērnišķīgi trīsošām skropstām bija sastingušas nāves bailes.

—    Varbūt viņš apmaldījies?— Jēkabs nedroši ieminējās.

—    Kā tad — apmaldījies! Bet ko tas nozīmē?— bārdainis nikni nokliedzās, uzmeta Āboltiņam uz ceļgaliem kādu lapiņu un pārvērstā balsī kā mēdīdams nolasīja tās tekstu.— «Brāļi latvieši! Jūs tiekat nekrietni mānīti … Šī lapiņa ir caurlaide . . .»

Traktiernieks paņēma lapiņu un pārlaida tai acis.

—    Ko lai dara .. . Tiesāsim!— viņš nolēma.

Tiesāšanā tika ievērota stingra formalitāte. Uz platās

noras bija sapulcējusies visa banda. Vidū pie katla sēdēja tiesas locekļi. Tiesājamais — bez cepures un bez joslas —

stāvēja starp diviem konvojniekiem. Viņa seja bija tik balta, it kā būtu ar miltiem apkaisīta, un tik noslēgta, it kā viņš nemaz nedzirdētu Āboltiņa teikto apsūdzības runu.

—    Imants Brasla, kas dzimis tūkstoš deviņi simti divdesmit septītajā gada Tukumā . .. izdarījis ārkārtīgi smagu noziegumu — mēģinājis aizbēgt no nometnes . . . Viņš lauzis mūsu meža brālības zvērestu . .. Nodevis nacionālās brīvības un neatkarības cēlas idejas, kas mums ikvienam ir dārgākas par dzīvību.

Āboltiņš apklusa, pārlaida skatienu klausītājiem un paņēma rokā lapiņu.

—    Šajā lapelē, kas atrasta pie apsūdzētā,— viņš turpināja,— boļševiki mūs saukā par atkritējiem, par nožēlojamu bandītu saujiņu, kas nolemta bojāejai. Tautieši, tie ir meli! Ciņa nav beigusies. Mūsu grupa Latvijā nav vienīgā. Mūsējo ir daudz, un no mums baidās. Ir tādas vietas, kurās viņi neuzdrošinās ne degunu pabāzt. Neaizmirstiet, ka Kurzemē vēl notiek kaujas, tur ir lieli vācu bruņotie spēki — trīsdesmit piecas divīzijas. Lidmašīnas, tanki, artilērija. Un tāpēc kara iznākums vēl nav izlemts, vismaz Latvijā tas vēl nav izlemts. Un mēs vēl teiksim savu vārdu. Mūsu brālība ir griezīgs latviešu tautas zobens, visas nācijas cerība. To nevar saprast tikai gļēvuļi un neticīgie. Tādi, kā šis te,— Āboltiņš parādīja uz apsūdzēto.

Brīdi klusējis, viņš nolika lapiņu malā un nogurušā balsī sacīja:

—    Šis cilvēks — Imants Brasla — neapšaubāmi ir pelnījis nāvi. Bet, ņemot vērā apsūdzētā jaunību, es lūgtu tiesu saudzēt viņa dzīvību. Kā mēdz teikt, lai saņem mācību un savu kaunu nomazgā ar asinīm.

Āboltiņa pedējie vārdi klausītājiem gaužām nepatika, atskanēja protesta balsis:

—    Kas tā par iecietību?

—    Johansonu par tādu pašu gājienu nokniebām, bet šo . . .

—    Ko tu neteiksi — jauniņš vēl, zīdainītis . .. Bet tur viņš droši vien mūs visus būtu iegāzis, visus pēc kārtas.

—    Klusu!—Āboltiņš apsauca kurnētājus.— Es taču iesaku nevis piedot, bet sodu mīkstināt: lai noziegumu izpērk ar asinīm. Bet tikai ar noteikumu, ka viņš pilnīgi un no tīras sirds nožēlo savu rīcību.— Viņš piegāja pie apsūdzētā.— Ko stāvi kā stulbenis? Lūdz, lai tevi apžēlo!

Jauneklis paspēra dažus soļus uz priekšu, piespieda rokas pie krūlim, bet tad it kā pārdomājis pēkšņi pagriezās pret traktiernieku un nokrita viņa priekšā uz ceļiem.

— Āboltiņa kungs, cs jūs ļoti lūdzu!— viņš kā apmāts murmināja.— Ļaujiet man iet, es nevaru šeit palikt. Man ir māte .. . Neviena cita viņai nav, es esmu vienīgais .. . Lūdzu, lūdzu, ļaujiet man iet!

Bandas vadoņa seja niknumā saviebās. Viņš pamāja konvojniekiem, un drīz vien aiz nometnes akača malā notarkšķēja divas īsas automāta kārtas.

Kalniņš sēdēja Birutas mājā pie galda. Gluži tāpat šeit pirms nošaušanas bija sēdējis viņas tēvs. Kalniņam priekšā stāvēja tā pati bļodiņa ar zivīm, bet viņš pat nepieskārās ēdienam. Meitenes stāsts bija pārāk drausmīgs — kumoss nelīda rīklē. Abi ilgi klusēja, beidzot, sevi pārvarējis, viņš iejautājās:

—    Tātad — Arturam uz rokām?

—    Jā.— Biruta pavērās Kalniņā lielām, drausmu pilnām acīm. Viņai gribējās raudāt, bet asaru nebija, gribējās pieiet pie šī sirmā, bēdu sagrauztā cilvēka, remdināt viņa sirdi, bet vārdi nenāca pār lupām.

Kalniņš novērsās, trīcošiem pirkstiem izvilka papirosu, bet nespēja to aizsmēķēt — sēdēja nodurtu galvu, nekustīgi raudzīdamies grīdā. Lai cik lielas būtu kopīgās bēdas, tās kļūst vēl simtkārt lielākas, kad skar tevi pašu.

—    Ar Martu jau esi likusies?— viņš jautāja.

—    Jā.

—    Kā viņai klājas?

Biruta neatbildēja.

—    Tas viss skan pārāk skaisti, lai būtu patiesība,— pēkšņi Kalniņš cietsirdīgi ierunājās.— Slēpusi ievainotu virsnieku … Un kur? Savā mājā — Ozola mājā! Sit mani nost, bet es nevaru tam ticēt.

—    Varbūt jums pašam vajadzētu ar viņu aprunāties?

—    Protams, aprunāšos. To prasa mans amata pienākums. Turklāt es taču viņu pazīstu kopš bērna kājas. Ja var viņai ticēt, tad . . .

—    Marta to apzvērēja pie sava bērna dzīvības,— Biruta klusi piebilda.

Kalniņš spēcīgi sapurināja galvu un pavērās viņā sasārtušām acīm. Biruta izbijās, viņai likās, ka Laimoņa tēvs tūlīt sāks raudāt. Bet nē — viņš atkal atguva līdzsvaru.

—           Vai zini, kādēļ esmu šeit atbraucis?—viņš jautāja. — Lai noskaidrotu, kas katrs par cilvēku.

—    Kā to var noskaidrot?

—           Palēnām, soli pa solim. Saki — kas tad īsti piedalījās tava tēva nošaušanā?

—           No istabas viņu izveda Āboltiņš un Zigis. Laukā viņus sagaidīja vēl divi vīri, bet tos es nepazinu.

—    Tā. Un uz kurieni viņu aizveda?

—    Uz Ozola māju.

—    Vai Losbergs tur bija?

—    Nē. Viņš šeit reti rādījās. Viņi jau dzīvoja šķirti.

—    Un Marta tur bija?

—    Jā.

—    Vai pēc tam viņa neko tev nepastāstīja?

—    Nē, un man nebija spēka viņai jautāt.

—           Jā-ā . .. Tāda ir dzīve, meit …— Kalniņš noteica, ielēja glāzē degvīnu un piecēlās.— Uz tava tēva … un uz mana dēla piemiņu.

Izdzēra vienā malkā un, valdīdams satraukumu, steidzīgi pameta istabu.

Ozola mājas pagalmā pie nelielās piebūves, kurā bija apmetušies Zariņi, Pēteris skaldīja malku. Viņam blakus jau bija samesta gludu, līdzenu pagaļu kaudzīte.

—           Dievspalīdz!— Kalniņš uzsauca, pienākdams pie viņa.

—           Tas karš tev laikam smadzenes ir satricinājis,— Pēteris atsaucās, piemiegdams acis, un nolika cirvi.— Ko tu neteiksi — pat dievu esi atgādājies.

—    Bet tev, kā redzams, karš ar līkumu pagājis garām.

—           Es esmu mazs cilvēciņš, ne ar vienu man nav jākaro,— Pēteris atteica, diviem pirkstiem izaicinoši izšņauca degunu un apsēdās uz klucēna.— Ko tu gribi?

—    Gribu uzzināt . .. Kur ir tavs saimnieks?

—    To labāk pavaicā dievam!

—           Paklau, Pēter,— vai patiešām tev ir vienalga, kas te notiek?— Kalniņš iekaisa.— Cilvēki tiek slepkavoti, aplaupīti, ne braucējs, ne gājējs nevar droši doties ceļā. Tu taču zini, cik daudz neliešu vēl mitinās mežos.

—           Nu es beidzot saprotu, kas tev ir vajadzīgs,— Pēteris indīgi atbildēja.— Atnāci mani aģitēt, ko? Nepūlies velti, tik un tā tavos izpalīgos es nestāšos. Marta, nāc šurp!—viņš skaļi uzsauca un piecēlās no klucēna.

Marta iznāca lieveni kopā ar dēlēnu un brlnijās par tik negaidītu viesi.

—           Biedrs Kalniņš interesējas par tavu tēvu. Ko lai es viņam atbildu?

—    Nezinu,— viņa klusi sacīja.

—           Vectēvs aizbrauca tālu, tālu,— Edgars skaļi pavēstīja, lepodamies, ka viņam tas ir zināms.

—           Kā tevi sauc?— Kalniņš pārvarēja nepatiku un apvaicājās.

—   Edgars Losbergs.

—    Skaists vārdiņš.

—    Nē, Losbergs ir uzvārds,— zēns iebilda.

—           Saprotu,— Kalniņš noburkšķēja.— Ari uzvārds ir skaists.

—           Jums patiesi patīk šis uzvārds?— Marta jautāja ar zobgalīgu izaicinājumu.

Zēns neizpratnē paskatījās uz māli, bet Kalniņš pieliecās pie viņa un teica:

—   Edgar, vai tu esi labs zēns?

—   Jā-ā . . .

—    Paklausīgs?

Puisēns apstiprinādams pamāja ar galvu.

—   Tad atnes man ūdeni, gribu nodzerties.

Kad Edgars bija ieskrējis istabā, Kalniņš pagriezās pret Martu.

—           Es atnācu šuip, lai darītu jums zināmu,— viņa balss bija stingra un barga,— ka ikviens, kas uzturēs kaut niecīgus sakarus ar bandītiem, kuri mitinās mežos, ikviens, kas viņus atbalstīs, visā bardzībā tiks sodīts pēc mūsu valsts likumiem.

—           Jūs esat pārliecināts, ka mans tēvs ir kopā ar bandītiem?— Marta jautāja, ar mokām valdīdama uztraukumu.

—           To es neesmu teicis,— Kalniņš drūmi noburkšķēja. — Ja es to nešaubīgi zinātu, tad runātu ar jums citu valodu. Uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos,— viņa sausi atbildēja.

Pēteris klusēdams uzgrieza Kalniņam muguru un tūdaļ ar spēcīgu cirtienu pāršķēla resnu, zarainu klucēnu.

Nakls bija mikla un miglaina. Cilvēks, kas pāri pļavai virzījās uz zvejniekciema pusi, izskatījās pēc rēga. Netālu no ciema nomales viņš nozuda, bet drīz atkal parādījās, jo

bridi bija slēpies aiz koka, un steidzīgi kliboja tālāk. Kādā pagalmā ierējās suns. Ozols — jā, tas bija viņš — nodrebēja, piespiedās pie žoga un satraukts gaidīja, kamēr atkal iestāsies klusums.

Piegājis pie savas mājas vārtiņiem, viņš bridi vilcinājās tos atvērt. Ausīdamies, vērīgi lūkodamies visapkārt, beidzot zaglīgi iegāja pagalmā. Pēc dažiem soļiem paklupa pret grābekli, kas bija nomests uz celiņa. Viņš to pacēla, īgni pakratīdams galvu, un rūpīgi pieslēja pie šķūnīša. Miglā un nakts tumsā viņam pretim slējās tik pazīstamās un mīļās majas sienas. Ozols piezagas pie mājas, piespieda seju pie rūts, bet aiz biezā aizkara nevarēja saskatīt neko citu kā tikai neskaidri kustīgas ēnas. Norijis smagu, smacējošu kamolu, kas spriedās rīklē, viņš ar mokām atrāvās no loga un piesardzīgiem soļiem klusi piegāja pie akas. Atāķēja spaini un steidzīgi iekliboja dārzā. Bet tur viņam neveicās — kāja aiz kaut kā aizķērās, viņš pakrita, un spainis, skaļi žvakstēdams, aizvēlās pa zāli prom. Ozols sastinga, seju pie zāles piespiedis. Tūlīt čīkstēdamas atvērās durvis.

— Kas tur ir?— Marta izbijusies jautāja.— Vai tu, Pēter?

Ozols gulēja, neuzdrošinādamies pakustēties, un šausmu pilnām acīm skatījās uz meitu. Viņā cīnījās pretrunīgas domas. Varbūt atsaukties, steigties pretim, ieiet istabā, apmīļot mazdēlu, sasildīties, nomazgāties, paēst, izgulēties, kā cilvēkam klājas, bet rit iet un pieteikties varas iestādēm? Ļaunāk nebūs. Nē, kāpēc padoties? Labāk paņemt lādīti un aizbēgt uz Rīgu, nozust lielpilsētas drūzmā, noslēpties .. . Viņš joprojām gulēja un nekustējās no vietas, skaidri apzinādamies, ka neizdarīs ne šo, ne to, lāpēc ka nekam vairs nav nekādas jēgas, tāpēc ka nekas vairs nav glābjams.

Marta aizvēra durvis, nenoskaidrojusi, kas pagalmā trokšņojis. Ozols dzirdēja, kā nožvakst dzelzs aizbīdnis. Kad iestājās klusums, viņš piecēlās, sameklēja spaini un zaglīgi turpināja ceļu. Stropi stāvēja zem ābelēm. Nocēlis pirmā stropa jumtiņu, Ozols steigā nometa pārsegu, kas bija uzklāts uz rāmīšiem, un sāka celt ārā smagas, medus pilnas kāres. Lauzīdams un locīdams viņš tās krāva spainī, lai varētu tajā sabāzt pēc iespējas vairāk šūnu. Pirksti kļuva lipīgi, un viņš ik pa brīdim neapzināti tos aplaizīja. Pēkšņi viņam pār muguru pārskrēja izbaiļu tirpuļi, jo gandrīz pie pašas auss kāds dobji ierunājās:

—    Sagribējās panašķēties ar mcdutiņu, vai?

Ozols alskalijās un viegli uzelpoja: viņa priekšā stāvēja Pēteris.

—           Tu nu gan mani nobiedēji,— nakts viesis algodamies noteica.— Palīdzi!

Bet bijušais kalps pat nedomāja spert soli luvāk.

—    Ko tu šeit meklē?

Ozols nedroši pacēla galvu, mēģinādams lumsa saskatīt algādža seju, lai noskaidrotu, vai viņš to saka nopietni vai tikai jokojas. Atskārtis, ka Pēteris nudien nejoko, Ozols aši pieliecās pēc šautenes.

—           Šī ir mana māja!— viņš atcirta, un viņa acis piemiedzās kā plēsīgam zvēram.

—           Kādreiz bija tava,— Pēteris nesatricināmā mierā norūca un paspēra soli uz priekšu.

—    Nenāc klāt!— Ozols izslējās un neveikli pacēla ieroci.

—           Briesmīgi nobiedēji!— Pēteris zobgalīgi iesmējās — viņš nepārprotami ar lielu labpatiku gribēja paņirgāties par bijušo saimnieku.— Tik un tā gaili nenospiedīsi.

—           Nenāc man klāt,— Ozols kāpās atpakaļ,— nogalināšu!

—           Ja izšausi, saskries ļaudis. Bet tu ar savu koka kāju necik tālu no viņiem neaizmuksi. Vai tu to neapjēdz?— Viņš piepeši pielēca pie Ozola un izrāva šauteni viņam no rokām.— Tā, rau, būs labāk. Tiesa kas tiesa, senāk es no tevis baidījos. Toreiz, kad tu mani mīdīji dubļos un lustējies ar manu sievu.

—           Ko tu runā, Pēter?— saimnieks izsaucās gandrīz vai asarām acīs.— Kas tev tādas muļķības sastāstījis? Zvēru pie dieva . ..

—           Vari nezvērēt!— bijušais algādzis rupji uzkliedza. — Jūs domājāt, ka Pēteris ir stulbs. Neko neredz, neko nemana,— viņš ļauni pasmīnēja.— Bet nekas, es tev arī sadevu piparus uz astes. To sarkano gaili es tev pielaidu. Vai tu pamatīgi nesasvili, ko?

Lai cik Ozols bija nobijies, izbrīns tomēr ņēma virsroku.

—           Vai patiesi tas bija tavs darbs? .. .— Viņš neticīgi nogrozīja galvu.

—           Kā gan cita? Domā, ka Pēteris neprot atmaksāt? Toreiz pielaidu sarkano gaili, bet tagad tevi saberzīšu putekļos. Nāc līdzi!—viņš naidīgi uzkliedza.

—    Uz kurieni?— Ozols šausmās kāpās atpakaļ.

—           Pats zini, uz kurieni. Es negribu tevis dēļ iekulties nepatikšanās.

—    Kas lev prātā, Pēter? Kas tu esi — cilvēks vai .. .

—    Cilvēks?— Pēteris iezvērojās niknumā, vilkdams elpu krūtis kā pārtrenkts zirgs.— Paskat tikai, kādu valodu tu esi uzsācis, pat to esi atcerējies, ka ari Pēteris ir cilvēks. Toreiz nelikies mani zinām, bet nu atcerējies. Kusties!—viņš uzkliedza un draudīgi noklabināja šautenes aizslēgu.

Bet Ozols nekustējās no vietas. Viņš nokrita ce|os un lūgdamies izstiepa rokas uz priekšu.

—   Piedod man par visu. Es tevi nelūdzu sevis dēļ. Nepazudini Martu, nepazudini manu mazdēliņu .. .

—    Ak tad es būtu tas, kas viņus pazudina? Bet tu — vai tu par viņiem iedomājies, kad vilkies šurp? Būtu citur gājis zagt, nevis viņus grūdis nelaimē. Iesim!

—    Bīsties jel dieva, Pēter!— Ozols sēkdams novaidējās.— Arī tu esi tēvs, ari tev ir bērni. Laid mani vaļā, par to es tev kaut ko pastāstīšu …

—    Ko tad?— Pēteris kļuva uzmanīgs.

—    Visu tīru patiesību.

Ozols lūkojās augšup žēlām, lūdzošām acīm, un šajā skatienā viedās tāds ciešanās ārdēts bezcerīgums, ka Pēteris negribot atmaiga.

—    Kas tev uz sirds? Klāj vaļā!

Kalniņš nolēca no kravas mašīnas kāpšļa un pārlaida skatienu ciema ļaudīm, kas bija sapulcējušies laukumā pie veikala.

—   Nu tad tā, biedri . . . Šokolāde un rozīņu maize … Nekā tāda nav un tuvākajā laikā ari nebūs.

Barā kāds labsirdīgi iesmējās.

—   Toties ir sāls, makaroni, sērkociņi . . . Kas vēl? Saulgriežu eļļa, petroleja ari. Ar šo dienu veikals atkal būs atvērts, varat nākt iepirkties. Protams, ar kartīšu taloniem un pēc noteiktajām normām. Bet nu, biedri, kam no darba nav bail, ķerieties pie preču izkraušanas!— Kalniņš izrīkoja.

Vairakas sievietes un puikas ierāpās kravas kastē, un pa cilvēku ķēdi uz veikalu sāka ceļot maisi, kastes, kannas. Ņemdami un dodami tos no rokas rokā, ciema ļaudis jokojās, sasaucās, cits citu uzmundrināja.

Pārliecinājies, ka darbs sokas, Kalniņš devās prom, bet drīz apstājās, jo netālu ieraudzīja sadrūmušo Pētera seju.

—   Sveiks, Pēter! Kāpēc nenāc sievām palīgā?

Pēteris savilka liīpas zobgalīgā smīnā.

—           Varētu domāt, ka tu esi tik daudz labumu atvedis, ka bez manas palīdzības šīm neiztikt.

—           Kā sacīt jāsaka, ņemiet par labu to, kas ir pie rokas. Gan jau nākamreiz atvedīšu vairāk.

—    Kad atvedīsi, tad arī aprunāsimies.

Kalniņš nīgri sarauca pieri un izvilka no kabatas papirosu paciņu.

—           Uzsmēķē!— viņš piedāvāja, pats kāri ievilka dūmu un pašķielēja uz sarunas biedru.— Es nepagalam nevaru apjēgt, Pēter, vai tu jau no dzimšanas esi tik stūrgalvīgs vai arī Ozols tevi par tādu pataisījis. Kādēļ tu par visu ņirgājies? Padomju vara taču ir tava vara, mu|ķi tāds, tā rūpējas par tevi cik varēdama, bet tu griez degunu uz otru pusi, vienmēr par kaut ko kurni. Kādē( tu atkal esi tik saīdzis?

—           Tādēļ, ka esmu muļķis,— Pēteris mierīgā balsī piekrita apsaukai.— Muļķis vienmēr paliek muļķis. Ko no tāda var prasīt? Šo patiesību gan Ozols man bāza acīs, gan vācieši dzina galvā, nu pienākusi jūsu kārta . . .

Kalniņš apjuka.

—           Piedod, es tevi tā nosaucu no laba prāta,— viņš sacīja, juzdamies vainīgs.

—          Ozols jau arī tikai no laba prāta. Viņš pastāvīgi atkārtoja: «Es no tevis, muļķi, gribu iztaisīt cilvēku.»

—           Un tomēr tu esi negants,— Kalniņš grūtsirdīgi nopūtās.— Kā izbadināts suns.

—   Turpretim tu esi briesmīgi labs .. .

—           Dzīvosim, redzēsim,— Kalniņš noteica, aizmeta papirosa galu un sakārtoja formas cepuri.— Es nu iešu.

—   Vai brauksi prom?— Pēteris drebelīgi iejautājās.

—           Jā. Vēl tikai iegriezīšos skolā, jāpaskatās, kā klājas skolotajai .. .— Kalniņam šķita, ka Pēteris grasās ko sacīt, tikai neuzdrošinās.— Ko tu gribēji?

—    Neko, es tāpat vien . .. Laimīgu ceļu!

Āboltiņš rūpīgi ārstēja Ozolu, kas gulēja zemnīcā uz lažas zem dažadu lēveru kaudzes un drebinājās kā apšu lapa. Traktiernieks ielēja krūzītē kandžu un iemaisīja tajā karoti medus, ko iesmēla no spaiņa.

—           Še, iedzer!— Viņš sniedza trauku Jēkabam.— Kandža ar medu ir pirmās zāles pret saaukstēšanos.

Bet Ozols nevarēja un nevarēja sasildīties.

—      Visu nakti kūlos pa tīreli,— viņš sēca, zobus klabinādams.— Migla . .. Apmaldījos. Nodomāju, ka gals jau klāt.

—     Labi, tagad pagūli, paārstējies. Bet kā tu varēji pazaudēt šauteni, to nu gan es nesaprotu.

—      Es jau teicu — migla. Un vispār purvs. Izšļuka no rokām. Kamēr es gan ša. gan tā . . . Ielej vēl, liekas, top labāk ap dūšu.

Āboltiņš ieleja viņam vēl šļakatu kandžas, tad apsēdās pie galda un, atlauzis lielu gabalu šūnu, ar gardu muti saka sūkt medu.

—       Garšīgs gan un smaržo pēc vasaras,— viņš nošmakstināja lūpas un izspļāva vaska drumslas.— Tava Marta ir malacis, ka atsūtīja tādu ciemakukuli. Jābrīnās, ka to tu nenoslīcināji akacī . ..

Ozols caur pieri palūrēja uz Āboltiņu un steidzās sarunu ievirzīt citā gultnē.

—       Produktu pilna kravas mašīna. Apsolīts, ka drīz pievedīs vēl.

—    Tu labi zini, ka sargu tur nav?

—       Ir — viena vecene ar plinti. Bet tikai naktī. Vai dieniņ, cik man auksti!

Domās iegrimis, Āboltiņš brīdi klusēja.

—      Zigi!— viņš pēkšņi uzsauca, pacēlis galvu pret vaļējo lūku.

Dēls pa ļodzīgajām kāpnēm tūlīt norāpās lejā.

—       Pasaki puišiem, ka uzbruksim veikalam rīt dienā,— Āboltiņš sacīja.

—    Dienā? Kāpēc dienā?— Zigis brīnījās.

—       Dienā būs drošāk. Nevar galvot, ka šie nakti nenoliek sargus. Bez tam … lai viņi zina, ka mēs esam spēks, ka ne no viena nebaidāmies.

Pa grambaino meža ceļu palēkdamies ripoja vecs pustonnīgs automobilis. Šoferis — jauns puisis — grozīja stūres ratu un klusībā dungoja kādu melodiju. Piepeši viņš spēji nobremzēja: ceļa vidū, gluži kā no pazemes izlīdis, nostājās cilvēks ar automātu rokās. Tas bija Zigis. Mašīna tuvojās viņam, lēni samazinādama ātrumu, bet, kad viņus šķīra tikai pāris metru, šoferis piedeva gāzi, un automobilis strauji rāvās uz priekšu, gandrīz notriekdams Zigi no kājām. Taču otrs bandīts — plecīgs bārdainis — izskrēja no krūmiem, paguva uzlēkt uz mašīnas kāpšļa un iešāva šoferim galvā. Jauneklis saļima pār stūres ratu, viscaur

applūzdams ar asinīm. Mašīna sacirtās sānis, priekšējie riteņi ieslīdēja grāvī, un lā apstājās.

Pieskrēja Zigis, aiz viņa — pārējie bandas locekļi.

—    Kas par stulbeni!— Zigis dusmīgi burkšķēja, vilkdams nogaiinato arā no kabīnes.— Pats sev parakstīja nāves spriedumu.

—    Nevis stulbenis, bet kaitīgs nelietis — sarkanais,— Āboltiņš iebilda.— Sēdies pie stūres!

Āboltiņš iekāpa kabīnē, pārējie salēca kravas kastē. Mašīna atpakaļgaitā izlīda no grāvja, apgriezās un aizbrauca pretējā virziena.

Ciema skolas jaunā skolotāja mazgāja klases logus. Noklaudzēja durvis, un ienāca Kalniņš, ģērbies virsnieka šineli bez uzplečiem, formas cepuri galvā.

—   Tā, Ilga, atnācu atvadīties. Ā-ā, tu esi malacis, ka ķeries pie darba kā īsta saimniece.— Viņš atzinīgi aplūkoja telpu, ar skatienu pakavēdamies pie sašautā globusa.

Meitene nolēca no palodzes, iemeta lupatu spainī un noslaucīja priekšautā rokas.

—   Uz redzēšanos, biedri Kalniņ! Neaizmirstiet tur apriņķa centrā parūpēties par burtnīcām! . ..

—   Un par tinti,— Kalniņš iesmējās.-— No tevis ne atkauties. Tikai jāatzīstas, ka man nav sagādnieka dotību.

—    Sava ciema labā jūs varētu pacensties.

—    Labi, labi, neaizmirsīšu. Es tev gribu sacīt ko citu. Kad sāksi gatavot skolēnus uzņemšanai pionieros un komjaunatnē, esi stipri piesardzīga un uzmanīga. Nesteidzini nevienu, lai katrs pats par to labi padomā. Nedzenies pēc skaita. Saproti, ka pašreizējos apstakļos daudziem bērniem šāds solis ir gandrīz vai varoņdarbs.

—   Saprotu,— Ilga nopietni atbildēja, gribēja vēl kaut ko piebilst, bet ieraudzīja ārā aiz loga Pēteri.— Ko jūs meklējat, biedri?— viņa tam jautāja, jo vēl nepazina visus ciema ļaudis.

—   Es, rau, pie viņa …— Pēteris ar pirkstu rādīja uz Kalniņu.

—    Ko labu pateiksi?— Kalniņš apsēdās uz palodzes, lai varētu ērtāk sarunāties.

—   Sailgojos pēc tevis. Kas ir, es nospriedu, aiziešu un paskatīšos uz to biedru Kalniņu.— Viņš pienāca tuvāk un pašķielēja uz Ilgu.

Meitene saprata, ka ir lieka, paņēma spaini un izgāja ārā.

—    Kas par lietu?— Kalniņš jautāja vēlreiz.

—    Tavs šoferis teiea … Ceļā jūs esot apšaudīti.

—           Un kas par to?— Kalniņa balsī ieskanējās nepacietība.

—           Kas par to?— Pēteris sadusmojās.— Ja izliecies tik gudrs, tad tev pašam vajadzētu to apjēgt .. . Produktus atvedi, tātad ēsma izlikta, bet tu ar saviem zaldātiem gribi aizbraukt un inīis pamest.

Kalniņš cieši ieskatījās viņam acīs.

—    Un ko tu man iesaki darīt?

—    Jums jāpaliek šeit. Kaut vai tikai šo vienu dienu.

—           Vai tev kaut kas ir zināms?— Kalniņš uzlika roku Pēterim uz pleca un pievilka viņu sev cieši klāt.

—            Uzskati, ka esmu to nosapņojis,— Pēteris atbrīvojās no Kalniņa rokas un drošības labad soli atkāpās.— Es taču, tā teikt, esmu muļķis,— viņš nenoturējās, neizmetis parasto dzēli bu,— bet es negribu, ka ciema ļaudīm būtu jākar zobi vadzī.

—    Vai šādi sapņi tev bieži jau rādījušies?

—    Nē. Pirmo reizi.

—    Kas tevi brīdināja?— Kalniņš skarbi noprasīja.

—           Es jau tev sacīju — sapnis. Un nekliedz uz mani! Būtu labak paldies pateicis.

Kalniņš piecēlās un atpogāja šineli.

—    Vai baidies? Viņi tevi ir iebiedējuši?

Pēteris vienaldzīgi paraustīja plecus.

—           Vismaz pasaki — cik viņu ir un kad viņi šeit parādīsies ?

—    Es tev atstāstīju visu sapni. Vairāk neko nezinu.

—           Ko lai dara, paldies par to pašu,— Kalniņš nopūtās. — Ja dievs dos, patērzēsim vēl kādu reizi.

—           Atkal dievu atgādājies? Ko tu neteiksi!— Pēteris pamirkšķināja un lēnām gāja no skolas prom.

Pie ciema veikala durvīm bija piekārta plāksnīte ar uzrakstu «Pusdienas pārtraukums». Zvejnieku sievām, kas bija salasījušās laukumā, niezēja mele:

—           Vai tikai šī tur iekšā nav aizmigusi? Jau piecas minūtes pāri diviem.

—           Lai nu, lai, pagaidīsim. Dzird, ka atvesti makaroni un cukurs, tapat ari sērkociņi … un saulgriežu eļļa.

Kada sieva nepacietīgi piedauzīja pie durvīm.

—    Klau, Ināra! Taisi vaļā, pusdienlaiks ir cauri!

Gados paveca pārdevēja baltā virssvārci steidzīgi at-

mela āķi un noņēma plāksnīti.

—    Beidzot taču! . . .— rindā atskanēja priecīgas balsis.

Ināra paskatī jās visapkārt un sāka pircējus steidzināt:

—   Atri, ātri, man ir tikai stunda laika.

Tā nebija viņas iegriba, tāda bija Kalniņa pavēle: pēc stundas viņai veikals jāaizslēdz un pašai jāaiziet pēc iespējas tālāk no tā. Noliktavas telpās jau sēdēja kareivji.

Pircēji cits pēc cita piegaja pie letes. Pārdevēja stradāja tik naski, ka pēc četrdesmit minūtēm ne veikalā, ne arī tā tuvumā vairs nebija neviena cilvēka.

Bet ciemā jau parādījās pustonnīgais automobilis. Pie stūres atkal sēdēja Zigis. Mašīna likās tukša, jo bandīti cits pie cita bija sagūlušies uz kravas kastes grīdas. Auto ripoja pa tukšu ielu, iebrauca tikpat tukšā laukumā un, bremzēm iekaucoties, apstājās pie veikala durvīm. Zigis izlēca no kabīnes, pieskrēja pie durvīm. Izlasījis uzrakstu «Pusdienas pārtraukums», viņš priecīgi nosmīnēja un mēģināja atvērt durvis ar spēcīgu rāvienu, bet tās nepadevās. Mēģināja raut vēlreiz — atkal nekā. Viņš bailīgi palūrēja apkārt — laukumā nebija nevienas dzīvas dvēseles, pa to klimta tikai dažas vistas un suņi. Tad viņš uzsauca savējiem:

—    Nāciet šurp! Jālauž vaļā.

Kā pēc pavēles no mašīnas izlēca visa grupa. Sāka klaudzēt laides, un pēc brītiņa durvis bija vaļā. Pametuši divus sargus ārpusē, bandīti iegāzās veikalā. Sākās drudžaina kņada un rosība — vīri vilka kastes, stiepa maisus, no plauktiem uz grīdas krita kārbas. Kareivji viņus netraucēja. Pēdējā brīdī Kalniņš bija grozījis rīcības plānu — daļu kareivju viņš bija atstājis laukā, daļu novietojis bēniņos.

—    Kāpēc tu tās konfektes esi tik daudz sagrābis?— raudamies sviedriem vaigā. Āboltiņš dusmīgi uzkliedza Zigim.— Meklē gaļas konservus! Gaļu mums vajag!

Laukā pašreiz beidzās īsa un klusa, gandrīz nedzirdama cīņa. Kalniņš ar kareivjiem, atņēmuši ieročus sardzē atstātajiem bandītiem, sēja tiem rokas uz muguras.

Bet Āboltiņš šajā brīdī pakampa no gaļas bluķa cirvi un lauza vaļā kasi.

—   Tukša,— viņš nikni norūca, apgrābstījis atlauzto atvilktni, bet pēkšņi tik briesmīgi apstulba, ka cirvis izkrita no rokas: durvis parādījās viens no viņa puišiem — garstilbainais bandīts saplēstās drānās, asiņainu seju, uz muguras sasietām rokām.

—   Cauri ir, zeni, beigas!— tas gārdzošā balsī pavēstīja.— Metiet nost ieročus, mēs esam ielenkti.

—    Ko-o?— traktiernieks iesaucās un šausmās kāpās atpaka).

—    Viņi pieprasa, lai jūs noliekat ieročus un ejat ārā pa vienam. Apsola . . .

Bet teikumu pabeigt bandīts nepaguva — Āboltiņš viņu nošāva tiešā trāpījumā. Tūdaļ sākās kauja. Šķindēdama sabirza druskās skatloga rūts, lodes kapāja plauktus, kuros stāvēja pudeles, kārbas, ar milzīgu blīkšķi sprāga granāta …

—    Uz sētas durvīm! Caur noliktavu . .. Ašāk!— Āboltiņš bļāva pilnā rīklē.

Viņš izmeta granātu, izšāva garu kārtu un tad, kad bandīti metās ārā pa sētas durvīm, satvēra Zigi aiz rokas un aizvilka to uz pretējo pusi pie loga, aiz kura stāvēja automobilis. Šāvieni jau skanēja aiz veikala, bet tēvs un dēls, tupēdami aiz sašķaidītās letes, klausījās, kā cīņas troksnis attālinās.

—    Jožam nu!— Āboltiņš nočukstēja.— Ātri! . . .

Apkārt neskatīdamies, viņi izlēca pa logu laukā. Zigis

satvēra stūri, Āboltiņš ierāpās kravas kastē. Mašīna rāvās uz priekšu un drāzās ārā no ciema. Aizslēpies aiz borta, traktiernieks uzguldīja uz tā malas automāta stobru un citu pēc citas izšāva īsas kārtas.

Pēkšņi no pagrieziena izskrēja Pēteris, turēdams rokās šauteni, ko viņnakt bija atņēmis Ozolam.

—    Stāt! Es šaušu!— viņš kliedza, pats savu balsi vairs nepazīdams.

Bēdzēji ir nedomāja apstāties. Pēteris pacēla ieroci un netēmēdams vairākas reizes izšāva uz šoferi. Mašīnas priekšējais stikls saplaisāja kā zirnekļa tīkls. Piespiedis roku pie krūtīm, Zigis atgāzās pret sēdekļa atzveltni. Pa pirkstu starpām sāka tecēt asinis. Viņš nešpetni nolamājās un no visa spēka nospieda gāzes pedāli. Automobilis savādi pacirtās sānis un gluži kā satrakots vērsis uzbrāzās virsū Pēterim, kas nolidoja no ceļa, ne ievaidēties nepaguvis. Mašīna izkļuva klajumā un joņoja uz meža pusi. Bet pēkšņi tā sāka dīvaini niķoties — it kā streipuļoja, it kā raustījās un beidzot apstājās.

—           Kas tur ir, Zigi?— Āboltiņš ar dūri piedauzīja pie kabīnes jumta.— Kas tur samežģījies?

Bet Zigis neatbildēja. Satrauktais tēvs steidzīgi izrāpās no kravas kasies.

—           Nu, kas tad tev te …— viņš iesāka, vērdams vaļā kabīnes durvis, bet tūdaļ aprāvās — Zigis bija sakņupis uz stūres rata.

—    Zigi . . . Dēliņ .. .— Āboltiņš šausmās čukstēja.

Vai esi ievainots?

Viņš saudzīgi pacēla Ziga galvu, atpogāja jaku un šausmās atsprāga alpakaļ — dēla krūtis bija asiņainas, acis salti un nedzīvi vērās tālumā.

Ozols sēdēja tumšā mežā, ar muguru atspiedies pret sirmu priedi. Viņa acis nekustīgi raudzījās augšup, pa bārdaino vaigu lēni ritēja lejup vientuļa asara. Viņš domāja par savu rūgto likteni, par pazudināto dzīvi un par to, ka nekad vairs neredzēs šīs priedes un nedzirdēs tuvinieku balsis. Un nebūs neviena, kas viņu apraudātu. ..

Āboltiņš skrēja pāri nometnes klajumiņam, garām vēl kūpošajam ugunskuram, garām zālē pamestajam katlam, šaudīdams skatienus uz visām pusēm.

—           Ozol!— viņš klusi izsaucās, bet, atbildi nesaņēmis, iekliedzās skaļāk:— Ozol!

Bet visapkārt valdīja mēms klusums. Āboltiņš pieskrēja pie bunkura un ielīda pazemē.

—    Ozol, kur tu esi?— viņš apjucis murmināja.

Bunkurā, tāpat kā norā, nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Uz lāviņas, kur nesen bija gulējis Ozols, rēgojās visvisādu kankaru kaudze.

—           Kur tu žauslies?— Iraktiernieks, neganti sprauslādams, iebrēcās.— Nāc šurp, kad es tev saku!

Āboltiņš stāvēja, truli vērdamies atvērtajā lūkā virs galvas, un piepeši it kā sabruka. Viņš bezspēcīgi saguma uz kastes, uzlika rokas uz skabargainajiem galda dēļiem un palika sēžam kā pārakmeņojies. Pēc kāda laika pacēla galvu, uzmeta blāvu skatienu neizdzertai pudelei un medus kāru paliekām blakus spainim, pastiepa roku pēc kandžas, bet nikni nometa pudeli zemē un drāzās pa kāpnēm augšup.

—    Ozol!— viņš histēriski iekliedzās.

—   O-zo-ol . . .— meža biezoknī noskanēja atbalss.

Āboltiņš skrēja, brikšņus lauzdams, ceļu nemeklēdams,

pats nezinādams, uz kurieni skrien,— skrēja, lai tikai

\

nestāvētu uz vietas, lai tikai kaut ko darītu. Bet, necik tālu neticis, viņš spēji apstājās, jo beidzot ieraudzīja Ozolu. Tas stāvēja pavisam tuvu—blakus vecam, augstam celmam. Bet jau nākamajā mirklī traktiernieks atskārta, ka Ozols nevis stāv uz zemes, bet karājas pie zema zara un viņa kājas gandrīz pieskārušās sūnai.

— Ā-ā-ā-ā . . .— Āboltiņš mežonīgi iebļāvās un, neko vairs neapjēgdams, pacēla automātu.

Viņš šāva un šāva līdz pēdējai patronai. Tad, naidā zvērodams, nometa ieroci un iekrita zālē — viņa augums raustījās neapturamās elsās.

20. NODAĻA

Izmeklētājs šķirstīja lietu.

Sieviete, kas sēdēja viņam pretim,— ievērojama fašistu darboņa sieva, okupācijas laika ciema vecākā meita — radīja viņā divējādas izjūtas. Viņam bija gan žēl šīs sievietes bērna, gan arī apnicis nezin kuru reizi klausīties saltos melos, kuriem varētu ticēt tikai vientieši. Kāpēc viņa tik nemākulīgi mēģina izgrozīties? Būtu labāk visu izstāstījusi skaidri un vaļsirdīgi, iespējams, ka tad viņai varētu kaut cik palīdzēt.

—    Uz kāda pamata jūs mēģināt noliegt, ka esat mums zināmā Losberga sieva? Vai šķiršanos tiesā bijāt ierosinājusi?— izmeklētājs noguris jautāja.

—   Es jau paskaidroju. īstenībā mēs nekad nedzīvojām kā vīrs un sieva. Kad atgriezāmies mājās, es tūdaļ pieprasīju laulības šķiršanu, bet sagadījās tā . ..

—    Labi, pieņemsim, ka tā,— izmeklētājs nopūtās.— Un tomēr jūs dzīvojāt zem viena jumta jūsu tēva mājās. Līdz pat tam brīdim, kad Losbergs lika nosūtīts uz fronti. Tā ir?

—    Mana tēva mājās viņš nekad nav dzīvojis,— Marta dedzīgi iebilda.— Jā, reizēm viņš tur parādījās, tas taisnība .. . bet starp mums nekad nebija laulāta pāra attiecību.

Izmeklētājs zīmīgi paraustīja plecus.

—    Droši vien jūs varat noprast, ka man ir grūti ņemt vērā jautājuma, tā teikt, intīmo pusi. Turklāt visiem zināmu apstākļu dēļ jūsu vīrs nevar dot šo … svarīgo liecību. Bet fakti ir nepielūdzami. Jūs neesat mēģinājusi

panākt oficiālu laulības šķiršanu, jūsu laulība tātad joprojām ir spēkā . . . Varbūt turpmāk vairs neatgriezīsimies kaut vai pie šī acīm redzamā un neapstrīdamā fakta, pilsone Losberga?

Marta izmisusi klusēja.

Izmeklētājs pāršķīra lapu un sapīcis jautāja:

—    Kad jūs pēdējo reizi tikāties ar Rihardu Losbergu?

—            Datumu neatceros … Tas notika īsi pirms padomju karaspēka atnākšanas.

—    Vai viņš ieradās tāpēc, lai ņemtu jūs līdzi?

—    Jā, bet es atteicos braukt.

—           Tā . . . Kas jūs uz to mudināja? Kādu motīvu dēļ jūs palikāt šeit?

—           Tādēļ, ka man ar manu bijušo vīru nav nekā kopīga.

—           Ak tā,— izmeklētājs salti noteica.— Labi. Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu tēvu?

—    Tajā pašā dienā, kad bija atbraucis Losbergs.

Izmeklētājs uzmeta viņai pārmetumu pilnu skatienu.

—    Kā būtu, ja jūs pacenstos atcerēties precīzāk?

—            Kā precīzāk?— Marta dedzīgi atsaucās.— Man nekas precīzāk nav jāatceras, tēvs aizgāja tajā pašā dienā.

—    Un pēc tam jūs viņu vairs nesatikāt?

—    Protams, nē. Kur es būtu varējusi viņu salikt?

—           Kur?— Izmeklētājs dzedri piemiedza acis.— Esmu pārliecināts, ka jums tas ir tikpat labi zināms ka man.

Marta pacēla pret viņu nemiera un cerību pilnu skatienu.

—           Jums kaut kas par manu tēvu ir zināms? Kur viņš ir? Ko viņš dara?

Zinām: mežā, bruņotā bandā.

—    Nevar būt!— Marta spēji iebilda.

—           Varu jūs iepazīstināt ar liecībām, ko devuši bandīti, kas tika arestēti pēc uzbrukuma jūsu ciemam,— izmeklētājs sacīja un starp papīriem sameklēja kādu lapiņu. — Redziet, šeit, bandas dalībnieku sarakstā, ir arī jūsu tēva uzvārds. Starp citu, pārliecinieties par to pati!— Un viņš pasniedza Martai lapiņu.

Marta paņēma papīru un, turēdama to trīcošos pirkstos, ilgi vērās rindiņās, kas lēkāja un izplūda viņas acu priekšā.

Nu? Ko jūs tagad teiksiet?

—  Es to nezināju .. .

—           Protams. Tieši tādu atbildi es no jums jau gaidīju,— izmeklētājs smagi nopūtās.

—           Paklausieties, bel es patiešām …— viņa apjukusi nomurmināja.— Jūs man nelieat?

—           Bet pati sev jus ticat? Apprecējāties aiz pārsteidzības, uz Vāciju aizbraucāt afektā . ..— izmeklētājs vairs neizturēja.— Jūsu laulība nav šķirta, bet tik un tā jūs mēģināt no visa atkratīties .. . Kāda jēga tik muļķīgi liegties? Neko nezināt . . . Ne to, ka tēvs bija bandītos, ne to, ka pirms uzbrukuma viņš ieradās mājās un izmīdīja dārzu . . . Skatieties, šajās fotogrāfijās ir redzamas pēdas, ko dārzā atstājusi kroplā kāja. Varbūt arī ar to jums vēl par maz?

Marta raudzījās uz vēdeklī izliktām fotogrāfijām un neko vairs nemēģināja bilst. Izmeklētājs ar pūlēm nomierinājās, salika fotogrāfijas kaudzītē un, acis nepaceldams, it kā viņam būtu kauns par tik bezgodīgiem pratināmās meliem, nogurušā balsī sacīja:

—           Labi . . . Mūsu pienākums ir iesniegt par jums visus datus, tādēļ es jums uzdošu vēl pēdējo jautājumu. Jūs apgalvojat, ka okupācijas laikā savā mājā esat slēpusi partizānus. Kas vēl to zināja?

Marta apjukusi samirkšķināja acis, savilka pieri grumbās.

—    Artura Bangas māte . ..

—    Diemžēl viņa vairs nevar to apliecināt.

—   Tad tikai Arturs pats vai . . . mans tēvs.

—           Ko?— izmeklētājs brīnījās.— Jūs gribat teikt, ka slēpāt mūsu cilvēkus ar sava tēva ziņu?

—   Tā iznāca. Viņš to uzzināja nejauši.

—    Un neko nedarīja?

—    Nē.

—    Kā jūs to varat izskaidrot?

—    Nododams viņus, viņš būtu nodevis arī inani.

Izmeklētājs pacēla no galda presi, domīgs to ilgi grozīja

rokās, beidzot paskatījās Martā ar tikko manāmu līdzjūtību un klusi sacīja:

—           Diemžēl ne Arturs Banga, ne jūsu tēvs nevar kļūt par lieciniekiem.

—    Kāpēc?— Marta satrūkās.

Izmeklētājs novērsa acis.

—           Gvardes kapteinis Arturs Banga kritis četrdesmit ceturta gada divdesmit trešajā jūnijā. Bet jūsu tēvs pirms trim dienām izdarījis pašnāvību.

Iestājās klusums, un tikai pēc prāva brīža izmeklētājs jautāja:

—   Vai vēlaties vel ko piebilst pie nopratinašanas protokola?

Nule dzirdētā vēsts Martu bija pilnīgi satriekusi, un viņa tikko dzirdami atbildēja:

—    Nē.

21. NODAĻA

Taiga rāmi dusēja zem bieza sniega. Sudraba bruņās iekaltie ciedri bija iegrimuši dzi|ā, stingā mierā. Pēkšņi no kādas galotnes nobira riekšava sausa sniega pārslu — vāvere pārlēca no zara uz zaru. Vectēvs Mitja aši pacēla berdanku un sāka tēmēt. Stobrs pašūpojās, palīgojās, tad sastinga un pēc mirk|a nodrebēja no šāviena. Mednieks zvēriņu pacēla, nopurināja sniegu un piesēja pie jostas, kur jau karājās pāris kuplastu.

Taiga piegūla pie sādžas tik tuvu, it kā sargātu tās stiprās, pamatīgās, pēc sibīriešu paražas būvētās baļķu mājas. Virs jumtiem omulīgi kūpēja skursteņi, saulē zaigoja milzīgi lielas, glīti sakrautas, apsarmojušas malkas grēdas, gaisā virmoja svaigas maizes un ceptu kartupeļu smarža.

Vectēva Mitjas māja sādžā izcēlās ar īpašu skaistumu — griezumiem rotāti vārti, koši krāsoti logu slēģi, gailis jumta korē …

Piegājis pie lieveņa, vectēvs noraisīja slēpes un padauzīja vienu pret otru. Tad pārlaida pagalmam apmierinātu skatienu, atlieca nogurušo augumu, uzlika kāju uz pirmā pakāpiena, bet šajā mirklī, gluži kā no zemes izaudzis, viņa priekšā parādījās kāds delveris ar aplam lielu, spalvainu ausaini galvā. Spalgā, skanīgā balsī viņš nokliedzās:

—   Vectēv, priekšsēdētājs jūs sauc pie sevis.

—    Kas tad šim svilst?— Vectēvs nīgri pagriezās pret ziņnesi.

—    Nezinu. Teica, ka dikti ātri vajag. Es jau trešo reizi skrienu pēc jums.

—   Nekas, gan pagaidīs. Maķenīt apsildīšos un tad aiziešu.

Kolhoza kantora vispārējā pelēcībā sekretāre Klaņka Fofanova ziedēja gluži kā neiedomājami spilgta svešzemes brīnumpuķe. Vectēvam sametās raibs gar acīm no viņas kliedzoši za]ās jakas, no krāsotajām lūpām, kas bija tik sarkanas kā pārgatavojušās irbeņogas, no augsti sasukātā koši rudo matu ērkuļa. Nīgri nokrekšķinājies, viņš piegāja pie priekšsēdētāja. Tas bija kara invalīds ar vienu roku, ģērbies novalkātā formas blūzē.

—    Izsauci mani?— vectēvs noprasīja.

—    Nē, neizsaucu, vecotēv, neizsaucu,— pēc izskata labsirdīgais priekšsēdētājs iedomājās esam gudrs viltībnieks.— Ciemos tevi aicināju, tas taisnība. Nāc vien tuvāk, apsēdies!

Vectēvs augstprātīgi pablenza viņā.

—    Ciemiņu arī bez manis tev atliku likām. Klāj vaļā, ko tev vajag!

—   Vecotēv, tu mani sāpini. Valdīšana griežas pie tevis ar sirdi un dvēseli, bet tu …

—    Valdīšana?— vectēvs pasmīkņāja.— Zini ko, Timoņa, ja tu pie varas esi ticis, tad reizēm to varu tev vajadzētu arī likt lietā. Kauču tik, ka nostrostētu vienu otru, kam nav ne kauna, ne goda un prātiņš caurs kā siets.— To teikdams, viņš pamāja uz Klaņkas pusi.

—    Uz ko jūs to tēmējat?— Klaņka salēcās.

—    Kas tad te ko tēmēt,— vectēvs piemiedza acis.— Nav ko tēmēt, nav ko mērķēt. Saku, kā ir. Tavs vīrs, kazi, patlaban mirkst asinīs, kamēr tu … Tfū! Izpušķojusies kā tāda vārna ar pāva spalvām, un tas vien tikai prātā, kā izrādīties vīrišķu priekšā.

—    Jūs … Zināt, jūs …— Klaņkai aiz sašutuma vai elpa aizrāvās, un novērsusies, lai paslēptu piesarkušos vaigus, viņa izskrēja no istabas.

—    Vecotēv, vecotēv, tu zvetē tāpat kā kalējs ar āmuru pa laktu,— priekšsēdētājs, mulsi pasmaidīdams, pārmeta.— Sievišķim lieli prieki, bet tu viņu šitā … Klaņkas vīrs atradies. Nabadzīte jau bija viņu apraudājuši, bet nu atklājās, ka viņš ir tikai ievainots un ārstējas Sverdlovskā.

Vectēvs Mitja, glābdams neveiklo stāvokli, nošņaukājās kā bērns un ar pārspīlētu nepacietību noprasīja:

—    Saki, ko tev vajag! Man nav vaļas te mēli deldēt.

—    Zini, vecotēv .. . Mitrij Akimič, zini, lieta ir tāda, ka pie mums nometina izsūtītos. Četras ģimenes.

—    Ko, ko?— Vectēvs papurināja bārdu.— Izsūtītos? Kas tie tādi ir? Kalordznieki, vai?

—    Kas par katordzniekiem! Padomju iekārtā!— Priekšsēdētājs īgni atmeta ar roku.— Es jau teicu — izsūtītie, represētie. Tie ir tādi, kas tur vācu laikā nogrēkojušies. Ne jau dikti, bet tomēr … Tos, kas ir dikti vainīgi, pats zini … Bet tie, kas nav dikti nogrēkojušies, tiek sūtīti uz Sibīriju, uz šejieni — tātad pie mums. It kā pāraudzināšanai.

—    Lai jau šie aug un lai pāraug,— vectēvs sacīja un paraustīja plecus.— Kāda man gar tiem daļa?

—    Redzi, vecotēv … No sabiedrības puses, Mitrij Akimič, būtu tāds lūgums … Tev ir divdaļu māja, un jūs ar večiņu vien tur palikuši … Pieņem iemītnieci. Zināms, tikai uz laiciņu, kamēr kaut ko sagudrosim.

—    Ak tad tā-ā …— vectēvs novilka ar kodīgu padevību balsī.— Ak tad tu dziries manā mājā ietaisīt cietumu, ko? Labi, labi, Timoņa, komandē vien, tev taču tā vara ir dota …

—    Ko tu runā, vecotēv? Mitrij Akimič . ..— priekšsēdētājs sapīka.— Kāpēc tu mani tā apvaino? Kas par cietumu? Viens pats sievišķis ar bērniņu, un tas ir viss.

—    Labi jau, labi,— vectēvs nerimās.— Pagodā mani vecumdienās, pagodā. Tik un tā nav neviena, kas aizstāvētu,— dēli ir karā.

—    Es taču tev teicu — tikai viens sievišķis.

—    Varbūt kādas laupītāju bandas priekšniece? Varbūt spitālīgā? Vai tik traka, ka ņem un nosvilina mūsu māju. Par ko gan mani, sarkano partizānu, padomju vara tā pagodā? Ar ko gan es pret to esmu noziedzies?

—    Rauj tevi nelabais!— vienrocis sadusmojās.— Griežos pie viņa kā pie cilvēka, bet — še tev! … Tāpēc jau tevi lūdzu, ka esi bijušais partizāns, ka tev vajadzētu būt saprātīgam cilvēkam, bet tu — kā ezis. Pie kā tad lai iemitinu? Varbūt pie Vaņkas Šuhina? Viņa pūznī? Tas tev tā pāraudzinās…

Vectēvs pierima un klusībā sāka prātot.

—    Kad šie te gaidāmi?—viņš beidzot apvaicājās.

—    Rīt.

Mitrijs Akimičs mazliet papūta, mazliet paminstinājās un beidzot bikli ieminējās:

—   Timoņa, vai tu nevarētu mums piešķirt kādu citu … nevis to bandīteni. Tu taču pazīsti manu veču …

—    Kas par bandīteni? Sievišķis taču ir un paliek tikai sievišķis,— priekšsēdētājs tikpat nedroši iebilda, bet tūlīt jautri un labsirdīgi iesmējās.— Kā redzams, tu vēl esi nadzīgs uz brunčiem, ka baidies no savas večiņas.

Jaunā vēsts Kostirevu mājā sacēla pamatīgu traci.

—    Kas lev lēcies, vecais prauls? Vai pavisam prātu esi izkūkojis?— Vecmāmuļa Aņisja sila pret galdu savu izdēdējušo dūrīti.

—    Mieru, večiņ! Mieru, es tev saku,— vectēvs vārgi aizstāvējās.

—    Es tev gail parādīšu mieru! Citus muļķus laikam nevarēja atrast . . .Ko tu neteiksi — bandītiem jādod mājvieta!

—    Kādiem bandītiem? Tie ir ripri . . . ripresētie . . .

—    Tu man ar svešiem vārdiem negrozi galvu! Presētie vai nepresētie, bet iekšā nelaidīšu. Nostāšos, edz, tur uz sliekšņa ar krāsns urķi rokā. Tik un tā reiz jāmirst.

—    Ar ko tu, večiņ, taisies karot?— vectēvs iesmējās.

—    Tā taču būs sieviete ar bērniņu, viena pati sieviete.

—    Ak viena!—vecmāmuļa jo jestrāk iesvilās dusmās.

—    Ek tu, vecais ērzeli! Kazi, savam priekam izraudzījies salmu atraitni?

—    Kuš!— vectēvs pēkšņi viņai uzbrēca.— Vai pie krāsns galvu esi pārkarsējusi? Ej kupenā atdzesēties!

Vecmāmuļa tūlīt pieklusa, bet pēc brītiņa bažīgi iebubinājās:

—    Man no bailēm metas nelabi ap sirdi, Mitjuša. Ja nu šī ņem un mūs nogalē vai ko citu izdara?

—     Nekas, večiņ, — vectēvs viņu apmīļoja un pajokojās:— Kā senāk mēdza teikt: ja paliksim dzīvi — tad nemirsim. Karš drīz beigsies, dēli pārnāks.

—    Kā tad, bet Fedjas istabu tu tai . ..

—    Nekas, večiņ, kauču tikai dēli atgrieztos .. .

Pa ciema ielu lēni vilkās četras ragavas, kas bija piekrautas ar saiņiem un čemodāniem. Mantu vidū sēdēja dažāda vecuma bērni, kas sala dēļ bija savīstīti šallēs un lakatos. Ragavām nopakaļ tenlerēja sievietes. Visiem pa priekšu gāja kolhoza priekšsēdētājs, bet ciema ļaudis, kas nelielās grupiņās stāvēja abās ielas malās, viņu pavadīja ar nosodošiem skatieniem. Kāda bravūrīga sieva, nākdama no akas ar nestāvās iekārtiem spaiņiem, pat nedomāja griezt ceļu un izaicinoši devās šķērsām pāri ielai, gandrīz ar spaini aizķerdama priekšsēdētāju, sak, re, kādi mēs esam!

Vectēvs un vecmāmuļa stāvēja savā istabā pie loga, kas pa pusei bija aizvilcies ar leduspuķēm, un vēroja ceļiniekus, kuri nāca aizvien tuvāk. Večiņa soli atkāpās un, rokas pie krūtīm piespiedusi, klusi iejautājās:

—    Vai tad patiesi Fedjušas istabā?

Vectēvs nopūtās, bet neko neatbildēja. Večiņa iegāja sānislabā. Tur stāvēja rūpīgi apklāta gulta, neliels galdiņš, divi krēsli. Pie sienas blakus grāmatu plauktam karājās divas ierāmētas fotogrāfijas — abi dēli. Viens nopietnu seju, virsnieka formas tērpā. Otrs — smaidošs, prieka pilns, karavīra auseni galvā. Pacēlusies uz pirkstgaliem, večiņa noņēma ģīmetnes no sienas.

Uz sliekšņa, garaiņu mutuļu apņemts, parādījās priekšsēdētājs.

—    Sveiki jūsmājās! Te nu mēs esam, pieņemiet,— viņš neskanīgi noteica un pagāja malā.

Aiz viņa stāvēja sieviete, ievīstījusies lielā lakatā, kas bija uzsiets virs mēteļa. Viņa neveikli mīdīja nosalušās kājas, kas bija ieautas filca botēs, kuras jau sen bija zaudējušas sākotnējo izskatu. Vectēvs, svārstīdamies starp žēlumu un nepaliku, vērās gan svešiniecē, gan viņai blakus stāvošaja puisēnā. Zem liela lakata, kas bija apsiets ap cepuri, tikai spīdēja zēna ačeles.

—    Labdien!— Marta sacīja ar jūtamu akcentu un sāka noraisīt lakatu.

—    Sveicināta!— vectēvs atturīgi atbildēja.

Priekšsēdētājs uzmeta lūdzošu skatienu vispirms vectēvam un pēc tam vecmāmuļai Aņisjai, kura šajā brīdī iznāca no sānistabas ar dēlu ģīmetnēm rokā.

—    Labi, tieciet nu galā paši, man vēl jānovieto pārējie,— viņš steidzīgi nomurmināja un pēc brītiņa piebilda, īpaši ne pie viena nevērsdamies:— Par darbu un, tā teikt, arī maizi . . . To nokārtosim rīt.

Kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, istabā iestājās smags klusums. Pirmais to pārtrauca mājas saimnieks.

—   Āre, varēsiet mitināties tur.— Viņš parādīja uz atvērtajam sānistabas durvīm.

—Vai drīkstam tur ieiet?— Marta nedroši ievaicājās, ar grūtībām atrazdama vārdus krievu valodā.

—   Es jau teicu — tā ir jūsu istaba,— vectēvs drūmi atkārtoja.

Marta paņēma čemodānu un pievērsās dēlam.

—    Edgar, palīdzi man! . . .— viņa sacīja latviski.

Bet zēns neklausījās. Viņš skatījās uz pretējo pusi — tur, kur uz galda šķīvī stāvēja rudzu maizes dona. kas bija pārklāta ar pašaustu sedziņu. Tumši zeltainā garoza it kā vilktin pievilka zēna acis.

—   Edgar!— Marta skarbi atkārtoja, un viņas sejā iesitās sarkani plankumi.

Zēns it kā pamodās, norija siekalas un steidzīgi pacēla aizsaini, kas gulēja pie viņa kājām.

Vectēvs ievēroja visu — gan izsalkumu zēna skatienā, gan mātes apjukumu, gan ari smagās nastas viņu rokās. Viņš nevilšus sakustējās, tomēr palika stāvam uz vietas.

Pār sādžu sabiezēja krēsla. Vielu vietām māju logos jau iedegās blāva gaisma. Sānistabas lodziņš no ārpuses izskatījās pēc gaiša četrstūraina plankumiņa ar robainu apli vidū, ko Edgars bija atkausējis ar savu elpu. Ar bērnam pāragru nopietnību viņš raudzījās pa to ārā uz nepazīstamo ielu, milzīgajiem ciedriem un to sniegbaltajām cepurēm, uz bezgalīgajām sniega kupenām. Beidzot viņš pagriezās pret māti.

—    Māmucīt, vai tu redzēji,— viņš domīgi jautāja,— ka viņiem ir tāda savāda maize?

Marta, kārtodama mantas, nodūra galvu un izlikās, ka neko nav dzirdējusi. Tomēr pēc brīža atjautāja:

—    Ko tu teici?

—    Viņiem ir tāda brūna, brūna maize — un smaržīga …

—    Ir jau vēls, liecies gulēt!

—    Māmucīt, es gribu ēst,— puisēns uzmeta lūpiņas.

Marta nodūra galvu un, it kā vainīga juzdamās, atbildēja:

—    Mums nekā nav, manu mazulīt. Ej gulēt, laidies miegā!

Vectēvs Mitja un vecmāmuļa Aņisja sēdēja dibenistabā pie galda un katrs darīja savu darbu: vectēvs laboja velteņus, vecmāmuļa adīja zeķi. Reižu reizēm abi pagrieza galvu pret durvīm, aiz kurām bija dzirdama klusa rosīšanās un svešas valodas skaņas. Beidzot vecmāmuļa neizturēja.

—    Dzi, šie nemaz nerunā mūsu mēlē,— viņa čukstus noteica.— Nez vai tikai nav kādi vācieši?

—    Nē, šie esot latvijieši. Saprati?

—    Ak dievs, stāvi man klāt!— Večiņa pārmeta sev krustu.— Kur tad, Mitjuša, ir tā viņu zeme — Vācijā vai mūsu pašu Krievzemē?

—    Kā lai to saka …— vectēvs visgudri sarauca uzacis, — ja no Maskavas puses…— un bezcerīgi atmeta ar roku.— Ta butu gara skaidrošana, večiņ, bet tik un tā tu neko nesaprastu.

—    Mitjuša, diez kālab šī . . . tādu gaisa gabalu? Rādās tīri miermīlīgs sievišķis.

—    Kā lai to saka . . .— vectēvs atkal viszinīgi iesāka, bet negaidīti sapiktojās.— Tavam prātam, večiņ, to neapjēgt, tas ir valsts noslēpums.

—    Pasarg dievs un svētā dievmāte!— večiņa vēlreiz pārkrustījās un acīmredzot gribēja vēl kaut ko pavaicāt, bet nepaguva, jo atvērās ārdurvis un uz sliekšņa parādījās kāda sieviete — tā pati, kas pirmīt, kad sādžā ieradās izsūtītie, ar nēšiem pārgāja pāri ceļam.

Vecmāmuļa atskatījās, un aiz pārsteiguma viņai adīklis gandrīz izkrita no rokām: Katerinai kājās bija velteņi, mugurā aitādas kažoks, pie kura stērbeles turējās viņas dēlēns — sešgadīgais Fedjka, bet galvā angoras truša vilnas cepure, kas vēl nebija zaudējusi savu rožsārto krāsu un eiropeisko šiku.

—    Labvakar visapkārt!— Katerina iedziedājās medainā balsī, ziņkārīgi vērodama vecīšus: diez ko nu šie teiks par viņas jauno cepuri?

—    Kas tad tev uz tā paura uzmaukts?— vectēvs brīnīdamies jautāja.— Vai tikai neesi kādu putnu biedēkli aptīrījusi?

—    Ko jūs, Dmitrij Akimič, no Eiropas saprotat,— Katerina apvainojusies paraustīja plecus.— To man jaunā iemītniece uzdāvināja,— viņa nodižojās un klusākā balsī apvaicājās:— Bet ko tad jūsējā? Ne ar šo, ne ar to nemēģināja pielabināties? Vai tad visu bagātību ceļā būtu atstājusi?

Vecmāmuļa sarauca pieri.

—    Vai tu, Katerina, esi atnākusi tāpat vien vai kādā vajadzībā?

Bet viešņa — vai nu viņa negribēja vecmāmuļas balsī sadzirdēt nelaipnību, vai arī patiesi bija pārlieku pacilāta — piegāja pie spoguļa un čubināja savu lepno cepuri, tikai pēc brīža nevērīgi pār plecu atsaukdamās:

—    Tāpat vien man nav laika apkārt vazāties. Pasakiet savai mītniecei, ka viņa ir norīkota manā brigādē. Lai rīt no rīta sešos ierodas pie zirgu staļļiem, citādi pašai ar savām kājām vajadzēs mūs meklēt taigā. Iesim, Fjodor Nikolajevič!

Paņēmusi dēlēnu pie rokas, Katerina izlīgoja no istabas.

—    Galīgi apdullusi,— večiņa izdvesa, lūkodamās nopakaļ aizgājējai.

Viņa piecēlās, lai ietu uz sānistabu un iemītniecei pateiktu, ko Kalerina likusi, bet vectēvs viņu apturēja.

—    Pag, večiņ!— viņš uzsauca, brītiņu padomāja un klusi piebilda:— Cilvēkus vajag paēdināt.

Vecmāmuļa palika stāvam, tad piegāja pie krāsns, j izvilka nelielu čuguna podu ar kartupeļiem un nolika to uz galda.

—    Liec galdā visu, kas mums pie rokas! — vectēvs viņu skubināja.

Vecmāmuļa izgāja priekšiņā un atgriezās ar bļodiņu sālītu sēņu un piena podu. Pēc tam nedroši piegāja pie sānistabas durvīm un pieklauvēja.

—    Nāc paēdini puiku!— viņa noteica, tiklīdz Marta bija pavērusi durvis.

Marta aiz pārsteiguma apjuka un stāvēja, acis mirkšķinādama.

—    Es saku, paēdini puiku,— večiņa jau mazliet laipļ nākā balsī atkārtoja.— Bija atnākusi tava brigadiere. Tev jau no paša rīta jāiet darbā.

Marta pamazām atguvās.

—    Piedodiet, lūdzu,— viņa mulsdaina ierunājās. J — Mums daudz nevajag. Naudas mums pagaidām nav, bet, ja esat ar mieru .. . kaut ko no mantām … Vai uz parāda … Kā jums labāk.

Vectēvs Milja piecēlās, drūmi vērdamies viņā. No šī j skatiena Marta galīgi samulsa un steidzās piebilst:

—    Varat nešaubīties, mēs par visu samaksāsim.

—    Ūja, kas tev par mums tādas aplamības samelsis? I Vai mēs kumosus skaitām?— vectēvs atsaucās piesmakušā, ļ aizvainojuma pilnā balsī.— Vai tu pie cilvēkiem esi atJ vesta vai iemesta lāča midzenī?

—    Bet es . .. Es negribēju jūs apvainot. Mēs sapro1 tam …

—    Ja saproti, tad nav ko runāt. . . Klāj galdu, večiņ, bet 1 tu sauc šurp savu delveri!— vectēvs pavēlēja.— Es tev, 1 meit, klau, ko teikšu … kas tev tur bijis, to es nezinu un ļ negribu zināt. Kas bijis, tas lai tur paliek. Ja esi ienākusi 1 mūsu mājā — dzīvo. Neņem ļaunā — smalku ēdienu mums nav, bet tas, kas ir, tas ir visiem kopīgs. Saprati?

—    Sapratu.— Martai pār vaigiem sāka tecēt asaras.

Pie galda viņai tomēr sametās kauns par savu izsalkušo i puisēnu, kas kāri šaudīja actiņas uz visām pusēm un ' gribēja pieskarties gan pie viena trauka, gan pie otra. Marta ikreiz viņam kaut ko latviski pāris vārdos pateica, un viņš pieklājīgi atvilka rociņu atpakaļ, bet, mātei par lielu sarūgtinājumu, drīz vien aizmirsās un atkal sniedzās pēc kāda ēdiena.

—           Kā tad tavu zeperi sauc?— vectēvs Mitja apvaicājās, lai atbrīvotu Martu no samulsuma.

—    Par Edgaru.

—   Tātad Ediks?

—           Jā, arī tā var saukt. Lūdzu, piedodiet, ceļā viņš ir stipri izsalcis.

—           Tev, ineit, ne par ko nav jālūdz piedošana. Saki paldies dievam, ka puikam ir ēstgriba. Un es tev teikšu vēl ta: nevajag mūsu priekšā klanīties līdz zemei. Mūsu pusē ļaudis to necieš.

Beidzot pieēdis pilnu vēderu, Edgars piecēlās un latviski bikli nočukstēja:

—    Paldies.

—    Ko, ko?— vectēvs Mitja nesaprata.

—           Viņš saka paldies,— Marta paskaidroja.— Latviešu valodā.

—           Edz, kāds gudrinieks,— vecmāmuļa nogrozīja galvu.— Tāds knauķītis vien vēl ir, bet jau māk runāt tajā ē . .. latviešu valodā.

Viņa mīlīgi noglāstīja zēna galviņu un sacīja:— Mums arī ir divi dēliņi. Abi karo.

Marta kaut ko atcerējās, strauji piecēlās, ieskrēja sānislabā, bet tūlīt atgriezās un sniedza večiņai spilgtus tautiskā rakstā adītus dūraiņus.

—    Ņemiet tos piemiņai I Tie ir mūsējie, no Latvijas.

Bet večiņa pēkšņi saknieba lūpas un diezgan nelaipni

dāvanu atbīdīja malā.

—    Nevajag. Mums ir pašiem savi.

Smagi nogāzās simtgadīga priede, uzmezdama gaisā sniega putekļu mākoni. Taigā strādāja meža cirtēji — sievietes un pusaudži. Marta, ģērbusies velteņos, vatētās biksēs un vatētā jakā, gandrīz nepazīstama šajā nepierastajā apģērbā, apkapāja koka zarus, nemākulīgi cilādama cirvi. Viņai neveicās pat šis cirsmā visvieglākais darbs. Spurainie zari jaucās pa kājām, asās skujas durstīja seju, cirvis nevarīgi sitās pret sīksto, skanīgo koksni.

—    Ar tārlu strādāšanu pat tējai cukuru nenopelnīsim,— jaunā, spēcīgā brigadiere Katerina īgni norūca, ar vienu vēzienu atcirzdama resnu zaru.

—    Paklau!— Martai uzsauca cita — kāda piemīlīga izskata sārtvaidze.— Kur tu agrāk strādāji?

Marta neatbildeja, tikai vēl cītīgāk cilāja cirvi.

—    Skaidrs,— Katerina pamirkšķināja,— pie fričiem viņai bijusi saldāka dzīve. Tur citi viņas vietā liekuši muguru. Labi, sievas, pīppauze!

Katerina iecirta cirvi celmā un gāja pie ugunskura. Viņai sekoja visa brigāde. Mežinieces apsēdās pie ugunskura, uz resna celma salika visu, kas nu katrai bija, un sāka ieturēt mailīti. Vienīgi Marta palika pie priedes, joprojām uzcītīgi cirzdama sīkstos zarus.

—    Apvainojusies,— Katerina teica, nokozdama maizes kumosu, un pamāja uz viņas pusi.— Rāda raksturu.

—   Varbūt vajadzētu paaicināt bariņā?— sārtvaidze, brigadieres draudzene, bikli ievaicājās.

—    Kas vēl nebūs! Lai pacilā cirvi, vāciešu brūte!

—    Cik tu, Katerina, tomēr esi . ..— draudzene pārmeta.— It kā tu pali nebūtu sieviete, it kā tev nemaz sirds nebūtu krūtīs . ..

—    Sieviete es būšu tad, kad mans vīrs pārnāks no frontes,— Katerina drūmi atbildēja, uztina mahorkas smēķi, vairīdamās no karstuma, izcēla no ugunskura degošu sprunguli, piesmēķēja un tikko sadzirdami piebilda:— Ja pārnāks …

No meža izbrauca ragavas, kurās bija iejūgts vājš zirģelis. To pie galvas veda Maiga — viena no izsūtītajām latvietēm. Apdarināto baļķi Katerina ar biedrenēm sāka velt uz ragavām. Kamēr viņas strādāja, Maiga piegāja pie Martas, kas joprojām cirta zarus.

—    Kā ir, vai esi kaut cik iemanījusies?— viņa smaidīja, cenzdamās Martu uzmundrināt.

—    Cenšos … Det rokas …— Marta atbildēja un noslaucīja sviedrus no pieres.

—    Tikai nelien no ādas laukā, pielāgojies,— Maiga klusā balsī pamācīja un pamāja uz brigadieri.— Viņa ir liela maita, bet tik un tā iespējams ar viņu sadziedaties. Zini: ar vilkiem dzīvojot, kā vilkam jākauc.

Maiga aizgāja atpakaļ pie ragavām, uz kurām sievas pašreiz nostiprināja baļķi. Bet Marta atkal sāka cilāt cirvi.

Sādžas bērni klaigādami ar ragaviņām laidās lejā no apledojuša kalniņa. Augšā, vienā rokā turēdams paštaisītu ragaviņu auklu, stāvēja puisēns, kam galvā bija budjonovka ar sarkanu zvaigzni. No cepures rēgojās ārā tikai deguna galiņš, un tādēļ grūti bija pateikt, ka tas ir Edgars. Bet bija noprotams, ka viņš ar savu cepuri ļoti lepojas — cēli izslējies, pat savas ragaviņas aizmirsis, viņš ar otru roku nepārtraukti to grozīja un kārtoja.

—    Ko tu tur stāvi?— Fedjka, brigadieres dēls, viņam izsmējīgi uzsauca un, pastūmis uz pakauša savu ādas ausaini, pēkšņi ierosināja:— Zini ko, apmainīsimies cepurēm, manējā ir siltāka.

—    Nē,— Edgars — viņš jau diezgan veikli runāja krieviski — prātīgi atbildēja,— šo man vectēvs uzdāvināja.

—    Melo, tev nekāda vectēva nav!

—    Ir gan,— Edgars sašuta.— Viņš ir mājās, kurina krāsni. Vai neredzi, ka dūmi kūp?

—    Kas viņš tev par vectēvu?— melnīgsnējais puika turpināja uzbrukumu.— Tu esi atvestais — un tava māte tāpat. Es visu zinu, tu esi fašists. Un tev nav brīv nēsāt budjonovku.

Viņš metās virsū Edgaram, mēģinādams viņam noraut cepuri no galvas.

—   Tu pats esi fašists!—Edgars kliedza, atgrūzdams uzbrucēju.— Mans tētis cīnās frontē.

Izcēlās cietsirdīgs kautiņš. Puikas tik ņipri valstījās pa sniegu, ka bija grūti pateikt, kurš ir virspusē, kurš apakšā, bet visu laiku bija redzama Edgara roka, kas cieši turēja cepuri ar sarkano zvaigzni. Beidzot Fedjka pielēca kājās un, laupījumu pa gaisu vicinādams, savu pretinieku ķircinādams, laidās no kalniņa lejā. Edgars metās viņam pakaļ, bet paklupa, nokrita garšļaukus, atkal piecēlās, notriepis seju ar asarām un netīru sniegu.

Marta šajā laikā viesojās pie Maigas viņas mazajā kaktiņā, kurš no istabas bija norobežots ar katūna aizkaru. Tur bija lāviņa, ko Maiga bija pārklājusi ar šūtu lupatu segu, divi ķeblīši un galdiņš. Pie sienas skaļi tikšķēja pulkstenis ar bumbām. Aiz aizkara Marta varēja redzēt, kā pa istabu, traukus šķindinādama un grabinādama, rosās Katerina.

—    Kāpostu zupa viņam negaršo! Paskat, kas par buržuju! Varbūt tev marmelādi pasniegt?—pēkšņi noskanēja viņas dusmīgā balss.

385

Fedjka neko neteica, tikai skaļi šņaukājās.

—           Es labāk iešu,— Marta nedroši ieminējās, skaidri saprazdama, ka visi lielajā istabā izmestie vārdi ir tēmēti uz viņu.

—           Sēdi vien,— Maiga atrunāja,— pavaukšķēs, pavaukšķēs un aprimsies. Gan vēl visas kopā tēju padzersim. Tev tik un tā ar viņu jāiedraudzējas.— Un klusi jo klusi sāka čukstēt:— Saproti, mums ir jāiztur. Jāizvelk dzlviba. Lai tas maksā ko maksādams. Tāpēc savu lepnumu noglabā azotē!

Marta gribēja iebilst, bet šajā brīdī noklaudzēja ārdurvis, un tūlīt atskanēja vecmāmuļas Aņisjas satraukuma pilna balss:

—    Katerina, vai mūsējā ir pie jums?

—    Kāda jūsējā?— brigadiere zobgalīgi atjautāja.

—    Nu, Marta . ..

—    Vai šī jau sen kā kļuvusi par jūsējo?

—    Lai nu paliek, Katerina, citreiz . ..

Atnācējas balsī un sejā bija kaut kas tāds, ka Katerinai sirds atmaiga.

—    Tur ir. Abas čukstas.

Večiņa pietecēja pie aizkara, pašķīra to un, no uztraukuma mazliet stostīdamās, pavēstīja:

—           Marta, meitiņ,— Ediks pazudis. Nekur nevaram atrast.

Marta nobālēja un pielēca no ķeblīša.

—           Pirmīt viņš vizinājās ar kamaniņām,— vecmāmuļa Aņisja it kā taisnodamās sacīja.— Abi ar šito . . .— Viņa parādīja uz Fedjku, kas bija ierāvies sevī melns un maziņš.— Bet nu kā caur zemi . ..

Katerina pārtrauca kārtot traukus un aizdomu pilnām acīm paskatījās pieklusušajā dēlā.

—           Kur viņš palika?— viņa noprasīja balsī, kas nevēstīja neko labu.

Fedjka savieba raudulīgu ģīmi, nošņaukājās un bažīgi paskatījās uz durvīm — atkāpšanās ceļš bija aizsprostots.

—    Kur?— Katerina atkārtoja jautājumu.

—           Iegāja taigā,— nodūris galvu, Fedjka tikko saprotami nobubināja.— Es viņam godīgi piedāvāju mainīties cepurēm, bet viņš negribēja . . .

Fedjka no dibena apakšas izvilka budjonovku un, apzinādamies savu vainu, nolika to uz galda. Sievietes neviļus pievērsās aizsalušajam logam, aiz kura plosījās sniegputenis.

Kailu galvu, sajukušiem matiem, pagalam nosalis, Edgars brida pa taigu, grimdams dziļā sniegā, tik tikko vairs kājas pavilkdams. Viņš jau sen vairs nesaprata, kur atrodas, un tādēļ, sala un baiļu vajāts, gāja tikai uz labu laimi. Gāja un gāja. jo stāvēt uz vietas un klausīties puteņa gaudās, kas kļuva aizvien stiprākas, skatīties draudīgajā krēslā, kas tapa aizvien tumšāka, bija vēl baisāk.

—    Māmucīt!— viņš gandrīz bez skaņas sauca.— Māmuci .. .

Taiga klusēja. Vienīgi putenis auroja savā sātaniskajā balsī un sals, pieņemdamies stiprumā, sprakšķēja koku zaros. Visapkārt metās tumšs. Zēns paklupa, pievēlās pie milzīga priedes stumbra un, pēdējos spēkus zaudējis, aizvēra acis. Un tūdaļ ap viņu sāka augt balta kupena.

Marta gāja bez ceļa, spraukdamās caur krūmiem un kritalām.

—    Edgar!—viņa aizsmakušā balsī sauca.— Edga-a-ar!

Tumsā šur un tur spīguļoja kabatas laternas.

—   Edik!— kliedza vectēvs Mitja.— A-ū-ū-ū! . ..

Netālu no Martas sniegputenī skanēja Maigas balss, kas

sauca un ūjināja. Zēnu meklēja vai visa sādža. Martai zuda spēki, viņa krita un cēlās, un sauca, sauca:

—    Edgar! . ..

Piepeši viņa no pārsteiguma sastinga: koku spraugā parādījās Katerina. Viņa nāca pretim, nesdama uz rokām puisēnu. Nāca kailu galvu, sniega pilniem, vēja brāzmās plīvojošiem matiem, bet nedzīvi ļenganais bērna augumiņš bija ievīstīts viņas siltajā lakatā.

—    Še, mamma, saņem .. .

Edgars gulēja ar kompresi uz galvas. Lampa, kas bija apsegta ar tumšu drānu, vārgi apgaismoja istabu. Marta noliecās un rūpīgi sakārtoja kompresi. Nočīkstēja durvis, un viņa atskatījās: uz sliekšņa stāvēja Maiga sasārlušiem vaigiem. Viņa turēja rokā pudeli, kas bija aizbāzta ar lupatiņu.

—    Kandža .. . Izkaulēju no Vaņkas Šuhina pa lēto.

Marta skatījās viņā, neko nesaprazdama.

13»

—    Kad pamodīsies,— Maiga pamāja uz aizmigušo puisēnu, ģērbdama nost vatēto jaku,— pamatīgi viņu norīvēsim ar šņabi. Temperatūra kā ar roku tiks atņemta.— Viņa sameklēja krūzīti un ielēja tajā dzērienu.— Bet vispirms

387

pašas mazliet padakterēsimies,— viņa iesmējās un sniedza krūzīti Martai.

Marta neapzināti ieņēma malku, aiz riebuma saviebās un atdeva krūzīti viešņai. Maiga ar acīm redzamu baudu izdzēra atlikumu, paņēma no galda kartupeli un apkaisīja to ar sāli.

—            Kas tas par draņķi?— viņa aizdomīgi jautāja, ielūkojusies kastrolī, kurā bija za|gans virums.

—    Ciedru novārījums. Vecmāmuļa pagatavoja.

Maigas seja nicīgi saviebās.

—           Piesargies no šiem mežoņiem!— viņa izmeta.— Noindēs, ne aci nepamirkšķinādami.

—           Kādēļ tu tā runā? Viņi tik ļoti uztraucas, tik ļoti rūpējas par Edgaru … Lolo kā savu mazdēlu. Es justos neērti . ..

—           Neērti?— iereibuši Maiga jautāja un, iedzērusi vē! malku, jau izaicinoši turpināja:— Kā priekšā? Šo te? Vai tu pēc savas gribas esi viņiem uzplijusies? Ko tu par viņiem zini? Bet es viņus līdz mielēm esmu iepazinusi …

—    Kur tad?— Marta nesaprata.

—           Tas nav svarīgi,— Maiga nenoteikti atmeta ar roku un, acis piemiegusi, gandrīz vai spļaušus izspļāva:— Fanātiķi … Mežoņi .. . Ak, kā es viņus ienīstu!— Sakostiem zobiem viņa pirkstos krampjaini žņaudzīja metāla krūzīti.

Edgars miegā sāka grozīties. Ievaidējās, nočapstināja lūpas. Maigas sejā parādījās mīlīgs smaids.

—           Ak, tu mans cukurgraudiņ . ..— viņa iedūdojās, apsēdās uz gultas malas un grasījās zēnu noglāstīt.

—           Tu viņu uzmodināsi,— Marta salti noteica un atstūma Maigas roku. Tad ieskatījās viņai tieši acīs un klusi piebilda:

—    Vispār … ej labāk prom.

Maiga izbrīnījusies sarauca uzacis un piecēlās.

—           Kāpēc tā?— Viņas acis iespīdējās saltā naidā, kas bija tik dabisks, it kā viņa nebūtu dzērusi ne piliena.

—           Tāpēc, ka ik reizi,— Marta atteica nesatricināmā mierā,— kad esmu ar tevi tikusies, man gribas iet uz pirti . .. Nomazgāties.

Maigai aizcirtās elpa, viņa soli atkāpās, paņēma jaku.

—           Labi, es aiziešu, bet pielūko — viņi tevi tā nomazgās, ka visa āda noies,— viņa draudīgi noteica un izskrēja no istabas, ar spalgu troksni aizcirzdama durvis.

—    Māmiņ, kur tu iesi?—Edgars izbijies pietrūkās.

—   Guli, guli, dēliņ, es esmu pie tevis.— Marta pieliecās un noskūpstīja puisēnu uz vaiga.— Vai padzerties negribi?

Edgars pieglaudās pie viņas plaukstas, tad, pieslējies pussēdus, pārvilka pār to pirkstu.

—    Kāpēc tā skrāpējas?

—   Tas no tulznām, dēliņ.

—    Vai tulznas sāp?

—    Nē, dēliņ, nu vairs nesāp.

Puisēns strauji piecēlās kājās un apķērās māmuļai ap kaklu.

Tā viņi ilgi sēdēja divatā, cieši viens pie otra piekļāvušies, bet aiz loga joprojām griezās sniegputenis.

Devīto maiju sādžas (audis sagaidīja skaļi, ar sibīriešiem raksturīgu vērienu. No reproduktora, kas karājās pie staba blakus kolhoza kantorim, tālu jo tālu nograndēja možs militārais maršs. Visgarām skanēja dziesmas — ar pickliedzieniem, ar piesvilpieniein, ar pārgalvīgiem harmoniku trilleriem. Pašā ielas vidū sievas gluži kā kāzās grieza danču riņķus, un viņu vidū kā pāvs ģeņģeru ģeņģeriem grozījās vienrocis Timotejs — citu kavalieru sādžā nebija. Harmonikas skaņas jaucās kopā ar mūziku, ko raidīja radio. Šajā saulainajā dienā, likās, visi sādžas iedzīvotāji bija sapulcējušies ielā.

Vectēvs Mitja sēdēja pie melnā reproduktora šķīvja un nezin kuru reizi jau klausījās ziņojumu par Vācijas bruņoto spēku kapitulāciju.

«Par fašistiskās Vācijas pilnīgu un bezierunu kapitulāciju,» vēstīja Levitāna saviļņotā, pacilātā balss …

—   Rau re, fašistu maitas putni!—vectēvs ļaunā priekā noteica.— Lai kā stīvējāties, beidzot tomēr nosprāgāt. Pilnīgi un bez ierunām …

—    Dēliņi mani, mīļie mani .. .— vecmāmuļa purpināja, izlikdama uz galda dēlu fotogrāfijas.— Panācāt savu, savaldījāt niknos naidniekus. Vadzi, vecīt, ielej, iedzersim pa glāzītei uz mūsu acuraugu veselību! … Lai drīzāk atgriežas mājās.

—    Prātīgs vārds, večiņ, patiesi.— Vectēvs pienāca pie galda un paņēma karafi.— Par godu Vaņušain un Fedjušam. Par godu mūsu tautas uzvarai. Marta, mcitiņ, nāc — sēdies blakus!

Marta klausījās brašajos maršos, kas skanēja no reproduktora, priecīgajās, saviļņotajās balsīs un jautrajā līksmošanā, kas bija pārņēmusi visu sādžu, un rūgts kamols aizvien stiprāk un stiprāk spriedās viņai kaklā. Cilvēkiem pienākuši svētki, milzīga laime. Viņi aizmirsīs pagātni, viņiem sadzīs brūces, norims sāpes, atgriezīsies tuvinieki . .. Protams, daudzi nesagaidīs savus mīļos … Bet cilvēks ir cilvēks, un viņš radīts laimei un dzīvei. Bet kas ir viņai? Ne pagātnes, ne nākotnes — viena vienīga tagadne. Rūgta, barga, kaunpilna.

Marta gandrīz apgāza glāzīti, strauji aizgriezdamās, lai novaldītu asaras.

—    Kas tev kaiš? Kas tev nolika?— vecmāmuļa satrūkās.

—    Nekas, mazliet galva . . . Neuztraucieties . . . es . ..— Marta mēģināja smaidīt, bet galva noslīga uz rokām, un viņu sagrāba neizturamas elsas.

Vecīši satrūkās ne pa jokam.

—    Nekas, nekas, meit . . .— Vectēvs bezpalīdzīgi mīņājās ap viņu.— Nevajag tik dikti bēdāties … Ko lai dara … Kas vienam prieki, tas otram bēdas. Taču kā nekā … Māt, tu varētu aiztaisīt to lodziņu.

Večiņa aizvēra logu un pieklusināja radio.

—    Māmucīt, māmucītl Mēs noķērām Hitleru!— Istabā iedrāzās Edgars un Fedjka, vicinādami koka spēļu ieročus.

—    Labi, labi,— vecmāmuļa noteica, sniegdama katram pa pīrāgam, un bīdīja viņus uz durvīm.— Noķērāt — malači. N11 tad dzenieties pakaļ tam … Kā viņu? Rau, tam — Gēringam.

—   Taču nevajag izsamist,— večuks atturīgi mierināja. — Tu esi vesela, gados vēl jauna, puika ir pie tevis. Un mēs jau arī vairs neesam nekādi svešinieki. Ja kas gadīsies — neļausim tev pārestību darīt.

—    Bet varbūt tu apraudi tos tur?— vecmāmuļa iejautājās un pēkšņi savilka pieri grumbās.— Tos, kuru dēļ tevi atveda šurp? Tev ir žēl, ka mūsējie viņus sakāvuši?

—    Ko jūs runājat, dieva vārds .. .— Marta caur asarām atgaiņājās.

—   To roku tu nevicini! No patiesības tik un tā nekur neaizmuksi. Visu laiku tu tikai klusē kā ūdeni mutē ieņēmusi. Vectēvam ir taisnība, neesam vairs nekādi svešinieki. Ja tev kas guļ uz sirds, labāk izstāsti, novel to smago akmeni.

Vectēvs dusmīgi večiņu apsauca, bargi savilkdams savas kuplās uzacis. Bet Marta neapvainojās par viņas vārdiem. Viņa noslaucīja seju piedurknē un sāpīgi atbildēja:

—    Tā jau ir tā nelaime, ka nezinu, kam lai atzīstos un ko lai nožēloju. Kad mani pratināja . .. Toreiz es izmeklētājam vaļsirdīgi visu izstāstīju, liet ko tas deva? Protams, viņam bija grūti man ticēt. Dzīve bija neiedomājami samudžinājusies un samezglojusies, un no malas varēja likties, ka vienīgi es pie visa esmu vainīga. Bet, patiesību sakot, kur tad īsti ir tā mana vaina? Vai tā, ka esmu nākusi pasaulē?

—    Iedzer, meit, iedzer, taps vieglāk ap sirdi!— Vectēvs piebīdīja glāzīti viņai tuvāk un piesardzīgi, neuzbāzīgi apvaicājās:— Bet kāda tad ir tā īstā patiesība?

—    Ari pēc īstās patiesības iznāk, ka esmu vainīga,— Marta atbildēja un rūgti iesmējās.— Tikai tad, ja cilvēkam tic, ja iepazīst visu viņa dzīvi, tikai tad viņu var saprast.

Marta pacēla acis pret vectēvu, pret vecmāmuļu un ieraudzīja, ka abi vecīši jau sen gaida viņas grēksūdzi un ir gatavi to uzklausīt. Un viņa sāka stāstīt. No sākuma līdz beigām, neko nenoslēpjot, neko neizskaistinot. Viņa it kā dalījās atmiņās par savas dzīves spilgtākajiem, priecīgākajiem un rūgtākajiem brīžiem, kuri no pagātnes atplaiksnījās viņas gara acīs kā sastinguši acumirkļi, kā žilbinoši fotozibšņi.

Martas stāsts vecīšus tik ļoti bija satricinājis, ka viņi spēja tikai klusēt. Jau sen bija iestājusies nakts, sādžā visapkārt valdīja klusums, vienīgi tālumā tikko sadzirdami vēl skanēja dziesma. Bet tā nebija jautra, nebēdnīga gavilēšana — tā bija gaidu, skumju un nemiera pilna lūgšana, ko pārupes malā izdziedāja vientuļa sievietes balss.

Vectēvs piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Abas sievietes viņu pavadīja gaidu pilnām acīm, it kā cerēdamas, ka viņš tūlīt atrisinās visus viņu tik sarežģītās pasaules jautājumus. Vectēvs ielūkojās sānistabā, kur gulēja Edgars, un cieši aizvēra durvis. Tad piegāja pie kumodes. Sievietes joprojām vērīgi, gandrīz godbijīgi sekoja katrai viņa kustībai. Vectēvs no atvilktnes izņēma biezu kladi dermatīna vākos, sameklēja tinti un spalvaskātu un atgriezās pie galda.

—    Raksti!— viņš noteica.

—    Ko lai rakstu?— Marta nesaprata.

—    Visu. Apraksti visu savu dzīvi, kāda tā ir …

—    Kādēļ, vecotēv?— Marta rūgti pasmaidīja.— Kam tas vajadzīgs? Tik un tā neviens neticēs.

—    Šādu valodu mcl no galvas ārā!— vectēvs pacēla balsi.— Tu slikti pazīsti mūsu varu. Viens tev neticēja, bet tu tūdaļ visus mērī ar to pašu aršīnu. Tavs izmeklētājs, edz, nav visa padomju vara. Raksti, gan atradīsies cilvēki, kas tevi sapratīs.

—    Patiesību sakot, man nav īpašas vēlēšanās sevi attaisnot. Rokas nolaidušās, vecotēv. Kopš tā brīža, kad izmeklētājs pateica, ka Arturs ir kritis . ..

—    Kuš!—večuks iekaisa.— Paskat tikai, ko ieņēmusi prātā! Gvelž te aplamības. Kauču par viņu būtu iedomājusi!— Vectēvs ar roku rādīja uz durvīm, aiz kurām gulēja Edgars.— Viens ir miris, bet otram vēl visa dzīve priekšā.

Marta uzmeta večukam strauju skatienu. Jā, patiešām, tas viņai nekad nebija ienācis prātā! Un viņa paklausīgi pievilka klāt kladi.

—    Kam lai rakstu?— viņa bikli jautāja.

—    Kam?— Izbrīnījies par Martas tumsonību, vectēvs Mitja pacēla pirkstu pret griestiem.— Pašai augšai.

22. NODAĻA

Zvejnieku ciema nomalē apstājās kravas automobilis. No kabīnes izlēca jauns, stalts virsnieks ar spožiem majora uzplečiem, ar ordeņiem un medaļām pie krūtīm. Tas bija Arturs Banga. Mašīna aizbrauca, bet viņš palika stāvam, vilcinādamies, it kā neuzdrošinādamies turpināt ceļu. Kāpas, priedes, pelēcīga jūras strēle … Šī nespodrā ainava sirdī viesa maigumu un skumjas. Pēc brīža Arturs pārlika savu mazo čemodāniņu no vienas rokas otra un apņēmīgiem soļiem saka iet uz ciemu.

Arturs iegāja savā mājā, un viņu pārņēma savāda izjūta. It kā viņš nekad nebūtu to pametis, it ka vēl vakar būtu šeit dzīvojis. Galds apklāts ar pašaustu galdautu, ko viņš pazina kopš bērnības, par viņa pirmo algu pirktais pulkstenis ar dzeguzi, tēva un mātes ģīmetnes pie sienas, viņa paša portrets — izskatīgs jauneklis matroža formas blūzē. Māte ļoti mīlēja šo fotogrāfiju. Viss tāpat kā bijis, viss rūpīgi saglabāts. Istaba spodra, pie logiem gluži kā buras plivinās balti jo balti aizkari … Un puķes. Tās jr visur — uz palodzēm, pie sienām, uz puķu galdiņiem. īsts mājas dārzs.

—           Sveicināti! Vai jūs pie manis?— Arturs pēkšņi izdzirdēja kādu aiz muguras sakām un atskatījās.

Tā bija Ilga — jaunā skolotāja, kura ieradās ciemā kopā ar Kalniņu. Viņai rokā bija spilgti dzeltena lejkanna. Meitene bija apbrīnojami glīta — vaigos maigs, mazliet melnīgsnējs sārtums, rāms lielo, pelēko acu skatiens. Arturs neviļus sāka viņā lūkoties ar neslēptu labpatiku.

—           Pie jums?— Banga pavīpsnāja.— Nē, domāju, ka esmu atnācis pats pie sevis.

—    Interesanti, kaut arī diezgan neizprotami. Es klausos.

—    Nē, labāk runājiet jūs.

—           Es? Tas jau skan pavisam interesanti.— Meitene liegi uzsmaidīja dīvainajam viesim un sāka laistīt puķes.

—           Pastāstiet kaut vai par šīm puķēm! Vai tās jau sen šeit aug?

—           Paklausieties, biedri major, jūs uzvedaties tā, ka man nav iespējams jums izrādīt viesmīlību,— viņa zobgalīgi atsaucās.

—    Kā tad tā?

—           Ja jūs beidzot atskārtīsiet, ka jāstādās priekšā, es lūgšu jūs apsēsties un pat piedāvāšu nodzerties.

—           Ak tā . ..— Viņš nolika čemodāniņu.— Amizanti! Viesis es vēl nekad šeit neesmu bijis. Lai notiek, iepazīsimies: Banga.

—           Kā jūs teicāt?— Meitene vērīgi ieskatījās viņā un, it ka kaut ko atcerējusies, lēni pievērsa skatienu fotogrāfijai pie sienas.— Vai jūs neesat šī jaunekļa radinieks? …— Viņa nedroši rādīja uz ģīmetni, kurā Arturs bija nofotografējies matroža blūzē.

Viņš negribot iesmējās, norāva no galvas formas cepuri, piegāja pie sienas un nostājās blakus savam jaunības dienu attēlam.

—    Vai patiešām nav nekādas līdzības?

Ilga nodrebēja. Tagad arī viņa ieraudzīja, ka jauneklis matroža blūzē un majors ar ordeņiem pie krūtīm ir viens un tas pats cilvēks.

—   Tātad jūs esat Arturs Banga? Tas pats …

—           Kāds «tas pats»?— Viņu mulsināja dīvainais meitenes apjukums.

—           Tas .. . Tas, par kuru lika saņemta …— viņa neuzdrošinājās izrunāt vārdu «sēru vēsls».

—           Ko tas nozīmē —«par kuru»?— viņš jau nedraudzīgi atkārtoja jautājumu.

Ilga nezināja, ko atbildēt, bet pēkšņi viņai iešāvās prātā doma, ka Rangam varbūt nav ne jausmas par šo nāves ziņu. Viņa saņēmās un jautāja:

—           Vai jūs nezināt, ka ciems saņēma paziņojumu par jūsu nāvi?

—           Par manu … Par manu nāvi?— tagad bija pienākusi Artura kārta brīnīties.— Kad?

Skolotāja sarauca pieri, pūlēdamās atsaukt atmiņā laiku, kad tas bija.

—    Pagājušā gada rudenī. Tūlīt pēc mūsējo atnākšanas.

Banga noslīga uz krēsla un apmulsis noteica:

—           Ak tad tā gan . .. Jā, taisnība, mazliet es paciemojos viņsaulē . . . Bet par nāves ziņu dzirdu pirmo reizi.

—           Paciemojāties viņsaulē? Kā tas ir jāsaprot?— skolotāja bailīgi jautāja.

Artura seja savilkās sāpīgā smaidā.

—           Vārda tiešajā nozūnē. Mēs visi tikām iemesti vienā bedrē un lielā steigā aprakti. Labi, ka es atrados augšā un man virsū bija uzbērta tikai plāna kārtiņa zemes. Nakti atguvu samaņu un izrāpos no kapa.

—           Kā tad tā drīkst — dzīvus cilvēkus?— viņa skatījās Arturā ar šausmu pilnām acīm.

Arturs izvilka papirosu un rāmā balsī atbildēja:

—           Dzīvu cilvēku tur nebija. Vienīgi es, nejauši … Bez kādām dzīvības pazīmēm. Tāpēc steigā, uz ātru roku …

—    Kas notika pēc tam?

—           Pēc tam? Naktī atguvu samaņu, izrāpos no bedres, aizlīdu pie savējiem .. . Nokļuvu hospitālī .. . Pusgadu biju kurls un mēms .. . Tad palēnītēm, pamazītēm un — kā redzat . . . Piedodiet, es bez atļaujas . . .— Viņš piecēlās, raudzīdamies pēc pelnu trauka.

—           Artur! Ak dievs!— pēkšņi atskanēja gaviļu pilna sievietes balss, un istabā gluži kā viesulis iebrazās Biruta.— Man teica, bet es neticēju …

Banga nepaguva ne atjēgties, kad jau atradās viņas apskāvienos.

—           Dzīvs!— Viņa taustīja Artura seju, glāstīja viņa matus un laimīgi smaidīja.— Bet mēs tevi apraudājām.

—           Redzi nu … Esmu jūs apmānījis,— viņš mulsi, it kā vainīgs juzdamies, sacīja.

Biruta soli atkāpās, it kā sarāvās čokurā, pavērsa pret viņu savas sāpēs izmocītās acis, kas bija pilnas izmisuma un biklu cerību, un klusi iejautājās:

—    Varbūt arī Laimonis tāpat kā tu .. .

Arturs nespēja izturēt šo skatienu, viņš novērsās un dobjā balsī noteica:

—    Nē, Laimoņa nav. Tu jau zini — Laimonis … uz manām rokām …

Arturs bija tajā pašā kabinetā, kurā tika pratināta Marta. Galda otrā pusē sēdēja un viņā līdzcietīgi skatījās tas pats izmeklētājs.

—   Žēl,— izmeklētājs skumīgi noteica.— Žēl, ka toreiz nebija jūsu liecības. Vienīgi tā būtu varējusi grozīt notikumu gaitu.

—   Atstāsim nožēlošanu mierā!— Arturs sausi atteica. — Kā jūs domājat izlabot savu kļūdu?

—    Kļūdu?— jurists pacēla uzacis.— Kas jums ir devis tiesības runāt par kļūdu? Pamatojoties uz tiem materiāliem, kas bija manā rīcība, es veicu izmeklēšanu tik apzinīgi, cik vien tas bija iespējams. Turklāt man nebija nekādu aizspriedumu.

—    Kāds gan labums no jūsu apzinīguma,— Arturs nenocietās,— ja tik un tā nevainīgs cilvēks — sieviete ar bērnu — tiek izsūtīta velns zina uz kurieni … Jājautā — kāpēc un par ko jūs .. .

—   Es atkārtoju vēlreiz,— juzdamies aizskarts, izmeklētājs viņu pārtrauca.— Ja uzskatāt spriedumu par netaisnīgu, varat to pārsūdzēt. Bet zināt — apšaubīt izmeklēšanas objektivitāti, apvainot tīšprātībā, meklēt kļūdas . . .

—    Protams,— Arturs dzēlīgi iebilda.— Kļūdu jums nemēdz būt, jums vienmēr viss ir vislabākajā kārtībā.

—    Paklausieties, major,— kāpēc man būtu jāuzklausa jūsu apvainojumi? Par ko?

—    Jūs domājat, ka tiem nav pamata? Jūs nespējāt vai arī negribējāt šās lietas apstākļus noskaidrot pēc būtības, pēc veselā saprāta loģikas, kaut vai pēc elementāras cilvēciskās sirdsapziņas . ..

—    Kā es būtu varējis to noskaidrot? Kā?— izmeklētājs jautāja, katru vārdu pavadīdams ar plaukstas uzsitienu pa galdu.— Kur es būtu varējis dabūt faktus? Vai no gaisa? No kurienes man būtu bijis jāizsauc liecinieki? Vai no viņpasaules ar spiritisku seansu palīdzību?

—    Kā jūs būtu varējis?— Arturs pievēra acis.— Kad frontē man pavēlēja atvest mēli, es nejautāju, kā lai to atvedu. Es gāju un dabūju. Bet jūs … Zināt, ja sapieris kļūdās, viņš par to samaksā ar savu dzīvību, bet jūsu vietā diemžēl jācieš citiem.

Viņš strauji piecēlās un neatvadīdamies gāja ārā.

—    Pagaidiet!— izmeklētājs viņam uzsauca.— Kur jūs tā skrienat? Kāpēc jūs atnācāt? Izlamāties? Vai tāpēc, lai palīdzētu savai paziņai? Jūs pat neesat papūlējies rakstiski iesniegt savu liecību.

Arturs sabozies stāvēja kabineta vidū: aiziet būtu muļķīgi, bet ari palikt nav iespējams.

—    Es saprotu, šobrīd jums visvairāk gribas iet un sacept par mani pamatīgu sūdzību,— izmeklētājs pasmīnēja.

—    Bet ko jūs gribētu?— Arturs atcirta. — Lai par jums neviens nesūdzētos?

—     Labi, sūdzieties!— Jurists gurdi atmeta ar roku.— Tikai ziniet, ka jūs saņemsiet apmēram lādu pašu atbildi: nav bijis materiālu, tādēļ pretenzijām nav pamata. Tas visu tikai ieildzinātu. Bet es to negribētu. Saprotat?— Viņš piecēlās, pastaigāja, aizsmēķēja un ieskatījās Arturam tieši acīs.— Atklāti sakot, pēc visa tā, ko es no jums nupat uzzināju, man ir tikai viena vēlēšanās, proti,— pēc iespējas drīzāk panākt lietas izskatīšanu no jauna. Kaut arī tā nepavisam nav tik vienkārša procedūra, kā jums droši vien liekas. Nemaz jau nerunājot par visu turpmāko.

Arturs joprojām neuzticīgi lūkojās viņā, bet pēc brīža ievaicājās:

—    Vai iespējams uzzināt kaut to, kur viņa atrodas?

—    Kā — vai tad viņa nevienam neraksta?— izmeklētājs brīnījās.

—    Iedomājieties tikai — nevienam.

—    Savādi…

—    Kāpēc savādi? Viņa ir pārliecināta, ka es esmu kritis, neviena piederīgā viņai šeit nav … Un acīmredzot uzturēt sakarus ar vecajiem draugiem negribas. Jūs viņai esat atņēmuši patiku to darīt.

Izmeklētājs līdzjūtīgi pavērās Arturā un nopūtās.

—    Saprotu .. . Jau šodien pat izsūtīsim pieprasījumus. Bet jūs . . . Šeit ir papīrs, sēdieties un rakstiet! Turklāt visu līdz pēdējam sīkumam, itin visu …

Mākoņu plīvurs pie apvāršņa bija pelēcīgs kā perlamutrs, bet gar tā apakšējo malu stiepās ugunīgi sārta josla. Palēnām tā kļuva gaišāka un gaišāka, piesūkdamās ar zeltainu spīdumu. Taču Baltijas jūra nesteidzās uz savas gludās virsmas atspoguļot šo pirmsrieta krāsu rotaļu. Tā pūlējās vēl saglabāt savas dzelmes salto zilganumu. Tad pēkšņi mākoņu auts pārplīsa un pie pašas jūras un debess robežlīnijas parādījās smagas, ugunīgas saules mala.

Arturs basām kājām stāvēja krasta mitrajā smiltī. Viņa karavīra zābaki gulēja blakus. Karavīrs un zvejnieks svinēja savu atgriešanos dzimtenē. Sirdī prieks mijās ar rūgtumu. Viņš priecājās par to, ka ir dzīvs, ka ir atkal mājās, ka vairs nedārd sprādzieni, ka virs galvas plešas dzimtenes debess un pie kājām viļņojas mūžam mīļā jūra. Bet sirdī sūrstēja rūgtums tāpēc, ka viņš nespēja pilnām baudīt šo atkalredzēšanās prieku. .Marta … Kur viņa ir, kas ar viņu noticis?

Tālumā parādījās kāda sieviete. Viņa nāca gar sēkli, kur cits pie cita — gluži kā virtenē savērts sudrabs — laistījās sīki ezeriņi, ko pēc vētras pametusi norimusi jūra. Virs nācējas galvas, skaļi ķērkdamas, barā laidelējās iztraucētās kaijas. Arturs aizvēra acis — ai, cik ļoti šajā mirklī viņam gribējās ticēt neiespējamam!

—    Kur jūs esat nozudis?— Ilga jautāja, pienākdama pie Artura.— Jau otro dienu jūs meklēju pa malu malām. Vārdu sakot, esmu vienojusies ar Birutu, ka turpmāk dzīvošu pie viņas. Jūsu māja ir brīva. Jūs esat pārāk smalkjūtīgs.

—    Un jūs esat pārāk steidzīga,— Arturs mulsi atbildēja.— Es vēl neesmu demobilizējies, esmu tikai atvaļinājumā pēc ievainojuma.

—    Tam nav nozīmes, savas mantas jau esmu aizvākusi.

—    Un puķes?—viņš smaidīdams apvaicājās.

—    Vai tās jūs netraucēs?— Skolotāja nedroši paskatījās Arturā.— Kamēr jūs vēl neesat pavisam atgriezies, es par tām rūpēšos. Un par dārzu arī. Būtu žēl, ja viss iznīktu. Te taču ir viena vienīga smilts.

—    Dīvaini,— Arturs domīgi noteica.

—    Kas?— viņa nesaprata.

—   Es domāju par cilvēkiem .. . Vispār .. . Viņi var žēlot katru puķi, bet var ari . ..— Un Arturs cieši jo cieši sažņaudza dūres.

—   Tomēr labais vienmēr ir uzvarējis ļauno,— Ilga atbildēja ar skolniecisku pārliecību.

Viņš uzmanīgi paskatījās meitenē un pasmaidīja.

—    It īpaši grāmatās.

—   Jums nav taisnība.— Ilga iecirtīgi pielieca galvu un sarauca pieri.— Jūs daudz ko esat pieredzējis, daudz ko pārcietis. Bet principā … Gan jau pats redzēsiet — viss nokārtosies. Un savu Martu arī atradīsiet.

Viņš izbrīnījies pacēla galvu.

—    Kā jūs to zināt?

Viņa nesamulsa un nenolaida acis.

—    Biruta pastāstīja. Un Kalniņš arī. Starp citu, viņš jūs šodien meklēja.

—    Kalniņš? Vai viņš ir šeit?— Arturs gandrīz vai iekliedzās un sāka skubīgi vilkt kājās zābakus.

. . . Viņi sēdēja Artura mājā, abi klusi, domās iegrimuši. Viss jau bija pārrunāts, tikai pašam galvenajam jautājumam viņi nebija pieskārušies." Kalniņš piecēlās, piegāja pie loga un ilgi skatījās, kā kareivji mazgā trofejas «opelīti». Beidzot viņš nenocietās, pagriezās pret Arturu.

—    Es zinu, ko tu gribi jautāt. Es Martu netiesāju, kaut gan varu atzīties, ka piedalījos izmeklēšanā. Ko lai dara, Artur, fakti nav apgāžami.

—    Kādi fakti?—Arturs īgni jautāja.

—    Viņas tēvs bija bandīts. Tas lika pierādīts. Okupācijas laikā arī ciema vecākais. Vīrs — uzticīgs hitleriešu rokaspuisis.

Arturs neizturēja, piecēlās, piegāja pie Kalniņa un nostājās viņam blakus.

—    Bet kurš tika tiesāts?— viņš skarbi jautāja.— Tēvs, vīrs vai Marta? Tiesāja viņu, tiesāja sievieti, kura, riskēdama ar dzīvību, slēpa partizānus. Vai tas nav fakts?

—    Šis fakts ir zināms tagad,— Kalniņš iebilda,— bet toreiz spēkā bija cits fakts — paziņojums par jūsu nāvi … par lavu un Laimoņa nāvi.

—    Bel ticēt viņai tu nevarēji? Ticēt kā cilvēks cilvēkam .. .

—    Nevarēju, man nebija tiesību. Pret viņu bija izvirzīla smaga apsūdzība — sakari ar bandītiem. Vai saproti, ko tas nozīmē?

—    Jā, tas man ir zināms. Arī tas, ka tika atrastas klibā Ozola pēdas, ka Pēteris pirms bandītu uzbrukuma devis mīklainus mājienus. Bet lādu varbūtību tu nepielaid, ka Ozols nepārkāpa pār savas mājas slieksni? Kaut vai tādēļ vien, lai pasargātu meitu no nelaimes?

Kalniņš ilgi klusēja, tad noteica:

—    Tam es neticu.

—    Tāpat kā neticēji viņas stāstam par izlūku. Saproti jel, ka tajos apstākļos tas bija varoņdarbs.

—    Ko lai tev saku .. .— Kalniņš paraustīja plecus.— Panākt lietas izskatīšanu no jauna šādā versijā nebūs viegli, kaut arī tiktu ņemti vērā toreiz nezināmie lakti. Bet tas ir jāpanāk. Pagaidām es tev reāli varu palīdzēt tikai ar to, ka iesniegšu pieprasījumu, lai uzzinātu, kur viņa atrodas.

—    Pateicos.— Arturs sarkastiski palocījās. — Kāds labsirdīgs onkulis šādu pakalpojumu man jau apsolīja.

Kalniņš sadrūma.

—    Tu velti niknojies un turi uz šo cilvēku greizu prātu. Viņam visa ģimene līdz pēdējam Salaspilī tika noslepkavota.

Arturs, vainīgs juzdamies, samirkšķināja plakstiņus:

—    Piedod, to es nezināju.

—    Un vispār es tev teikšu . .. Nedrīkst uz visu raudzīties tikai no savu personīgo bēdu lodziņa — no tā var likties, ka pasaulē ir vienas vienīgas šausmas.

—    Bet kā tad ir jāraugās?— Arturs sabozās.

—    Nezinu. Tomēr vajag citādi. Iccietīgāk .. .

—    Tev ir viegli prātot.

—    Kam? Man?— Kalniņam sāka trīcēt lūpas.

—    Piedod, es tā negribēju …— Arturs samulsa.

—    Gribēji vai negribēji, tik un ta tu mani sāpini. Pašlaik katram cilvēkam tik daudz kas ir sasāpējis … Kur vien pieskaries — visur sāp.

Melna ZĪS markas automašīna pārskrēja pār Maskavas upes tiltu, pār Dzeržinska laukumu un apstājās pie milzīgi lielas, pelēkas ēkas parādes durvīm. Losevs — spēcīga, sportiska auguma gaišmatis, mazliet pāri četrdesmit gadiem, ģērbies zilā gabardīna mētelī, vieglu platmali galvā — pacietīgi gaidīja, kamēr dežurants pārbauda caurlaidi. Pie stāva durvīm procedūra atkārtojās. Jauneklīga izskata virsnieks, stingri lūkodamies apmeklētāja sejā, pētīja tās līdzību ar dokumentā ielīmēto fotogrāfiju. Pēdējā kontrole bija paredzēta pieņemamajā istabā, bet tur dežurējošais leitnants acīmredzot labi pazina ienācēju: viņš piecēlās un sagaidīja Losevu smaidīdams.

—    Esiet sveiks, biedri pulkvedi! Lūdzu, ejiet iekšā, Georgijs Pavlovičs jūs jau gaida.

Georgijs Pavlovičs Kozirevs — arī viņš bija ģērbies privātā uzvalkā, kas tomēr nespēja noslēpt viņa stalto virsnieka stāju,— izskatījās noguris un norūpējies. Bet, ieraudzījis Losevu, nopriecājās un lūdza viņu apsēsties kaktā pie apaļa galdiņa, ap kuru stāvēja vairāki krēsli.

—    Vladimir Semjonovič, tu mani esi gandrīz vai aizmirsis, reti kad parādies,— viņš sacīja un pieskārās kādam selektora taustiņam.— Lūdzu, parūpējieties par tēju. Bet tagad pastāsti, kā tev klājas. Kā jūties, kāds noskaņojums?

—    Noskaņojums .. .— Losevs domīgi noteica.— Žēl planē tas

—    A, tu par to …— Kozireva seja sadrūma, viņš pārlaida skatienu jaunākajiem avīžu numuriem, kas bija salikti vēdeklī ar uzšķirtām starptautisko ziņu lappusēm. Informācijas par atombumbas sprādzienu virs japāņu pilsētas Nagasaki bija atzīmētas ar sarkanu zīmuli.

Georgijs Pavlovičs piecēlās, piegāja pie seifa, izņēma melnu paketi ar fotogrāfijām, kuras izplāja Losevam priekšā.

—    Vai patiešām no turienes?— Losevs jautāja.

—    Hirosima.

Attēlos bija redzamas pīšļos satriektas pilsētas ainavas. Losevs satraukts tās aplūkoja.

—    Kā jums izdevās . ..

Kozirevs tikai paraustīja plecus, savāca fotogrāfijas un atkal atlika tās atpakaļ seifā.

—    Zini, visas šīs dienas man nedod mieru kāda frāze, ko jau pirms kara, kad tikko sākās atompētījumi, šķiet, teica Nilss Bors: «Mēs dzīvojam salā, kas veidola no piroksilīna. Bet, paldies dievam, vēl nav atrasts sērkociņš, ar kuru to aizdedzināt.»

Kozirevs apklusa, jo kabinetā ienāca apteksne ar stīvinātu galvas rotu. Viņa bija atnesusi glāzes ar tēju, cukura trauku un ūdenskliņģerus.

—    Sērkociņš . ..— Losevs iesmējās, kad apteksne bija izgājusi.— Mēs visu laiku baidījāmies no tā, ka tikai šo sērkociņu neatrod trakais. .. Bet, redzams, arī viņpus okeāna to nav mazums.— Ar pirkstu kauliņiem viņš paklaudzināja pa avīzi:— Nebija nekādas militāras vajadzības. Pat ne pēc pirmās, kur nu vēl pēc otrās atombumbas. Samuraji jau bija zaudējuši spēkus. Turklāt ko viņi bez Vācijas būtu iesākuši? Kāda velna pēc bija vajadzīgi simt tūkstoši upuru?

—    Simt piecdesmit,— Kozirevs precizēja.— Un tas vēl droši vien nav viss. Tu jautā, kāda velna pēc? Viena un tā paša, Vladimir, viena un tā paša velna pēc. Lai mūs iebiedētu. Sākumā biedēja ar Hitleru. Tagad — ar šo te. Tici man, viņi tagad ilgi grabinās to savu sērkociņu kārbiņu. Un nav izslēgts, ka galu galā atkal meklēs pie mums glābiņu. «Palīgā! Atņemiet plānprātiņam sērkociņus!» Un tu palīdzēsi, ja jau tev tās planētas ir žēl. Labi, dzer tēju! Un rādi, ar ko esi atnācis!— Kozirevs pamāja uz portfeli.

—    Vai tev acu vietā ir rentgens?— Losevs pavīpsnāja.

—           Veca pēdu dzinēja nojauta,— Kozirevs atjokoja tādā pašā tonī.— Tu nenāktu uz glāzi tējas, ja nespiestu kāda vajadzība.

—           Kas tiesa, tas tiesa. Vienmēr mēs steidzamies, nekad mums nav laika. Viendien nejauši ieraugu: meita jau precību gados. Pa kuru laiku izaugusi?— Losevs nopūtās un bez jebkādas pārejas jautāja:— Paklau, vai kāds no taviem puišiem strādāja ar.. . ar virsleitnanta Oto Grīnberga vārdu?

—           Oto Grīnbergs?— Kozirevs kļuva uzmanīgs.— Kādēļ tas tevi interesē? ,

—           Es zinu, Grigorij, tev nepatīk, ka citi bāž degunu tavā azotē, tomēr šis ir tāds gadījums … Bet labāk izlasi pats.— Losevs atvēra portfeli un izvilka biezu kladi dermatīna vākos.

Kozirevs to paņēma un ātri pāršķirstīja.

—    Vai tā nāk no sūdzību pārbaudīšanas nodaļas?

—           Augstākā liesa pieprasījusi ziņas par kādu Martu Losbergu. Lūdz noskaidrot, vai kara gados viņa patiešām sniegusi palīdzību kādam mūsu cilvēkam, acīmredzot tava resora darbiniekam.

—    Kas viņa ir?

—           Palasi, palasi. Kad es pirmo reizi to izlasīju, nospriedu, ka sajaukta adrese. Gribēju nosūtīt Rakstnieku savienībai, lai izmanto romānam, bet tad apķēros — romānā liktu iejaukti tavi ļaudis.

—    Un tādēļ tev vajadzīgs Oto Grīnbergs?

—           Saproti, šī sieviete raksta, ka palīdzējusi viņam četrdesmit pirmajā gadā. Var teikt — izglābusi dzīvību. Ja lā ir patiesība, tad Grīnbergs ir vienīgais, kas viņu var izpestīt no nelaimes. Protams, ja …

—    Kas ar viņu noticis?

—    Izsūtīta viņpus Urāliem.

—           Skaidrs. Zini, Oto Grīnberga vārds vairs nav jātur slepenībā,— Kozirevs noteica sāpju pilnā balsī.— Tu viņu pazīsti . .. Tas ir Aleksandrs Jefimovs.

—           Saša?— Losevs bažīgi pavērās Kozirevā.— Kā viņam klājas? Ja tas nav noslēpums . ..

—           Kā klājas? Audzējs smadzenēs. Nav operējams,— Kozirevs paskaidroja, vārdus grūti un lēni izrunādams.

—    No kā tas radies?

—    No ievainojuma galvā.

—    Kur viņš pašreiz atrodas? Vai slimnīcā?

—           Bija. Pašlaik viņš dzīvo pie vecākiem Irkutskā. Diemžēl no mūsu komandas viņš ir atvaļināts uz visiem laikiem.

Losevs ilgi un drūmi klusēja, tad skumīgi noteica:

—    Ak Saška, Saška …

Kabinetā atkal iestājās spiedīgs klusums.

Beidzot Kozirevs skumjā balsī ieteica:

—           Jāpieprasa lieta, jāizsūta Sašam šīs sievietes fotogrāfija un jāpalūdz mūsējiem Irkutskā, lai viņi visu rūpīgi noskaidro. Jo ātrāk, jo labāk.

23. NODAĻA

Togad rudens nesteidzās uzmākties taigai. Jau sen vajadzēja iestāties dzestrumam, bet vectēvs Mitja un vecmāmuļa Aņisja vēl joprojām gozējās piesaulē, priecādamies par vēlīno siltumu. Pie viņiem pienāca pastniece.

—    Sveicināti, biedri pilsoņi! Vai atpūšamies?

—           Piesēdi, Ņura!— vectēvs aicināja un pavirzījās nostāk.— Atdusini kājas!

—           Nav laika, vecotēv, skat, soma vēl pilna. Vai mītniece ir mājās?

—           Aks, varbūt vēstuli viņai atnesi?— vecmāmuļa satrūkās.

—          Atnesu.— Ņura izvilka paketi, kas bija aizzīmogota ar laku.

—           No kurienes tā nāk?— vectēvs uztraucās.— Varbūt no Maskavas? Dod šurp, aiznesīšu!

—           Ierakstīta,— pastniece iebilda, papurinadama galvu. — Paraksts vajadzīgs.

—           Ak tu mans dievs … Viņa taču mazgā veļu! Vectēvs parakstīsies, vai tad nav vienalga?— vecmāmuļa rūpējās.

—   Tā nevar. Jāatdod tieši rokās.

—           Cik tu nejauka,— vecmāmuļa Aņisja noteica un gāja uz istabu, jau pa ceļam saukdama:— Marta! Mārtiņ!

Nogaidījusi, kad aiz vecmāmuļas aizveras durvis, Ņura izņēma no somas vēl vienu aploksni, stipri mazāku, un paslepus to iespieda vectēvam plaukstā.

Marta turēja paketi rokās, neuzdrošinādamās to atplēst. Atlauza vienu lakas zīmogu, otru, atskatījās uz Edgaru — puisēns klusītēm rotaļājās kaktā, kur būrītī lēkāja vāvere. Viņš bija tik ļoti aizrāvies, ka pat nedzirdēja māti ienākam. Tikai pēc prāva brīža puisēns nejauši atskatījās un

ieraudzīja, ka māmucis sēž uz gultas malas un raud un viņai klēpī gu| kāds papīrs.

—    Māmucīt, kas tev sāp?—viņš izbijies jautāja.

Marta nespēja atbildēt — vārdi kā kamols bija iestrēguši kaklā.

Vecmāmuļa mocījās nepacietībā, viņa tipināja pa lielo istabu šurpu un turpu, ķērās gan pie šī, gan pie tā, bet visu laiku ausījās, kas notiek sānistabā. Beidzot viņa vairs neizturēja un pavēra durvis.

—    Kas ir, kālab piekļūsi? Varbūt kas …— viņa sāka iztaujāt, bet no pārsteiguma apjuka. Marta klusi un grūtsirdīgi raudāja. Asaras krita tieši uz vēstuli.

—    Vai šie tevi noraidījuši?—večiņa izbijās.— Ak tavu bēdu ..,

Marta pacēla galvu un, savilkusi lūpas sāpīgā, izmocītā smaidā, atbildēja:

—    Nē, nav noraidījuši, vecmāmuļ. Noticējuši.

—    Ak tu kungs!— Vecmāmuļa sasita plaukstas.— Kālab tad tu raudi? Ak, tu rauduve, rauduvīte …— Vecenīte nemanīja, ka arī viņai asaras rit pār vaigiem.— Tad nu ir gan! Kas par prieku! Tas taču … Paldies viņam, visdārgākajam!— Viņa pagriezās pret Staļina portretu, zemu jo zemu godbijībā noliecās, dedzīgi pārmeta krustu un tūlīt ar neparastu naskumu izmetās pagalmā.— Vecotē-ēv! Mitju-u-uška! Nāc šurp, ātrāk! … Kā akā iekritis,— viņa īgni noteica, ienākdama atpakaļ lielajā istabā.— Kur gan to veci velns aiztrencis? Visi vīrieši ir vienādi, tiklīdz tu, cilvēks, novērs no viņiem acis, šie tūlīt nozūd kā vēja nesti. Nupat taču kvernēja pie lieveņa. Mārtiņ, ej tu viņu pameklē.— Vecmāmuļa valšķīgi pamirkšķināja.— Pirmajā brīdī nebilsti, kādi mums prieki. Saki: vecmāmuļa aicina padzert tēju,— un vairāk ne vārdiņa. Bet es tikmēr te — viens divi …— Viņa pietecēja pie bufetes un sāka cilāt traukus.— Mēs tūlīt.. . tādas dzīres … Zini ko, to vēstuli noliksim pašā galda vidū. Edik! Kas aiztccēs pēc sēnītēm?

Marta izgāja ārā, paskatījās visapkārt, bet vectēva nekur nebija.

—    Dmitrij Akimič!— viņa iesaucās.— Kur jūs esat?

Visapkārt valdīja klusums, tikai augstu debesīs dzidri

trillināja cīrulis un kādā pagalmā žvīkstēja zāģis. Marta nokāpa no lieveņa, ielūkojās vistu kūtiņā, tad šķūnītī.

14»

—    Ko jūs šeit darāt, Dmitrij Akimič?— viņa izbrīnījusies jautāja, ieraudzījusi večuku šķūnīša pustumsā.

403

Viņš sēdēja, sakņupis, uzgriezis durvīm muguru.

—    Vai kas noticis?

—           Ko jūs abas te bizenējat, ko dauzāties kā negudras?—• Viņš atskatījās un uzkliedza Martai ar negaidītu niknumu.— Ko klaigājat? Vec-tēv, vec tēv! .. . Miera no jums, nešpetnajām, nekāda …

—           Piedodiet, es gribēju .. .— Marta apjuka un kāpās atpaka|, bet piepeši ieraudzīja, ka večuks raud.

Viņš kodīja lūpas un spieda ciet zobus, lai novaldītos, bet asaras pašas no sevis ritēja pār vaigiem. Marta ieraudzīja vectēva dūrē sažņaudzītu papīra lapiņu, un viņas apziņā pazibēja šausmīgs minējums. Viņa pieskrēja pie večuka, apķērās tam ap pleciem un piespieda sev cieši klāt.

—           Mūsu Fedjuša . .. jaunākais…— vectēvs ievaidējās.— Ukrainā .. . Banderieši viņu .. . Vecmāmuļai pagaidām neko nesaki. Vai dzirdi?

Rudens tik tiešām nesteidzās iemidzināt taigu. Mežs laistījās košos gaismas staros, kas krita pār novītušo zāli. Vecs, vētras nolauzts ciedrs gulēja pusstāvus uz satrupējuša celma paliekām. Edgars, galvu pacēlis, skatījās, kā Fedjka, ieturēdams līdzsvaru, lēni iet augšup pa nogāztā koka stumbru. Edgaram likās, ka draugs staigā gandrīz vai pa debesīm, nemaz nebaidīdamies no augstuma. Ticis līdz lūzumam, Fedjka apstājās un sasprindzināja muskuļus.

—           Kas ir, nobijies?— Edgars no lejas viņam nepacietīgi uzsauca.— Lec!

—           Nemaz neesmu nobijies,— zēns nedroši iebilda, paskatījās lejup un apsēdās.— Vai tad kaut drusciņ atpūsties nav brīv?

—    Labi, atpūties,— Edgars visžēlīgi piekrita.

—    Bet ko tu pats gaidi?— Fedjka piemiedza acis.

Edgars aši un veikli uzrāpās uz ciedra, teciņiem nokļuva

līdz draugam un apsēdās viņam blakus.

—    Kas ir?— Fedjka jautāja.

—           Nekas,— draugs drūmi atbildēja.— Man tikai nemaz negribas braukt projām.

—           Bet tu jau pats teici,— Fedjka it kā mierinādams izpleta rokas,— ka jums tur esot šitin tāda jūra …

—   Vai tu atceries, kā mēs sakāvāmies?

—   Atceros. Un kas tad ir?

—   Vai es tagad esmu stiprs?

—    Fakts!

—           Kad aizbraukšu uz Latviju … ja puikas mani saukās par fašistu — visiem sadošu pa skaustu.

… Marta ienāca Katerinas istabā.

—    Gribēju atvadīties,— viņa smaidīdama sacīja.

—           No kā?— saimniece, kas pašreiz mazgāja grīdu, drūmi noprasīja un izslējās ar lupatu rokā.

—    No tevis un no Maigas.

Katerina atspēra nost spaini, sparīgi iemeta lajā lupatu un pievērsās Martai ar ciešu, pētījošu skatienu.

—          Es nevaru saprast, kas īsti tu esi — vientiese vai izliecies par tādu.

Marta izbrīnījusies sarauca pieri, pavērās apkārt un tikai tagad ieraudzīja, ka nav vairs aizkara, kas nošķīra kaktu no pārējās telpas. Arī lāviņa bija kaila.

—           Vai viņa pārcēlusies uz citu māju?— Marta piesardzīgi apjautājās, iedomādamās, ka Maiga un Katerina saķīvējušās.— Pie kā viņa apmetusies?

Katerina klusēja, nenolaizdama no Martas savu smago, aizdomu un neuzticības pilno skatienu.

—    Vai tu patiesi neko nezini? Un neko nezināji?

—    Ko tad?

—           To, kas par putnu ir tā tava draudzene. Un kāpēc viņa atvesta uz šejieni.

—           Kā tad nezināju? Zināju. Okupācijas laikā viņa strādājusi vācu virsnieku kazino.

—           Ha-ha-ha!— Katerina dzēlīgi iesmējās.— Ar šito pasaciņu viņa arī mani vazāja aiz deguna. Šorīt pat, kad atnāca miliči, šī vēl dziedāja to pašu dziesmiņu, kamēr pilnvarotais viņai nepabāza zem deguna fotogrāfiju. Uzraudze fašistu nometnē — re, kas viņa ir bijusi!

Marta satraukta klusēja. Nejauši atmiņā uzpeldēja visas iepriekšējās sarunas ar Maigu un abu pēdējā sadursme, kad viņa tikpat kā dzīšus izdzina savu tautieti no istabās. Jā, viņa taču juta, ka Maiga kaut ko slēpj, ka ir neīsta, ļaunuma pilna, bet kaut ko tādu .. .

—           Tici vai netici, bet es patiešām to nezināju,— Marta sacīja, aiz kauna gatava vai zemē ielīst.

—           Fašistu kuņa .. . Un kā viņa zākājās par tevi. Tu esot gan šāda, gan tāda . ..

—           Ko lai dara,— Marta grūtsirdīgi nopūtās.— Es ar savu taisnību nevienam neuzbāžos. Paldies tev par Edgara izglābšanu, paldies par visu to labo … Ja tev kaut kas nav bijis pa prātam — piedod .. . Kada reiz esmu, tāda esmu.— Viņa pagriezās un gāja ārā.

—           Pagaidi, ja lava mute nemelo,— Katerina viņu aizturēja.

Noslaucījusi priekšautā rokas, viņa piegaja pie Martas un pagrieza lo ar seju pret sevi.

—           Apvainojies? Neturi uz mani ļaunu prātu, man šajos kara gados bijis daudz bēdu jāpiedzīvo, un tā vien rādās, tām vēl nav ne gala, ne malas. Pašai par sevi reizēm sametas kauns. Tu esi lāga sieva, kaut arī vientiese. Bet tas nekas. Lai tev labi klājas!

Viņa pievilka Martu sev klāt un pēc krievu paražas trīsreiz noskūpstīja.

—    Laimīgi!

Tikpat samulsusi kā atvadoties no Katerinas, Marta stāvēja pustukšā istabā, kur ar Edgaru bija aizvadījusi šo grūto laiku. Gultas bez segām, tukšas skapja atvilktnes, sakravāts čemodāns, ar auklām un virvēm pārsieti saiņi. Edgars vēl cītīgi knosījās, vākdams kopā savas rotaļu mantiņas. Pēkšņi viņa skatiens apstājās pie atvērta šķirstiņa, kur starp vēstulēm un fotogrāfijām lāsmoja zeltains dzintara gabals — tas pats, ko reiz Martai uzdāvināja Arturs.

—           Māinuci, kas tas tāds?— zēns ziņkāri jautāja, pret gaismu pētīdams brīnumaino dzelteno akmentiņu.

—    Tas?— Marta domīgi atsaucās.— Tā ir priedes asara.

—   Vai tad priedes arī raud?

—    Raud, dēls, priedes arī raud.

—    Kad tās raud, mārnuk?

—    Tad, kad tām sāp, dēls.

Puisēns domīgi vēroja mirdzošo dzintara gabalu.

—           Mārtiņ, dzi,— pavērusi durvis, sacīja vecmāmuļa, — tur kāds cilvēks taujā pēc tevis.

—    Pēc manis?— Marta brīnījās.— Kas viņš ir?

Vecmāmuļa paraustīja plecus.

—           Vectēvs viņu atveda līdzi no kantora. Rādās, ka tālu ceļu mērojis.

Marta ienāca lielajā istabā un gandrīz saskrējās ar nepazīstamu vīrieti, kam rokā bija neliels čemodāniņš. Uzmetis Martai ciešu skatienu, viņš lēni palocījās:

—           Sveicināti! Es atbraucu pie jums viesos … Bet izrādās, ka jūs jau esat saposusies ceļam.

Marta neizpratnē skatījās uz svešo vīrieti, kas savā vecmodīgaja lietusmētelī, ar ceļa somu vienā un platmali otrā rokā, ar lielām raga brillēm uz acīm izskatījās pēc tipiska vecolaiku inteliģenta.

—   Sveicināti,— viņa mulsi atbildēja.— Bet, piedodiet, ar ko man tas gods?

Atbraucējs ar atbildi nesteidzās, bet vectēvs tūdaļ apjauta situāciju un vecmāmu|u, kas aiz ziņkārības plīsa vai pušu, piebīdīja pie durvīm.

—   Uzliec, māt, patvārīti, cilvēkam tāls ce|š aiz muguras. Bet es saskaldīšu malciņu. Lūgtu piedošanu …

Kad vecīši bija aizgājuši, atbraucējs mazliet ceremoniāli sacīja:

—    Atļaujiet stādīties priekšā: Pjotrs Nikodimovičs Jefimovs, Sašas tēvs.

—    Kāda Sašas tēvs?— Marta brīnījās vēl vairāk.

—   Tūdaļ jūs uzzināsiet, kāda Sašas tēvs .. .— Jefimovs pasmaidīja, nolika ceļasomu un izvilka kabatas portfeli. Sameklējis tajā fotokartīti, viņš to nolika Martai priekšā uz galda.— Vai atceraties šo cilvēku?

Marla pieliecās pie fotogrāfijas. Pirmajā mirklī viņa nepazina glīlo virsnieku ar Varoņa Zvaigzni pie krūtīm, tad ieskatījās vērīgāk — un sirds sāka slrauji lēkāt: viņai pretim raudzījās tas pats cilvēks, ko Arturs uz saviem pleciem bija ienesis viņu mājas pagrabā. Nē, viņa nevarēja kļūdīties, kaut arī attēlā redzamais vīrietis bija ģērbies padomju militārajā formā, nevis fašistu mundierī.

—    Piedodiet, bet tas ir Oto … Oto Crīnbergs.

—    Pazināt gan!—vecais vīrs nopriecājās.— Viņš teica, ka tieši tā jūs viņu nosaukšot, ja pazīšot. īstenībā viņš ir Saša, mans dēls . .. Aleksandrs Petrovičs Jefimovs.

—    Ak tā …

—    Jā, tieši tā. Pasaule ir maza,— sirmgalvis noteica, paņēma no Martas fotogrāfiju un rūpīgi to atlika atpakaļ kabatas portfelī.— Pieņemiet manu pateicību. Par visu, ko esat darījusi mūsu ģimenes labā.

Viņš noliecās Martas priekšā zemu jo zemu, kā Jaudis to mēdza darīt vecos laikos. Šajā brīdī no sānistabas iznāca Edgars. Viņš izbrīna pilnām acīm skatījās svešajā vīrietī, kas bija noliecies viņa mātes priekšā. Marta sakārtoja dela krekla apkaklīti un, samulsusi no viesa aizkustinošās pateicības, steidzās abus iepazīstināt:

—   Šis ir mans dēls Edgars.

—   Ediks,— puisēns iecirtīgi iebilda.

—   Būsim pazīstami!— Viesis padeva zēnam roku kā pieaugušam cilvēkam.— Pjotrs Nikodimovičs. Bet mani var saukt arī vienkāršāk — par vectēvu Petju. Vai tu, Edik, zini, kādēļ esmu atbraucis?— Viņš piekļāva zēnu pie sāna.

—    Nezinu.— Edgars caur pieri pavērās viņā.

—           Es gribu tevi un tavu māmiņu aizvest ciemos pie mums. Uz Irkutsku, uz Baikāla krastu. Vai tu zini, ka ir tāda jūra?

—    Nē-ē .. .

Jefimovs pagriezās pret Martu.

—           Jūs nevarat iedomāties, cik ļoti Saša uztraucās, kad uzzināja, kas ar jums noticis. Zvanīja uz Maskavu, pats gribēja uz turieni lidot, ārsti tikai ar pūlēm viņu atrunāja.

—    Vai viņš ir slims?

Sirmgalvis sadrūma.

—           Ļoti. Kaut kas ar galvu … Tieši tādēļ es atbraucu pēc jums.

—           Ko lai dara?— Marta apjukusi pārlaida acis mantām.— Mēs, redzat .. . esam nolēmuši atgriezties mājās.

—           Lieliski, es jums ceļā nestāšos. Atbrauksiet, satiksieties ar Sašu. Pēc Sibīrijas mēroga Irkutska ir tepat vai blakus. Tad jūs varēsiet rīkoties, kā jums labpatīk. Viņš ļoti, ļoti lūdza. Nebrauc mājās bez viņas — tā Saša man teica. Un vēl piebilda: es viņai apsolīju labu atmaksāt ar labu, citas iespējas man vairs nebūs.

Pie pēdējiem vārdiem sirmgalvja balss aizrāvās.

—           Ja nu pa ceļam .. .— Marta bikli ieminējās.— Uz pāris dienām.

—           Protams,— sirmgalvis kļuva priecīgs.— Mēs jūs ar varu neaizkavēsim. Tikai, lūdzu, Marta … Vai atļausiet jūs tā uzrunāt? Saimniekiem par braukšanu uz Irkutsku neko nesakiet — Saša, kā jūs to sapratīsiet, ir saistīts ar konspirāciju, to nosaka viņa dienests. Sakiet, ka atgriežaties mājās un es esmu ieradies jūs pavadīt. Starp citu, tas pilnīgi atbilst patiesībai. Ja gribat atgriezties dzimtenē, mēs uz turieni jūs nogādāsim sveiku un veselu.

—    Paldies! Mūsu dēļ jums tik daudz rūpju …

Sirmgalvis piecēlās un pārmetuma pilnu skatienu pavērās viņai acīs.

—    Meitiņ, tas taču ir mans dēls. Turklāt vienīgais.

. . . Virs kailajiem, rudenīgi sērīgajiem bērziņiem, virs zaļajiem ciedriem lēni peldēja zemi, smagi mākoņi.

Pie vārtiņiem stāvēja pajūgs, kurā bija sakraida visa nelielā aizbraucēju mantība. Edgars jau bija uzlāpies ratu priekšā blakus vectēvam un satraukts vicināja pātagu.

—    Nūū, nūū! Vecotēv, kāpēc viņš man neklausa?

Ar skumīgu smaidu vectēvs ik pa brīdim uzmeta acis puisēnam un noglāstīja viņa galvu. Pjotrs Nikodimovičs slavēja nostāk un smēķēja. Bet sievietes vēl nevarēja un nevarēja atvadi lies.

—           Ko tu man te tik daudz paldiesojies,— vecmāmuļa Aņisja purpināja, slēpdama stipro saviļņojumu.— Vai tad mēs tevi esam apzeltījuši, vai? Bet pieraduši gan pie jums esam. Žēl, vieniem pašiem būs nu jākūko …

—           Nekūkosim vieni, nekūkosim,— vectēvs no ratiem atsaucās.— Pārcelsimies uz Ukrainu pie Vaņušas. Viņš tur ieprecējies un aicina pie sevis.

Vecmāmuļa pēkšņi iešņukstējās un piekļāvās Marlai klāt.

—    Bet Fedjuša, mūsu jaunākais …

Nespēdama vairs savaldīties, vecmāmuļa skaļi ieelsojās, raudāja arī Marta.

Pienāca vienrocis Timofejs. Viņš cienīgi sasveicinājās ar Pjolru Nikodimoviču, paspieda roku vectēvam Mitjam un uzsauca sievietēm:

—           Beidziet to šņaukāšanos! Tā sieviešu suga nu gan ir pinkšķētāja: satiekas — brēc, atvadās — gaudo.

Viņš pagriezās pret Pjotru Nikodimoviču, it kā atvainodamies par sieviešu vājību, un lietišķi apvaicājās:

—   Tātad nogādāsiet līdz pašām mājām?

—    Parūpēšos.

—           Tad jau viss būs kārtībā, šis sievišķītis to ir pelnījis,— priekšsēdētājs noleica un mīlīgi uzsmaidīja Martai.— Tā tad tu mūs pamet? Žēl gan. Es jau biju nodomājis tevi iecelt par mūsu sādžas skolotāju. Ko lai dara, taisnība jau ir tam sakāmvārdam: viesos ir labi, bel mājās — vēl labāk. Brauc laimīga un nepiemini mūs ar ļaunu!

Veclēvs kļuva nepacietīgs.

—    Kāp nu ratos, meit! … Kuģis mūs negaidīs.

—           Lai tev laime stāv klāt, Mārtiņ! Ediku turi kā acuraugu … un lai dievs jūs sargā!— Vecāmāte pārmela viņai krustu un pēkšņi, kaut ko ļoti svarīgu atcerējusies, uztraucās vēl stiprāk:— Uz kurieni lai tev rakstām? Ja pienāk kāda vēstule vai paziņojums …

Marta zīmīgi saskatījās ar Pjotru Nikodimoviču un izvairīgi atbildēja:

—   Es pati jums atrakstīšu, kad būšu galā.

Beidzot, ratu rileņiem iečīkstoties, pajūgs sāka kustēties.

Kā no zemes izaudzis, piepeši pie ratiem parādījās Fedjka, stiepdams pilnu grozu ar ciedru čiekuriem.

—           Nem, būs tev ceļā ko lupināt,— viņš teica, atdodams tos draugam.

Marta ar dziļu saviļņojumu raudzījās atpakaļ uz sādžu, kas palika tālāk un tālāk, uz cilvēkiem, kas viņai nopakaļ māja ar roku, uz šo taigas novada kaktiņu, kur viņa tagad atstāja daļu savas sirds, pilienu savas rūgtās laimes. Bet Edgars, satraukts un prieka pārpilns, ieplestām actiņām raudzījās plašumā, kas vērās viņam pretim, un nepārtraukti mudināja zirgu:

— Nūū! Kusties, kusties! Nūū …

Viņa putnēnam līdzīgā balss gluži kā treļļi aizskanēja zaļajās birztalās, it kā visai pasaulei atgādinādama, ka dzīve nekad nebeidzas.

24. NODAĻA

Uz Artura sejas krita spilgti uguns atspulgi. Aizsargādamies no karstuma, viņš vēroja žāvētavas krāsni, kurā uz rāmjiem, pārklādamās ar zeltainu ādiņu, kūpinājās reņģes.

—   Cik šodien dosiet?— viņš vaicāja meistaram — druknam vidēja vecuma vīram, kas rosījās pie krāsns.

—   Maz, priekšsēdētāj,— uzrunātais atbildēja.— Toties, re, kas par brangu mantu — prāva, trekna.

Viņš noņēma no rāmja un iedeva Arturam kūpošu zivi. Arturs nedomādams to pārlauza uz pusēm un pagaršoja.

—   Vispār man ir skaidrs — plāna atkal nebūs.

Viņi piegāja pie galdiem, kur sievietes vēra reņģes.

—    Aprunājies pats ar zvejniekiem,— meistars ieteica.— Iegriezies pie Mārča. Tas nez no kurienes dabūjis laivu ar šiten tādu,— viņš izpleta rokas,— motoru. Zvejo pāri ar savu radagabalu, ar to rīdzinieku, bet fabrikai nenodod ne asakas vairāk par citiem. Daždien pat mazāk. Pavaicā, kur viņš liek pārējo lomu.

—   Tas nav nekāds noslēpums,— Arturs drūmi norūca, — pārpalikums jāmeklē Rīgas tirgos.

Tikpat drūmā nosKaņojumā pa smilšainu ceļu viņš gāja uz kuplā krūmājā paslēpušos Mārča mājiņu. Jau iztālēm bija dzirdamas kāda veca pirmskara šlāgera medainās skaņas. Uz patafona griezās slavenās angļu firmas «II is master's voice» skaņu plate ar visiem pazīstamo emblēmu — milzīgs suns pielicis ausi pie gramofona taures. Resnais rudbārdis Mārcis aizkustināts klausījās mūzikā. Blakus patafonam uz galda stāvēja pusizdzerta degvīna pudele, šķīvji ar laša šķēlītēm un kūpinātām mencām.

Galda otrā pusē sēdēja kalsnējs briļ|ainis, kas izskatījās pēc studenta.

—   Artur! Sveiks, draudziņ!— saimnieks priecīgi izsaucās, ieraudzīdams durvīs viesi.— Malacis, ka atnāci. Mēs pašreiz apslacinām pirkumu. Dabūjām Rīgā, krāmu tirgū.— Un lepodamies viņš pavicināja roku pret patafonu.

—    Tu proti dzīvot,— Arturs noteica.

—    Kāpēc ne?— Mārcis skurbumā sarosījās.— Vai tad man jāpārtiek no plikas mencas un jāsēž bez mūzikas? Pietiek, drūmajos okupācijas gados tiku tikām izcietos. Zini, Heini,— viņš pagriezās pret briļļaini,— visiem citiem šis cilvēks ir priekšnieks, bet man — draugs . . . Tāpēc ka . . . abi kopā karojām.

—    Pilnas divas dienas,— Arturs ironiski piebilda.

—    Taisnība, kad sākās karš, mēs šeit nodibinājām savu brīvprātīgo kaujas vienību,— Mārcis aizkustināts apstiprināja un paplikšķināja Arturam pa plecu,— un viņš bija mūsu komandieris. Neatceros, vai esmu tev par to jau stāstījis vai ne . . . Vācieši — kā uzdrazās mums virsū … Mēs — plikš-plikš-plikš . .. Bet tie kā sāka dot pretim .. . Pēc tam es četrus gadus Rīgā par kapu sargu nodirnēju.— Mārcis apsēdās uz krēsla, satvēra galvu rokās un ilgi klusēja.— Paklau, Artur, cik mēs vēl esam dzīvi palikuši no mūsu vienības? Tu, es . .. Kas vēl? Ak jā — vecais Kalniņš. Vai zini, Heini, kas Kalniņš tagad par vīru?— Viņš savilka seju bargā grimasē un pazemināja balsi, lai izteiksmīgāk raksturotu pieminēto.— Viņam ir tā-ā-das pagonas!

Jaunais cilvēks, ko Mārcis sauca par Heini, mierīgi, varētu pat teikt, vienaldzīgi, klausījās saimnieka pļāpāšanā, brīdi pa brīdim uzmezdams atnācējam greizu, piesardzīgu skatienu. Arturs nojauta, ka viņa apciemojums puisim nav patīkams, kaut arī tas atklāti to neizrādīja.

—    Iedzersim uz mūsu zēnu piemiņu!— Mārcis piepildīja abas glāzītes, kas stāvēja uz galda, un pavērās apkārt, ar skatienu meklēdams trauku, kur ieliet trešajam. Neko labāku neatradis, paņēma metāla krūzi li un pielēja to pilnu līdz malām.— Tas tev — soda metiens.

—    Par ko tad?— Arturs pasmaidīja.

Viņš ļoti negribēja dzert, kaut gan gluži labi saprata, ka nevarēs izvairīties, turklāt arī viņa nācienam bija diezgan diplomātisks mērķis. Viņš paņēma krūzīti.

—    Lai tu neaizmirstu draugus. Lai tu vienmēr atcerētos, ka vecs draugs .. .— Mārcis nozūnīgi pacēla pirkstu, sarauca pieri, papakšķināja lūpas un tikai tad pabeidza teikumu:— … ir vecs draugs.

Pat briļļainais iesmējās. Nu jau viņš vēroja Arturu ar klaju ziņkārību — sak, interesanti, kā priekšnieks uz to atsauksies.

—           Lai tā būtu, pieminēsim vecos draugus.— Arturs neviebdamies un neskurinādamies iztukšoja krūzīti, paņēma no šķīvja mencas gabaliņu, iemeta to mutē un turpināja, it kā nemaz nebūtu dzēris:— Es jau arī esmu atnācis pie tevis, Mārci, tās vecās draudzības vārdā. Ļaudis runā, ka tu ar savu laivu un motoru esot ticis uz zaļa zara. Vai tā ir?

—           Tā jau ir gan,— Mārcis pašapmierināts piekrita, uzmezdams Heinim paslepenu skatienu.— Un kas par to?

—           Gribu jums uzplīties ar lūgumu. Vai nepaņemsiet mani līdzi jūrā?

—           Kas tad nu?— Mārcis gandrīz aizrijās.— Priekšnieks līdīs jūrā . ..

—           Zini, man ir radusies kāda ideja. Esmu izgudrojis rīku, un tev ir spēcīgs motors. Vajadzētu izmēģināt . .. Vai tev nav iebildumu? Starp citu, tu varēsi to pirmais izmantot.

Mārcis paskatījās uz Heini, nezinādams, ko atbildēt.

—    Ko tu saki?

—           Ko nu es . . . Tavs draugs — tava teikšana,— puisis izvairīgi atbildēja.

—           Kā tad, vai man žēl!— Mārcis tūdaļ kļuva priecīgāks, bet aprāvās, ieraudzījis Heiņa zobgalīgo skatienu.— Tikai pamatīgi vēl apdomā, Artur, nav nekāds labais zvejas laiks.

—           Tas nav svarīgi,— Arturs labsirdīgi iesmējās. — Gribu tikai pārbaudīt savu ideju.

—          Jūs vienmēr tā rīkojaties?— pirmo reizi ierunājās arī Heinis.

—    Par ko jūs jautājat?— Arturs nesaprata.

—   Tā .. . Vispirms pārbaudāt un tikai tad rīkojaties?

—   Vai tad citādi maz var būt?

Heinis ieskatījās viņam acīs, pasmīnēja un tad laiski apvaicājās Mārcim:

—    Vai tev vēl kas nav palicis?

—           Kā ne . . .— Mārcis gluži kā burvju mākslinieks no pagaldes izvilka neaiztiktu pudeli.

—           Nē, nē,— Arturs atvairidamies pacēla roku,— man pietiek. Kad pārnāksim no jūras, tad … Būtu labi, ja pieaicinātu ari Filipsonu,— viņš pievērsās Mārcim.— Tu jau zini, ka šādās lielās neviens ar viņu nevar mēroties.

Redzēdams, ka kompānija nenovēršami izjūk, Mārcis sadrūma un skumīgi noburkšķēja:

— Ko nu vairs . . . Velc līdzi, kuru gribi.

25. NODAĻA

Teātrī pašreiz notika muzikāla uzveduma mēģinājums. Edgars aizturētu elpu nenolaida acis no skatuves, kur spilgtas gaismas mirdzumā dziedāja, dejoja, jocīgi kustējās un grozījās dīvainos tērpos ģērbušies cilvēki,— viņš pirmo reizi bija teātri. Zāle bija tukša un klusa. Blakus Edgaram sēdēja tikai māmuļa un Aleksandrs Jefimovs. Mūzika pēkšņi aprāvās un mākslinieki apstājās. Diriģents ar zizli pieklaudzināja pie pults un teica:

—           Vēlreiz! No tās pašas vietas. Pūtēju grupa, es nedzirdu si bemolu.

Atkal sāka skanēt mūzika, atkal viss sāka kustēties, un Edgars atkal iekļuva apburošajā teātra brīnumpasaulē.

—   Vai drīkstu pieiet tuvāk?— viņš pajautāja Martai.

—    Nē, nē, nedrīkst,— māte viņu apsauca.

—           Lai iet, tas nav nekas ļauns,— Jefimovs smaidīdams sacīja.— Bet ej klusītēm, citādi mūs aizdzīs.

Edgars uz pirkstgaliem pa celiņu piegāja pie skatuves. Mūzika atkal apklusa, un mākslinieki palika stāvam. Marta klusi iesmējās.

—    Kas ir?— Aleksandrs pieliecās viņai tuvāk.

—           Nekas. Man pēkšņi ienāca prātā, cik tas ir vienkārši. Piedauzi tikai ar nūjiņu, un visu var sākt no gala.

Jefimovs cieši pavērās viņā.

—           Tēvs ir sarūgtināts, ka jūs neredzēsiet pirmizrādi,— viņš klusi ieminējās un tūlīt piebilda ar maigu smaidu:— Večuks ļoti lepojas ar mūsu teātri. Uzskata to gandrīz par vislabāko teātri Sibīrijā.

Pjotrs Nikodimovičs ar savām raga brillēm uz acīm sēdēja orķestra telpas dziļumā. Viņa pulti apgaismoja maza spuldzīte. Pilnīgi aizmirsies, viņš pašreiz izpildīja fagota partiju. Viņā lūkojās mūzikas skaņu apreibinātais Edgars.

—    Nē, mēs redzēsim pirmizrādi,— Marta pēkšņi sacīja.

Aleksandrs izbrīnā pacēla acis, mēģinādams apjēgt nule

dzirdēto, bet Marta nepakustēdamās lūkojās uz skatuvi.

—    Nolēmu palikt šeit,— viņa turpināja.— Pavisam. Es ilgi domāju . .. Nevaru tur atgriezties . .. Gribu saraut visu, kas mani saista ar pagātni, vai saprotat? Visu! Un sākt no jauna.— Viņa bridi klusēja un tad stingrā apņēmībā piebilda:— Arī uzvārdu mainīšu. Patiesību sakot, man nav kur atgriezties un nav arī pie kā atgriezties.

Tikai pēc brīža Jefimovs nočukstēja:

—   Es biju domājis, ka jūs esat stiprāka. Tā man vismaz šķita.

Marta spēji saslējās un rūgtuma pilnā balsī sacīja:

—   Vai domājat, ka ir viegli vēlreiz celt augšā pagātni? Katram pretimnācējam paskaidrot, pierādīt … Un viņam . . .— Marta ar acīm norādīja uz Edgaru.

—   Vēlreiz!— diriģents pikti uzsauca.— Kas šodien inežradzniekiem noticis? Es jūs nedzirdu.

Muzikanti gurdeni sakustējās, šķirdami atpakaļ nošu lapas. Pjotrs Nikodimovičs, izmantodams brīvu mirkli, mīlīgi pamirkšķināja Edgaram. Zēns pamirkšķināja pretim. Bet Marta sēdēja sapīkusi, jo Aleksandra vārdi viņai bija sāpīgi iedūrušies sirdī. Viņš to juta.

—    Piedodiet, es nebiju padomājis . . . Ticiet man, par jūsu lēmumu es varu tikai priecāties. Un darīšu visu, lai jūs būtu laimīga.

Viņa balss bija tik patiesīga un tik skaudru sāpju pilna, ka Marta samulsa.

—    Zināt, es gribu pieņemt Artura uzvārdu. Gribu, lai dēls sauktos īstā tēva uzvārdā. Vai es rīkojos pareizi?

Jefimovs nodūra acis un drebošiem pirkstiem satraukumā paberzēja ceļgalus. Galvu nepaceldams, stingrā balsī viņš pēc brīža atbildēja:

—    Pareizi. Un taisnīgi. Lai gan tas būs ļoti, ļoti grūti izdarāms. Bet nekas, centīšos jums palīdzēt.

Viņi apklusa un ilgi lūkojās uz skatuvi, kur mākslinieki mūzikas pavadījuma dzīvoja savu dzīvi, kur valdīja gaisma un līksme. Bet abu šo cilvēku sirdīs bija tāda pati tumsa un neziņa kā aukstajā un tukšajā zālē.

26. NODAĻA

Ilga skrēja pa krastmalu. Brāzmains jūras vējš sitās viņai sejā un purināja no lakatiņa izspraukušos matus. Šķita, ka tas grasās sakampt un aiznest sev līdzi papīra lapiņu, ko viņa cieši turēja rokā.

— Ariur!— viņa sauca, aizrīdamās ar vēju.— Artur!

Bet Arturs neko nedzirdēja. Avies garos zvejnieku zābakos, salicis zem smagā tikla, viņš brida pa nemierīgo ūdeni uz laivu, kas šūpojās viļņos. Tajā jau rosījās Mārcis, briļļainais Heinis un Filipsons — padzīvojis, spēcīga auguma zvejnieks ar rāmām, vienmērīgām kustībām. Dobji ierūcās motors, visu apkārtni ietīdams biezos, smirdīgos dūmos. Kaijas ķērca, saceldamas skaļu kņadu, un uzšāvās gaisā, kur palika laidelējamies kā lielas, baltas sniega pūkas. Iemetis tiklu laivā, Arturs grasījās rāpties pāri bortam, bet šajā mirklī Mārcis viņam uzsauca:

—    Paskaties uz krastu, direktor! … Varbūt arī viņu pie reizes iecelsim laivā?

Arturs atskatījās un ieraudzīja Ilgu, kas stāvēja pašā ūdens malā, kaut ko kliegdama un plivinādama virs galvas baltu papīra lapiņu.

—     Kas noticis?— viņš auroja pretim, pārspēdams vēja kaucienus un brizdams uz malu.

—    Telefonogramma!

—    No kā?

—    No Kalniņa.

—    Nolasi!

—   Tajā ir tikai kāda adrese, vairāk ne vārda.

Arturs izbailēs palika stāvam uz vielas un pievēra

plakstiņus, it kā gaisma viņam durstītu acis. Ilga nedroši lasīja:

—    Taginskas apgabals, Verhņetačinskas rajons …

Tālāk Arturs vairs neklausījās. Viņš izdrāzās krasta,

izrāva skolotājai lapiņu no rokām, steidzīgi pārlaida tai acis un pēkšņi, Ilgai par pārsteigumu, pacēla viņu uz rokām un sāka griezt neprātīgi straujā virpulī. Tad saudzīgi nolaida smiltis un maigi noskūpstīja uz vaiga.

—    Jūs pat iedomāties nevarat, ko esat atnesusi.

Viņš rūpīgi iebāza telefonogrammu jakas iekškabatā un lieliem soļiem devās atpakaļ pie biedriem, kas viņu jau gaidīja. Ilga redzēja, kā zvejnieki ar kārtīm pārstumj laivu pāri pēdējam sēklim un tā iepeld atklātā jūrā, pamezdama aiz sevis pāršķeltas bangas.

Laiva peldēja tālāk un tālāk, pārvērzdamās par niecīgu punktiņu pie apvāršņa, bet Ilga joprojām stāvēja krastmalā. Jūras šļakatas kā sētin nosēja viņas seju ar sīkiem pilieniņiem. Spīvs vējš plivināja matu sprogu, kura bija izspraukusies no lakatiņa. Bet tikai tad, kad meitene bija atgriezusies mājās, kad galva noslīga uz rokām, viņa Jāva vaļu klusām elsām.

—   Ko tu raudi kā mazs bērns? Izbeidz, saņemies!— Biruta pūlējās viņu nomierināt.

—    Viņš mani noskūpstīja .. .— Ilga caur šņukstiem murmināja.— Noskūpstīja uz vaiga … kā māsu, kā bērnu, kā lelli. Tāpat viņš arī suni būtu noskūpstījis uz purna, ja tas viņam būtu atnesis šo . ..— Ilga mirkli sastomījās un tomēr ar naidu izkliedza:— … šo nolādēto adresi!

—    Ilga, tā nav labi, Marta nav vainīga, ka tu …

—    Arī es neesmu vainīga, ka viņu mīlu.

—    Nomierinies!— Biruta nu jau runāja stingrā balsī.— Tā ir tava nelaime. Bet viņiem … Jā, arī viņiem laimes vēl nav bijis.

27. NODAĻA

Motoram pukšķot, laiva no viļņa uz vilni slīdēja jau tālu atklātā jūrā. Krasts ar tā kāpām bija palicis aiz pelēcīgā miglājā. Arturs gulēja puszvilus, ar elkoņiem atbalstījies pret tīkliem, no vēja brāzmām un šļakatām paslēpies aiz laivas augstās malas. N11 jau nezin kuru reizi viņš pārlasīja sirdij tik ļoti dārgās telefonogrammas rindas, mēģinādams gara acīm ieraudzīt kartē Taginskas apgabalu, iztēlē saskatīt tālin tālo sādžu. Un tikai tad, kad viņam blakus uz tīkliem atlaidās Mārcis, viņš atkal iebāza lapiņu kabatā.

—   Vai patīkamu vēsti saņēmi, direktor?— resnulis jautāja, aizsmēķēdams pats un sniegdams paciņu arī Arturam.

Arturs klusēdams izvilka papirosu. >

—    Taisi noslēpumus?— Mārcis grīni iesmējās.— Kad esi ieticis lielos priekšniekos, domā, vecajiem draugiem var spļaut virsū, vai ne?

—    Ko tu mels?— Arturs brīnījās.— Kāda spindzele tev iekodusi? Varbūt vakar par maz esi uzņēmis uz krūts?

—    Par maz vai par daudz — tā ir mana darīšana, bet ja kāds mani grib vazāt aiz deguna . . . Zvejas rīku, ko tu nedomā, viņam vajagot pārbaudīt! Šiten tādu rīku,— viņš ar zābaku iespēra pa tīklu,— es pazinu jau vectēva laikos. Saki atklāti — kāda velna pēc tu mums esi piesējies?

Arturs vairākas reizes dziļi ievilka dūmu, tad nesatricināmā mierā jautaja:

—    Bet kādēļ tu tik stipri nervozē, vai tad es jūs traucēju?

—    Es jau teicu — man nepatīk, ka mani grib pataisīt par antiņu. Es pats ar savām rokām, ar savām tulznām raujos melnās miesās kā tāds nolādēts un tāpēc nedrīkstētu paņemt savai vajadzībai dažas zivteles? Kas tā par kārtību?

—    Dažas? Ja būtu tikai dažas …— Arturs redzēja, ka viņu sarunā ieklausās arī pārējie.

—   Tātad jūs esat nodomājuši uzskaitīt katru kumosu, ko iebāžam mutē?— Mārcis iekaisa.

—    Ko tu runā?—Arturs sadrūma.— Vai patiešām tu nesaproti, kāda vērtība tagad ir mūsu zivīm? Cilvēkiem nav ko ēst . ..

—    Ej bekot!… Cilvēkiem… Vai man kāds ir kaut reizi palīdzējis? Vai domā, ka tie cilvēki, par kuriem tu tā raizējies, par mani kādreiz iedomās? Ulmanis apsolīja paradīzes dzīvi, vāciešu kārtību uz savas ādas izbaudījām .. . Bet tagad? Kad reiz mēs sāksim dzīvot kā cilvēki?

—    Redzams, tu esi kļuvis par īstu filozofu. Pats tiktāl esi aizdomājies vai šis puikiņš tevi apgaismojis?

—    Ileini liec mierā! Vai tu man laivu nopirki? Benzīnu tu man iedevi? Rau re! Uz komandēšanu visi ir nadzīgi.

—    Laiva ir laba. Interesanti, par kādu naudu tā iegādāta. Neesmu dzirdējis, ka tev Rīgā būtu radinieki. Turklāt tik bagāti.

—   Ak vai, draudziņ, tev ir suņa amats. Tu uzskaiti ne tikai citu kumosus, nu jau sāc pat svešu kabatās degunu bāzt. Ret tu tēmē šķībi — mēs savu daļu nododam.

Ilga sēdēja Birutas mājā pie galda un laboja skolēnu burtnīcas. Saimniece jau gulēja gultā un lasīja grāmatu. Aiz loga kauca rudenīgs vējš, aizvien stiprāk plosījās krasta bangas. Uga pacēla galvu un bažīgi ieklausījās jūras krākšanā.

—    Man ir baisi,— viņa sacīja, vērdamās logā, aiz kura jau valdīja nakts tumsa.

—    Kāpēc?— Biruta pacēla acis no grāmatas.

—    Kā ne . . . Mēs sēžam šeit, siltumā, bet viņš . ..— Skolotāja salīgi papurināja plecus.— Es viņam neesmu nekas. Starp mums nekā nav un nekad arī nebūs, bet es viņa dēļ zaudēju vai prātu — diezin kā viņam pašreiz jūrā klājas.

—   Gan pieradīsi,— Biruta mierīgi atteica.— Kad mans tēvs devās zvejā un mamma vēl bija dzīva …

—    Kā — vai tik tiešam viņa neuztraucās?

—    Protams, uztraucās. Tāda ir dzīve — cilvēks vienmēr kādu gaida, vienmēr par kadu uztraucas.

—   Tu esi stipra,— Ilga grūtsirdīgi noteica.

Biruta pasmaidīja un skumjām acīm pavērās draudzenē.

—    Nē, mazulīt, vienīgi es esmu ilgāk gaidījusi nekā tu,— viņa nopūtās un klusi piebilda:— Bet nesagaidīju.

Bet šaja laikā bezgalīgos melnu bangu mutuļos lēkāja sīka uguntiņa. Te pa labi, te pa kreisi no tās pacēlās viļņu grēdas, kas draudēja kuru katru mirkli sagrūt pār niecīgo laivu un aprakt tās braucējus, kuriem jau zuda spēki. Laiva brīžiem pacēlās pašā viļņa galotnē, lai tūdaļ no tās iekristu dziļā ieplakā; tā zvalstījās no viena sāna uz otru un reižu reizēm nozuda zem ūdens. Filipsons nikni grieza spararatu, motors brīžiem ierūcās un atkal noslapa. Heinis sēdēja pie stūres un pūlējās noturēt laivu pret viļņiem, bet tā nepaklausīgi griezās un cilājās kā skaidiņa.

—    Dod šurp stūri 1— Arturs uzsauca, ar pūlēm nokļuvis līdz laivas pakaļgalam.

—    Kādēļ tā, komisār?— Heinis nikni kliedza pretim. — Vai baidies, ka aizstūrēšu nepareizā virzienā?

—    Domāju, ka tu pēc tā netīko. Dod šurp stūri!

Briļļainais spītīgi saknieba lūpas.

—    Kad sēdēsi savā laivā, varēsi komandēt, bet šeit…

Viņš nepaguva teikumu pabeigt, jo laivai pāri pargāzās

vilnis, abus gandrīz notriekdams gar zemi. Apjukušais Heinis izlaida stūri no rokām un izbailes pieķērās pie borta. Arturs satvēra stūres ratu un ar pēdējiem spēkiem izlīdzināja laivas gaitu.

—    Vai pēc zvejnieku zupas esi noilgojies?— viņš saniknots pagriezās pret aizrijušos briļļaini.— Streb vien, streb!

Mārcis un Filipsons atmeta ar roku motoram, kas nepavisam negribēja klausīt, un skubīgi sāka smelt ara ūdeni, kas bija piepildījis laivu gandrīz līdz pusei.

—   Ņem šauj!— Arturs uzkliedza Mārcim, padodams tam raķešu pistoli ar lādiņiem.

Nodārdēja šāviens, tad vēl viens un vēl .. . Debesīs nozibsnīja sarkani briesmu signāli.

—    Ķerieties pie airiem!—Arturs pavēlēja.— Turiet pret vilni!

Bet šajā mirklī laiva nosvērās uz sāna, piesniēlās ar ūdeni un, zaudējusi līdzsvaru, apgāzās uz acīm. Heinis šausmās iebrēcās, Mārcis izgrūda spēcīgu lamu vārdu, Filipsons noburkšķēja kaut ko nesakarīgu. Arturs skaidri saprata, ka pašreiz viņu dzīvība atkarīga tikai no izturības un pašsavaldības.

—    Mieru!— viņš kliedza.— Turieties pie laivas!

Patiesību sakot, viņš kliedza tikai Heiņa dēj — Mārcis

un Filipsons paši zināja, kas darāms. Ar Heini, kas neprata peldēt, bija gaužām bēdīgi. Pamiris no aukstuma un izbailēm, puisis, kā šķita, bija zaudējis jebkādu sajēgu. Viņš vaimanāja, aizrīdamies ar ūdeni, un rāvās prom no laivas. Arturs viņu cieši turēja aiz jakas apkakles.

—           Es vairs nevaru!— Heinis histēriski b|āva, spļaudams ūdeni.— Pagalam .. . Pie velna …

—          Turies!— Arturs viņu rupji piestūma pie laivas.— Nebaidies, es tevi nepametīšu!

Sataustījis kabatā atlikušās raķetes, kas bija iesaiņotas gumijas maisiņā, Arturs tās padeva Mārcim.

—   Šauj!

—    Kāda jēga?

—    Šauj, ka tev saka!

Bargajās Baltijas juras debesīs tikai mirkli pazibsnīja gaisma, bet tas bija laimīgs mirklis — tūlīt pēc tā Filipsons priekā izsaucās:

—    Kuģis! Vēl vienu raķeti!

—    Pēdējā . ..— Mārcis bailīgi un neticīgi iebilda.

—    Raķeti!— Filipsons viņam nikni uzbrēca.

—           Kāds kuģis? Vai tev nemālējas?— Mārcis bubināja, steigšus pielādēdams pistoli.

—   Es pamanīju uguni, rau, tur.

—   Varbūt bāka?

—   Vai nav vienalga? Šauj!

Pēdējā raķete uzšāvās gaisā. Zvejnieki ar cerībām lūkojās tumsā, taču nekādu kuģi nevarēja saskatīt. Visapkārt tikai žvankojās viļņi, viļņi, viļņi . . . Arturs izmisīgi sakoda zobus — spēki pameta arī viņu. Viņš vairs nespēja turēties virs ūdens pats un turēt arī briļļaini, kas, šausmu apmāts, bija kļuvis smags kā klucis. Zvejnieki cīnījās, cik jaudāja, bet tad, kad jau likās, ka nāve ir klāt, netālu atskanēja tvaikoņa sirēna. Kuģis tumsā vēl nebija redzams, taču viņi sasparojās, jo saprata, ka viņu raidītie briesmu signāli ir pamanīti un ņemti vērā. Un drīz vien glābējs iznira no miglas. Kuģa borts nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Bet tieši šajā brīdī, kad vajadzēja vēl noturēties tikai pāris minūtes, Heinis zaudēja samaņu un sāka grimt dzelmē, vilkdams līdzi ari Arturu. Vēl mazliet, un viņu galvas būtu nozudušas zem ūdens. To pamanījis, Filipsons atgrūdās no laivas, pievilka pilnas krūtis gaisa un pēdējiem spēkiem steidzās palīgā.

Pret rīta pusi jūra jau bija gandrīz norimusi. Viļņu galotnēs vēl čakstēja putas, un tādēļ viss plašums izskatījās pēc svītraina matroža krekla. Līgani šūpodamies no viena borta uz otru, pa klajo ūdens lauku peldēja zviedru preču kuģis. Vējš plandīja tā gaišzilo karogu ar dzeltenu krustu. Izglābtie zvejnieki, ieģērbušics siltos vilnas vamžos, sēdēja kapteiņa kajītē un dzēra karstu groku. Viņus apkalpoja ražena auguma matrozis vasaras raibumiem nosētu, labsirdīgi smaidīgu seju. Galda pretējā pusē sēdēja kapteinis un viņa palīgs. Telpā valdīja neparasts miers un mājīgums. Mārcis norija lielu malku, apdedzinājās un svētlaimīgā labsajūtā piemiedza acis.

—    Ko gan neesmu dzēris,— viņš tīksmi čapstināja lūpas,— bet groku ar sviestu nekad. Tas tik ir ko vērts!

Kapteiņa palīgs pārtulkoja resnuļa vārdus, un kapteinis labvēlīgi pasmaidīja.

—    Viss ir labs, kas labi beidzas,— palīgs ar stipru akcentu latviski sacīja, pamāja savam matrozim, pateica tam dažus vārdus zviedriski, un tas tūlīt no jauna piepildīja glāzes.— Kapteinim ir tas gods jums paziņot, ka zem Zviedrijas karoga jūs varat justies kā mājās.

—    Jūties kā mājās, bet neaizmirsti, ka esi ciemos,— Mārcis atjokoja, pastiepdams matrozim pretim savu tukšo glāzi.— Jādomā, ka mājās mēs tik drīz vis netiksim.

—    Kāpēc?— palīgs jautāja un pārlaida zvejniekiem zīmīgu skatienu.— Vakarā būsim ostā, no turienes par jūsu izglābšanu paziņosim uz Stokholmu padomju pārstāvniecībai. Ar nākamo kuģi varēsiet atgriezties Padomju Savienībā . ..— Un pēc brītiņa zviedrs piebilda:— Protams, ja to vēlēsieties.

Kapteinis vērīgi klausījās sarunā. Pēkšņi viņš kaut ko zviedriski pateica palīgam, un tas smaidīdams pārtulkoja:

—    Kapteinis vēlas jums pateikt, ka ar tik vīrišķīgiem jūrniekiem varētu lepoties ikviens kuģis, lai ar kādu karogu tas brauktu.

—    Mūs pilnīgi apmierina mūsu pašu karogs,— Arturs atbildēja.

—    Jūs?— Zviedrs ironiski piemiedza acis.— Vai jūs vienmēr runājat visas komandas vārdā?

—    Esmu pārliecināts, ka mani biedri domā tāpat kā es.

—  Un domā tikai par to, kaut jel drīzāk nokļūtu mājās.— Filipsons labsirdīgi piebilda.

Zviedrs vaicājoši paskatījās Mārcī. Viņš norija malku groka un sacīja:

—    Arī man jānokļūst mājās, cik drīz vien iespējams. Labāk agrāk nekā vēlāk. Zināt, mana sieva .. . sadomājusi laist bērnu pasaulē.

Heinis nervozi grozīja pirkstos tukšo glāzi. Viņš nepiedalījās sarunā, un Arturs paslepen viņu novēroja. Iestājās klusums, un šajā brīdi Heinis paņēma viskija pudeli, kas stāvēja uz galda, pielēja gandrīz pilnu glāzi — zviedri mierīgi noraudzījās viņa rīcībā — un vienā paņēmienā to iztukšoja, tad drūmi pagriezās pret kapteiņa palīgu.

—    Man ir lūgums . .. Vai varu no šejienes, no kuģa, nosūtīt personīgu telegrammu?

—    Uz kurieni?

—    Uz Londonu.

Tas noskanēja tik negaidīti, ka zvejnieki sastinga. Vienīgi Mārcis caur zobiem novilka:

—    Ko tu, Heini … Ko tu, brālīt…

Filipsons uztraukumā grasījās ko darīt, bet Arturs stingri uzlika viņam roku uz pleca. Zviedrs izvilka no kabatas piezīmju blociņu, sameklēja pildspalvu un oficiālā tonī sacīja:

—    Esmu gatavs pieņemt jūsu telegrammu.

—    Uz kurieni dodas jūsu «Anna Maria»?

—    Uz Zviedriju. Gēteborgu. Sakiet adresi!

—    Londona,— Heinis noteikti atbildēja,— Kingsberovas iela simt divpadsmit, misis Strautniece.

—    Lūdzu, atkārtojiet uzvārdu.

—    Straut-nie-ce,— Heinis atkārtoja pa balsienam.— Tā ir mana māte,— viņš piebilda un sāka diktēt tekstu: — Būšu Gēteborgā, Zviedrijā, divdesmit astotajā oktobrī, tvaikonis «Anna Alaria». Ja iespējams, atbrauciet. Skūpstu. Heinrihs.

Heinis pagriezās pret Arturu, uz mirkli sastapās ar viņa nicinājuma pilno skatienu, bet nesamulsa, neaizgriezās, tikai ar plaukstas malu notrausa sviedru pilieniņus, kas bija sariesušies virs augšlūpas, un izaicinoši pasmīnēja.

Trofejas «opelis», ko vadīja Kalniņš, ieripoja zivju fabrikas pagalmā. Ģērbies formas tērpā, viņš izkāpa no mašīnas, rāmi pārlūkoja pagalmu, kur grēdās bija sakrautas tukšas kastes, un sāka iet gar žogu, it kā klusībā aplēsdams tā augstumu. Pēc brīža viņš apstājās pie cauruma žogā, aiz kura bija redzama jūra, ar kāju paspēra malā atlauzto dēli un lēniem soļiem devās uz cehu. Pie galdiem strādāja sievas. Viņas vēra zivis uz gariem metāla irbiem. Turpat bija arī krāsns, no kuras dvesa speltes karstums, un pie tas rosījās meistars. Ieraudzījis ienākam Kalniņu, viņš steidzās pretim.

—    Jūs reti pie mums iegriežaties, biedri Kalniņ,— meistars smaidīja, spiezdams atbraucējam roku.

—    Ka ar zivtiņām?— Kalniņš apvaicājās.

—    Pamaz icnak. Toties visas brangas — treknas, prāvas . .. Augstākā labuma.

Viņš padeva Kalniņam karstu, zeltainu reņģi tāpat kā pirms dažām dienām Arturam.

—    Mums jaaprunājas,— Kalniņš klusi sacīja.

—    Saprotu,— meistars godbijīgi nokrekšķējās.

Viņi izgāja pagalmā, apsēdās starp kaudzēs sakrautajām tukšajām kastēm, uz kurām blāvi vizuļoja zivju zvīņas.

—     Kā klājas mūsu ārzemniekiem? Vai nekas jauns nav nācis zināms? Tas nu gan ir cirks . . . Vai nu šie nevarēja jurā atrast padomju kuģi, nē, vajadzēja iekrist ķetnās zviedram,— meistars nosmējās pats par savu asprātību, bet, ieraudzījis Kalniņa nopietno seju, turpināja cilā tonī:— Vai viņi drīz atgriezīsies, nezināt?

—     Nezinu,— Kalniņš vēsi atbildēja.— Domāju, ka drīz. Starp citu, vai jus nevarat pateikt, kādēļ Banga atradās šajā laivā?

—    Man šķiet, viņš gribēja pārbaudīt lomus, gribēja pārliecināties, vai visas zivis tiek nodotas fabrikai. Jūs jau zināt, ka mums ar plāna pildīšanu neveicas.

—    Bet tirgū zivju, cik uziet. Kā no kūpinātavas nākušas. Varbūt tas izceļo no fabrikas?

—    Ko lai jums saku,— meistars kļuva domīgs.— Zvejnieki ir goda ļaudis. Bel vai tad daudz viņu palicis? Karš . . . Uzradušies dažādi salašņas . . . Katram jau iekšā nevar ielīst.

—    Piemēram?

—    Piemēri ir dažādi.— Meistars izvairījās no skaidras atbildes.— Kaut vai tas pats briļļainais rīdzinieks. Tas, kurš kopā ar Bangu nokļuva pie zviedriem … Ko mēs par viņu zinām? Bet tik un tā jālūdz palīgā. Katrs krāvēja roku pāris ir zelta vērtībā. Viņš palīdz aizvest zivis uz bāzi un vēl šo to . ..

—    Vai viņš patiešām ir Mārča brālis? Vai radinieks …

Meistars plati pasmīnēja.

—    Tāds pats Mārča brālis kā cs Anglijas karalienes vīrs.

—    Kur Mārcis ņēmis laivu ar tādu motoru?

—   Arī es to gribētu zināt. Pielipis Mārcim kā dadzis, aptinis viņu ap pirkstu . . .

—    Redziet, nu tad tā .. . Sagatavojiet man visu to cilvēku sarakstu, kas piedalās produkcijas kraušanā, vešanā un nodošanā bāzē. Pēc stundas es atgriezīšos.

Kalniņš piecēlās. Arī meistars lukni pieslējās kājās.

—    Tiks izdarīts.

28. NODAĻA

Naklī pie kāda Irkutskas nama stāvēja ātrās medicīniskās palīdzības automašīna. Sanitāri gatavojās tajā iecelt nestuves. Marta izskrēja ārā pa parādes durvīm, steigā mēteli uz pleciem uzmetusi.

—    Šalli . . . Aizmirsāt šalli,— viņa sacīja.

Neviens viņā pat nepaskatījās. Sanitāri nezin kāpēc aizkavējās pie atvērtajām paka|durvīm. Pjotrs Nikodimovičs — bāls, kailu galvu — centās viņiem palīdzēt. Aleksandrs nekustīgi gulēja zem segas, viņa sejā nebija nekādu dzīvības zīmju. Tikai tad, kad Marta pārliecās pār nestuvēm un rūpīgi tina viņam ap kaklu šalli, slimnieks vārgi pasmaidīja. Beidzot nestuves ieslīdēja mašīnā, tām nopakaļ neveikli iekāpa arī Pjotrs Nikodimovičs. Durtiņas aizcirtās, un auto rūkdams nozuda, visapkārt nakts tumsā mezdams savu sarkano signāluguņu zibšņus.

Pie nama durvīm, viena otrai piekļāvušās, stāvēja divas vientuļas sievietes. Marta apskāva Antoņinu Sergejevnu — Aleksandra māti, kura klusi raudāja.

—    Ak kungs, pusgada laikā jau trešo reizi,— viņa sāpīgi murmināja.— Tu nevari iedomāties, Mārtiņ, ko mātei tas nozīmē. Visus kara gadus gaidīju, naktis negulēju … Bet nu, kad tās briesmas ir garām, kad viņš varētu pa īstam sākt dzīvi .. .

—    Nebēdājieties, Antoņina Sergejevna. Lūdzu, neraudiet jel . . . Gan pāries, gan būs labi. Saša izveseļosies, sāks strādāt . . . Viņš pats teica . ..

—    Kas pāries? Kas par strādāšanu?— Antoņina Sergejevna iešņukstējās, nespēdama novaldīt izmisumu.— Tu nezini, Mārtiņ, tu neko nezini . . .

Piespiedusi seju pie Martas mēteļa, viņa sāka nevaldāmi elsot.

Marta sēdēja pie Aleksandra gultas atsevišķā palātā, kurā ievietoja tikai smagi slimus pacientus, un pūlējās noslēpt satraukumu. Jefimovs izskatījās ļoti slikti: acis iegrimušas, deguns nosmailinājies, lūpas aprepējušas. Bet viņš turējās.

—           Vai zināt, par ko es pašreiz domāju?— viņš pēkšņi iejautājās, it kā vainīgs juzdamies.— Kāpēc mans liktenis ir tik nejauks? Jūs atkal redzat mani piekaltu pie gultas.

—           Nav taisnība,— viņa ar mokām rotaļīgi iebilda. — Pie manis jūs gulējāt nevis gultā, bet pagrabā.

—           Tas bija labs pagrabs. Tur es atkal tiku uz kājām. Ar jūsu gādību . ..— Aleksandrs saņēma viņas roku.

—           Arī tagad es jūs dabūšu uz kājām,— viņa solīja ar uzspēlētu možumu balsi.— Un tad visi kopā aizbrauksim uz Baikālu. Edgars jau tagad nedod mieru.

Jefimovs apklāja viņas plaukstu ar otru roku un maigi to saspieda:

—           Marta, es gribu, lai jūs būtu laimīga. Ja izlemsiet palikt . .. Mēs runājām ar teātra direktoru … Viņš piedāvā jums darbu.

—    Kādu?— viņa apmulsa.

—           Manuprāt, interesantu. Palīdzēsiet teātra kostīmu māksliniekam. Jums ir ļoti izkopta gaume, un jūs labi zīmējat.

—    Kā jūs to zināt?

—           Es zinu par jums visu.— Viņš apklusa, lai atgūtu spēkus.— Arturs man stāstīja par jums katru brīvu brīdi, kamēr mēs tikām pāri frontei pie mūsējiem…

Viņa galva atslīga uz spilvena, elpa kļuva smaga.

—           Saša, kas jums notika?— Marta izbijās.— Jums ir slikti? Es pasaukšu ārstu.

Jefimovs viņu atturēja.

—           Nevajag, tūlīt pāries. Man ir labi. Tik labi, ka varu jums pat atzīties . .. Toreiz es jūs iemīlēju … Un apskaudu Arturu. Es vēl aizvien viņu apskaužu.

—    Mirušos nevajag apskaust,— viņa neskanīgi iebilda.

Viņš bikli paskatījās Martā un iejautājās:

—           Ko lai es pasaku jūsu Arturam? Ka jūs viņu joprojām mīlat? Ka neesat viņu aizmirsusi? Ka esat pieņēmusi viņa uzvārdu? Ko vēl? …

Marta nobālēja un ar trīcošu roku aizspieda viņam muti.

—          Nerunājiet tā! Vai dzirdat? Man jūs pārmetāt, ka esmu vāja, bet jūs pats? Kaunieties! … Es darīšu visu, lai jūs kļūtu vesels. Redzēsiet, ka tā būs!— viņa dedzīgi, ar lielu pārliecību sacīja, pieliecās un noskūpstīja Aleksandru uz lūpām.

Jefimova acīs pavīdēja izmisums, bet viņš tūlit savaldījās un pateicīgi Martai uzsmaidīja.

—    Paldies. Viss būs labi.

29. NODAĻA

Spirgtā jūras vējā plīvoja Padomju valsts karogs. Kuģa priekšgals šķēla vi|ņus, sakuldams tos putās. Uz klāja pie margām stāvēja Arturs, Mārcis un Filipsons. Tālumā kā šaura svītra jau kļuva redzams krasts.

—           Jā-ā, Zviedrija …— Mārcis domīgi novilka.— Nedz cerējām, nedz gaidījām. Kaut kas tāds pat sapnī nav nosapņojams.

Neviens viņam neatbildēja. Zvejnieki klusēdami raudzījās zemes strēlē, kas nāca aizvien tuvāk. Klājs bija tukšs. Klusi un vienmērīgi dūca motori, aiz borta šļakstēja ūdens.

—          Diez vai mūsējie jau zina, ka mēs atgriežamies?— Filipsons ieminējās.

—           Nevarēsim ne atkauties no prašņātājiem … Kā tas notika, kas tur bija …— Mārcis uztvēra sarunas pavedienu.

—           Jā, jautātāju mums netrūks,— Arturs drūmi iesmējās un piegāja pie pretējā borta, kur viens pats stāvēja Heinrihs.

Brīdi abi klusēja.

—    Kādēļ tu esi tik bēdīgs?— Arturs ierunājās.

—           Par ko man būtu jāpriecājas?— Heinrihs uz jautājumu atbildēja ar jautājumu.

Arturs iesānis paskatījās viņā un neuzbāzīgi apvaicājās:

—   Tavējie aizbrauca četrdesmit eelurtajā?

—           Jā, īsi pirms vāciešu atkāpšanās. Sākumā, protams, viņi bija Vācijā, bet pēc kara apmetās Londonā.

—    Kādēļ tu paliki šeit? Vienīgais no visas ģimenes …

—           Vai zini, ka šis jautājums man jau ir līdz šai vietai?— Heinrihs sarkastiski iesmējās un nikni ar plaukstas malu pārvilka pār kaklu.— Nevienam tas nedod mieru. Tā tas bija universitātē, no kuras es galu galā aizbēgu, tā cirkā, kur mēzu mēslus, un tā arī katlu mājā, kur strādāju par kurinātāju … Varu iedomāties, kāda jautājumu lavīna tagad gāzīsies man virsū. Bet saki — kāpēc lai es nebūtu sūtījis telegrammu, kāpēc lai nebūtu saticies ar māti, ja mēs atradāmies gandrīz blakus? Varbūt tā bija mūsu pēdējā tikšanās.

—      Jā, protams,— Arturs nedroši piekrita.— Tev vairs palikusi tikai māte?

—      Māte un māšele. Tēvs nomira tajā pašā četrdesmit ceturtajā.

—    Viņš sadarbojās ar vāciešiem?

Heinrihs neatbildēja, tikai ciešāk saknieba lūpas, un viņa acīs iezibsnījās naidīgas dzirkstis.

—    Tu veltīgi apvainojies,— Arturs draudzīgi sacīja.

—      Varbūt man patiešām nevajadzēja šeit palikt? Es taču, muļķis tāds, tiku brīdināts . . .

—       Kāpēc tu tā?— Arturs mazliet īgni iebilda.— Tu esi gudrs puisis, un tev vajadzētu saprast . ..

—       Ko īsti?— Heinrihs iecirtīgi pielieca galvu.— Vai to, ka mana vieta ir priekšnamā,— to man vajadzētu saprast?

—    Muļķības …

—       Muļķības, tu saki? Es gribētu zināt, kā tu justos manā ādā. Neviens taču neredz mani, visiem acīs ir tikai mana anketa. Lai grieztos kur griezdamies, tā visur skrien man pa priekšu,— viņš nervozi iesmējās.— Pat tā nelaimīgā laiva — pat tā nevienam nedeva mieru. Kur dabūji, kāpēc …

—    Jā, nudien, kur tu to dabūji?

—    Paskat, arī tu stūrē uz to pašu ostu!

—    Nē, es tikai intereses pēc . . .

—      Iedomājies tikai — nav nekā mistiska. Pēc tēva nāves palika gleznas .. .

—      Vai viņš bija mākslinieks?— Arturs izbrīnījies iejautājās.

—      Jā. Un vienā jaukā dienā es šo mantojumu pārdevu kādam mecenātam. Gadījuma pēc nopirku to motoreni, gribēju izvēdināt smadzenes . . . Jāsaka paldies Mārcim, ka vismaz viņš no manis nenovērsās. Mēs nejauši iepazināmies tirgū.

—      Tu esi krietns puisis, Heini,— Arturs noteica.— Tikai žēl, ka no pirmā acu uzmetiena daudziem tas paliek neredzams.

—       Kāds man labums no mana krietnuma?— Heinrihs mulsi turpināja.— Arī tu mani pratini: kāpēc paliki? Vienīgais no visas ģimenes … Kā lai es jums visiem to izskaidroju, ja pat mans miesīgs tēvs un māte nespēja mani saprast? Tu taču redzēji, kā viņa pie trapa raudāja.

Līdz pat pēdējam brīdim neticēja, ka es kopā ar jums atgriezīšos mājās. Kā lai viņiem to izskaidroju? … Es esmu latvietis, saproti — latvietis! Un citas zemes man nav.

Artura dzīvoklī no reproduktora plūda jautra mūzika. Viņš priecīgs, uzbudināts stāvēja pie spoguļa baltā sporta krekliņā un skuvās, dungodams līdzi melodijai. Pie durvīm kāds pieklauvēja, un Arturs nepaguva ne muti atvērt, kad istabā iedrāzās Ilga. Viņa bija tērpusies svētku drānās un turēja rokā puķu pušķi.

—   Apsveicu ceļotāju, kas laimīgi atgriezies!—viņa jau no sliekšņa sauca.— Jūs pārbiedējāt mūs visus . .. Vai tad tā drīkst? Mēs izbailēs trīcējām un drebējām par jums.

—    Ak trīcējāt un drebējāt? Tātad mīlat,— Arturs smaidīdams atjokoja, vilkdams mugurā kreklu.

—    Mīlam,— meitene draiski atbildēja, lietišķi salikdama ziedus vāzē.— Un pat rūpējamies. Jūsu pārbraukšanai par godu esam sagatavojušas īstu svētku mielastu. Tāpēc posieties veicīgāk!

—    Ļoti jauki. Bet esmu jau paēdis, un, atklāti sakot, man jāsteidzas darīšanās.

Veicīgi ģērbdamies, Arturs staigāja pa istabu un tāpēc neredzēja, ka Ilga sāpīgi aizvainojas.

—    Jūs steidzaties?— viņa drebošām lūpām iejautājās.

—    Jā. Mani jau gaida fabrikā,— Arturs atsaucās un izvilka no kabatas kadu papīra lapiņu. Bet pa ceļam vēl jāieskrien pastā. Vai pazīstat? Sl ir tā pati telcfonogramma, ko jūs man atnesāt. Kur tikai tā nav izceļojusies kopā ar mani! Vai septiņos ūdeņos izmērcēta, bet tik un tā adrese vēl salasāma. Es to zinu pat no galvas: Taginskas apgabals, Vcrhņetačinskas rajons . .. Tikai šo te vārdu nevaru atšifrēt . . . Vai tas ir burts K vai It? Paskatieties!

—   Es nemēdzu lasīt citu cilvēku telegrammas. Uz redzēšanos!— Ilga vēsi atcirta.

Viņa apgriezās un steidzīgi pameta istabu. Arturs viņu pavadīja ar izbrīna pilnu skatienu, tad lēni salocīja lapiņu un arī pats gāja ārā.

Kad Arturs atvēra sava kabineta durvis, viņam pretim piecēlās Kalniņš.

—    Paldies dievam, beidzot!—viņš iesaucās un strauji paspieda Artura roku.— Saprotu, tu vēl neesi īsti atguvies, bet mums neatliekami jāapspriežas par kaut ko ļoti nepatīkamu.

—    Par ko tad?— Arturs kļuva uzmanīgs.

—     Par nožēlošanu man tev jāpavēsta, ka tava deguna priekšā te salasījusies stipri šiverīga kompānija.

—    Par ko tu runā?

—     Par ko es runāju?— Kalniņš drūmi atkārtoja.— Par to, ka tu uzticies tam, kam nevar uzticēties.

Mārča mājā atkal skanēja patafons. Galds bija klāts kā dzīrēs, bet neviens tam ne skatiena neuzmeta. Visapkārt — uz krēsliem, uz gultas un pat uz grīdas — bija sasēdušies zvejnieki un gandrīz vai ieplestām mutēm klausījās saimniekā.

—    Tam zviedram mājās ir šiten tāda kaštele,— viņš aizgūtnēm stāstīja.— Piespiež podziņu, un parādās kino. Vai koncerts, dažādas dejas ar plikām meičām. Bet pats omulīgi sēž, iemet pa gračiņam, uzkož un tikai skatās.

—     Nu tu gan pūt pīlītes . ..— Kāds sirms zvejnieks neticīgi pašūpoja galvu.

—     Ko, netici? Rau, Heinis tev nemelos. Vai es nestāstu patiesību, Ucini?

Heinrihs neatbildēja. Sēdēdams blakus patafonam, viņš pārlūkoja skaņu plates.

—     Un kādi viņiem tie ķemertiņi!— Mārcis saķēra galvu.— Ak tu mans dievs, kas tie par ķemertiņiem! Te viss balts, tur — zils … Un tā smaržo …— Mārcis tīksmi pievēra acis.

Istabā ieskrēja kāds zēns. Ar skatienu sameklējis Heinrihu, viņš skaļi uzsauca:

—    Tēvoci Heini, jums jāierodas fabrikā! Steidzīgi!

Mārcis uzmeta puikam īgnu skatienu un dusmīgi noburkšķēja:

—    Joz atpakaļ un pasaki, lai viņi skrien uz elli. Lai paši šodien pacilā tās kastes.

—    Pagaidi!— Ileinrihs viņu apsauca un piecēlās.— Kas tevi sūtīja, Banga?

—    Jā, viņš tur sēž kopā ar Kalniņu.

—    Ar Kalniņu?— Heinrihs piemiedza acis un pagriezās pret Mārci.— Vai saproti, ko tas nozīmē? Majors jau sāk interesēties.

Viņš noņēma brilles un iebāza tās kabatā.— Labi, iesim un patērzēsim.

Heinrihs iegāja kabinetā un tur ieraudzīja arī pazīstamo meistaru. Acīmredzot tas bija tikko atnācis no žāvētavas, jo sēdēja darba drēbēs, neveikli slēpdams taukiem un zvīņām aplipušās rokas.

—    Sēdieties!— Kalniņš aicināja.

Heinrihs sāka raudzīties apkārt, lūkodamies, kur piemesties, jo brīvu krēslu vairs nebija.

—           Tūlīt pateikšu, lai atnes,— meistars sacīja un izdarīgi piecēlās.

—           Nekas, es tepat.— Heinrihs ieraudzīja kaktā divas tukšas zivju kastes un apsēdās uz vienas no tām.

Bet tā nebija pieticības izpausme, tieši pretēji — Ileinis ar nepārprotami izaicinošu žestu izvilka no kabatas ārzemju cigaretes, aizsmēķēja, atļauju nevienam neprasījis, un paciņu pa roku galam uzmeta uz galda gandrīz vai Kalniņam zem paša deguna.

—           Noprovējiet, kamēr vēl turas,— viņš noteica un pievērsās Andrim:— Nu tad sāksim. Kādus jautājumus man uzdosiet? Lūdzu, nekautrējieties, vaicājiet! Esmu pieradis atbildēt. Varbūt jūs interesē manas domas, tā teikt, par dzīves līmeni Zviedrijā?

Kalniņš mierīgi vēroja briļļaini, kas ākstījās viņa priekšā.

—           Biedri Strautniek, šodien mijms nav laika debatēt par Zviedriju. Labāk parunāsim par Rīgu. Precīzāk izsakoties, par Rīgas Centrāltirgu.

—    Nesaprotu.— Heinis mulsi sablisināja acis.

—           Paklau, Heinrih,— Arturs satraukts jautāja.— Vai desmitajā septembrī tu brauci līdzi fabrikas mašīnai?

—           Ja desmitajā septembrī bija vētra un mēs palikām krastā, tad iespējams, ka es braucu tai līdzi. Es šeit bieži nāku piepelnīties. Palīdzu krāvējiem un vispār … Meistars to var apliecināt.

—           Jā, jā, viņš šeit bieži piepelnās,— meistars steidzīgi atsaucās ar tikko saklausāmu zobgalību.— Pamatīgi piepelnās.

Heinrihs pavērās viņā izbrīna pilnām acīm, bet tūlīt sekoja Kalniņa nākamais jautājums:

—    Kur jūs parasti nodevāt produkciju?

—    Kur?— Heinrihs sāka stomīties.— Vispār bāzē …

—           Ko nozīmē — vispār? Sakiet konkrēti,— Kalniņš neatlaidās.

—    Reizēm vedām arī uz tirgu.

—           Tas tik ir ko vērts!— Meistars aiz brīnumiem pat iesvilpās.— Vai tev bijušas daudzas tādas reizes?

—    Kā?— tagad brīnījās Heinis.— Bet jūs taču …

—    Stop! Noskaidrosim visu pēc kārtas,— Kalniņš viņu

pārtrauca un pagriezās pret Heinrihu.— Vai jūs tur tirgojāties ar zivīm?

—    Kas par muļķībām!— Heinrihs sadusmojās.— Es esmu krāvējs, mans pienākums ir izkraut kastes, saņemt parakstītu kravas zīmi — un sveiki!

—    Bet kāpēc braucāt uz tirgu?— Arturs nenocietās. — Kāpēc man par to nekas nebija zināms?

—   Tāpēc,— Heinis dusmīgi nodzēsa cigareti,— ka pie bāzes reizēm jānokvern puse dienas. Bet viņam,— puisis pamāja uz meistaru,— tirgū ir savs pieņēmējs. Tas visu nokārto piecās minūtēs.

—    Nē, jūs tikai paklausieties, ko viņš melš!— meistars izsaucās un sašutis pielēca kājās.— Kas tas man par pieņēmēju tirgū? Kas tās par mahinācijām? Mums ir viena bāze, un visas kravas zīmes nāk tikai no turienes. Te tās ir. No pirmās līdz pēdējai.

Meistars, kura seja svila sarkaniem plankumiem, bāza Heinriham pie acīm atvērtu mapi ar dokumentiem un mela uz Kalniņu un Bangu sašutuma pilnus skatienus, it kā piesaukdams viņus par lieciniekiem.

—    Ko jūs iedomājaties?— Heinrihs pielēca kājās, ar troksni apgāzdams kasti, uz kuras bija sēdējis.— Vai gribat mani par idiotu pataisīt?

—    Tu mūs uzskati par idiotiem,— meistars nikni cirta prelim.— Nebiji mūsu ciemā ne lāgā degunu apsildījis, kad jau iegādājies laivu … Par kādiem līdzekļiem?

Nelikdamies zinis par abiem strīdniekiem, Kalniņš izņēma no portfeļa biezu mapi un izvilka no tās vairākas fotogrāfijas, ko izplāja uz galda kā spēļu kārtis.

—    Vai jūs pazīstat kādu no šiem cilvēkiem?—viņš jautāja meistaram.

Tas vērīgi aplūkoja ģīmetnes.

—    Liekas, ne. Nē, nepazīstu nevienu.

—    Un jūs?— Kalniņš pievērsās Heinriham.

—    Šo le,— Heinrihs bez domašanas atbildēja un atkal apsēdās uz kastes.— Viņš tirgū pieņēma mūsu zivis un arī kravas zīmes parakstīja turpat.

—    Kas par veikliem blēžiem!— Meistars sasita plaukstas un pakratīja gaisā mapi.— Acīmredzot viņiem bijusi pamatīga organizācija. Viltotas kravas zīmes, kreisā produkcija. Atliek tikai jautāt, kur viņi to visu ņēmuši. Neizprotami . ..

Heinrihs atskārta, ka viņu piemeklējusi nelaime, un galīgi apjucis vērās Kalniņā.

—    Piecelieties!— majors negaidīti viņam pavēlēja.

—    Kas ir?— Heinis mulsi piecēlās.

—    Padodiet kasti!… Un to otru arī.

Nepavisam nesaprazdams, ko no viņa vēlas, Heinrihs pienesa pie galda abas kastes. Kalniņš tās nolika vienu otrai blakus un pagriezās pret Arturu.

—    Kastes ir dažādas, vai ne?

—    Šī ir vecā standarta kaste, tās jau sen ir norakstītas, bet šī ir jaunā, no kombināta,— Arturs paskaidroja.

—    Redzu, ka šī ir no jaunajām,— Kalniņš viņu pārtrauca un nolika kastes tā, ka kļuva redzams to atšķirīgais augstums.— Arī lielumā tās ir dažādas.— Viņš piegāja cieši klāt meistaram.— Te nu ir izskaidrojums, ka jums rodas tā kreisā produkcija.

—    Man?— meistars iesaucās, aizsvildainies spējās dusmās.— Kā jūs uzdrošināties? …

—    Mieru!— Kalniņš draudīgi savilka uzacis.— No zvejniekiem jūs pieņēmāt produkciju jaunajās kastēs, kuras ir vairāk zivju nekā vecajās. No viņiem, protams, jūs to slēpāt, tiešā valodā runājot — jūs viņus apzagāt.

—    Pagaidām tā ir tikai plika apsūdzība bez pierādījumiem,— meistars izmeta, ļauni piemiegdams acis.

—    Neuztraucieties, ar pierādījumiem viss ir kārtībā. Šo tirgus laukuma darboni mēs jau esam aizturējuši, un viņš mums daudz ko izstāstīja.— Kalniņš pamāja uz fotogrāfiju, kas atradās viņam priekšā, un pēc brītiņa piebilda: — Tā nu tas ir, biedri direktor. Tu devies tālā pasaulē, lai sameklētu savas aizpeldējušās zivis, bet tās plunkšķinājās tepat tavā deguna priekšā.

Juzdamies vainīgs, Arturs stipri piesarka.

—    Es tikai nesaprotu, kā viņi tika pie kravas zīmēm. Tās it kā butu kārtībā,— viņš ieminējās.

Kalniņš iecietīgi pasmaidīja un nicīgi pameta skatienu uz sašļukušā meistara pusi.

—   Tie ir rūdīti blēži, kas prot tās lietas darīt. Savi cilvēki gan bāzē, gan arī tirgū, dokumenti tādā kārtībā, ka neviens tiem nevar piesieties. Ja nu tomēr kas gaditos, visu vainu var uzvelt šim puisim.

Kalniņš piegāja pie Heiņa un draudzīgi pakratīja viņu aiz pleca.

—    Ak tu, zviedrs tāds!— viņš noteica, tad pavēra durvis, paskatījās ārā un paaicināja savu šoferi.— Aizvest!— viņš pavēlēja, pamādams uz meistaru, un sniedza Arturam roku.— Tātad brauksi?

—    Jā.

—    Kad?

—    Šodien.

—    Kaut jel tev veiktos.

Arturs un Heinrihs pa logu skatījās, kā meistars tiek iesēdināts mašīnā, kā Kalniņš apsēžas viņam blakus un kā auto i/brauc no pagalma .. . Tad Arturs nervozēdams sāka staigāt pa kabinetu turp un atpakaļ, no paciņas, kas gulēja uz galda, izņēma garu cigareti, aizsmēķēja to un vērīgi ielūkojās Heinim acīs.

—    Redzi nu, kādas ir tās lietiņas, manu dārgo zviedrīt,— viņš beidzot noteica, izņēma no galda atvilktnes vairākas papīra lapas un nolika tās Heinriham priekšā.— Raksti!

—    Ko lai rakstu?— puisis sabozās.

—    Autobiogrāfiju, iesniegumu . .. Un ceha vadību pārņemt jau šodien.

—    Kas tad tas, vai tu prātu esi izkūkojis? Pirmkārt, es no tā neko nejēdzu . .. Un, otrkārt, kas tev atļaus …

—    Tā nav tava darīšana. Varbūt atkal nobijies no jautājumiem? Raksti!

30. NODAĻA

Vagona logam skrēja garām taiga, brīžiem uzkāpdama akmeņainās kalnu grēdās, brīžiem ieslīgdama bezgalīgās gravās. Visā savā neizsakāmajā skaistumā laistījās Baikāls. Vilciens mērija neskaitāmos Sibīrijas kilometrus. Visā šajā ilgajā ceļā Arturs tomēr nepaguva pierast pie neticami vienkāršās īstenības — drīz viņš satiksies ar Martu. Kad aiz loga parādījās vajadzīgā stacija un vilciens apstājās, Arturs — viņš vēl joprojām valkāja veco virsnieka formas tērpu, tikai bez uzplečiem — nepacietīgi nolēca no vagona kāpšļa un enerģiskiem soļiem piegāja pie večuka ar dzelzceļnieka cepuri galvā.

—    Esiet tik laipns, pasakiet, kā no šejienes lai nokļūst uz Verhņetačinsku.

—    Uz Verhņetačinsku?—večuks atkārtoja un laipni uzsmaidīja virsniekam, kam pie krūtīm mirdzēja ordeņi. — Kā nu pats gribai — var pa upi un var arī ar zirgiem.

—    Kā ātrāk?

—    Pa upi, protams. Ja trāpīsies izdevība, pēc dienām piecām būsiet galā.

—           Pēc piecām dienām?— Arturs apstulba.— Cik tad līdz turienei kilometru?

—           Vai tad kāds tos ir skaitījis? Šiten te, biedri virsniek, nav nekāda Vāczeme, šite kā nekā ir Sibīrijas plašumi,— večuks padižojās, bet, redzēdams, cik Arturs ir sarūgtināts, līdzcietīgi iepleta rokas.— Uz turieni sliedes vēl nav uzliktas, mīļo biedri.

Arturs noskumis klīda pa pilsētas galveno ielu. Garastāvoklis viņam bija pagalam nejauks. Viņš aizgāja uz krastmalu — tuvākajā laikā nekāda izdevība nebija gaidāma, apvaicājās arī par pajūgiem — tikpat neveiksmīgi. Formāli viņa brauciena laiks nebija ierobežots, jo kuru katru brīdi viņš varēja dabūt slimības atvaļinājumu — vecās brūces nāktu palīgā, taču Arturam negribējās ķerties pie šāda paņēmiena. Turklāt bija ļoti grūti apzināties, ka Marta ir gandrīz blakus, bet viņš nespēj paspert pēdējo soli, lai nokļūtu pie viņas sliekšņa. Nejauši Artura skatiens atdūrās pret plāksnīti ar uzrakstu «Apgabala kara komisariāts». Mazliet padomājis, viņš atvēra durvis.

Viņam pretim pa gaiteni ar dokumentu žūksni nāca ražena auguma virsnieks — arī majors —, kas izskatījās pēc labsirdīga lāča.

—    Ko jūs vēlaties, biedri?—pretimnācējs jautāja.

—           Patiesību sakot, man vajadzīgs padoms. Šajā pusē esmu pirmo reizi.

—    Vai no tālienes?

—    No Latvijas.

—   Tāpēc man likās — stiprs akcents. Kur karojāt?

—   Turpat. Pirmajā Baltijas …

—    Kaimiņos.— Majors pamāja uz atvērtajām durvīm.

—    Nāc iekšā, ko mēs te gaitenī stāvēsim.

Kabinetā viņš stādījās priekšā:

—    Potapovs, nodaļas priekšnieks. Kas tev guļ uz sirds?

—    Nemaz nezinu, kā lai to pasaka, — Arturs samulsa.

—    Saprotu, šeit nav īstā vieta … Zināl, man jānokļūst uz Verhņetačinsku .. . Vai uz turieni neviens nelido?

—           Un to saucot par padoma prasīšanu?— Potapovs novilka un ziņkāri pavērās savādajā viesī.— Kā tevi sauc?

—          Arturs Banga,— Arturs nedomādams atbildēja, bet apķērās, kur ienācis, un stalti izslējās.— Majors Banga.

—           Bedzi, mans dārgais major, uz turieni pat mūsu priekšniecība lido tikai augstos svētkos. Te, brālīt, nav tā kā pie jums maršrutā Rīga — Viļņa. Kas tev tur dzīvo?

—    Sieva.

—    Sibīriete, vai?

—    Nē, latviete.

—           Kāds vējš tad viņu no Baltijas jūras krasta uz turieni aizpūtis?

—           Tas būtu garš stāsts. Četrus gadus neesam redzējušies.

—           Četri gadi, protams, ir ilgs laiks,— Potapovs domīgi noteica,— bet tāpēc vien nav jādīdās kā uz ecēšām.

—           Tā jau gan būtu, ja …— Arturs nopūzdamies piekrita un pēkšņi, pats sev par izbrīnu, piebilda:— Zināt, viņai nodarīta pārestība… Gribas pēc iespējas ātrāk tikties un darīt galu netaisnībai.

—    Viņa ir izsūtītā?— Potapovs beidzot aptvēra.

—    Jā.

Majors neprata vai arī negribēja noslēpt saltumu, kas ievizējās viņa skatienā.

—           Kas tad viņai to pārestību nodarījis?— viņš gandrīz izaicinoši jautāja.

—           Nezinu, kā lai atbild … Vienā vārdā tas nav pasakāms.

—    Stipri neizprotami.

—           Nekā neizprotama nav, tikai izskaidrošanai būtu vajadzīgs ilgs laiks. Redziet, kara laikā viņa pašaizliedzīgi palīdzēja mūsējiem … Riskēja ar savu un sava bērna dzīvību …

—           Ak tā?— Potapovs neticīgi piemiedza acis.— Un par to viņa tika paņemta un izsūtīta?

—           Protams, ka ne par to,— Arturs iebilda, stipri valdīdamies.— Bet sagadījās tā, ka pēc atbrīvošanas nebija neviena cilvēka, kas to varētu apliecināt. Tie, kas to zināja, bija gājuši bojā, bet tie, kas nezināja … Tie viņu uzskatīja par fašistu rokaspuiša sievu.

—           Par ko?— Majors vērās viņā izbrīna pilnām acīm.— Par kāda vīra sievu?

Arturs atskārta, ka pārāk tālu aizrunājies, un samulsis apklusa.

—           Es jautāju: par kāda vīra sievu?— Potapovs stingri noprasīja.— Uzrādiet dokumentus, biedri major!

Arturam iesitās asinis vaigos.

—    Neko es tev neuzrādīšu,— viņš dusmīgi atcirta.

—    Uzrādīsi! Tas ir tavs pienākums.

—    Pret tevi man nav nekāda pienākuma.

—    Vai gribi, lai tevi arestē? To mēs tūlīt izdarīsim.

—           Labi, areslē!— Arturs iesaucās, nespēdams savaldīt niknumu.— Amurgalva!

—    Ko lu teici?

—    To, ko tu dzirdēji.

Potapovs pavērās apkārt, it kā piesaukdams neredzamas lieciniekus, un, kā par nelaimi, ieraudzīja īstu, dzīvu aculiecinieku: ar dokumentiem rokā uz sliekšņa mīņājās jauns lcitnanliņš, kas bija pagalam apjucis, jo noprata, ka ieradies nelāgā brīdī.

—    Esmu aizņemts!— Potapovs viņam uzbrēca.

—    Biedri major, es tikai gribēju . ..

—    Aizveriet durvis no otras puses!

Leitnants steidzīgi nozuda no acīm.

—           Ak tad tā-ā,— Potapovs drūmi novilka.— Ak tad tādēļ tu esi te ieradies .. . Lai pie viena arī mani nolamātu …

—           Kaut vai tikai tāpēc,— Arturs atcirta.— Es nācu pie jums pēc padoma, pēc palīdzības, bet jūs.. . Turklāt kādas tiesības jums ir neuzticēties man — virsniekam?

—    Četrdesmit pirmaja mēs pārāk lēti uzticējāmies.

—           Tāpēc šādu modrību tev vajadzēja izrādīt četrdesmit pirmajā,— Arturs nepalika viņam parādā.— Kāpēc tikai tagad esi atjēdzies?

Strīda karstumā viņi pat neatskārta, ka viens otru brīžiem uzrunā ar dzedro «jūs», brīžiem ar biedrisko «tu».

—           Še, izpēti manus dokumentus!— Arturs nometa uz galda kabatas portfeli.— Skaties pret gaismu, pārbaudi uz zoba!

—    Zini ko, vācies prom no šejienes! …

—    Nekā nebija! Ja pieprasījāt — pārbaudiet!

—           Pievāciet .. .— Potapovs atbīdīja portfeli malā un piegāja pie loga.— Amurgalva …— viņš ar rūgtumu burkšķēja,— tu pats esi āmurgalva. Murkšķi tā, ka ne velna nevar saprast. Te tev sieva, te tai vīrs … Būtu pateicis skaidri un gaiši, kā ir.

—           Kā lai es būtu pateicis,— Arturs pierimdams paraustīja plecus,— ja tu jau gandrīz vai pie ieroča ķēries.

—           Pie ieroča . .. Muld tavu muldēšanu . .. vai jēdzīgi tu neko nevari pastāstīt?

—    Varu, kāpēc gan ne.

ib»

—           Tad esi tik laipns!—Potapovs noteica, apsēdās pie rakstāmgalda un izvilka no kabatas papirosu «Kazbek» kārbiņu.— Jūties kā mājās.

435

Potapovs klausījās ļoti uzmanīgi, nepalaizdams garām nevienu vārdu. Brīžiem viņa acīs iedegās neticības liesmiņas, bet drīz jo drīz tās atkal apdzisa, dodamas vietu līdzjūtībai. Izsmēķēto papirosu kaudze pelnu traukā auga aizvien lielāka.

—   Tas nu gan ir stāsts,— majors grūtsirdīgi noteica, kad Arturs bija galā.— Tātad viņa tev izglāba dzīvību?

—    Ne tikai man.

—    Dzirdēju,— Potapovs norūca, domīgi klaudzinādams pirkstus pa galda virsu.

Arturs šo žestu uztvēra pēc sava prāta.

—    Labi, piedod, es nu iešu,— viņš sacīja, paskatījies pulkstenī.

—    Kur tu skriesi?— Potapovs izbrīnījies paskatījās viņā.— Kaut kas taču ir jāizdomā.

—    Ko tad tu vari izdomāt? Gan jau es kaut kā aizkulšos.

—   Sēdi, ka tev saka! Nekur tu neaizkulsies. Iztērēsi visu atvaļinājumu . . .

Majors paņēma telefona klausuli un nosauca numuru.

—    Pasauciet Boginu! Kostja? Sveiks, šeit Potapovs. Paklau, vai no tavējiem neviens nelido uz Verhņetačinsku? Pagaidi, es zinu, ka nedrīkst. Kostja, paklausies … Šeit pie manis ir kāds biedrs . .. Vecs frontes draugs. Tur dzīvo viņa sieva. Vai saproti? Piecus gadus nav tikušies, bet viņa rīcībā ir tikai desmit dienas. Zēns vienās rētās, nevienu veselas ādas gabaliņu nevar sameklēt. Ja tu savām acīm to redzētu .. . Ko? Protams, viņš nav Ļubova Orlova … Kostja, tu taču zini, ka es tev vēl nekad neko neesmu lūdzis . .. Uzvārds? Banga. Nē, nevis Banka, bet Banga. Banku nākamreiz turēšu es un piedevām piemetlšu pelmeņus — vai saprati? Kāda runa, neviena dzīva dvēsele to neuzzinās. Ja tu to izdarīsi, visu mūžu būšu tev pateicīgs. Paliec sveiks!

Viņš nolika klausuli, pagriezās pret Arturu un stingri saspieda viņa roku.

—    Tu esi laimes krekliņā piedzimis, major. Joz pie lidotājiem, ko kājas nes, kamēr viņi nav pārdomājuši! Varbūt patiešām aizlidosi — kas gan dzīvē nenotiek.

Steidzīgiem so|iein pagājis garām lidlaukam, kur ierindā stāvēja «kukuruzņiki», Arturs nok|uva pie neliela koka namiņa, virs kura gaisā šūpojās vējrādis.

—   Vai vienības komandieris ir šeit?— Banga jautāja flegmātiskā izskata puisim, kas durvju priekšā smēķēja.

—    Gaileni otrās durvis pa labi,— tas miegaini atbildēja.

Vienības komandieris Bogins — neatvairāms skaistulis

ar cirletu matu cekulu — pašreiz bārās pa telefonu.

—    Bet es tev saku, kārtīgā mājā tā nerīkojas. Jūs vienmēr kā uz ugunsgrēku. Vai tu vispār kaut ko saproti no mūsu darba? Vai tāds vārds kā «centrēšana» tev ir zināms? Nav ko zviegt … Lidmašīna nav rati Dunkas vizināšanai. Un saviem priekšniekiem pasaki, lai viņi nedomā mūs pārvērst par smagajiem ormaņiem. Vari būt mierīgs: savējiem es to pateikšu.— Lidotājs nometa klausuli.— Vai jūs pie manis?— vēl joprojām skaizdamies, viņš Arturam strupi noprasīja.

—    Nāku no majora Potapova. Mans uzvārds ir Banga,

—   Ā-ā, nevaļīgais vīrs! Līdz Verhņetačinskai, ko?— Bogins stīvi pasmaidīja.— Tev nu gan, brāl, neveicas. Domāju, izpildīšu cilvēka lūgumu, pakalpošu Kostjam Potapovam ar labu darbu … Bet kur nu! Te jau tāpat kā trako mājā. Atstieptas divas kastes ar nezin kādiem instrumentiem. Es jau gribēju viņus pasūtīt. .. Bet kur tu dieniņ! Ja tu zinātu, kāds jampadracis izcēlās. Pat no apgabala komitejas kāds piezvanīja. Sēdies, būsim pazīstami — Bogins. Vai tava sieva dzīvo pašā Verhņetačinskā?

—    Nē, Kedraču sādžā,— Arturs drūmi atbildēja.— Bet tam jau vairs nav nozīmes.

—   Ka nav nozīmes?— Bogins iesmējās.— Vēl savs simtiņš kilometru klāt. Bet atvaļinājums tikai desmit dienas?

—    Palikušas deviņas ar pusi,— Arturs meloja, acis nepami rkšķinād ams.

—   Ek, kā tev neveicas!— Bogins piecēlās, piegāja pie loga un palika tur stāvam, klusibā prātodams, kā cilvēkam palīdzēt. Tad pavēra durvis un gaiteni kādam uzsauca: — Ivašin, kur tu esi? Ienāc uz brītiņu.

Kabinetā parādījās tas pats flegmātiskais puisis, kas pirmīt pie durvīm smēķēja.

—    Klausies, vai aizrausi līdz Verhņelačinskai, ko?— Bogins viņam jautāja, pamādams uz Arturu.— Laiks, kā rādās, ir tīri pieklājīgs.

—   Ko lai izinet?— Ivašins rāmā, vienaldzīgā balsi jautāja.— Pastu, medikamentus vai tās kastes?

—    Kāds tam sakars ar kastēm?— temperamentīgais Bogins iekaisa.— Cilvēks jānogādā Verhņetačinskā. Desmit gadus viņš nav redzējis sievu, ievainojums pie ievainojuma, protēzes no galvas līdz papēžiem, bet tu man te

kunksti par kastēm. Skaidrs, arī tās ir jāaizved. Kas tu esi — lidotājs vai gāzūdens pārdevējs pie parka stūra?

Ivašins pavērās komandierī izbrīna pilnām acīm un tādā pašā rāmā, nesatricināmā mierā jautāja:

—    Atļausiet gatavoties lidojumam?

—    Atļauju.

—           Iegādājieties papirosus, ja esat smēķētājs, un nodrošinieties ar pārtiku vismaz trim dienām.

Tikai pēc brīža Arturs aptvēra, ka Ivašins to saka viņam, un paskatījās Boginā ar neizpratnes pilnām acīm.

—           Ja nogāzīsieties taigā, pat čeka jūs neatradīs,— Bogins paskaidroja.— Tu būsi papildu krava. No lidlauka viņš tiks gaisā, bet pēc tam … Nedod dievs, ka jums būtu kaut kur ceļā jānolaižas. Tad nu viens no diviem — vai nu kravu, vai arī tevi vajadzētu pamest taigā. Tur pacelšanās nav pa spēkam nevienam pilotam, pat Ivašinam ne.

Viņi atvadījās lidlaukā pie «kukuruzņika», kas jau bija gatavs lidojumam. Ivašins sēdēja kabīnē tikpat nesatricināmi miegains kā pirmīt — gluži kā gaišmataina sfinksa ar lidotāja brillēm uz acīm.

—           Ko lai tev novēl?— Bogins sniedza Arturam roku. — Laimīgu atkalredzēšanos ar sievu. Kā mēdz teikt medniekiem: ne lapsas astes neredzēt! Pasūti mani pie velna un lūdz dievu, lai šitais dūzis tevi pa ceļam neizmet.

Ierūcās motors, sāka griezties propelleris, kura lāpstiņas skatienam saplūda nepārtrauktā diskā. Zem spārniem šūpojās zaļa bezgalīgās taigas jūra …

—    Kedrači!— Ivašins uzsauca Arturam.

—    Ko?— Arturs nebija viņu sadzirdējis.

—    KedraČi. Kolhozs tSarkanais partizāns».

Arturs pieliecās un ieraudzīja taigā izkaisītu mājiņu puduri. Sirds iepukstējās straujāk.

—    Kaut varētu izlēkt!— viņš nopūtās.

—           Pacietieties,— pilots sacīja un pasmaidīja.— Ja tik ilgi jau esat cieties …

—    Sirds sāp, ka jālido garām.

—   Tur droši vien jau taisa pelmeņus un cep pīrāgus …

—           Nē-ē … Es tur nokritīšu no gaisa vārda tiešajā nozīmē.

Mājiņas kā parādījušās, tā arī nozuda skatienam, un lejā atkal bija tikai taiga.

—           Ak tad jūs esat no Rīgas?— Ivašins pagriezās pret Arturu.

—    Vispār runājot, tā ir. ..

—    Skaista pilsēta. Jumti kā zemeņu lauks.

—    Jūs esat bijis Rīgā?— Arturs priecīgi apvaicājās.

—    Nē-ē,— Ivašins rāmā garā atbildēja.— Tikai lidoju tai pāri četrdesmit ceturtajā.

«Kukuruzņiks» rūkdams naski nesa Arturu aizvien tālāk taigas plašumos.

Pa kādu tukšu Irkutskas ielu virzījās bēru gājiens. Karavīru zābaki klaudzēja vienā ritmā ar sēru marša skaņām. Lēni kustējās automašīna, kura bija drapēta ar sarkanu audumu un melnu krēpu. Virsnieki nesa samta spilventiņus ar ordeņiem. Marta, turēdama pie rokas Edgaru, kas bija kluss un noraudājies, gāja blakus Pjotram Nikodimovičam. Večuks centas iet stalti, balstīdams bēdu salauzto Antoņinu Sergejevnu. Saulē vizēdamas, skumīgi dziedāja vara taures.

No Maskavas bija atbraucis pulkvedis Kozirevs. Arī tagad viņš bija ģērbies privātās drānās. Turēdams rokā platmali, viņš pārlaida skatienu pavadītājiem, kas bija sapulcējušies ap kapu.

—    Šodien mēs aizvadām pēdējā ceļā apakšpulkvedi Aleksandru Petroviču Jefimovu. . . mūsu Sašu,— viņš sacīja drebošā balsī.— Ir grūti ticēt, ka no mums šķīries šis brīnišķīgais cilvēks. Uzticamais tautas un partijas karavīrs. Šeit sapulcējušies Aleksandra Jefimova tuvākie cilvēki un viņa cīņu biedri. Mums visiem zināms, kādu slavas apmirdzētu kaujas ceļu viņš nogājis. Ir karavīri, par kuru varoņdarbiem uzņem filmas, raksta avīzēs.. . Bet apakšpulkvedis Jefimovs, pildīdams savus necildinātos dienesta pienākumus, devis uzvarai ne mazāk vērtīgu ieguldījumu. Par to liecina valdības apbalvojumi, kuri vainago viņa varonīgās cīņas gaitas un kurus Saša gaužām reti piesprauda pie krūtīm. Vieglas smiltis tev, dārgais draugs! . .. Un paldies tev par visu, ko esi darījis Dzimtenes labā, mūsu labā. Tava piemiņa mūžam dzīvos mūsu sirdīs.

Kareivji ielaida zārku kapā. Edgars skatījās, kā Pjotrs Nikodimovičs stīvi pieiet pie bedres malas un iemet kapā sauju smilts, kas dunēdama atsitas pret zārka vāku. Zēns pavērās mātē. Arī Marta tūlīt pēc citiem iemeta savu smilts sauju. Tad Edgars noliecās un, sagrābis pilnu riekšavu, izbijies piegāja pie vaļējās bedres. Virsnieks pacēla roku, kareivju pirksti uzgūlās uz karabīņu aizslēgiem . .. Edgars drebošām lūpām kā apburts skatījās uz augšup paceltajiem stobriem. Marta piekļāva dēlēnu sev klāt un nepamanīja, ka pie viņas pienācis Kozirevs.

—   Tas nu ir viss, kas palicis pāri no mūsu Sašas,— viņš klusi ieminējās.

—    Vēl paliek piemiņa,— Marta atbildēja, ne īsti iebilzdaina, ne arī piekrizdama.

—    Piemiņa?— Kozirevs savādi paskatījās viņā no sāniem un drūmi nokrekšķējās.— Mēs pat dzīvos atceramies tikai lielos svētkos . .. Vienīgi viņiem Saša mūžam paliks sirdī kā neremdināma sāpe,— Kozirevs pamāja uz Pjotru Nikodiinoviču un Antoņinu Sergejevnu.— Man viņu ir gaužām žēl. Veci, slimīgi .. . Un nu paliks pilnīgi vieni.

—    Kāpēc?— Marta satrūkās, viņas acīs mirdzēja asaras.— Mēs nolēmām palikt šeit. Arī mums šajā pasaulē nav neviena.

Arturs drūms un mulss sēdēja kolhoza kantorī, it kā no tālienes klausīdamies vienroča Timoteja stāstā. Priekšsēdētājs nevarēja atkauties no domas, ka dīvainais viesis viņu lāgā nesaprot, tādēļ jau trešo reizi atkārtoja vienu un to pašu. Viņam žēlabaini piebalsoja rudenīgs vējš, kas gaudoja aiz loga.

—    Viņa dzīvoja pie mums, tā tas bija .. . Strādāja. Neko sliktu nevaru bilst, akurāts sievišķis. Bet pēcāk, tā teikt, pienāca papīrs … no Maskavas, no pašas Augstākās Padomes. Un tad pie viņas atbrauca kāds vīra cilvēks. Tāds nopietns, saprātīgs …

—    Jūs nezināt, no kurienes viņš atbrauca, kas viņš tāds bija?— Arturs jautāja.

It kā vainīgs juzdamies, Timofejs nopūtās un nīgri apdzēsa paštīto smēķi — kodīgo mahorkas dūmu mākoņi jau peldēja pa visu telpu.

—    Jupis viņu zina! Cilvēks kā cilvēks. Es, tā teikt, viņu redzēju tikai mazu brītiņu, kad viņš ienāca kantorī. Zināms, viņš nosauca savu uzvārdu, bet vai tad tādas lietas paliek prātā. Tajā pašā dienā viņi visi trīs aizbrauca …

—   Vai tad viņš neko neteica? Vai patiešām klusēdams atbrauca un klusēdams aizbrauca?

—    Kā nu klusēdams … Runāja. Solījās viņus aizgādāt līdz pašām mājām.

—    Uz kurieni?

Timofejs skumīgi paskatījās ārā pa logu, aiz kura, apnicīgi čīkstēdami, virinājās slēģi, un neko neatbildēja.

—    Bel vecīši, pie kuriem viņa dzīvoja,— vai arī tie ir bez vēsts pazuduši?

—    Kas tā par valodu — pazuduši!— priekšsēdētājs apvainojās.— Es jau jums teicu, ka viņi pārcēlās uz Ukrainu pie dēla. Tas tur ieprecējies.

—    Kur?— Arturam jau zuda pacietība.— Uz kuru rajonu, kuru vietu viņi pārcēlās?

Timofejs nokrekšķinājās un pasniedzās pēc tabakas dozes.

—    Tā nu tas ir, vectēvs Mitja nav nekāds rakstītājs. Lai viņš kaut rindu uzrakstītu … Ja nu kas briesmīgs gadītos. Vai tad Katerinai, mūsu brigadierei, nevaicājat? Varbūt viņai ir kas zināms …

Arturs īgni novērsās, un Timofejam kļuva gaužām nejauki ap sirdi: arī šo jautājumu viņš neuzdeva pirmo reizi. Protams, Arturs bija iztaujājis gan Katerinu, gan visus latviešus, kas dzīvoja sādžā. Vārdu sakot, šajā taigas nogabalā nebija neviena cilvēka, ar kuru viņš nebūtu aprunājies. Pat Fcdjku, pat to viņš iztincināja kā prazdams, kā varēdams. Bet visi atkārtoja vienu un to pašu: viņi aizbrauca atpakaļ uz Latviju. Galu galā Arturs tomēr varēja būt apmierināts, jo vismaz to bija uzzinājis, ka Marta ir sveika un vesela. Tas nekas, ka viņu satikšanās pagājusi secen. Ja Marta ir atgriezusies mājās, agrāk vai vēlāk viņi atradīs viens otru. Bet Arturu mulsināja cits jautājums: ja Marta ir Latvijā, kādēļ viņa nedod par sevi nekādu ziņu? Kādēļ viņa vēl ne reizi nav parādījusies dzimtajā ciemā?

Arturs brauca mājās, pilns priecīgu jausmu un neskaidru minējumu. Viņš gandrīz nemaz neatgāja no vagona loga, apbrīnodams savas milzīgās valsts plašumus, un nemitīgi domāja, sapņoja, loloja cerības.

31. NODAĻA

Arturs kantorī kārtoja dokumentus — kravas zīmes, kvītis .. . Viņš gatavoja pārskatu partijas apriņķa komitejas birojam. Bija nolemts fabrikas darbu apspriest partijas organizācijā un pieņemt attiecīgus lēmumus. No iepriekšējām sarunām varēja secināt, ka nekas labs nav gaidāms.

Ienāca Kalniņš. Viņš uzmeta Arturam asu, vērīgu skatienu.

—           Beidzot esi atgriezies, sibīrieti? Kā mēdz teikt, tukšām rokām, ko?

Arturs sadrūma, atbīdīja nost dokumentus, cieši sažņaudza pirkstus. Kalniņš smagi apsēdās uz ķeblīša.

—           Vai paliesi nekādus galus nesadzini?— viņš līdzjūtīgi apvaicājās.

Arturs skopi pastāstīja par braucienu un apklusa, lūkodamies Kalniņa gluži kā slimnieks, kas ārstam nule izklāstījis visas savas kaites, gaidīdams un uz kaut ko cerēdams. Bet Kalniņš klusēja un ar atbildi nesteidzās.

—           Zini, ja viņa ir atgriezusies Latvijā, atliek tikai uzrakstīt pieprasījumu . .. Tas ir viss, ko varam darīt,— beidzot viņš noteica.

—    To jau es esmu izdarījis.

—    Uz kādu uzvārdu?

—           Protams, uz Losbergas,— Arturs atteica un neviļus nosarka.

Bet Kalniņš vai nu nepamanīja viņa apmulsumu, vai arī izlikās to neredzam.

—           Jāizsūta pieprasījums arī uz Ozolas vārdu,— viņš lietišķi sacīja.— Varbūt viņa nemaz vairs nav Losberga.

—    Diez vai .. .

—    Kāpēc?

Kalniņš gribēja piebilst, ka iespējams arī kāds trešais uzvārds — pilnīgi svešs, taču pēdējā mirklī nolēma nevairot nomāktā biedra sirdssāpes un tāpēc apvaicājās:

—    Vai ceļš bija grūts?

—           Jā, esat gan jūs viņus aizsūtījuši .. .— Arturs grīni iesmējās, novērsās un piegāja pie loga.

—           Tā vien liekas, ka tu mani par kaut ko apsūdzi,— Kalniņš drūmi atbildēja.— It kā man vajadzētu uz karstām pēdām nopirkt biļeti un braukt uz Sibīriju, lai atvainotos tiem …

—           Protams, izsūtīt ir vieglāk,— Arturs pār plecu atsaucās.

—           Vai tu kaut reizi esi mēģinājis kādu izsūtīt?— Kalniņš neskanīgi jautāja un piecēlās.

—    Nē, neesmu mēģinājis. Es karoju ar fašistiem.

Viņu skatieni sadūrās kā tērauda asmeņi.

—           Kad tu pēdējo reizi biji kapsētā?— Kalniņš neatlaidās.— Aizej un paskaties, cik tur apguldīts mūsējo. Nevis

to, kas krita kaujas laukā, bet to, kas nogalināti slepus, no muguras, mežā, ceļā …

—    Vai tad Martai par to jāatbild?— Artura acis meta dusmu zibšņus.— Ko tu man bāz acis to politisko ābeci?

Kalniņš nolieca galvu un, smagi elpodams, ilgi klusēja.

—    Piedod, Artur,— viņš beidzot neizturēja,— bet tu uzvedies tā, it kā būtu piedzēries. Pat ļaunāk. Dzērājs izguļ savu dzērumu, turpretim tādi kā tu, kas sasirguši ar mīlestību, ne velna neredz un nedzird … Es tevi neapsūdzu un neko tev nepārmetu. Turies pie savas mīlestības. Bet neprasi no citiem to, ko viņi nespēj. Vismaz pagaidām, kamēr brūces vēl asiņo. Tu saki, ka Marta ir reabilitēta. Lieliski, apsveicu. Bet zini, kāpēc viņa, manuprāt, neatgriezīsies šeit? Tāpēc, ka viņai pārāk daudz kas šeit būtu jāatceras. Viņa pati izraudzīja sev vīru, pati nonāca ienaidnieka pusē, pati .. . Bet ko nu es tev te visu uzskaitīšu? Atmiņām nevar pārvilkt svītru pāri.

—    Tā-ā .. .— Arturs nedroši novilka.— Pēc taviem vārdiem iznāk, ka viņa ir uz mūžu apzīmogota. Tu mums tēlo lieliskas nākotnes izredzes.

—    Nekādu nākotni es jums netēloju,— Kalniņš rāmi iebilda.— Es tikai saku, ka pie tavas Martas likteņa neviens nav vainīgs. Viņai pašai par to ir jāatbild. Pati nelaimē iekūlās, pašai no tās jātiek ārā. Mēs runājam par cilvēkiem, kas palikuši tīri, un par tiem, kas vācu laikā sasmērējušies … Ko lai dara, no pagātnes nekur neizsprukt. Citi nomazgāsies paši, citus dzīve izpērs. Bet citiem, tu pats saproti, būs jāatbild pēc visas likuma bardzības. Varbūt tu nožēlo, ka starp mums nav Āboltiņa kunga?

—    Nerunā muļķības!

—    Tā nu tas ir. Un nevajag skaisties. Pateicu tev to, ko domāju. Nepavisam negribu aizvainot ne tevi, ne tavu Martu. Bet zini, ja tu gribi, lai turpmāk es neesmu pret tevi atklāts …

—    Izbeidz! . ..

—    Labi.— Kalniņš piegāja pie loga un nostājās blakus Arturam.— Turklāt es atbraucu pie tevis noskaidrot pavisam citu jautājumu. Saki — vai tu uzticies tam puisim? Tam, ar kuru kopā nokļuvi Zviedrijā.

Arturs izbrīnījies paskatījās Kalniņā.

—    Uzticos. Un kas tad ir?

—    Nekas. Tikai apriņķa komitejā vienam otram radušās šaubas, vai tu neesi pārsteidzies ar viņa iecelšanu.

—          Tā. Nu jau līdz Heinim esat aizrakņājušies. Kādēļ jūs ar viņu neesat apmierināti?— Artura acīs pazibēja niknas dusmu dzirkstis.

—    Pirmām kārtām nelec uz ecešāin,— Kalniņš tēvišķīgi pamācīja.— Neaizmirsti, ka rīt notiks apriņķa komitejas biroja sēde.

—    Un kas par to?

—    Nekas. Tikai rēķinies ar to, ka tur var rasties stipri negaidīti jautājumi. Gan par kreiso produkciju, gan par jauno ceha priekšnieku, gan arī par tevi pašu . . .

—    Ko viņi par mani grib zināt?

—    Daudz ko. Kā tu gadījies vienā laivā ar to kompāniju, kāpēc nekontrolēji ceha darbiniekus, kāpēc brauci uz Sibīriju, turklāt tādā steigā .. .

—    Nu, zināt ko . . .— Arturam uz pieres izspiedās sīki sviedru pilieniņi.— Tā mēs vēl nezin kur aizbrauksim!

Viņš nervozēdams pārgāja pāri istabai, ieraudzīja skapja durvis pusvirus un ar spēku aizcirta tās ciet.

—    Neviens tevi netur aizdomās.— Kalniņš apsēdās uz palodzes un izvilka no kabatas papirosu kārbiņu.— Es tikai sacīju, ka biroja locekļiem var rasties jautājumi, kaut ari es uz tiem jau atbildēju.

—    Tu?

—    Jā, es. Kāpēc tu brīnies? Es tevi pazīstu kopš zīdaiņa autiņiem, turpretim mūsu apriņķa vadītājiem šī ir sveša puse…

—    Kāpēc tev jaatbild manā vielā? Kāda velna pēc?— Arturs nespēja valdīties.— Kas tā par ačgārnību?

—    Nē, tā nav ačgārnība.— Kalniņš piecēlās, viņa seja kļuva barga un stingra.— Mums jāatbild citam par citu. Tagad ir tāds laiks, kad nedrīkstam dzīvot vienā mierā. Par katru neuzmanību mums pārāk dārgi jāmaksā. Bet ko nu es tev to skaidroju . ..

—    Biedri mīļie, bet mums taču ar šiem cilvēkiem jāstrādā, jāceļ jaunā dzīve … Par nākamām paaudzēm jārūpējas.

—    Kas tev to liedz?

—    Kas liedz? Ja jūs katru cilvēku pētīsiet ar mikroskopu, ja katram piekārsiet birku . . . Kas no tā iznāks? Atceros, četrdesmit trešajā mūsu pulkam piekomandēja kādu sevišķās daļas virsnieku. Tas bija drūms tips, nevienam neuzticējās, visus turēja aizdomās. Negaidīti radās tāda situācija, ka viņam bija jāuzņemas vadība, jāizved kareivji no aplenkuma. Bet kas notika? Viņš visus noslīcināja purvā. Puiši viņu brīdināja, mēģināja pierādīt, ka nedrīkst līst akačos uz labu laimi, bet viņš nevienu neņēma vērā, pret visiem vērsās ar savām aizdomām. Pats noslīka un zēnus iedzina nāvē.

—    Bet kā tu rīkojies, kad devies izlūkošanā? Vai ņēmi līdzi kuru katru, kas gadījās pie rokas, vai izraudzījies pašus labākos?— Kalniņš viltīgi piemiedza acis.— Tu esi uzsācis tukšu spriedelēšanu. Fronte ir liela, mēs visi kaldinām uzvaru, tikai zini, ka visiem visu nevar uzticēt. Vai tad es esmu pret to puisi? Es tikai jautāju, vai tu esi pārliecināts, ka rīkojies pareizi, ieceldams viņu par ceha priekšnieku. Tu uzskati, ka tava rīcība ir pareiza. Lai tā būtu, tev labāk redzams. Bet neaizmirsti, ka tu esi komandieris un tādēj prasības pret tevi ir trīskārt lielākas.

—    Zinu.

—    Ja zini, tad arī attiecīgi rīkojies. Un rīt biroja sēdē cīnies nevis ar rīkli, bet ar argumentiem. Viņi tevi nepazīst tā, kā pazīstu es.

—    Saprotu,— Arturs nopūtās.

Kalniņš nolēca no palodzes un lēni izslēja augumu.

—   Varbūt paēdīsim pusdienas?— Arturs beidzot attapās piedāvāt.

—    Nenāktu par ļaunu. .. Bet man vairs nav laika. Dzīvo vesels!— viņš atvadījās, bet pie durvīm vēlreiz atskatījās.— Es arī uzrakstīšu pieprasījumu par Martu. Uz abiem uzvārdiem.

Arturs iegāja Birutas mājā, nesdams jaunu uzvalku, ko nesen bija nopircis Rīgā. Biruta un Ilga pašreiz posa telpas. Liegs vējiņš plivināja aizkarus, aiz loga skanēja pavasarīgi līksmas putnu balsis.

—   Vai drīkst ienākt?

—    Paskat, kāds viesis …— Biruta viņam labsirdīgi uzsmaidīja.

—    Vai tu esi ļoti aizņemta?

—    Aizņemta? Kad atnācis tāds vīrietis? Ilga, met lupatu nost un klāj galdu! Vai neredzi, kas mūs apciemojis?

Ilga iznāca no blakusistabas, uzmeta Arturam īsu skatienu un, satraukumu valdīdama, apvaicājās:

—    Droši vien esat ieradies pārrunāt kādu darba jautājumu?

—    Nē, redzat, es nopirku uzvalku …— viņš mulsi atbildēja.

Biruta noslaucīja rokas priekšautā, piegāja pie viņa un paņēma pirkumu.

—           Paskat tikai! Vai neesi sadomājis precēties? Kuru no mums tu beidzot esi nolūkojis?

Arturs galīgi samulsa, bet Itga steidzās viņu paglābt no nejaukās situācijas:

—   Jums acīmredzot vajag to izgludināt.

—           Vispār nebūtu par ļaunu. Bet galvenais — pogas. Kad pirku, likās viss kartībā. Bet atnesu mājās, pielaikoju — la ka par šauru,— viņš stomīdamies pateica un pagriezās prel Birutu.— Gribēju tevi palūgt . . . Vai tu nevarētu tās pogas pāršūt?

—           Es?— Biruta diezgan valšķīgi atsaucās.— Labāk palūdz Ilgai, viņa mums ir īsta meistare. Man virtuvē rūgst mīkla. Cepsim pīrāgus.

Šķelmīgi pasmaidījusi, viņa nozuda no istabas. Ilga atbrīvoja galdu, paņēma metāla kārbiņu, kurā glabājās diegi, šķēres, adatas, un uzsauca draudzenei:

—    Biruta, sagatavo gludekli!

Arturs neveikli apsēdās uz krēsla un sāka skatīties, kā meitenes pirksti veikli atārda pogas.

—           Jūs arī pošaties uz Pirmā Maija svētkiem?— Uga apvaicājas.

—           M-jā,— viņš negribīgi atbildēja.— Bet vispār gatavojos braukt uz Maskavu.

—           Ko jūs sakāt!— meitene izsaucās.— Biruta, vai dzirdi? Arturs brauc uz Maskavu.

Draudzene ar mīklainām rokam ieskrēja istabā.

—    Ko tu neko neteici? Vai tevi izsauc?

—           Kur nu, es pats …— viņš nomurmināja, vairīdamies no Ilgas skatiena.

—    Kā — atkal?— Biruta brīnījās.

—           Saproti . ..— Arturs klusi paskaidroja,— Latvijā viņas nav. Tas nu ir pilnīgi skaidrs. Es divreiz iesniedzu pieprasījumu. Kalniņš pa saviem kanāliem tāpat. Uz abiem uzvārdiem.

—           Varbūt viņai jau ir trešais uzvārds?— Ilga izmeta, un viņas seju pārklāja sarkani plankumi.

Arturs neko neatbildēja, lai gan sirds skaudri iesāpējās.

—           Tāpēc braukšu uz Maskavu .. . Varbūt tur kaut ko izdibināšu.

Uga sakārtoja žaketi un piegāja pie Artura.

—           Pielaikosim,— viņa sacīja, gandrīz ar spēku uzvilka Arturam žaketi un enerģiski to paraustīja aiz atlokiem. — Paskaties, kas par skaistuli!— Ilga stīvi pasmaidīja un grozīja apjukušo Arturu kā manekenu.— Citas meičas

skrietu jums pakaļ kā negudras, bet jūsējā bēguļo, ka ne atrast … Ko lai dara, meklējiet savu princesi, meklejiet!— viņa skaļi un māksloti iesmējās.

32. NODAĻA

Ļaužu pārpilns Maskavas metro eskalators cēlās augšup. Uz kāda pakapiena, barā iespiests, stāvēja Arturs. Viņš bija ģērbies jaunajā uzvalkā.

Pēc kāda laika Arturs jau sēdēja lielā, gaišā kabinetā pretim iesirmam pulkvedim, kas viņu bija pieņēmis.

—    Vārdu sakot, tagad man visas cerības ir tikai uz jums, biedri pulkvedi,— Arturs lūdzēja balsi pabeidza sarunu.

Pulkvedis viņam uzmeta nopietnu skatienu.

—    Jā-ā … Es nemaz nezinu, ko lai jums saku. Tā ir ļoti sarežģīta lieta, biedri …— viņš iemeta acis reģistrācijas kartītē,— biedri Banga. Kas jūs esat pēc profesijas?

—    Zvejnieks.

Pulkvedis pavērās apmeklētājā ar neslēptu ziņkāri, brīdi klusēja, domāja un tad līdzjūtīgi atkārtoja:

—    Sarežģīta liela … Vai jūs pats bijāt aizbraucis uz Sibīriju?

—    Jā.

—    Un itin nekādu pēdu?

—    Vecīši, pie kuriem viņa dzīvojusi, jau bija pārcēlušies pie dēla uz Ukrainu. Viņu adrese nevienam nebija zināma. Viņa pati teikusies braukt uz mājām, uz Latviju. Bet aizbraukšanas dienā pie viņas esot ieradies kāds vīrietis. Kas viņš bijis, no kurienes atbraucis — to neviens nezināja pateikt. Es apvaicājos gan iestādēs, gan drošības orgānos … Kā ūdenī iekritusi.

—    Ieradies kāds vīrietis?— Pulkvedis sarauca pieri, un viņa acīs pavīdēja minējums.— Varbūt tur tas suns ir aprakts . .. Sieviete. Zināl ko, brīdi pieļausim domu, ka viņa ir mainījusi uzvārdu .. .

Arturs sadrūma, un pulkvedis saprotoši pasmaidīja.

—    Protams, jums nav patīkami pieļaut šādu domu, bet piekritīsiet man, ka tā ir loģiska. Dzīve paliek dzīve. Un zināt, ja sieviete ir apprecējusies, viņu atrast…

—   Es nespēju un nespēju to apjēgt,— Arturs viņu īgni pārtrauca.— Vai tik tiešām mēs paši savā valstī nevaram atrast cilvēku? Kā lai to saprot?

—    Kāpēc nevaram? Ja mēs mobilizētu milzīgu sistēmu, kura ar to vien nodarbotos . .. Diemžēl šāds likteni" piemeklējis miljoniem cilvēku. Apdzīvoto vietu bombardēšana, karaspēka vienību pārformēšana, kara laika sajukums … Es nemaz nepieminu bez vēsts pazudušos, uz Vāciju aizdzītos, koncentrācijas nometnēs ieslodzītos .. . Tā, dārgo zvejniek, ir nopietna problēma. Ak vai, kas tā par problēmu! Cilvēki droši vien vēl desmit, vēl divdesmit gadus cits citu meklēs. Cik daudz nelaimīgo karš izsvaidījis pa malu malām. Bērni bez vecākiem, bez tuviniekiem . . . Daudzi pat savu uzvārdu nezina. Milicija pašas spēkiem šo jautājumu nekad nenokārtos.

Paļāvību zaudējis, Arturs iejautājās:

—   Tātad jūs gribat sacīt, ka diezin vai varēsiet man palīdzēt?

—    Nekādā ziņā negribu jums dot tukšus solījumus. Jūtu līdzi, bet .. .— Pulkvedis bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

—    Skaidrs,— Arturs sarūgtināts novilka.— Vai vērts tērēt pulveri viena cilvēka dēļ, kad visiem klājas slikti.

Pulkvedis uzmeta viņam pārmetuma pilnu skatienu un, pāriedams uz «tu», stingrā balsī atbildēja:

—    Pie mums ir tāpat kā slimnīcā, zvejniek. Vispirms jāsniedz palīdzība tiem slimniekiem, kuru dzīvībai draud briesmas, un tikai pēc tam pārējiem. Tu man piedod vaļsirdību, bet tava cilvēka dzīvība nav apdraudēta. Slims — jā, piekrītu, bet nāve viņam nemin uz papēžiem. Kādēļ tu smīni?

—    Es kaut ko atcerējos. No frontes laikiem … Mums tur bija kāds ķirurgs. Atved pie viņa ievainotos, un viņš bez ilgas prātošanas — šņirkt, šņarkt … Vienam nost roku, otram — kāju, bet trešajam kā roku, tā arī kaju. Mūsu ķirurgam prātā bija tikai viena doma — jāglābj dzīvība. Bet, kā cilvēks dzīvos, kroplis būdams, tas viņam bija vienalga.— To pateicis, viņš strauji pielēca kājās. — Lūdzu, piedodiet par traucēšanu.

Arturs paņēma savu iesniegumu un grasījās iet ārā, bet pulkvedis viņu aizturēja:

—    Pagaidi, zvejniek, nestreb karstu! Vai Augstākajā Padomē biji?

—    Protams, ka biju.

—    Un ko tev tur teica?

— Neko īpašu. Lieta izskatīta pēc būtības, lēmums pieņemts, atbilde aizsūtīta . . . Un viss. Bet tas, kur šī persona dzīvo pašreiz, viņiem nav zināms.

—    Jā, ko gan citu .. . Nu, bet to puisi tu neesi mēģinājis sameklēt? To, kuru viņa izglāba.

—    Mēģināju. Viņš ir miris četrdesmit piektajā.

Pulkvedis smagi piecēlās un neveikli atgāja no galda, un

tikai tagad Arturs pamanīja, ka abu kāju vielā tam ir protēzes. Viņu pārņēma liels kauns par pirmītējo izlēcienu.

—    Piedodiet, biedri pulkvedi,— viņš teica un, vainīgs juzdamies, piesarka līdz ausu galiem,— es nezināju .. .

—    Ak, ko nu par to. Mēs visi nākam no viena hospitāļa, zvejniek. Tikai mūsu vienībā — tur, aiz frontes līnijas,— nebija nekāda ķirurga. Vajadzēja nozāģēt ar zāģi. Bet savu iesniegumu katram gadījumam atstāj. Apsolīt neko negribu, bet darīšu, ko varēšu.

Un atkal Arturs stāvēja uz metro eskalatora, tikai tagad tas nevis cēlās augšup, bet slīdēja lejup. Vēlajā vakara stundā pasažieru nebija gandrīz nemaz, un šī vientulība vēl jo vairāk pastiprināja skumju un bezcerības izjūtu, kas bija pārņēmusi viņa sirdi.

33. NODAĻA

Skanēja līksma valša melodija. Muzikanta kāja mina bungu pedāli, un koka vālītes dauzīja bungādu. Čīgaja vijole, trallināja liauta, un akordeonists kā rotaļādamies spaidīja sava instrumenta spīdīgos taustiņus. Tas bija jautrs lauku orķestris, kas spēlēja līdzenā pļaviņā netālu no Mārča mājas. Vairaki jauniešu pāri, svētku drānās tērpušies, līgani virpuļoja līdzi mūzikas skaņām.

Priecīgā zvejniekciema ļaužu bara vidū izcēlās līgava un līgavainis. Viņa — viscaur baltā tērpā, viņš — korektā melna uzvalkā un baltā virskreklā. Tas bija Heinrihs — neparasti svinīgs, it kā apjucis, it kā samulsis. Viņš kautrējās līgavu piekļaut sev klāt un viņai acīs vērās it kā ar bailēm. Turpretim līgava nenovērsa no viņa savu apburošo, mīlas pārpilno acu skatienu. Viņa bija jauniņa, gandrīz vai skuķis, kas tikko pametis skolas solu.

— Diezgan dejots. Visi pie galda!— Biruta skaļi aicināja.

Viņa bija sasārtusi, citu pēc cita nesdama un likdama galdā traukus ar kūpošiem ēdieniem.

Vijolnieks pamāja ar lociņu, un ansamblis veikli pārslēdzās uz brašu maršu, kura pavadījumā smiedamies un jokodamies kāzinieki devās pie galdiem, kur trokšņodami sasēdās uz gariem soliem. Arī Arturs apsēdās un paskatījās apkārt. Pa labi sēdēja Biruta, bet pie kreisās rokas … no kreisās puses viņam uzsmaidīja Ilga.

—           Draugi!— Arturs piecēlās, turēdams rokā glāzi.— Es gribu . ..

—           Pagaidi!— Mārcis iesaucās, izlīzdams nezin no kurienes.— Es vēl neesmu paguvis jaunajam pārim pasniegt mūsu dāvanu.

To pateicis, viņš no azotes izvilka vecu raķešu pistoli.

—    Saņem, Ināra! Tā ir dikti vajadzīga lietiņa …

—           Vai tā ir pielādēta?— līgava apvaicājās, bailīgi paņemdama rokā ieroci.

—           Kā gan citādi. Ja jūsu ģimenes kuģis kādreiz iek|ūs vētrā, tūlīt izšaujiet, un mēs visi, jūsu draugi, steigsimies palīgā.

—           Ģimenes kuģim vētras nevar kaitēt,— Biruta smiedamās piebilda.— No vētrām jābaidās tikai vientuļiem vecpuišiem.

—           Bet Heinrihs,— Ilga turpināja,— paldies dievam, licis pāri pēdējam rifam. Lai tad šim notikumam par godu nodārd salūts. Šauj, Ināra!

—    Baidos …

—    Šaujiet divatā, abi reizē!— atskanēja vairākas balsis.

Heinrihs un Ināra izslēja ieroci gaisā. Nosprakšķēja

šāviens, un, kāzu viesiem skaļi gavilējot, pret debesīm uzlidoja sarkana raķete. Kad kņada bija pierimusi, Arturs atkal pacēla glāzi.

—           Nu vairs nevienam neļaušu sevi pārtraukt. Tev ir laimējies, Ināra. Bet ņem vērā, ka šim puisim ir arī savi stiķi un niķi. Viņā nevar lasīt kā atvērtā grāmatā. Vai zini, cik ilgi viņš mums jauca prātus?

—          Jūs viņu nemaz nepazīstat,— Ināra klusi, bet stingri iebilda.— Viņš ir tik … tik …

—           Vai jūs visi dzirdējāt, kāds es esmu?— Heinrihs izsaucās, glābdams neveiklo situāciju. Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, bet Mārcis viņu pārtrauca.

—           Jūs esat aizmirsuši pašu galveno …— Viņš pacēla glāzi un ar puicisku draiskumu iesaucās:— Rūgts!

—           Varbūt uzlūgsiet mani uz deju?— Ilga šķelmīgi jautāja Arturam.

—   Ar lielāko prieku.

Viņi dejoja tik ilgi, kamēr Ilga nogura un, laimē starodama, atkrita uz sola.

—    Nē, es vairs nevaru,— viņa atzinās, ar mežģīņu kabatlakatiņu vēsinādama sakarsušo seju.

Arturs jau gribēja apsēsties blakus, bet šajā mirklī pienāca Mārcis un aizvilka sev līdzi uz galda otru galu, kur ar glāzi rokā jau gaidīja Filipsons un Heinrihs.

—    Viri, uzdzersim paši uz savu laimi!— Mārcis ierosināja.— Uz to, ka esam dzīvi, uz to, ka atkal esam kopā.

—    Nē, labāk uz mūsu priekšnieka laimi,— Heinrihs pēkšņi noteica.— Ja nebūtu bijis viņa, tad . . . Tad arī šodien šeit nekā tamlīdzīga nebūtu.

Arturs samulsa, gribēja iebilst, bel Heinrihu atbalstīja Mārcis un Filipsons.

—    Tev taisnība, puis. Trāpīts kā naglai uz galvas,— Filipsons sacīja.

Visi trīs vīri saskandināja glāzes, izdzēra tās un ar apetīti notiesāja uzkodas. Mārcis no jauna piepildīja glāzes. Heinrihs pacēla savējo un vērīgi ieskatījās Arturam acīs.

—   Vai zini, ko es pašreiz visvairāk vēlētos? Izdejoties tavās kāzās . . .

Arturs sadrūma. Filipsons uzmeta neaptēstajam līgavainim pārmetuma pilnu skatienu un piesardzīgi apvaicājās:

—    Vēl joprojām nav nekādu ziņu?

Arturs pagrozīja galvu.

—    Tātad ari Maskava nepalīdzēja?

—    Nē.

—    Velna būšana … Trīs gadus cilvēks meklē cilvēku un nevar to atrast,— Mārcis nīgri norūca un pēkšņi saskaitās.— Bet zini, ko es tev teikšu: ja viņa tevi mīlētu, pati sameklētu. Ko tu tā boli acis uz mani?— viņš uzbrēca Filipsonam.— Arturs nav nekāda memmesmeitiņa, pašam jāsaprot. Heinriham ir taisnība. Izmet enkuru, kaptein, ir jau pienācis tas laiks.

Arlurs un Ilga gāja pa krastu. Jūra elpoja rāmi un mierīgi, augstu debesīs peldēja mēness, kas bija tik spožs, ka no jūras tāles tieši līdz viņu kājām laistījās zeltaina taciņa. Abi neviļus apstājās, priecādamies par to. Tālumā skanēja klusināti smiekli, balsis, jautra kāzu mūzika. Arturs paņēma Ilgu zem rokas, meitene uzticīgi piekļāvās pie viņa auguma, un viņi devās tālāk. Pie Artura mājas Ilga atrāvās, atbrīvoja roku.

—    Nevajag mani tālāk pavadīt.

—    Kāpēc?— viņš izbrīnījies jautāja.

—          Tāpat vien. Nevajag, un tas ir viss,— viņa noteica un rūgti piebilda:— Un tomēr jūs esat dīvains cilvēks, Artur Banga. Kad skatos uz jums, es priecājos un arī baidos.

—    Kādēļ tā?— viņš jautāja, juzdams Ilgas satraukumu.

—      Jūs esat tāds pats kā jūsu māja, kuras logos nekad nespīd gaisma …

Arturs izvilka papirosu, mēģināja aizsmēķēt, bet salauza vairākus sērkociņus. Viņa pirksti trīcēja. Ilga klusēdama izņēma no Artura rokām kārbiņu. Iedegās liesmiņa, un Arturs pavisam tuvu ieraudzīja viņas acis — lielas un gaišas kā zvaigznes, kas mirdzēja virs galvas, un sadzirdēja viņas straujo, satraukto elpu …

Zeme salīgojās zem viņu kājām un izzuda. Lūpas sakļāvās skūpstā.

Arturs atmodās agri, pārlaida skatienu pār saules plankumiem izraibināto sienu, pār priekšmetiem, kas bija pazīstami jau kopš bērnības, pār fotogrāfijām, pār puķēm, kuras viņam dvesa pretim kaut ko ļoti patīkamu un laimīgu . . . Prieka pārņemts, pagriezās, bet Ilgas viņam blakus nebija. Izbrīnījies viņš pacēla galvu — uz galda stāvēja rīīpīgi pagatavotas brokastis.

—      llga-a .. .— viņš maigi un klusi iesaucās.— Ilga, kur tu esi?

Klusums. Arturs atmeta segu, nolēca uz grīdas un pēkšņi ieraudzīja Ilgu pagalmā — viņa jau vēra vaļā vārtiņus. Arturs ar sparu attaisīja logu.

—    Ilga, ko tu dari? Uz kurieni tu ej?

—      Uz kurieni? Uz mājām…— Viņa negribīgi atskatījās, brīdi vilcinājās, nodūra acis, tad pateica:— Es braukšu prom, uz Rīgu.

—    Uz Rīgu?— viņš bija ļoti pārsteigts.— Kas noticis?

—    Nekas … Tā ir jādara.

—      Pagaidi!— Arturs uzvilka bikses, uzmeta uz pleciem žaketi un, basās kājas iemaucis rīta kurpēs, izskrēja laukā.— Vai tu vari man jēdzīgi paskaidrot, kas ir noticis? Kāpēc tev jābrauc uz Rīgu?

—    Tā vajag,— viņa vēlreiz stingri atbildēja.

—      Ko tas nozīmē — vajag? Brauksim kopā! Arī man Rīgā būs ko darīt.

—      Tu neesi mani sapratis, Artur,— Ilga novērsās.— Es pavisam pārceļos uz Rīgu.

—      Kā — pavisam?— Arturs neapzināti iebāza roku kabatā pēc smēķa.— Ko tu māžojies?

—          Nē, nemāžojos … Šeit iesniegšu atlūgumu un tur no jauna iekārtošos darbā.— Un viņa ar pūlēm uzsmaidīja Arturam sāpīgu, samocītu smaidu.— Bet neuztraucies, viss ir kārtībā.

—    Kas ir kārtībā?—Viņš apņēma Ilgu ap pleciem un pievilka sev klāt.— Vai tu esi apvainojusies?

—    Liecies mierā, Artur! … Tu taču zini, ka nav nekā tāda, ko es varētu tev pārmest. Un itin neko es nenožēloju.

—    Nenožēlo? Kādēļ tad tu gribi darīt muļķības? Iesim, un tu tūlīt pieņemsi manu uzvārdu!

—    Bet kā būs ar vardu?— viņa jautāja.— Vai arī vārds man būtu jāmaina?

—   Kāds tam sakars ar vārdu? Tev ir skaists vārds.

—    Tāpēc visu nakti tu mani sauci par Martu.

Ilga salti pamāja ar galvu un, slēpdama asaras, kas riesās acis, strauji piegāja pie vārtiņiem. Arturs nekustējās, nesauca un neveda viņu atpakaļ. Viņš stāvēja sastingušu seju un domāja, ka dzīvība droši vien kādā nestundā pamet cilvēku tieši tā — baisi un negrozāmi.

EPILOGS

Lidmašīnas TU-104 salonā pasažieri jutās mierīgi un mājigi. Iluminatoros spīdēja spoža saule, vienmērīgi dūca turbīnas. Aiz muguras jau bija palicis garš ceļš, un nogurušie pasažieri krēslos snauduļoja. Virs pilotu kabīnes durvīm iedegās gaismas tablo, un skaļruņos atskanēja zema sievietes baiss:

—   Uzmanību, pilsoņi pasažieri! … Lūdzam piesprādzēt jostas un pārtraukt smēķēšanu. Mūsu lidmašīna, kas veikusi reisu pa maršrutu Maskava — Irkutska, gatavojas nolaisties gala lidostā. Atgādinām, ka no Maskavas laika mūs šķir piecas stundas. Neaizmirstiet pulksteņa rādītājus pagriezt uz priekšu.

Pēc tam paziņojums lika atkārlols speciāli ārzemju pasažieriem — grupai Rictumvācijas pilsoņu.

Partijas Irkutskas apgabala komitejas sekretāra kabinetā uz galda stāvēja liels nākamā ķīmijas kombināta makets. Galda abās pusēs sēdēja cilvēku piecpadsmit, galvenokārt vīrieši. Tie bija biznesmeņi no Rietumvācijas un padomju inženieri.

—    Kungi, jūs esat ieradušies Irkutskā ļoti labā brīdī,— sacīja apgabala komitejas sekretārs — plecīgs neliela auguma vīrietis vidējos gados.— Tieši tagad mūsu ķīmijas kombināta būvē sākas pats interesantākais posms. Esmu dziļi pārliecināts, ka detalizēta visu jautājumu noskaidrošana uz vietas būs ļoti lietderīga. Vēstures rats, kungi, neapturami griežas, laiks rit uz priekšu, un lietišķa sadarbība starp Padomju Savienību un Vācijas Federatīvo Republiku pašlaik abām pusēm kļuvusi ne tikai par konkrētu realitāti, bet arī par vitālu nepieciešamību.

—   Jūs teicāt, laiks rit,— kāds sirms uzņēmējs smaidīdams sacīja.— Manuprāt, tas skrien. Maskavā es to jau koriģēju, bet kopš izlidošanas no Bonnas esmu sava pulksteņa rādītājus pagriezis uz priekšu par apaļām septiņām stundām. Kas notiks, ja tā turpināsies?

Replika sasmīdināja apspriedes dalībniekus. Vācieši apmainījās čukstiem un skatieniem, it kā gaidīdami, ko uz to atbildēs šis simpātiskais un, pēc visa spriežot, erudītais «komisārs».

—    Kas notiks?— apgabala komitejas sekretārs jautāja, un viņa seja kļuva stingra un svinīga.— Domāju, ka mēs pratīsim izmantot savu laiku daudz saprātīgāk nekā nesenā pagātnē. Tieši par to vajadzētu parunāt, kungi, lai reiz mēs sāktu viens otru labi saprast. Bet, ja jums nav iebildumu, atliksim šo sarunu uz rītdienu. Pēc būves apskatīšanas mēs gribam jums piedāvāt izbraukumu uz Baikālu, kur varēsim jūs pacienāt ar īstu zvejnieku zupu.

—    0-o! Baikāls!— vācieši dzīvi atsaucās.

Tomēr sekretāra asais skatiens pamanīja, ka šajā jautājumā nav īstas vienprātības.

—   Es redzu, Losberga kungs, ka jūs par kaut ko esat noraizējies,— viņš pievērsās biznesmenim galda galā.— Vai neesat apmierināts ar mūsu priekšlikumu?

Rihards Losbergs pa šiem gadiem bija stipri pārvērties — nosirmojis, kļuvis vēl kalsnāks, viņa pierē bija iegūlušas divas dziļas rievas.

Izdzirdējis jautājumu, viņš aiz pārsteiguma sarāvās.

—    Kāpēc gan ne? Es labprāt piedalītos, diemžēl vakars man ir aizņemts.

Marta izskatījās gandrīz tāda pati kā pirms divdesmit gadiem. Bet tas bija šķietams, mānīgs priekšstats. Vajadzēja tikai vērīgāk ieskatīties, lai viņas sejā, acīs, matos ieraudzītu aizritējušā laika zīmes. Pašreiz viņa runāja pa telefonu. Ilgi klausījās, izmezdama pa retam izsauksmes vārdiņam un pūlēdamās nomākt satraukumu. Brīdi pa brīdim viņa paslepus uzmeta skatienu dēlam, un šajos mirkļos viņas acis bija jaušamas bailes un piesardzība. Beidzot viņa sāka runāt:

—           Jā .. . Protams, ka negaidīti. Kā — tu gribi atnākt? Pat adresi esi uzzinājis?

Edgars neklausījās sarunā. Viņš sēdēja uz dīvāna istabas kaktā un, laiski mielodamies ar pīrādziņiem, lasīja grāmatu. Jaunais Banga, ģērbies ērlās sporta biksēs un krekliņā, kas apņēma viņa spēcīgos plecus, izskatījās pēc tipiska mūsdienu jaunekļa.

Vēlreiz bažīgi paskatījusies dēlā, Marta turpināja:

—           Ko lai saku … Es nezinu … Tu esi pārliecināts, ka tas ir vajadzīgs? Labi, nāc!

Klausule jau bija nolikta uz aparāta, bet Marta joprojām stāvēja turpat, nespēdama pārvarēt samulsumu, ko bija radījusi telefona saruna. Neapzinati ielūkojās spogulī un pieglauda matus, it kā mēģinādama paskatīties uz sevi ar tā cilvēka acīm, ko nebija redzējusi tik daudzus gadus. Un tad atkal bikli pavērās dēlā.

Edgars norija pēdējo kumosu un aizvēra grāmatu.

—    Vai gribi, lai es nozūdu no acīm?

Marta izbailēs satrūkās.

—    Vēl kaut kas . .. Kas tās par muļķībām?

—           Labi, mammu, nevajag. Tu esi laba māksliniece, bet aktrises dotību tev nav nekādu. Protams, es iešu prom … Bet, vaļsirdīgi sakot, man jau tas ir apnicis līdz kaklam. Es taču dzirdēju. Atbraucis kads no Latvijas. Vai tā nav?

Marta nosarka.

—    Gluži tā nav.

Edgars ieskatījās viņas samulsušajā sejā un nospiestā balsī jautāja:

—           Vai tev neliekas, ka mums pienācis laiks par visu izrunāties?

Māte pacēla pret viņu sāpju un lūguma pilnas acis.

—    Tu vēlies, lai mēs to darītu tagad?

Viņa stāvēja dēla priekšā kā nogrēkojusies meitene — sīciņa un neaizsargāta. Edgaram pēkšņi kļuva neizsakāmi žēl mātes.

—           Lai paliek, mammu, piedod!— viņš norūca un, it kā vainīgs juzdamies, nodūra acis.— Bet tev jāzina, ka arī man nav viegli. Es taču redzu, ka visu laiku tevi kaut kas nomāc. Ja negribi teikt, nesaki, es tev neuzplijos, tikai .. .

Marta nobālēja un sāpīgi iekoda apakšlūpā.

—    Labi, jau rīt es tev visu izstāstīšu.

Viņš nolieca galvu un tik stipri sakoda žokļus, ka uz vaigiem izspiedās cieti puni. Cik ļoti līdzīgs tēvam dēls bija šajā brīdī. Arturs kas Arturs.

—   Neapvainojies, mammu … Es nepavisam negribu … Kaut gan, atklāti sakot, es daudz ko nesaprotu.

—    Ko tu nesaproti?

Edgars neatbildēja. Viņš neuzdrošinājās pateikt to, kas viņu jau sen neatlaidīgi mocīja. Un tomēr saņēmās:

—    Kaut vai to, ka mēs esam apbraukājuši gandrīz pusi Savienības. Kur tikai mēs neesam bijuši! Vienīgi Rīgā ne reizi. Vai tā ir nejaušība?

Viņa norija cietu kamolu, kas iespriedās rīklē, un vēl ciešāk saknieba lūpas.

—    Kāda tam nozīme?

—    Saproti, mām, to taču nav iespējams noslēpt_____________

—    Ko noslēpt?— Viņas balsī ieskanējās atklātas bailes.

—    Es nezinu, ko … Bet acīmredzot kaut kas ir,— viņš sacīja un piepeši atzinās:— Nesen trolejbusā satiku latviešus. Kā gaisā parauts, nobraucu sešas liekas pieturas, klausīdamies latviešu valodā. Vai patiešām tu domā, ka man tas viss ir vienaldzīgs?

Marta lepni pacēla galvu, ilgi un cieši raudzījās dēlam acīs un pēc brīža apņēmīgā balsī apsolīja:

—    Jau rīt mēs par to visu parunāsim.

Juzdamies neērti par šo tik negaidīto un mātei acīmredzot nepatīkamo sarunu, Edgars neveikli ar lūpām pieskārās viņas vaigam.

—    Labi, mammu … Piedod, ka tā iznāca. Es tagad iešu.— Viņš noņēma no krēsla atzveltnes kreklu.— Ja piezvana Marina, pasaki, ka tiksimies rīt, kā bija norunāts.

—    Labi.

Dēls aizgāja, bet viņa vēl ilgi stāvēja priekšnamā, grūtsirdīgi raudzīdamās sienā. Domas, cita par citu tramīgākas, šaudījās pa galvu, sajaucās, un nebija no tām glābiņa. Nu tā stunda bija situsi. Marta jau sen zināja, ka agrāk vai vēlāk dēlam būs jāizstāsta visa patiesība. Viņa saprata, ka šā vai tā, neatkarīgi no viņas pūlēm un visvisādām atrunām kaut kas pats no sevis uzpeldēs virspusē, kaut kas atklāsies un kaut kas pilnīgi dabiski radīs pamatotus jautājumus un varbūt pat aizdomas. Bet viņa nebija pamanījusi, kā izaudzis dēls, kā aizsteigusies dzīve un kā pienākusi liktenīgā stunda.

Pirmajā mirklī Martai šķita, ka viņa ir izjokota,— cilvēkam, kas pašreiz nostājās viņas priekšā, ar Rihardu Losbergu nebija nekādas līdzības. Ja nedzirdētu viņa balsi. Jo cilvēka balss ir vienīgā, pār kuru laika gaitai nav varas.

Izdzirdot pirmās viņa balss skaņas, Martai it kā zvīņas nokrita no acīm.

Sākās grūta un pakāpeniska atpazīšana. Tā pati mazliet izliektā un četrstūrainā piere, tiesa gan, tagad to šķērsoja divas dziļas grumbas. Plāns, taisns deguns ar nelielu kumpumiņu vidū — tagad varbūt mazliet pastiepies garāks. Tie paši kuplie mati, kas izskatās it kā ar sniegu piesniguši. Bet galvenais — acis. Tāpat kā senāk — asas, stūrgalvīgas, zobgalīgas. Tās pētīgi vērās Martā un it kā lūdza piedošanu par uzbāzīgo ierašanos.

—           Sveika, Marta!— Rihards apmāktā balsī sacīja un nervozi iesmējās.— Negaidīji, vai ne?

—    Sveicināts!

—    Vēl netici savām acīm?

Marta gribēja atbildēt, bet kakls aizžņaudzās, un viņai aizcirtās elpa.

—    Vai atļausi ieiet?

Viņa klusēdama atkāpās malā.

Rihards ienāca viesistabā, paskatījās visapkārt, un viņa skatiens mirkli apstājās pie Edgara ģīmetnes.

—           Vai es viņu nupat nesatiku lejā pie durvīm? Garš jauneklis pelēki rūtainā kreklā. Ļoti līdzīgs Arturam.

—    Jā, tas bija Edgars.

—           Jau īsts vīrietis,— Rihards domīgi piebilda.— Vai drīkstu apsēsties?

—           Dieva dēļ!— beidzot pārvarējusi sastingumu, Marta steidzīgi atsaucās.— Vai nevēlies kafiju?

Viņš apsēdās uz dīvāna, satvēra Martas roku un apsēdināja viņu sev blakus.

—           Paliec, nomierinies! Nevajag neko. Ļauj tevi apskatīt. Tu nemaz neesi pārvērtusies. Nē, meloju, tu esi kļuvusi vēl skaistāka.

Marta maigi atbrīvoja roku un atvirzījās mazliet nostāk.

—           Bet tu… Kāds vējš tevi atpūtis? No kurienes?— viņa jautāja, neslēpdama izbrīnu.

Rihards izvilka no kabatas cigaretes, uzmeta Martai īsu, izteiksmīgu skatienu, uzšķīla uguni un, nomākdams satraukumu, vairākas reizes ievilka dūmus dziļi krūtīs. Cigarete viņa pirkstos viegli trīcēja.

—    Piedod…— viņš tūlīt attapās.— Vai atļausi?

—    Lūdzu, smēķē.

Marta piecēlās un sameklēja pelnu trauku, tad apsēdās krēslā pretim Rihardam un, acis nenovērsdama, gaidīja, ko viņš teiks.

—    Iedomājies tikai, nav nekā noslēpumaina un neparasta,— Rihards sacīja, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs. — Pirms dažiem gadiem es iesniedzu pieprasījumu Injurkolēģijai … Vispirms uz Losbergas uzvārdu . . Viņš mulsi pasmīnēja.— Atvaino manu pašpaļāvību, bet mēs taču nebijām oficiāli šķirti. Pēc tam uz Ozolas . .. Un tikai vēlāk aptvēru, ka tu esi meklējama ar Bangas uzvārdu.

Te nu tā bija — nežēlīgā likteņa ironija! Rihardam likās vienkārši un saprotami, ka Marta jāmeklē ar Bangas uzvārdu, turpretim Arturam šāda doma nepavisam nevarēja ienākt prata, un nevienam tā nevarēja ienākt prātā: ar mirušajiem taču neprecas . ..

—    Kādēļ tu to darīji?— viņa klusi vaicāja.

—    Nezinu,— Rihards godīgi atzinās.— Pēkšņi gribējās tevi redzēt, tik ļoti gribējās . ..

Viņš spēji novērsās un ieraudzīja dzintara gabalu, kas stāvēja uz spoguļa galdiņa. Jā, jā, to pašu dzintaru ar caurspīdīgajā cietumā ieslēgtajiem kukainīšiem. Viņa seja saviebās sāpēs un skatienā iezibsnījās ļauna, neslēpta greizsirdība. Viņš paņēma dzintaru uz plaukstas.

—    Joprojām tu to glabā.

—   Jā,— viņa apstiprināja, atņēma Rihardam dzintara gabaliņu, kā jau reiz to bija viņam atņēmusi, un atlika atpakaļ vecajā vietā.— Vai tādēļ tu atbrauci uz Irkutsku?

Rihards pavērās Martā un māksloti iesmējās, it kā uztverdams to kā joku.

—    Tā nu tas gluži nav … Kaut gan jāatzīstas, ka man ir ellišķīgi laimējies.

—    Nesaprotu.

—    Nav nekā nesaprotama — mēs gribam nodibināt ar jums kontaktus. Jūs strauji būvējaties, un jums vajag ārkārtīgi daudz dažādu iekārtu. Tāpēc mēs atbraucām paskatīties, vai atmaksājas. Ak jā, piedod, es taču aizmirsu tev stādīties priekšā. Dzīvoju Hamburgā, esmu rūpnieks. Ķīmijas uzņēmumu iekārtas, elektronika … Jūsu valodā runājot — kapitālisma haizivs. Kāpēc tu vīpsnā?

—    Tāpat vien, man kaut kas ienāca prātā.— Marta jau pilnīgi bija nomākusi satraukumu.— Kādreiz tu apgalvoji, ka drīzāk slēgsi fabriku nekā pirksi no krieviem kaut gramu izejvielu.

Rihards apjuka, bet tūdaļ attapās:

—    Tu patiešām neko neesi aizmirsusi.

Marta tik izteiksmīgi paskatījās Rihardā, ka viņš tikai pēc ilga klusuma brīža skumīgi iejautājās:

—    Par ko tu mani neieredzi? Visu mūžu …

—           Kāpēc tu tā domā?— viņa gandrīz miermīlīgi sacīja.— Ja kādam ir jāuzņemas vaina par visu, kas noticis, tad tā esmu vienīgi es. Bet par savām kļūdām esmu jau samaksājusi. Ar uzviju …— Marta aizgriezās, lai noslēptu satraukumu.

Rihards nobālēja.

—           Kādēļ gan laime no mums novērsās … To es nesaprotu …— viņš nīgri iesmējās un pa pusei nopietni, pa pusei jokodamies piebilda:— Katrā ziņā man ir ļoti žēl, ka toreiz, četrdesmit ceturtajā, es tevi neaizvedu.

—           Tu nožēlo, ka toreiz neizmantoji manu bezpalīdzību?— viņa izbrīnījusies jautāja.

—           Nezinu, kā lai vārdos to izsaku, bet es vienmēr esmu juties vainīgs tavā priekšā. Kaut gan līdz pat šim brīdim nevaru atskārst, kāda ir šī mana vaina.

—           Tā nevajag, Rihard. Man tev nav ko pārmest. Viss sākās un beidzās ar to, ka mēs bijām pilnīgi nesaderīgi cilvēki. Un par to mēs saņēmām katrs savu aūuaksu. Bet lai tas paliek, labāk pastāsti par sevi. Vai ģimene tev ir?

Rihards atkal aizsmēķēja un, sevī iegrimis, ilgi klusēja.

—           Esmu precējies, mums ir divas meitas …— viņš iesāka stāstīt, bet apklusa un tikai pēc brīža jautāja: — Saki — vai tu ar savējo esi laimīga?

—    Ar ko?— Marta nesaprata.

—    Ar ko? Ar Arturu.

Viņa sarāvās kā dzelta, bet tūdaļ noprata, ka Rihards neņirgājas, ka viņš tikai neko nezina, tādēļ klusi atbildēja:

—    Arturs ir kritis.

Rihards spēji salēcās.

—    Kad?

—    Četrdesmit ceturtā gada vasarā.

—    Vai tu par to esi pārliecināta?

—    Pati savām acīm redzēju paziņojumu.

—           Bet kādēļ tad tev ir Bangas uzvārds?— viņš neticīgi jautāja.

—           Es to pieņēmu četrdesmit piektajā. Gribēju, lai Edgaram būtu īstā tēva uzvārds.

Viņš noslēpa aizvainojumu, izlikdamies vienaldzīgs.

—           Vai tad tas ir tik vienkārši izdarāms? Cik man zināms, pat pie mums uzvārda maiņa saistīta ar lielām grūtībām …

—           Pie mums arī. Bet attiecīgās iestādēs sastapu pretimnākšanu.

Rihards savādi paskatījās viņā, piecēlās un sāka nervozi staigāt pa istabu.

—           Vai tu ne reizi uz turieni neesi aizbraukusi? Vēstules neesi rakstījusi?

—    Man nav kam rakstīt.

—           Negribi pieskarties pagātnei? Bet saki — vai tavs dēls kaut ko zina par mani, par vectēvu?

Marta neatbildēja.

—           Saprotu, tu viņam neko neesi stāstījusi,— Rihards domīgi noteica, paskatījās Martai acīs un atkārtoja:— Jā, žēl gan, ka toreiz, četrdesmit ceturtajā, es tevi neaizvedu.

Viņa zobgalīgi pacēla uzacis.

—    Tev šķiet, ka tad mēs būtu laimīgi?

Rihards apsēdās uz klubkrēsla malas un uzlika viņai roku uz pleca. Marta neizbijās, nevairījās.

—           Marta .. .— Riharda balss drebēja.— Es saprotu … Būtu muļķīgi atgriezties pie bijušā, runāt par jūtām … Bet zini . . . Mēs vairs neesam jauni un varētu daudz saprātīgāk izmantot savus atlikušos mūža gadus. Turklāt ņem vērā, ka tavam dēlam visa dzīve vēl priekšā.

—    Izbeidz, Rihard!— Marta spēji piecēlās.

—           Kāpēc? Vai tas ir šķērslis, ka esmu precējies?— Viņa acīs iespīdējās vārgs cerību stariņš.

—    Saki atklāti — vai tu esi laimīgs?

Rihards neizturēja Martas aso skatienu, novērsās un ilgi klusēja. Pēc brīža viņš nelabprāt sāpju pilnā balsī sacīja:

—           Kāds no pasaules gudrajiem ir teicis, ka cilvēkam, lai viņš būtu pilnīgi laimīgs, nav vajadzīgs daudz — mīlestība, dzimtene un brīvība. Man palikusi tikai brīvība. Varbūt tev savā ziņā bija taisnība, Marta .. . Nezinu …

Viņš to pateica tik skumīgi un tik patiesīgi, ka Martai brītiņu kļuva viņa pat žēl.

—           Un tu gribi, lai es arī zaudētu to pašu, ko tu?— viņa jautāja.

Istabā iestājās smags klusums, ko pēc brīža pārtrauca Rihards:

—           Ko lai dara, piedod. Neņem ļaunā manu uzmācību — un paldies par atklātību. Man nu ir laiks iet,— viņš noteica un gausi piecēlās.— Varbūt pierakstīsi manu adresi? Kas zina …

—    Kādēļ, Rihard?

—           Jā, patiešām, kādēļ .. .— Viņš smagi nopūtās un sniedza Martai roku.— Piedod man visu . . .

Rihards jau izgāja priekšnamā, jau satvēra rokturi, jau atvēra durvis un izgāja kāpņu telpā, tad nenocietās un pagriezās pret Martu.

— Un tomēr es gribu, lai tu būtu laimīga, Marta… Četrdesmit sestajā gadā es kārtoju firmas darījumus Zviedrijā. Kādu dienu paņēmu rokā vecu laikraksta numuru un ieraudzīju fotogrāfiju ar latviešu zvejniekiem, kurus bija izglābis zviedru kuģis. Kā tev šķiet — ko es tajā attēlā ieraudzīju? Tavu Arturu. Neticēdams savām acīm, izlasīju parakstu — jā, tik tiešām tas bija Arturs Banga. Un tāpēc, ja tikai tu nemānies, viņš nav nogalināts četrdesmit ceturtajā gadā.

.. .Mazu meitēnu bariņš iedrāzās pa durvīm gaitenī un, uzskrējis līdz otrajam stāvam, izbijies apstājās — uz kāpnēm sēdēja labi ģērbies pusmūža vīrietis un grīļojās no vienas puses uz otru, it kā viņu mocītu neciešamas sāpes. Meitenes brīdi pastāvēja, pārliecinājās, ka svešais tēvocis nav piedzēries un no viņa nav jābaidās, tad, bikli pie sienas turēdamās, kāpa augstāk. Bet nākamajā stāvā viņas atkal izbailēs sastinga — pie atvērtām durvīm klusi un gauži raudāja sieviete.

Tajā skaidrajā augusta vakarā Arturs nesteigdamies devās mājup. Aiz apvāršņa grima saule — milzīgi liela, sarkana, gluži kā no kausēšanas krāsns izcelta nokaitusi dzelzs ripa. Tā ilgi turējās virs bezgalīgi plašā zilās jūras klajuma, kamēr pilnīgi nogrima dzelmē. Pašreiz bija tieši tā nenoteiktā, Baltijas jūras piekrastei raksturīgā diennakts stunda, kad ilgi un neatlaidīgi vakars strīdas ar nakti. Bija jau apklusušas putnu balsis, gluži kā ledus vižņi līdzi viļņiem šūpojās pierimušās kaijas, gandrīz nemaz nebija dzirdamas krasta bangu šļakatas. Artura garastāvoklis bija ļoti līdzīgs šim vakaram. Smeldzošs, šaubu un neizskaidrojama nemiera pilns. Ai, cik ļoti viņš mīlēja un cik ļoti ienīda šādus vakarus! Mīlēja to neizsakāmo skaistumu, neparasto rāmumu un siltumu, kas atsauca atmiņā mātes glāstus … Bet ienīda tāpēc, ka šajās stundās nemainīgās, gadiem ilgās vientulības sajūta kļuva neciešami skaudra. Darbā viņš vienmēr bija aizņemts un reizēm pat tīši uzkrāva saviem pleciem dažu labu lieku nastu. Darbā viņš aizmirsās, jutās kā cilvēks. Bet vajadzēja tikai palikt vienam, palikt dīkā, kad viņu tūdaļ pārņēma tāda grūtsirdība, ka viņš nezināja, kur likties.

Negribējās nedz kur iet, nedz kādu satikt. Viņš sāpīgi izjuta citu cilvēku ģimenes laimi, necieta līdzjūtīgus skatienus un atvairīja visus, kas gribēja viņu žēlot vai iejaukties viņa sirdslietās. Pēc Ilgas, kas Arturu tik negaidīti pameta, viņam bija vēl citas sievietes. Viņas gan ienāca Bangas mājā, bet neviena tajā nepalika uz mūžu. Arturs to visu saprata, ļoti labi zināja, ko no viņa gaida draugi, pats to sāpīgi pārdzīvoja, bet nespēja sevi pārvarēt. Paļāja sevi par stūrgalvību un muļķību, naktīs negulēja, mocījās, ne vienu reizi vien cieši apņēmās kaut ko grozīt savā dzīvē, bet pienāca rīts, un viss turpinājās pa vecam.

Bet Arturs ciemā nebija vienīgais neprecētais. Arī Biruta nebija nodibinājusi ģimenes dzīvi. Viņa vēl joprojām ar māsas mīlestību rūpējās par Arturu un uzraudzīja viņa saimniecību. Pavisam nesen Arturs bija iekārtojis jaunu dzīvokli. Ar katru gadu kolhozs kļuva turīgāks, cita pēc citas radās jaunas ēkas, kamēr kādu dienu atklājās, ka priekšsēdētāja māja visā ciemā ir vienīgā, kas būvēta pirms kara. Arturs bija pilnīgi apmierināts ar savu veco mitekli, bet draugi pastāvēja uz to, ka arī viņam ir jābūvējas, un viņš paklausīja. Viņš arī iegādājās savam sabiedriskajam stāvoklim un ienākumiem atbilstošas mēbeles, tomēr jaunajā mājā tikpat kā nemaz nedzīvoja. Tikai pārlaida tur naktis. Zvejnieka viesnīca — tā viņš pats bija iesaucis savu jauno mājokli — vienmēr bija rūpīgi uzposta, bet tukša.

Biruta ļoti dusmojās, ja Arturs kaut ar vārdu ieminējās, ka ir viņai pateicību parādā par nesavtīgo palīdzību. Bet kādu dienu viņš nenocietās un pa pusei jokodamies, pa pusei nopietni izmeta:

—    Būtu pavisam pārcēlusies pie manis. Ko mēs tā kuļamies pa dzīvi?

Biruta tikai pasmaidīja.

—    Mēs taču dzīvojam kā brālis ar māsu. Turklāt ubaga dāvanas nav vajadzīgas ne tev, ne man.

Arturs māksloti iesmējās un piebilda, ka viņa pārāk nopietni raugās uz dzīvi, bet pēc tam nekad vairs šim jautājumam nepieskārās. Tomēr prātā joprojām stāvēja Ilgas vārdi: «Jūs esat tāds pats kā jūsu māja, kuras logos nekad nespīd gaisma.» Jā, patiešām —priekšsēdētāja mājas logi reti kad bija gaiši.

Arturs iznāca no ceļa pagrieziena — viņa jaunā māja atradās gandrīz kāpās —, pagāja vēl dažus soļus un aiz brīnumiem apstājās: zvejnieka viesnīcā visi logi bija gaiši.

Biruta? Vienīgi Biruta zināja, kur glabājas atslēga, un varēja iekļūt viņa vecpuiša midzenī. Tieši šodien viņa bija ķērusies pie lielās tīrīšanas. Berza un mazgāja tā, ka pat untumiem apsēsts kapteinis nevarētu atrast nekādu vainu. Arturs dienā bija ieskrējis mājās pārģērbties un redzēja to pats savām acīm. Viņš pat pazobojās par Birutu, sak, vai tikai šodien ciemā nav gaidāma spodrības kontrole … Bet tas bija dienā. Tagad, neparastā skata pārsteigts, Arturs stāvēja un neizpratnē skatījās uz savu māju, kuras logos laistījās spoža gaisma. Pēc brīža viņš sāka iet. Piegāja pie vārtiņiem, atvēra tos un atkal nobrīnījās: vārtiņi vienmēr no iekšpuses tika aizbultēti, bet tagad bija atstāti vaļā. Uzlika kāju uz lieveņa kāpnēm, bet nezin kādēļ atkal apstājās. Neskaidras un tramīgas nojautas mudināts, viņš vispirms ielūkojās iekšā pa logu: pašā istabas vidū stāvēja saiņi un čemodāni. Arturs tikai ar pūlēm sāka noprast, kas tur notiek. Biruta bija neparasti satraukta un rosījās ap klātu galdu, ik pa brīdim pamezdama acis uz ārdurvīm.

Arturs nevienam nebūtu varējis pateikt, cik ilgi viņš palika stāvam pie loga, tāpat kā nebūtu varējis atbildēt uz jautājumu, ko viņš tobrīd domāja, ko izjuta. Pēkšņi viss, itin viss bija sajucis vienā vienīgā mudžeklī. Atmiņas un cerības, gaidas un satraukums … Viņš skaidri apjauta tikai to, ka nebūs spēka uzkāpt lievenī un ieiet istabā. Grīļodamies kā piedzēries, viņš pameta pagalmu un uzgāja kāpas korē. Un labi, ka blakus stāvēja viņa senā draudzene — vecā, labā priede, jo, raugi, pašā ūdens malā stāvēja sieviete un vīrietis. Vīrieti Arturs redzēja pirmo reizi. Bet sievieti.. . Pat aizsietām acīm, ar sesto, septīto vai citu prātu viņš nojaustu, kas tā ir par sievieti, kura stāv jūras malā.

—    Vai esi apmierināta, mammu?— vērdamies mātei acīs, Edgars nez kuru reizi jau vaicāja un kā apburts lūkojās uz visām pusēm.

Bet Marta klusēja, it kā vēl joprojām nespētu ticēt, ka atguvusi dzimteni. Beidzot viņa pacēla pret dēlu saraudātu, bet laimē starojošu seju.

—   Esmu laimīga, ka esmu tev atdevusi to, ko reiz atņēmu.

Augstu debesīs no mākonīša izlīda mēness. Tas apspīdēja koku galotnes, mierā dusošo ciemu, zvejnieku ostu, mezdams pār ūdens virsmu spožu gaismas celiņu, kas bija tikpat garš kā ceļš uz šīm kāpām. Mēness spīdēja tiem, kas šodien bija laimīgi.

Олег Руднев ДОЛГАЯ ДОРОГА В ДЮНАХ Кннороман Рига «Лнесма» 1988 На латышском язык« Перевел с русского Харий Вейдсманис Художник Юрнс Петрашкевнч

ИБ ЛЬ 5170

Oļegs Rudņevs ILGAIS CEĻŠ KAPĀS Kinoromāns

Redaktore I. Sakse Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters Tehniskā redaktore D. Ģērtnane Korektore S. Liniņa Nodota salikSanai 22.04.87. Parakstīta iespiešanai 28. 10.87. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papirs JSv 2. Badoni garnitūra. Augstspiedums. 24,36 uzsk. iespiedi.; 24,99 uzsk. krāsu nov.; 27,79 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Pašūt. .Yo 549—5. Cenu 1 rbl. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 213/32715/Dtp.—116. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram.

Programmētāja E. Kupais. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Rudņevs O.

Ru 170 Ilgais ceļš kāpās: Kinoromāns/No kr. vai. tulk. H.Veidemanis.— R.: Liesma, 1988.—463 Ipp.

Content

Rudņevs Oļegs Ilgais ceļš kāpās

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

EPILOGS