Gaidars Arkādijs Pētera d.

Izlase

Arkādijs Pētera d. Gaidars

Izlase

.

.

KARSTAIS AKMENS

Reiz dzīvoja ciemā vientuļš vecs vīrs. Virts bija nespēcīgs, pina grozus, apšuva velteņus, sargāja no puikam kolhoza dārzu un tā pelnīja sev maizi.

Sai ciemā viņš bija ieradies jau sen, no tālienes, bet ļaudis uzreiz saprata, ka šis cilvēks ne mazumu bēdu izcietis. Viņš bija klibs, pāragri nosirmojis. No vaiga pār lupām stiepās greiza, robaina rēta. Tādē| arī tad, kad viņš smaidīja, viņa seja šķita skumīga un barga.

II

Reiz kāds zēns, Ivaška Kudrjaškins, ielīda kolhoza dārzā, lai pielasītos tur ābolus un slepus ar tiem pamielotos, cik tik lien. Bet, ar vienu bikšu staru aizķēries aiz sētas naglas, viņš ievēlās dzeloņainā ērkšķogu krūmā, saskrambājās, iebrēcās, un tūlīt pat viņu noķēra sargs.

Protams, vecais būtu varējis Ivašku nopērt ar nātrēm vai, vēl ļaunāk, aizvest uz skolu un tur pastāstīt, kā viss noticis.

Bet vecajam Ivaškas kļuva žēl. Ivaškas rokas bija nobrāztas, mugurā kā jēra ļipa nokarājās bikšu stērbele, pa sasarkušajiem vaigiem bira asaras.

Klusēdams vecais izveda pārbijušos īvašku pa vārtiņiem un atlaida viņu mājup, tā arī nedevis tam neviena belziena un neuzsaucis pakaļ neviena vārda.

III

Aiz kauna un bēdām Ivaška iegāja mežā, nomaldījās un iebrida purvā. Beidzot viņš pagura. Gribēja atlaisties uz zilgana akmens, kas rēgojās starp sūnām, bet tūdaļ iebrēkdamies palēcās, jo viņam likās, ka uzsēdies bitei un tā caur robu biksēs sāpīgi iedzēlusi.

Taču bites uz akmens nebija. Akmens bija tik karsts kā ogle, un uz tā plakanās virsmas bija manāmi ar mālu aizķepuši burti.

Skaidrs, ka tas bija burvju akmens! — Ivaška uzreiz to apjauta. Viņš novilka zābaku un ar papēdi steidzās noraust no uzraksta mālus, lai drīzāk noskaidrotu, kādas pamācības un padomus viņš no akmens var gūt.

Un viņš izlasīja šādu uzrakstu:

KAS šO AKMENI UZNESIS KALNA UN TUR TO SADAUZĪS GABALOS, TAS ATGŪS SAVU JAUNĪBU UN DZĪVI SAKS NO JAUNA.

Apakšā bija zīmogs, nevis vienkāršs, apaļš kā ciema padomē un ari ne trijstūrains kā uz kooperatīva taloniem, bet sarežģītāks: divi krusti, trīs līkumi, punkts ar svītru un četri komati.

Ivaška Kudrjaškins noskuma. Viņam bija tikai astoņi gadi — devītais. Un sākt dzīvi atkal no jauna — tātad palikt pirmajā klasē uz otru gadu viņam nemaz netikās.

Lūk, ja varētu ar šā akmens palīdzību, nemācoties skolas uzdevumus, no pirmās klases pārlēkt tūlīt trešajā, — tas būtu ko vērtsl

Taču visiem sen jau zināms, ka pat visstiprākās burvības akmeņiem tādas varas nekad nemēdz būt.

IV

Ejot gar dārzu, noskumušais Ivaška atkal Ieraudzīja veco vīru, kas, klepodams, bieži apstādamies un atpūzdamies, nesa kaļķu spaini, bet pār plecu turēja koku ai lūku sareni.

Tad Ivaška, kas pēc dabas bija lāga zēns, nodomāja: «Lūk, iet cilvēks, kas varēja mani nopērt ar nātrēm. Bet viņš mani pažēloja. Es savukārt viņu tagad pažēlošu un atdošu viņam jaunību, lai neklepo, neklibo un neelpo tik

smagi.»

Lūk, ar cik labām domām pie vecā piegāja cēlsirdīgais Ivaška un tūlīt viņam izstāstīja visu, ko zināja. Vecais vīrs drūmi pateicās Ivaškam. Taču aiziet no sargvietas uz purvu atteicās, jo bija vēl pasaulē tādi ļaudīs, kas pa to laiku kolhoza dārzā būtu varējuši augļus aplasīt.

Un vecais lika Ivaškam pašam uzstiept akmeni no purva kalnā. Pēc tam viņš atnākšot tur uz brīdi un akmeni āt rumā ar kaut ko sadauzīšot.

Tāds iznākums Ivašku ļoti apbēdināja.

Taču viņš atsakoties negribēja veco vīru sadusmot. Nā kamajā rītā, paņēmis stipru maisu un audekla cimdus, lai pie akmens neapdedzinātu rokas, Ivaška devās uz purvu

V

Notašķījies ar māliem un dubļiem, Ivaška ar pūlēm izcēla akmeni no purva un, mēli izkāris, apgūlās pakājē sausā zālē.

«Tā!» viņš domāja. «Tagad es uzvelšu akmeni kalnā, atnāks klibais vecītis, saskaldīs akmeni, kļūs jauns un dzīvi sāks no jauna. Ļaudis runā, ka viņš ne mazums bēdu piedzīvojis. Viņš ir vecs, vientuļš, sagrauzts, ievainots un laimīgu dzīvi, protams, nav redzējis. Bet citi cilvēki tādu ir piedzīvojuši.» Gan būdams vēl jauns, ari viņš, Ivaška, tādu dzīvi ir trīs reizes pieredzējis. Tas bija toreiz, kad viņš gandrīz nokavēja skolu un gluži svešs šoferis spožā vieglajā mašīnā viņu atveda rio kolhoza staļļa līdz pašai skolai. Tas bija tad, kad viņš pavasarī plikām rokām grāvī noķēra lielu līdaku. Tas bija tad, kad tēvocis Mitrofans viņu paņēma līdzi uz pilsētu līksmajos Pirmā Maija svētkos.

«Lai tad nu arī nelaimīgais vecītis pieredz labu dzīvi,» augstsirdīgi izlēma Ivaška.

Viņš piecēlās un pacietīgi stiepa akmeni kalnā.

Un tad pirms saules rieta kalnā pie nogurušā un nosalušā Ivaškas, kas sarāvies pie karstā akmens žāvēja netīrās, izmirkušās drēbes, atnāca vecais vīrs.

— Ko tad tu, vectēv, neatnesi ne veseri, ne cirvi, ne lauzni? — izbrīnā iesaucās Ivaška. — Vai tad tu ceri akmeni ar roku saskaldīt?

— Nē. Ivaška, — vecītis atbildēja, — neceru to ar roku saskaldit. Es nemaz neskaldīšu akmeni, jo nevēlos dzīvi sākt no jauna.

Te vecais pienāca pie pārsteigtā Ivaškas un noglaudīja viņa galvu. Un Ivaška juta, ka vecā vīra smagā plauksta trīc.

— Tu, protams, domāji, ka esmu vecs, klibs, neglīts un nelaimīgs, — vecītis Ivaškam sacīja. — Bet patiesībā esmu laimīgākais cilvēks pasaulē.

Baļķis man pārlauza kaju, — bet tas bija tad, kad mēs vēl nemākulīgi gāzām žogus un cēlām barikādes, gatavojot sacelšanos pret caru, kuru tu esi redzējis tikai bildēs.

Man izsita zobus, — bet tas bija tad, kad, cietumā ieslo-dzīti, mēs vienoti dziedājām revolucionāras dziesmas. Kaujā man ar zobenu iecirta sejā, — bet tas bija tad, kad pirmie tautas karapulki jau uzveica un grāva balto ienaidnieka armiju.

Uz salmiem zemā, aukstā barakā, slims ar tīfu, es mētājos murgos. Un baigāk par nāvi man ausīs skanēja vārdi, ka mūsu zeme iežņaugta lokā un ienaidnieka spēki sak mūs uzveikt. Tad, apziņu atguvis, ar pirmajiem nule atmirdzējušās saules stariem es uzzināju, ka ienaidnieks pārspēts un mēs atkal uzbrūkam.

Aplaimoti mēs no gultas uz gultu sniedzām cits citam savas kaulainās rokas un bikli toreiz sapņojām, lai mūsu zeme, kaut paši to arī nepiedzīvotu, kļutu pēc mums tāda kā tagad — liela un varena. Vai tā nav laime, tu muļķa Ivaška? Kam man citāda dzīve? Cita jaunība? Ja manējā nodzīvota smagi, taču skaidri un godīgi!

Vecais apklusa, izvilka pipi un aizkūpināja.

— Jā, vecotēvi — klusi tad sacīja Ivaška. — Bet, ja nu tas tā, kālab gan tad man vajadzēja pūlēties un stiept šo akmeni kalnā, ja tas mierīgi varēja gulēt savā purvā?

— Lai guļ redzamā vietā, — vecais noteica, — tu redzēsi, Ivaška, kas no tā iznāks.

Kopš tā laika pagājis daudz gadu, bet šis akmens jo projām guļ kalnā nesaskaldils.

Pie tā nākuši daudz cilvēku. Pienāk, paskatās, padomā, pagroza galvu un aiziet tālāk.

Reiz arī es pats biju tai kalnā. Sirdsapziņa man kaut kā nebija tīra un jutoņa bija nelaba. «Vajadzētu,» es domāju, «sasist akmeni un sākt dzīvi no jauna!»

Taču stāvēju, stāvēju un laikā apdomājos.

«Skat!» domāju, mani jaunu redzēdami, teiks kaimiņi. «Re, kur iet jaunais muļķis! Nav laikam mācējis vienu mužu nodzivot ta, kā pienākas, nav saskatījis savu laimi un tagad grib sākt no jauna.»

Satinu smēķi. Lai nešķiestu sērkociņus, aizsmēķēju pie karstā akmens. Un gāju projām — savu ceļu.

1941. g

Čuks un Geks

Mežā pie Zilajiem kalniem dzīvoja kāds cilvēks. Viņš bija daudz strādājis, bet darba arvien vēl bija gana, un viņš nevarēja aizbraukt mājās atvaļinājumā.

Beidzot, kad iestājās ziema, viņš pavisam sailgojās, izlūdza no priekšniekiem atļauju un aizrakstīja sievai vēstuli, lai viņa ar bērniem atbrauc pie tā ciemos.

Viņam bija divi puikas — Cuks un Geks.

Tie abi ar māmiņu dzīvoja tālā, milzīgā pilsētā, par kuru nav labākas pasaulē.

Dienu un nakti šās pilsētas torņos mirdz sarkanas zvaigznes. So pilsētu, protams, sauc par Maskavu.

Tieši tai brīdī, kad pastnieks ar vēstuli devās pa kāpnēm uz augšu, Cuks un Geks cīnījās. īsāk sakot, viņi kāvās un auroja.

Par ko šis kautiņš izcēlās, es jau esmu aizmirsis. Tikai atceros, ka vai nu Cuks bija paņēmis Geka tukšo sērkociņu kastīti, vai otrādi — Geks nočiepis Cuka tukšo apavu krēma kārbiņu.

Tikko abi brāļi pa reizei viens otram ar dūrēm bija iebelzuši un gatavojās belzt otrreiz, atskanēja zvans, un viņi satrūkušies saskatījās. Viņi nodomāja, ka atnākusi māmiņa! Māmiņai bija savāds raksturs. Viņa nerājās par kautiņu, nekliedza, bet izšķīra kaušļus katru savā istabā un veselu stundu, dažreiz pat divas, neļāva viņiem kopā rotaļāties. Taču vienā stundā — tik-tak — ir veselas sešdesmit minūtes, bet divās stundās vēl vairāk.

Tāpēc abi brāļi acumirklī noslaucīja asaras un metās atvērt durvis.

Taču izrādījās, ka tā nebija māmiņa, bet tas bija pastnieks, kas atnesis vēstuli.

Tad viņi iekliedzās?

— Sī vēstule ir no tēta! Jā, jā, no tēta! Un viņš droši vien drīz atbrauks.

Aiz prieka viņi sāka lēkāt un kūleņot pa atsperu dīvānu. Jo, lai gan Maskava ir brīnišķīgākā pilsēta, bet, ja tētis jau veselu gadu nav bijis mājās, ari Maskavā var kļūt garlaicīgi.

Un, priekos aizrāvušies, viņi nepamanīja, ka ienāca māmiņa.

Māmiņa ļoti brīnījās, ieraudzījusi, ka abi viņas mīļie dēli, uz muguras gulēdami, auro un dauza ar papēžiem pa sienu tik stipri, ka gleznas virs dīvāna dreb un sienas pulksteņa atspere skan.

Bet, kad māte uzzināja, kādēļ tāds prieks, viņa dēlus nerāja.

Viņa tikai notrieca tos no dīvāna.

Tad pa roku galam nosvieda kažociņu un paķēra vēstuli, pat nenopurinājusi no matiem sniega pārsliņas, kas izkusa un mirdzēja kā dzirkstis virs viņas tumšajām uzacīm.

Visiem zināms, ka vēstules mēdz būt gan priecīgas, gan bēdīgas, un tādēļ, kamēr māte lasīja, Cuks un Geks uzmanīgi vēroja viņas seju.

Sākumā māte sadrūma, un viņi ari sadrūma. Bet pēc tam viņa sāka smaidīt, un zēni nodomāja, ka šī vēstule ir priecīga.

— Tēvs nebrauks, — nolikdama vēstuli, māte sacīja,

— viņam vēl daudz darba, un viņu uz Maskavu nelaiž.

Cuks un Geks vīlušies un apjukuši palūkojās viens otrā. Lai cik savādi tas arī bija, vēstule izrādījās ļoti bēdīga.

Viņi uzreiz uzmeta lūpu, sāka šņaukāt un sirdīgi paskatījās uz māti, kura nezin kāpēc smaidīja.

— Viņš nebrauks, — turpināja māte, — bet viņš aicina mūs visus pie sevis ciemos.

e

Cuks un Geks nolēca no dīvāna.

— Viņš ir gan savādnieks, — māte nopūtās. — Viegli pateikt — ciemos! It kā varētu iesēsties tramvajā un aizbraukt ...

— Jā, jā, — aši uztvēra Cuks, — ja jau viņš aicina, mēs sēdīsimies un aizbrauksim.

— Muļķīti, — māte sacīja. — Turp jābrauc tūkstoš un vēl tūkstoš kilometru ar vilcienu. Pēc tam kamanās ar zirgiem caur taigu. Taigā var uzskriet kādam vilkam vai lācim. Kas tā par savādu iedomu! Padomājiet vien paši!

— Hei — hei! — Cuks un Geks nedomāja ne pussekun-des un vienā balsī paziņoja, ka viņi nodomājuši braukt ne tikai tūkstoš, bet pat simttūkstoš kilometru. Viņiem ne no kā nav bail. Viņi ir drošsirdīgi. Tietaču bija viņi, kas vakar ar akmeņiem aiztrieca sētā ieskrējušo svešo suni.

Un ta viņi runāja ilgi, mētājās rokām, piesita kāju, palēcās, bet māte klusēdama sēdēja un tikai klausījās viņos. Beidzot viņa sāka smieties, saiveia abus rokās, apgrieza riņķī un nosvieda uz dīvāna.

Ziniet, viņa jau sen bija gaidījusi tādu vēstuli, un tagad tikai pa jokam paķircināja Cuku un Cieku, jo viņai bija jautrs raksturs.

Pagāja vesela nedēļa, kamēr māte saposa bērnus ceļam. Taču tie arī velti laiku nezaudēja. Cuks iztaisīja sev no virtuves nazīša dunci, bet Geks sameklēja sev gludu nūju, iesita tajā naglu, un iznāca pīķis, tik izturīgs, ka tad, ja pārcirstu ar kaut ko lāča ādu, bet pēc tam ar šo piķi durtu sirdī, tad, saprotams, lācis uzreiz būtu beigts.

Beidzot visi darbi bija padarīti. Bagāža sasaiņota. Durvīm pierīkota otra atslēga, lai zagļi neapzagtu dzīvokli. Māmiņa izslaucīja no skapja maizes, miltu un putraimu atliekas, lai neieviestos peles. Pēc tam viņa aizbrauca uz staciju nopirkt biļetes uz nākamās dienas vakara vilcienu.

Pa to laiku Cukam un Gekam iznāca ķilda.

Ai, ja tikai viņi būtu zinājuši, kādu ķibeli sagādās šī ķilda, viņi neparko šajā dienā nebūtu ķīvējušies!

Krājīgajam Cukam bija plakana metāla kārbiņa, kurā viņš glabāja sudraba papīriņus no tējas paciņām, konfekšu papīriņus (ja uz tiem bija uzzīmēts tanks, lidma šīna vai sarkanarmietis), kovārņu spalvas, kas noderēja bultām, zirga astrus ķiniešu trikiem un vēl citas ļoti vajadzīgas lietas.

Gekam tādas kārbiņas nebija. Vispār Geks bija tūļīgs, bet toties viņš mācēja dziedāt dziesmas.

Un, lūk, tieši tai brīdī, kad Cuks gāja paņemt no drošas vietas savu vērtīgo kārbiņu, bet Geks istabā dziedāja, ienāca pastnieks un nodeva Cukam telegrammu, kas bija adresēta mātei.

Cuks noglabāja telegrammu savā kārbiņā un ai/gāja izlūkot, kāpēc Geks vairs nedzied, bet kliedz:

Urāl Urāl Ura!

Hei! Dur! Turuindur!

Cuks ziņkārīgi pavēra durvis un ieraudzīja tādu «tu-rumduru», ka viņam aiz niknuma rokas sāka drebēt.

Istabas vidū stāvēja krēsls, un uz tā atzveltnes karājās ar pīķi izdurstīta, saplosīta avīze. Tas vēl nekas. Bet sa-sodītais Geks, iedomājies, ka viņa priekšā ir lācis, nikni ar pīķi durstīja dzelteno papes kārbu, kurā māmiņai bija glabājušies zābaciņi. Bet tagad Cuks tajā glabāja skārda signālsvilpi, trīs krāsainas nozīmītes no Oktobra svētkiem un naudu — četrdesmit sešas kapeikas, ko viņš nebija iztērējis par visādiem niekiem kā Geks, bet pataupījis tālajam ceļam.

Ieraudzījis sadurstīto kārbu, Cuks izrāva Gekam pīķi, pret cejgalu to pārlauza un nosvieda uz grīdas.

Bet Geks kā vanags uzklupa Cukam un izrāva no viņa rokām metāla kārbiņu. Ar vienu lēcienu viņš bija uz palodzes un izmeta kārbiņu pa atvērto vēdlodziņu.

Aizvainotais Cuks skaļi iebļāvās un, kliegdams: «Telegramma! Telegramma!», tikai mētelī, bez galošām un cepures, izskrēja pa durvīm.

Nojauzdams ko nelabu, Cukam pakaļ aizdrāzās ari Geks.

Taču veltīgi viņi meklēja metāla kārbiņu, kurā atradās vēl neviena nelasītā telegramma.

Vai nu tā bija iekritusi kupenā un tagad gulēja dziļi zem sniega, vai arī nokritusi uz taciņas un to pacēlis kāds garāmgājējs, taču tā vai citādi līdz ar visu bagātību un neatplēsto telegrammu kārbiņa bija pazudusi uz visiem laikiem.

Atgriezušies mājās, Cuks un Geks ilgi klusēja. Viņi jau bija salabuši, jo zināja, ka no mātes dabūs abi. Bet, tā kā Cuks bija veselu gadu vecāks nekā Geks, tad, baidīdamies, ka viņam neķer vairāk, viņš izdomāja:

— Zini, Gek; kā būtu, ja mēs māmiņai par telegrammu nekā neteiktu? Vai tu redzējies — telegramma! Mums tāpat bez telegrammas ir jautri.

— Melot nedrīkst, — nopūtās Geks. — Māmiņa par melošanu vienmēr vēl vairāk dusmojas.

— Mēs nemelosim! — priecīgi iesaucās Cuks. — .la viņa prasīs, kur telegramma, — pateiksim. Bet, ja neprasīs, kādēļ tad mums pa priekšu izlēkt? Mēs neesam nekādi izlēcēji.

— labi, — piekrita Geks. — Ja nevajag melot, tad tā arī izdarīsim. To tu, Cuk, labi izdomāji.

Tikko viņi tā bija nolēmuši, ienāca māte. Viņa bija apmierināta, jo bija dabūjusi uz vilcienu labas biļetes, bet tomēr uzreiz ievēroja, ka viņas mīļajiem dēliem seja3 bēdīgas un acis saraudātas.

— Atbildiet, pilsoņi, — nopurinādama sniegu, māmiņa jautāja, — kāpēc, man projām esot, bija kautiņš?

— Kautiņa nebija, — atrunājās Cuks.

— Nebija, — apstiprināja Geks. — Mēs tikai gribējām kauties, bet tūlīt pārdomājām.

— Man Joti pa prātam tāda pārdomāšana, — māte teica.

Viņa noģērbās, apsēdās uz dīvāna un parādīja bērniem cietās, zaļās biļetes: viena biļete bija liela, bet divas mazas. Drīz viņi paēda vakariņas, bet pēc tam troksnis apklusa, gaisma nodzisa, un visi iemiga.

Māte par telegrammu nekā nezināja, tādēļ, protams, nekā ari nejautāja.

Otrā dienā viņi aizbrauca. Bet, tā kā vilciens aizgāja ļoti vēlu, tad pa melnajiem logiem, vilcienam atejot, Cuks un Geks nekā interesanta nevarēja redzēt.

Naktī Geks pamodās, lai padzertos. Spuldzīte pie griestiem bija nodzēsta, taču Gekam apkārt viss zaigoja zilganā gaismā:- gan glāze uz apklātā galdiņa, gan dzeltenais apelsīns, kas tagad izskatījās zaļgans, gan šūpojoties cieši, cieši aizmigušās māmiņas seja. Pa aizputināto, leduspuķēm izrakstīto vagona logu Geks ieraudzīja mēnesi — tik milzīgu, kāds Maskavā nemēdz būt. Viņš nosprieda, ka vilciens jau joņo pa augstiem kalniem, no kurienes lidz mēnesim ir tuvāk.

Viņš uzmodināja māmiņu un lūdza nodzerties. Taču dzert zināma iemesla dēļ māmiņa viņam nedeva, bet lika atlauzt un apēst šķēlīti apelsīna.

Geks apvainojās tin šķēlīti gan atlauza, bet miegs viņam vairs nenāca. Viņš pagrūstīja Cuku — vai varbūt nepamodīsies. Cuks dusmīgi nosprauslājās, bet nepamodās.

Tad Geks uzvilka velteņus, pavēra durvis un izgāja gaitenī.

Vagona gaitenis bija šaurs un garš. Gar ārsienu bija pferīkoti nolaižami soliņi, kas paši ar troksni piecirtās pie sienas, ja no tiem piecēlās. Seit gaitenī bija vēl desmit durvju. Un visas tās bija spīdīgas, sarkanas, ar dzelteniem, apzeltītiem rokturiem.

Geks pasēdēja uz viena soliņa, pēc tam uz otra, uz trešā un tā aizgāja gandrīz līdz vagona galam. Bet te nāca garām vagona pavadonis ar lukturi un norāja Geku, ka viņš dauza soliņus, kad cilvēki gu).

Pavadonis aizgāja, bet Geks žigli devās uz savu kupeju. Ar pūlēm viņš atvēra durvis. Uzmanīgi, lai neuzmodinātu māmiņu, viņš aizvēra durvis un likās mīkstajā guļvietā.

Bet, tā kā resnais Cuks bija izlaidies pa visu guļvietu, tad Geks bez kautrēšanās iedunkāja viņu ar dūri, lai tas pavirzītos tālāk.

Bet nu notika kaut kas briesmīgs: Cuka gaišās, apaļās galviņas vietā viņš ieraudzīja kāda veča dusmīgo, ūsaino seju; tēvocis bargi jautāja:

— Kas te grūstās?

Tad Geks iekliedzās, cik jaudas. Pārbiedētie pasažieri visos plauktos pietrūkās sēdus, iedegās gaisina, un Geks, ieraudzījis, ka nokļuvis nevis savā, bet svešā kupejā, iebļāvās vēl skaļāk.

Visi cilvēki ātri aptvēra, kas noticis, un sāka smieties. Osainais tēvocis uzvilka bikses, formas blūzi un aizveda Geku viņa vietā.

Geks paslīdēja zem savas segas un apklusa. Vagonu šūpoja, un gaudoja vējš.

Neredzēti milzīgais mēness ar zilganu gaismu atkal apmirdzēja drebošo glāzi, oranžkrāsas apelsīnu uz baltās salvetes un māmiņas seju; māmiņa miegā par kaut ko smaidīja un nemaz nezināja, kāda liksta gadījusies viņas dēlam.

Beidzot arī Geks aizmiga.

...Bij dīvains Gekam sapnis šis:

Dzīvs k|uvis pēkšņi vagons viss,

Un ik no riteņa pie tam Var dzirdēt balsi runājam.

Daudz vagonu tur rinda steidz

Un lokomotīvei tie teic.

Pirmais:

Uz priekšu, biedri! Gailu sāel

Garš ceļš tev priekšā, tumsas 1<!a 1 s

Otrais:

Jums spožāk jāspīd, lukturi,

Līdz iemirdzēsies austrurnil

Trešais:

Dedz, uguns! Svilpe, skāņi sauci

Tu, riteni, pret rītiem trauc!

Ceturtais:

So sarunu tad pabeigsim,

Kad Zilos kalnus sasniegsim.

Kad Geks pamodās, riteņi jau bez kādām sarunām vienmērīgi klaudzēja zem vagona grīdas. Caur aizsalušajiem logiem spīdēja saule. Guļvietas bija sakārtotas. Nomazgātais Cuks grauza ābolu. Bet māmiņa un ūsainais karavīrs iepretim plaši atvērtajām durvim smējās par Geka nakts piedzīvojumiem. Cuks tūlīt parādīja Gekam zīmuli ar dzeltenu patronas uzgali, kuru viņam bija uzdāvinājis karavīrs.

Geks mantu dē] nebija ne skaudīgs, ne iekārīgs. Viņš bija gan izklaidīgs un aizmāršīgs. Tas vēl nav nekas, ka viņš naktī bija iekļuvis svešā kupejā, ari tagad viņš nevarēja atcerēties, kur iebāzis savas bikses. Toties Geks mācējā dziedāt dziesmas.

Nomazgājies un padevis māmiņai labrītu, viņš piespiedās ar pieri pie aukstās rūts un sāka aplūkot, kas te par apvidu, kā ie dzīvo un ko dara ļaudis.

Kamēr Cuks staigāja no vienām durvīm pie otrām un iepazinās ar pasažieriem, kuri labprāt viņam dāvināja visādus niekus — cits gumijas aizbāzni, cits naglu, cits gabaliņu savītas aukliņas, — Geks pa to laiku daudz ko redzēja pa logu.

Lūk, meža mājiņa. Milzīgos velteņos, vienā krekliņā un kaķi rokās izskrēja uz lieveņa puišelis. Būkš! — kaķis kūleniski ielidoja mīkstajā kupenā un, neveikli ķepurodamies, aizlēca pa irdeno sniegu. Interesanti, kāpēc viņš kaķi svieda? Laikam kaut ko no gaida nocēlis.

iad pēkšņi vairs nav ne mājiņas, ne puikas, ne kaķa — laukā stāv rūpnīca. Lauks balts, skursteņi sarkani. Melni dūmi, bet gaisma dzeltena. Interesanti, ko šinī rūpnīcā izgatavo? Lūk, sargbūdiņa, un, kažokā ietinies, stāv sargs. Sargs kažokā ir milzīgs, plats, bet viņa šautene izskatās tieviņa kā salmiņš. Taču pamēģini, nāc tik tuvumā!

Tad mežs sāka griezties ka dejā. Koki, kas atradās tuvāk, lēkāja ātri, bet tālākie kustējās lēni, it kā tos lēni grieztu riņķī brīnišķīga sniega upe.

Geks piesauca klāt Cuku, kas bija atgriezies kupejā ar bagātīgu guvumu, un viņi sāka skatīties abi kopā.

Pa ceļam gadījās lielas, gaišas stacijas, kurās reizē šņāca un elsa savs simts lokomotīvju, bet gadījās arī pavisam niecīgas — patiesi, ne lielākās par to pārtikās preču kiosku, kas tirgojās ar dažādiem sīkumiem uz stūra, blakus viņu mājai Maskavā.

Pretim drāzās vilcieni, piekrauti ar rūdu, oglēm un milzīgiem baļķiem pusvagona resnumā.

Viņi panāca ešelonu ar vēršiem un govīm. Sim ešelonam lokomotīvīte bija neizskatīga, svilpe — sīka, spiedzoša, bet te viens vērsis kā iebaurojās — mū-ū! Pat mašīnists apgriezās un laikam nodomāja, ka liela lokomotīve viņam dzenas pakaļ.

Kādā ceļu sazarojumā viņi nostājās tieši blakus varenam dzelzs bruņuvilcienam. Draudīgi no torņiem rēgojās ar brezentu aptīti lielgabali. Sarkanarmieši jautri mīņājās, smējās un, dūraiņus plaukšķinādami, sildīja rokas.

Pie bruņuvilciena stāvēja kāds kluss un domīgs cilvēks, tērpies ādas mētelī. Un Cuks ar Geku nosprieda, ka tas droši vien ir komandieris, kas stāv un gaida, vai nepienāks no Vorošilova pavēle uzsākt pret ienaidniekiem kauju.

Jā, ne mazumu pa ceļam viņi redzēja. 2ēl tikai, ka laukā trakoja putenis un vagona logi bieži bija pilnīgi ar sniegu aizlipuši.

Beidzot kādā rītā vilciens piestāja pie mazas stacijas.

Māte tik tikko bija paspējusi izsēdināt Cuku un Geku un saņemt no karavīra mantas, kad vilciens aizdrāzās.

Čemodāni bija sasviesti sniegā. Koka platforma ātri kļuva tukša, bet tēvs tā arī neatnāca sagaidīt.

Tad māte uz tēvu noskaitās un, atstājusi bērnus uzraudzīt mantas, aizgaja pie važoņiem uzzināt, kādas kamanas

f

tēvs atsūtījis pēc viņiem, jo lidz tai vietai, kur viņš dzīvoja, kādi simt kilometri vēl bija jābrauc pa taigu.

Māte bija projām ļoti ilgi, bet te pavisam tuvu parādījās briesmīgs āzis. Sākumā viņš krimta mizu no sasaluša baļķa, tad nejauki ieblējās un nez kāpēc cieši sāka aplūkot i

Cuku un Gelcu.

Cuks un Geks tad žigli aizslēpās aiz čemodāniem, jo kas to lai zina, ko šinī pusē āžiem vajag.

Atgriezās māte. Viņa bija pavisam nobēdājusies un paskaidroja, ka tēvs droši vien telegrammu par viņu izbraukšanu nav saņēmis un tādēļ zirgus uz staciju nav atsūtījis.

Tad viņi pasauca važoni. Važonis ar garu pātagu sadeva āzim pa muguru, saņēma mantas un aiznesa tas uz stacijas bufeti.

Bufete bija maza. Aiz letes kūpēja resns patvāris Cuka augumā. Tas trīcēja un sīca, un biezie garaiņi kā mākoņi pacēlās no tā līdz baļķu griestiem, zem kuriem čivināja zvirbuļi, kas bija salaidušies sasildīties.

Kamēr Cuks un Geks dzēra tēju, māte kaulējās ar važoni, par cik tas viņus aizvedis līdz vajadzīgajai vietai mežā. Važonis prasīja ļoti daudz — veselus simt rubļus.

Taču jāatzīst, ka ceļš nebija nekāds tuvais. Beidzot viņi salīga, un važonis aizskrēja mājās pēc maizes, pēc siena un pēc siltiem kažokiem.

— Tēvs nemaz nezina, ka mēs jau esam atbraukuši, — māte teica. — Tad ta viņš brīnīsies un priecāsies!

— Jā, viņš priecāsies, — dzerdams tēju, svarīgi apstiprināja Cuks. — Ari es brīnīšos un priecāšos.

— Un es arī, — pievienojās Geks. — Mēs piebrauksim 1 klusītiņām, un, ja tētis bus kaut kur izgājis, mēs čemodānus noslēpsim, bet paši palīdīsim zem gultas. Viņš atnāk.

Apsēžas. Iegrimst domās. Mēs klusējam, klusējam, tad

uzreiz iekliedzamies!

— Es zem gultas nelīdīšu, — māte atteica, — un kliegt arī nekliegšu. Lieniet un kliedziet paši... Kāpēc tu, Cuk, cukuru kabatā slēp? Tev jau tā kabatas pilnas kā atkritumu kaste.

— Es barošu zirgus, — Cuks mierīgi paskaidroja.

— Paņem, Gek, tu arī gabaliņu biezpienrauša! Citādi tev nekad nekā nav. Tu tikai zini no manis prasīt!

Drīz atnāca važonis. Platajās ragavās ielika bagāžu, sačubināja sienu, braucēji paši ietinās segās un kažokos.

Sveikas, lielās pilsētas, rūpnicas, stacijas, sādžas un ciemati! Tagad priekšā tikai mežs, kalni un atkal biezs, tumšs mežs.

... Gandrīz līdz krēslai viņi nobrauca kā nemanot, bridi pa brīdim skaļi izsaukdamies aiz brīnumiem un sajūsmas par biezo taigu. Bet tad Cukam, kas aiz važoņa muguras nevarēja labi redzēt ceļu, kļuva garlaicīgi. Viņš palūdza mātei pīrādziņu vai baltmaizi. Tomēr ne pīrādziņa, ne baltmaizes māte viņam, protams, nedeva. Tad viņš sabozās un aiz gara laika sāka grūstīt Geku un spiest viņu uz malu.

Sākumā Geks pacietīgi grūda pretim. Beidzot vairs neizturēja un iespļāva Cukam. Cuks pārskaitās un gribēja kauties. Bet, tā kā rokas abiem bija ievīstītas smagajos kažokos, viņi cita nekā nevarēja izdarīt, kā viens otru dunkāt ar bašlikos ietītajām pierēm.

Māte uzlūkoja viņus un sāka smieties. Pēkšņi važonis uzšāva zirgiem ar pātagu — un zirgi salēcās. Uz ceļa izļepatoja un sāka dejot divi balti, pūkaini zaķi. Važonis uzsauca:

— Ei, ei! Ho — hol... Sargies: sabrauksim!

Nerātnie zaķi ātri iecilpoja mežā. Sejā pūta dzestrs

vējš. Un, neviļus viens otram piespiedušies, Cuks un Geks ragavās drāzās no kalna lejup pretim taigai un pretim mēnesim, kas lēni pacēlās aiz Zilajiem kalniem, kuri vairs nebija tālu.

Beidzot zirgi bez kādas komandas apstājās pie mazas, sniegā ieputinātas mājiņas.

— šeit pārnakšņosim, — važonis teica, ielēkdams sniegā. — Sī ir mūsu stacija.

Mājiņa bija maza, bet izturīga. Cilvēku tajā nebija.

Važonis ātri uzvārīja tēju; no ragavām atnesa somu ar produktiem.

Desa bija sasalusi tik cieta, ka ar to varēja pat naglu iedzīt. Desu applaucēja verdošā ūdeni, bet maizes gabaliņus salika uz karstas plīts.

Aiz krāsns Cuks atrada kādu līku atsperi. Važonis teica, ka tā esot no lamatām, ar kurām ķer dažādus zvērus. Atspere bija sarūsējusi un mētājās bez vajadzības. To Cuks uzreiz saprata.

Viņi padzēra tēju, paēda un likās gulēt. Pie sienas atradās plata koka gulta. Matrača vietā tajā bija sasviestas sausas lapas.

f

Gekam nepatika gulēt ne pie sienas, ne vidū. Vitļam patika gulēt malā. Un, kaut gan puisēns jau maziņš bija dzirdējis dziesmu «Ai-aijā, ai-aijā, negulies maliņā», viņš tomēr vienmēr gulēja malā.

Ja Gcku nolika vidū, viņš miegā nospārdīja visiem segas, grūstījās ar elkoņiem un badīja ar ceļgaliem Cukam vēderā.

Neizģērbušies un apsegušies ar kažokiem, viņi nogūlās: Cuks pie sienas, māte vidū, bet Geks malā.

Važonis nodzēsa sveci un uzlīda uz krāsns. Visi tūliņ pat aizmiga. Tikai, protams, kā vienmēr, Gekam nakti iegribējās dzert, un viņš pamodās.

Pussnaudā viņš uzvilka velteņus, taustīdamies nokļuva līdz galdam, iedzēra no tējkannas ūdeni un apsēdās pie loga uz ķeblīša.

Mēness bija aiz mākoņiem, un pa mazo lodziņu sniega kupenas izskatījās zilganmelnas.

«Cik tālu atkūlies mūsu tētis!» Geks brīnījās un nodomāja, ka tālāku vietu par šo nav daudz pasaulē.

Geks ieklausījās. Aiz loga viņš šķita sadzirdam klaudzienu. Tas patiesībā nebija klaudziens, bet zem kāda nācēja smagajiem soļiem čirkstēja sniegs. Tā arī bija! Tumsā kāds smagi nopūtās, sakustējās, sakūņojās, un Geks saprata, ka gar logu garām pagājis lācis.

— Ļaunais lāci, ko tev vajag? Mēs tik ilgi braucām pie tēta, bet tu gribi mūs apēst, lai mēs viņu nekad neredzētu... Nē, ej projām, kamēr cilvēki tevi nav nogalinājuši ar trāpīgu bises šāvienu vai asu zobenu!

Tā Geks domāja un murmināja, bet pats bailēs un ziņkārē ciešāk un ciešāk ar pieri spiedās pie šaurā lodziņa apledojušā stikla. Tad no ātri skrejošajiem mākoņiem strauji izripoja mēness. Zilganmelnās kupenas iezaigojās vieglā, blāvā mirdzumā, un Geks ieraudzīja, ka lācis nemaz nav lācis, bet atraisījies zirgs staigā ap kamanām un ēd sienu.

Geks saīga. Viņš ielīda gultā zem kažoka, bet, tā kā domas viņam nupat bija par nelabām lietām, ari sapnis bija smags.

Divs sapnis Gekam trūkties līek:

Pats Turvorons ka negantnieks Spļauj nikni slienam verdošām,

Draud bargi dūrēm dzelžainām.

Mirdz durk]i, liesmo ugunsgrēks,

Un ienaidnieks, liels karaspēks,

Sit vara bungas, karu sāk.

No tālām zemēm šurpu nāk.

«Pagaidiet!» sauca viņiem Geks. «Jūs nepareizi ejat! Te nevar!»

Tomēr neviens neapslājās un viņu, Geku, neklausīja.

Dusmās Geks tad izrāva skārda signālsvilpi, to, kas atradās Cuka papes kārbā, un iesvilpās tik stipri, ka domīgais dzelzs bruņuvilciena komandieris uzreiz pacēla galvu, pavēloši pamāja ar roku — un viņa smagie, draudīgie lielgabali izšāva zalvi. «Labi!» uzlielīja Geks. «Tikai šaujiet vēl, citādi no vienas reizes viņiem laikam par maz...»

Māte uzmodās, tāpēc ka abi viņas mi|ie dēli no abām pusēm neciešami grūstījās un grozījās.

Viņa pagriezās pret Cukti un juta, ka sānos viņai ieduras kaut kas ciets un ass. Viņa pačamdīja un izvilka no segas apakšas lamatu atsperi, ko krājīgais Cuks bija ievilcis sev līdzi gultā.

Māte aizsvieda atsperi aiz gultas. Mēness gaismā viņa ielūkojās Geka sejā un saprata, ka Gekain rādās baigs sapnis.

Sapnis, protams, nav atspere, un to nevar aizsviest. Bet to var partraukt. Māte pagrieza Geku uz sāniem, pakustināja \iņu un viegli uzpūta tā siltajai pierei.

Geks drīz iešņācās, pasmaidīja, un tas nozīmēja, ka nelabais sapnis aprāvies.

Tad māte piecēlās un zeķēs vien, bez velteņiem, piegāja pie loga.

Vēl bija nakts, un debess bija zvaigžņu pilna. Dažas zvaigznes mirgoja augstu, bet dažas bija nolaidušās pavisam zemu virs melnās taigas.

Un — cik apbrīnojami! — taisni tāpat kā mazais Geks viņa nodomāja, ka laikam gan pasaulē nav daudz tādu vietu, kas atrastos tālāk par šo, kur nokļuvis viņas nemierīgais vīrs.

Visu nākamo dienu ceļš veda pa mežu un kalniem. Piekalnēs važonis izlēca no ragavām un gāja pa sniegu blakus. Toties no stāvām nokalnēm ragavas drāzās ar tādu ātrumu, ka Cukam un Gekam šķita, ka viņi ar visu zirgu un ragavām gāžas zemē tieši no debesīm.

Beidzot, pie vakara, kad cilvēki un zirgi jau bija pamatīgi noguruši, važonis teica:-

— Tā, klāt esam! Aiz šis radzes ir pagrieziens. Tur klajumā viņiem ir bāze... Ei, nū-ul.., Pievelc!

Jautri iekliegdamies, Cuks un Geks uzlēca kājās, bet ragavas parāvās, un viņi abi ievēlās sienā.

Māte smaidīdama noņēma vilnas lakatu un palika tikai pūkainajā cepurē.

Klāt arī ceļa līkums. Ragavas strauji pagriezās un piebrauca pie trim mājiņām, kas stāvēja nelielā, no vējiem pasargātā mežmalā.

Cik savādi! Nerēja suņi, un nebija redzami cilvēki. No skursteņiem nekūpēja dūmi. Visi celiņi bija aizputināti ar dziļu sniegu, bet apkārt tāds klusums kā ziemu kapsētā. Tikai žagatas kā bez jēgas lēkāja no koka uz koku.

— Kur tad tu mūs esi atvedis? — māte izbijusies jautāja važonim. — Vai tad mums te vajag?

— Uz kurieni līgāt, tur arī atvedu, — važonis atbildēja.

— Sīs mājas sauc par «Ģeoloģiskās izlūkošanas bāzi numur trīs». Tur uz staba ir izkārtne ... Lasiet! Varbūt jums vajadzīga bāze ar nosaukumu numur četri? Tā ir ap divsimt kilometru tālu, pavisam uz otru pusi.

— Nē, nē! — pametusi acis uz izkārtni, atbildēja māte.

— Mums vajadzīga šī pati. Taču paskatieties: durvis aizslēgtas, lievenis aizputināts, bet kur palikuši cilvēki?

— Es nezinu, kur viņi būtu varējuši palikt, — brīnījās arī pats važonis. — Pagājušo nedēļu mēs šurp vedām produktus: miltus, sīpolus, kartupeļus. Tad te bija visi; astoņi cilvēki, priekšnieks devītais, ar sargu desmit... Patiesi brīnums! Nebūs taču vilki viņus visus apēduši... Pagaidiet, es iešu paskatīšos sargmājiņā.

Nosviedis kažoku, važonis aizbrida pa kupenām uz malējo mājiņu.

Viņš drīz atgriezās.

— Istaba tukša, bet krāsns silta. Tātad sargs ir tepat, tikai, redzams, aizgājis medībās. Nu, vakarā viņš atgriezīsies un visu jums izstāstīs.

— Ko tad viņš man izstāstīsi — māte iesaucās. — Es taču pati redzu, ka te cilvēku sen vairs nav.

— To es arī nezinu, ko viņš izstāstīs, — važonis atbildēja. — Bet kaut kas viņam jāizstāsta būs, tādēļ taču viņš ir sargs.

Ar pūlēm viņi piebrauca pie sargmājiņas lieveņs* no kura uz mežu veda šaura taciņa.

Viņi iegāja priekšnamā un garām lāpstām, slotām, dr* vjiem, nūjām, garām sasalušai lāča ādai, kas karājās uz dzelzs vadža, iegāja istabiņā. Viņiem nopakaļus važonis iestiepa mantas.

Istabiņā bija silti. Važonis aizgāja iedot zirgiem barību, bet māte klusēdama atģērba izbijušos bērnus.

— Braucām pie tēva, braucām — te tev nu bija, atbraucām!

Māte apsēdās uz soliņa un iegrima domās. Kas noticis, kāpēc bāze tukša, un ko tagad darīt? Braukt atpakaļ? Bet viņai naudas ir tikai tik daudz, lai samaksātu važonim par braucienu šurp. Tātad vajadzētu gaidīt, kamēr atgriezīsies sargs. Taču važonis pēc trim stundām brauks atpakaļ. Un ja nu sargs tik ātri neatgriežas? Ko tad? No šejienes lulz tuvākajai stacijai un telegrāfam ir gandrīz simt kilometru!

Ienāca važonis. Apskatījis istabu, viņš ievilka degunā gaisu, piegāja pie krāsns, noņēma aizliekamo.

— Sargs vakarā atgriezīsies, — viņš mierināja. — Re, krāsnī pods ar kāpostiem. Ja būtu aizgājis uz ilgāku laiku, viņš būtu kāpostus aukstumā iznesis... Kā jūs gribat, — važonis teica. — Ja nu tā iznācis, tad neesmu jau nekāds stulbenis. Atpakaļ, uz staciju aizvedīšu jūs bez maksas.

— Nē, — māte atteicās. — Stacijā mums nav ko darīt.

Viņi atkal uzlika tējkannu, sasildīja desu, paēda, padzēra, un, kamēr māte sakārtoja mantas, Cuks un Geks uzrāpās uz siltās krāsns. Seit smaržoja pēc bērzu slotām, karstām aitādām un priežu skaidām. Tā kā uztrauktā māte nekā nerunāja, Cuks un Geks arī klusēja. Bet ilgi jau nevar klusēt, un tādēļ, neatraduši sev nekādu nodarbošanos, Cuks un Geks ātri un cieši aizmiga.

Viņi nedzirdēja, kā aizbrauca važonis un kā māte, uzrāpusies uz krāsns, nolikās viņiem blakus. Viņi pamodās tikai tad, kad istabā bija pavisam tumšs. Viņi pamodās visi uzreiz, jo uz lieveņa nodimdēja soļi, bet pēc tam priekšnamā kaut kas norībēja, laikam nokrita lāpsta. Plaši atvērās durvis, un ar lukturi rokās istabā ienāca sargs, bet viņam līdzi liels, pinkains suns. Sargs noņēma no pleca bisi, uzsvieda uz soliņa nošauto zaķi un, lukturi pacēlis pret krāsni, jautāja;

— Kas tad te par viesiem sabraukuši?

— Es esmu ģeoloģiskās ekspedīcijas priekšnieka Ser-jogina sieva, — māte teica, nolēkdama no krāsns, — bet tie ir viņa bērni. Ja vajadzīgs, te būs dokumenti.

— Tad tur jau, lūk, ir dokumenti: sēž uz krāsns, — norūca sargs un apgaismoja ar lukturi uztrauktās Cuka un Geka sejas. — Uz mata tēvā atsitušies — kopija! It sevišķi šis resnais. — Un viņš parādi ja ar pirkstu uz Cuku.

Cuks un Geks apvainojās: Cuks — par to, ka viņu nosauca par resnu, bet Geks par to, ka viņš vienmēr bija uzskatījis, ka ir vairāk līdzīgs tēvam nekā Cuks.

— Sakiet, kāpēc atbraucāt? — palūkojies uz māti, jautāja sargs. — Jums taču nebija at|auts braukt.

— Kā nebija atļauts? Kas nebija atļāvis?

— Nu tā — nebija atļauts. Es pats aizvedu uz staciju Serjogina telegrammu, bet telegrammā bija skaidri rakstīts: «Nebrauc vel divas nedēļas. Mūsu ekspedīcija steidzami iziet taigā.» Ja Serjogins raksta «nebrauc» — tas nozīmē, ka nevajadzēja braukt, bet jūs tik rīkojaties patvaļīgi.

— Kadu telegrammu? — māte parjautāja. — Mēs nekādu telegrammu neesam saņēmuši. — Un, it kā apstiprinājumu meklēdama, viņa apmulsusi uzlūkoja Cuku un Geku.

No viņas skatiena Cuks un Geks izbijušies pabolīja viens uz otru acis un žigli ievilkās dziļāk uz krāsns.

— Bērni, — ar aiadomām lūkodamās tajos, māte jautāja, — vai jūs manas prombūtnes laikā neesat kadu telegrammu saņēmuši?

Uz krāsns nočabēja sausās skaidas un slotas, bet jautājumam atbilde nesekoja.

— Atbildiet, mocītāji! — māte tad teica. — Jūs laikam bez manis esat saņēmuši telegrammu un man neesat atdevuši?

Pagāja vēl kāds brīdis, un tad no krāsns atskanēja stiepts vienprātīgs bļāviens. Cuks uzņēma basā tin vilka vienmuļi, bet Geks — smalkāk un ar locījumiem.

— Lūk, kur mans posts! — iesaucās māte. — Lūk, kas mani, kā redzams, iedzīs kapā. Tad beidziet taču gaudot un izstāstiet skaidri, kā tas bija!

Izdzirdējuši, ka mate taisas iet kapā, Cuks un Geks ieraudājās vēl skaļak, un pagāja ilgs laiks, kamēr viņi, viens otru pārtraukdami un bezkaunīgi viens otram vainu uzveldami, iesāka savu bēdigo stāstu.

Nu ko ar tādiem palaidņiem lai dara? Uzdot ar viru? Iesēdināt cietumā? Iekalt važās un aizsūtīt katorgā? Nē, rnāte liekā tamlīdzīga nedarīja. Viņa nopūtās, lika dēliem nokāpt no krāsns, noslaucīt degunus un nomazgāties, bet pati sāka apjautāties sargam, ko viņai tagad iesākt im ko darīt.

Sargs teica, ka izlūkošanas ekspedīcija pēc steidzamas pavēles aizgājusi uz Alkaraša aizu un atgriezīšoties ne agrāk kā pēc dienām desmit.

— Bet kā tad mēs šis desmit dienas dzīvosim? — māte jautāja. — Mums taču nav līdzi nekādu krājumu.

— Tāpat vien d (vojiet, — sargs atbildēja. — Maizi es jums došu, rau, uzdāvināšu zaķi — nodīrājiet un pagatavojiet. Bet ritu es uz divām diennaktīm aiziešu taigā: man jāpārbauda lamatas.

— Slikti, — māte sacīja. — Kā tad mēs paliksim vieni? Mēs taču te nekā nezinām. Te ir mežs, zvēri...

— Es jums atstāšu otru bisi, — sargs sacīja. — Malka ir nojumē, ūdens avotiņā aiz pakalnītes. Putraimi, rau, maisā, sāls burkā. Bet man — teikšu jums skaidri — ar jums noņemties arī nav laika ...

— Ai, kāds dusmīgs tēvocis! — nočukstēja Geks.

— Cuk, mēs abi viņam kaut ko pateiksim.

— Ko vēl ne! — Cuks atteicās. — Viņš tad iztrieks mūs pavisam no mājas. Pagaidi labāk, kad atbrauks tētis, iad mēs viņam visu izstāstīsim.

— Kur nu tētis! Tētis vēl ilgi...

Geks piegāja pie mātes, apsēdās viņai uz ceļiem un, uzacis savilcis, stingri paskatījās bargajam sargam sejā.

Sargs novilka zvērādas kažoku un pievirzījās pie galda gaismā. Nu tikai Geks saskatīja, ka mugurā no pleca gandrīz līdz jostasvietai kažokam izrauts milzīgs gabals.

— Izņem no krāsns kāpostus, — sargs teica mātei.

— Tur uz plaukta ir karotes, bļodas, sēdieties un ēdiell Bet es lāpīšu kažoku.

— Tu esi saimnieks, — māte sacīja. — Tu izņem un pacienā. Bet puskažoku dod man: es labāk par tevi salāpišu.

Sargs pacēla pret viņu acis un sastapa Geka bargo skatienu.

— Ehe! Jūs, es redzu, esat stūrgalvīgi, — viņš nomurmināja, padeva mātei puskažoku im sniedzās uz plaukta pēc traukiem.

— Kur tas tā saplēsts? — Cuks jautāja, rādidams uz kažoka caurumu.

— Ar lāci nevarējām satikt. Un viņš man, rau, ieskrāpēja, — sargs negribēdams atbildēja un uzlika uz galda smagu podu ar kāpostiem.

— Vai dzirdi, Gek? — Cuks teica, kad sargs bija izgājis priekšnamā. — Viņš sakāvies ar lāci un tādēļ laikam šodien tāds dusmīgs.

Geks visu dzirdēja pats. Viņš tikai necieta, ka kāds aizvainoja viņa māti, kaut arī tas būtu cilvēks, kas var sastrīdēties un izkauties ar pašu lāci.

Rītā, mazā gaismiņā, sargs paņēma maisu, bisi, suni, uzkāpa uz slēpēm un devās uz mežu. Nu vajadzēja saimniekot pašiem. Trijatā viņi gāja pēc ūdens. Aiz piekalnes no stāvas klints sniegā urdza avotiņš. No ūdens kā no tējkannas cēlās biezi garaiņi, bet, kad Cuks pabāza zem strūklas pirkstu, izrādījās, ka ūdens ir aukstāks par pašu salu.

Pēc tam viņi stiepa malku. Krievu krāsni māte nemācēja kurināt, un tādēļ malka ilgi neiedegās. Toties, kad iedegās, uzliesmoja ar tādu karstumu, ka biezais ledus pretējās sienas logā ātri izkusa. Un nu caur stiklu bija redzama visa mežmala ar kokiem, pa kuriem lēkāja žagatas, un klinšainās Zilo kalnu virsotnes.

Vistu izķidāt māte mācēja, bet zaķi dīrāt viņai vēl nebija gadījies, un viņa ar to noņēmās tik ilgi, ka pa šo laiku varētu nodīrāt un nokopt vērsi vai govi.

Gekam šī dīrāšana nemaz nepatika, bet Cuks palīdzēja labprāt, un par to viņš dabūja zaķa ļipu, tik vieglu un pūkainu, ka, mesta no krāsns, tā krita uz grīdas tik līgani kā izpletnis.

Pēc pusdienas viņi visi trijatā izgāja pastaigāties.

Cuks gribēja pierunāt māti, lai ņem līdzi bisi vai vismaz bises patronas. Taču māte bisi neņēma.

Gluži otrādi, viņa ar nolūku pakāra bisi uz augsta vadža, pēc tam uzkāpa uz ķeblīša, sabāza patronas uz augšējā plaukta un brīdināja Cuku: ja viņš mēģināšot nočiept no plaukta kaut vienu patronu, tad uz labu dzīvi lai vairs necerot.

Cuks nosarka un žigli atvirzījās tālāk, jo viena patrona viņam jau bija kabatā.

Tā bija brīnišķīga pastaigai Viņi gāja cits aiz cita pa šauro taciņu uz avotiņu. Augšā zaigoja aukstās, zilās debesis; kā pasakainas pilis un torņi pret debesīm slējās smailās Zilo kalnu klintis. Aukstajā klusumā spalgi žadzināja ziņkārīgās žagatas, Pa biezajiem ciedru zariem veikli lēkāja pelēkās, žiglās vāveres. Zem kokiem mīkstajā, baltajā sniegā bija iespiedušās brīnumainas neredzētu zvēru un putnu pēdas.

Taigā kaut kas ievaidējās, iedunējās, nobrakšķēja. Laikam, laužot zarus, no koka galotnes novēlās apledojuša sniega blāķis.

Agrāk, kad Geks dzīvoja Maskavā, viņam šķita, ka visa zeme sastāv no Maskavas, tas ir, no ielām, namiem, tramvajiem un autobusiem.

Tagad viņam jau šķita, ka visa zeme sastāv no liela, bieza meža.

Un vispār, ja Gekam virs galvas spīdēja saule, tad viņš bija pārliecināts, ka visā pasaulē nav ne lietus, ne mākoņu.

Un, ja viņam bija jautri, tad viņš domāja, ka visiem cilvēkiem pasaulē ir jautri un labi.

Pagāja divas dienas, pienāca trešā, bet sargs no meža neatgriezās, un mazajā, sniega aizputinātajā mājiņā sacēlās uztraukums.

It sevišķi baigi bija vakaros un naktīs. Viņi stingri noslēdza priekšnamu, durvis un, lai gaisma nepievilinātu zvērus, cieši aizklāja ar grīdsegu logus, kaut gan vajadzēja darīt gluži otrādi, jo zvērs nav cilvēks un no uguns tas baidās. Krāsns skurstenī, kā jau tas parasts, gaudoja vējš, bet, kad sniegputenis ar asam ledus adatiņām sāka kapāt pa sienu un logiem, tad visiem likās, ka ārpusē kāds grūstās un skrāpējas.

Viņi uzrāpās gulēt uz krāsns, tin tur māte viņiem ilgi stāstīja dažādus stāstus un pasakas. Beidzot viņa iesnaudās.

— Cuk, — Geks jautāja, — kāpēc dažādos stāstos un pasakās mēdz būt burvji? Bet kā būtu, ja viņi būtu ari īstenībā?

— Un raganas un velni arī ja būtu? — Cuks jautāja.

— Tad ne jau! — sapīcis atrūca Geks. — Velnus nevajag. Kas no tiem par labumu? Turpretī burvi mēs palūgtu, viņš aizlaistos pie tēta, pasacītu viņam, ka mēs jau sen esam atbraukuši.

— Bet ar ko tad viņš aizlaistos, Gek?

— Ar ko... Pavēdinātu ar rokām vai vēl kaut kā citādi. Nu viņš jau pats zina.

— Tagad ar rokām vēdināt ir auksti, — Cuks teica.

— Man, tu zini, kādi pirkstaiņi un dūraiņi, un tomēr, kad stiepu pagali, pirksti galīgi nosala.

— Nē, bet saki, Cuk, vai tomēr nebūtu labi?

— Ks nezinu, — Cuks šaubījās. — Atceries, sētā pagraba stāvā, kur dzīvo Miška Krjukovs, dzīvoja kāds klibais. Gan viņš tirgojās ar barankām, gan pie viņa nāca dažādas sievietes, vecenes, un viņš tām zīlēja, kurai būs dzīve laimīga, kurai nelaimīga.

— Un vai viņš labi izzīlēja?

— Es nezinu. Es tikai zinu, ka vēlāk atnāca milicija un viņu saņēma ciet, bet no viņa dzīvokļa izstiepa daudz svešu mantu.

— Tad jau viņš laikam bija nevis burvis, bet krāpnieks. Kā tu domā?

— Protams, krāpnieks, — Cuks pievienojās. — Jā, tā es arī domāju, ka visiem burvjiem jābūt krāpniekiem. Nu saki, kāpēc tad viņam jāstrādā, ja viņš tāpat var visus caurumus izlodāt? Pakamp tikai, ko vajag... Tu labāk guli, Gek, es tikpat ar tevi vairāk nerunāšu.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tu kul visādus niekus, bet nakti tie tev sapņos rādīsies un tu atkal sāksi ar elkoņiem un ceļgaliem grūstīties. Tu domā, tas labi, ka tu man vakar ar dūri pa vēderu iebelzi? Es varu tev arī iebelzt...

Ceturtās dienas rītā mātei pašai bija jāskalda malka. Zaķis jau sen bija apēsts un tā kaulus aizvilkušas žagatas. Pusdienā viņi vārīja tikai biezputru ar e|lu un sīpoliem. Maize gāja uz beigām, bet māte sameklēja miltus un izcepa rausīšus.

Pēc tādām pusdienām Geks bija skumjš, un mātei šķita, ka viņam ir paaugstināta temperatūra.

Viņa pavēlēja tam palikt mājās, apģērba Cuku, paņēma spaiņus, ragaviņas, un viņi izgāja, lai atvestu ūdeni un pie viena salasītu mežmalā zarus un žagariņus, tad ritu būs vieglāk iekurināt krāsni.

Geks palika viens. Viņš gaidīja ilgi. Viņam kļuva garlaicīgi, un viņš sāka kaut ko izdomāt.

...Taču ināte un Cuks aizkavējās. Atceļā uz mājām ragaviņas apsviedās, spaiņi apgāzās, un uz avotiņu vajadzēja brauki otrreiz. Pec tam noskaidrojās, ka Cuks mežmalā aizmirsis silto dūrainīti, un no pusceļa bija jāatgriežas. Kamēr meklēja, kamēr šo un to, pienāca krēsla.

Kad viņi atgriezās mājās, Geka istabā nebija. Sākumā viņi domāja, ka Geks noslēpies uz krāsns aiz aitādām. Taču tur viņa nebija.

Tad Cuks viltīgi pasmaidīja un iečukstēja mātei, ka Geks droši vien palīdis zem krāsns.

Māte sadusmojās un lika Gekam līst laukā. Geks neatsaucās.

Tad Cuks paņēma garo kruķi un sāka zem krāsns bakstīt. Arī zem krāsns Geka nebija.

Māte ļoti uztraucas, palūkojās uz naglu pie durvīm. Ne Geka kažociņa, ne cepures uz naglas nebija.

Māte izgāja ārā, apgāja apkārt mājiņai. Iegāja priekšnamā, aizdedzināja lukturi. Ielūkojas tumšajā pieliekamajā, malkas nojumē...

Viņa sauca Geku, rāja, lūdzās, taču neviens neatsaucās. Pār kupenām ātri nolaidās tumsa.

Tad māte ieskrēja istabā, norāva no sienas bisi, sameklēja patronas, paķēra lukturi un, uzkliegusi Cukarn, ka tas nedrīkst kustēties no vietas, izskrēja pagalmā.

Ne mazums pa četrām dienām bija iemītu pēdu.

Kur meklēt Geku, māte nezināja, bet viņa aizskrēja uz ceļu, jo neticēja, ka Geks būtu uzdrošinājies viens iet mežā.

Uz ceļa neviena nebija.

Viņa pielādēja bisi un izšāva. Paklausījās, izšāva vēl un vēl reizi.

Pēkšņi pavisam tuvu nobliukšķēja atbildes šāviens. Kāds steidzās viņai palīgā.

Māte gribēja skriet pretī, bet viņas velteņi iestiga kupenā. Lukturis iekrita sniegā, stikls saplīsa, un gaisma nodzisa.

No sargmājiņas lieveņa atskanēja griezīgs Cuka kliedziens.

Izdzirdis šāvienus. Cuks bija nodomājis, ka vilki aprijuši Geku un uzkluptiši viņa mātei.

Māte nosvieda lukturi un aizelsusies skrēja uz mājām. Viņa iegrūda neapģērbušos Cuku istabā, iesvieda bisi kaktā un, iesmēlusi kausā ledaino ūdeni, padzērās.

Pie lieveņa atskanēja troksnis un rīboņa. Plaši atvērās durvis. Istabā ieskrēja suns, bet nopakaļus, garaiņu apņemts, ienāca sargs.

— Kas par nelaimi? Kas par šaudīšanu? — viņš jautāja nesasveicinādamies un neizģērbdamies.

— Puika pazudis, — māte sacīja. Asaras straumēm plūda no viņas acīm, un viņa vairāk nevarēja izteikt ne vārda.

— Paliec mierā, neraudi! — sargs uzkliedza. — Kad pazuda? Sen? Nesen?... Atpaka), Malaci! — viņš uzkliedza sunim. — Tad runājiet taču, jeb es iešu atpakaļ!

— Pirms stundas, — māte atbildēja. — Mēs gājām pēc ūdens. Mēs atnākam, bet viņa nav! Viņš apģērbies un kaut kur aizgājis.

— Nu, stundas laikā viņš tālu neaizies, saģērbies un velteņos uzreiz arī nenosals... Surp, Malaci! še, paod!

Sargs norāva no naglas bašliku un kopā ar Geka galošām pabīdīja sunim zem deguna.

Suns uzmanīgi apostīja mantas un gudrām acīm paskatījās saimniekā.

— Surp! — atvērdams durvis, teica sargs. — Ej meklē, Malaci!

Suns paluncināja asti un palika uz vietas stāvot.

— Uz priekšu! — stingri atkārtoja sargs. — Meklē, Malaci, meklē!

Suns nemierīgi grozīja degunu, mīņājās no vienas kājas uz otru, bet no vietas nekustējās.

— Kas tad tā par dejošanu? — sargs saskaitās. Un, atkal pabāzis sunim zem deguna Geka bašliku un galošas, viņš parāva to aiz kakla siksnas.

Malacis tomēr negāja; viņš pagrozījās, apgriezās un gāja no durvīm uz pretējo istabas kaktu.

Te viņš apstājās pie lielas koka lādes, paskrāpēja ar pinkaino ķepu pa vāku un, pagriezies pret saimnieku, trīs reizes skaļi un slinki ierējās.

Tad sargs iespieda bisi apstulbušās mātes rokās, piegāja un atvēra lādes vāku.

Lādē uz dažādu lupatu, aitādu un maisu kaudzes, apsedzies ar savu kažociņu un palicis zem galvas cepuri, cieši un mierīgi gulēja Geks.

Kad viņu izvilka un uzmodināja, viņš, mirkšķinādams miegainās acis, nekādi nevarēja saprast, kāpēc viņam apkārt tāds troksnis un tāda neganta jautrība. Māte viņu skūpstīja un raudāja. Čuks raustīja viņu aiz rokām un kājām, lēkāja un kliedza;

— Rai-da! Rai-ridi-raI

Pinkainais suns Malacis, kuru Cuks nobučoja uz purna, nokaunējies apgriezās un, arī nekā nesaprazdams, lēni luncināja pelēko asti, mīlīgi uzmezdams acis maizes gabaliņam, kas atradās uz galda.

Izrādījās, kad māte un Cuks bija aizgājuši pēc ūdens, Gekam kļuvis garlaicīgi un viņš nodomājis pajokot. Viņš paņēmis kažociņu un cepuri un ielīdis lādē. Viņš nodomājis, ka tad, kad māmiņa un Cuks algriezīsies un sāks viņu meklēt, viņš lādē sāks briesmīgi gaudot.

Bet, tā kā māte un Cuks bijuši projām ļoti ilgi, viņš gulējis, gulējis un nemanot iemidzis.

Piepeši sargs piecēlās, piegāja pie galda un uzsvieda uz tā smagu atslēgu un saņurcītu zilu aploksni.

— Lūk, — viņš teica, — saņemietl Te jums istabas un pieliekamā atslēga un vēstule no priekšnieka Serjogina. Viņš ar ļaudīm šeit būs pēc četrām diennaktīm, tieši uz Jaungadu.

Tad, re, kur viņš bija pazudis, šis nelaipnais, drūmais večuks! Teica, ka iešot medībās, bet ar slēpēm aizskrējis uz tālo Alkaraša aizu. Neatplēsusi vēstuli, māte piecēlās un pateicīgi uzlika roku vecim uz pleca.

Viņš nekā neatbildēja un sāka pukoties uz Geku par to, ka tas lādē izkaisījis no kārbiņas pakulu aizbāžņus, ar to pašu reizi ari uz māti—par to, ka sasitusi lukturim stiklu. Viņš pukojās ilgi un bez apstājas, bet neviens tagad no šī labā savādnieka nebaidījās. Visu šo vakaru māte ne soli neatkāpās no Geka un ik brīdi tvēra viņu aiz rokas, it kā baidīdamās, ka viņš tūlīt atkal varētu kur pazust. Tik ļoti viņa par to rūpējās, ka beidzot Cuks aizvainojās un vairāk reižu pie sevis jau nožēloja, ka arī nebija ielīdis lādē.

Nu tikai sākās jautrība. Nākošajā rītā sargs atslēdza istabu, kur dzīvoja zēnu tēvs. Viņš sakurināja karstu krāsni un sanesa šeit visas viņu mantas. Istaba bija liela, gaiša, bet viss tajā bija salikts un sasviests bez kādas jēgas.

Māte tūlīt ķērās pie uzkopšanas. Visu dienu viņa pārkārtoja, berza, mazgāja, tīrīja.

Kad vakarā sargs atnesa nastu malkas, tad, izbrīnījies par pārmaiņu un neredzēto tīrību, viņš apstājās un negāja tālāk par slieksni.

Suns Malacis gan iegāja.

f

Viņš pēdoja tieši pa tikko izmazgāto grīdu, piegāja pie (jeka un piegrūda viņam savu auksto degunu. Ta skaties, auša, es taču tevi atradu, un par to tev man jādod kaut ko paēst!

Māte iežēlojās un pameta Malacim gabaliņu desas. Tad sargs sāka rūkt un teica, ka tad jau žagatām jāsmejoties, ja taigā suņus ar desu barošot.

Māte nogrieza ari viņam puslīkuma. Viņš pasacīja «paldies» un aizgāja, vēl arvien nez par ko brinidainies un galvu nogrozidams.

Nākošajā dienā bija nolemts post Jaungada eglīti.

No kā tikai viņi neizdomāja taisīt rotaļlietas!

Viņi izplēsa visas krāsainās bildes no veciem žurnāliem, no lupatām un vates sašuva zvēriņus un lelles, izvilka no tēva kastes visu papirosu papīru un izgatavoja krāšņas puķes.

Lai cik drūms un nelaipns bija sargs, taču arī viņš, kad atnesa malku, ilgāk apstājās pie durvīm un brīnījās par viņu jaunajām un arvien jaunajām izdomām. Beidzot viņš nenocietās, atnesa sudraba papiru no tējas iesaiņojuma un lielu gabalu vaska, kas viņam bija palicis pāri no kurpnieku darba.

Tas bija brīnišķīgi! Un rotaļlietu fabrika uzreiz pārvērtās par sveču rupnīcu. Sveces bija neizskatīgas, negludas. Tomēr tas dega tikpat spoži kā visgreznākās pirktās svecītes.

Nu bija rūpes tikai par eglīti. Māte palūdza sargam cirvi, taču viņš nekā viņai uz to pat neatbildēja, bet uzkāpa uz slēpēm un devās uz mežu.

Pēc pusstundas viņš atgriezās.

Labi! Lai arī rotaļlietas nebija diezcik greznas, lai ari no lupatām šūtie zaķi izskatījās pēc kaķiem, lai arī visas lelles bija vienādā izskata — taisniem deguniem, platām acīm, lai arī, beidzot, egļu čiekuri, aptīti ar sudraba papīru, nemirdzēja tā kā trauslās un smalkās stikla rotas, toties Maskavā tādas eglītes nevienam nebija. Tā bija īsta taigas skaistule — liela, bieza, taisna un ar tādiem zariem, kas galos sažuburojās kā zvaigznītes.

Četras dienas darbā aizritēja nemanot. Pienāca Vecgada diena. Jau no rīta ne Cuku, ne Geku nevarēja iedzīt istabā. Ar ziliem deguniem viņi kvernēja aukstumā, gaidīdami, ka nupat, nupat no meža iznāks tēvs ar saviem ļaudīm.

Taču sargs, kas kurināja pirti, sacīja viņiem, lai veltīgi nesaldējoties, jo visa ekspedīcija atgriezīšoties tikai ap pusdienas laiku.

Un tiešām. Tikko viņi bija apsēdušies pie galda, sargs pieklauvēja pie loga. Sā tā saģērbušies, viņi visi Iris izgāja uz lieveņa.

— Tagad skatieties, — sargs viņiem teica. — Tūlit viņi parādīsies tur uz tā kalna slīpuma, kas atrodas pa labi no lielās virsotnes, pēc tam viņi atkal nozudīs taigā uri tad pēc pusstundas visi būs klāt.

Tā tas arī bija. Vispirms kalnu pārejā uzdrāzās suņu pajūgs ar piekrautām ragavām, bet tam paka| joņoja ātrie slēpotāji. Salīdzinājumā ar milzīgajiem kalniem viņi izskatījās smieklīgi maziņi, kaut gan no šejienes skaidri bija saskatāmas viņu rokas, kājas un galvas.

Viņi pazibēja uz kailās nogāzes un nozuda mežā.

Tieši pēc pusstundas atskanēja suņu riešana, troksnis, čīkstoņa, klaigas.

Sajutuši mājas, izsalkušie suņi braši izlēkšoja no meža. Tūlit aiz viņiem neatpalikdami mežmala izbrauca deviņi slēpotāji. Ieraudzījuši uz lieveņa mati, Cuku un Geku, viņi skriedami pacēla slēpju nūjas un skaļi iekliedzās: «Urā!»

Tad Geks neizturēja, nolēca no lieveņa un, sniegā grimdams, metās pretim lielajam, ar bārdu apaugušajam cilvēkam, kurš skrēja pa priekšu un kliedza «urā» skaļāk par visiem.

Dienu atkopās, skuvās un mazgājās.

Bet vakarā bija kopēja eglīte, un visi kopā sagaidīja Jauno gadu.

Kad galds bija uzklāts, izdzēsa lampu un aizdedzināja sveces. Bet, tā kā, izņemot Cuku un Geku, visi pārējie bija pieauguši, viņi, protams, nezināja, ko tagad iesākt.

Labi, ka vienam cilvēkam bija bajāns. Tas sāka spēlēt jautru deju. Tad visi uzlēca no vietām, un visiem iegribējās dejot. Un visi dejoja lieliski, sevišķi, kad uzlūdza dejot māmiņu.

Tēvs dejot nemācēja. Viņš bija ļoti stiprs, labsirdīgs, un, kad viņš nevis dejoja, bet tikai soļoja pa grīdu, pat tad jau skapī noskanēja visi trauki.

Viņš nosēdināja Cuku un Geku sev uz ceļiem, un viņi visiem skaļi aplaudēja.

Tad deja beidzās, un visi lūdza, lai Geks nodzied kādu dziesmu. Geks netielējās. Viņš ari pats apzinājās, ka māk dziedāt, un lepojās ar to.

Bajānists pavadīja, un viņš nodziedāja dziesmu. Kādu — es jau vairs neatceros. Atceros tikai, ka tā bija joti jauka dziesma, jo visi, to klausīdamies, apklusa. Un, kad Geks apstājās, lai atņemtu elpu, tad bija dzirdams, kā sprakšķēja sveces un aiz loga gaudoja vējš.

Kad Geks beidza dziedāt, tad visi sāka trokšņot, klaigāt, satvēra Geku rokās un sāka viņu mest gaisā. Bet māte tūlīt viņiem atņēma Geku, jo baidījās, ka tie aizrāvušies neapdauza viņu pret koka griestiem.

— Tagad sēdieties, — palūkodamies pulkstenī, sacīja tēvs. — Tūlīt sāksies pats galvenais.

Viņš aizgāja un ieslēdza radiouztvērēju. Visi apsēdās un apklusa. Sākumā nekas nebija dzirdams. Bet tad atskanēja troksnis, dunoņa, svilpieni. Pēc tam kaut kas noklaudzēja, iešņācās, un kaut kur no tālienes atplūda melodiskas skaņas.

Lielie un mazie zvani zvanīja:

Tir-l ir-1 ir-r-don!

Tir-lir-lir-r-don!

Cuks un Geks saskatījās. Viņi uzminēja, kas tas ir. Tālajā, tālajā Maskavā zem sarkanās zvaigznes Spasas torru zvanīja Kremļa zelta pulkstenis.

Un šīs skaņas — Jaunajam gadam sākoties — pašreiz klausījās ļaudis gan pilsētās, gan kalnos, gan stepēs, gan taigā, gan zilajā jūrā.

Un, protams, domās nogrimušais bruņuvilciena komandieris, tas, kurš nepagurdams gaidīja pavēli no Voroši-lova, lai uzsāktu pret ienaidniekiem kauju, arī dzirdēja šīs skaņas.

Un tad visi ļaudis piecēlās, apsveica cits cilu Jaunajā gadā un novēlēja visiem laimes.

Kas tas ir — laime, to katrs saprata citādi. Taču visi kopā ļaudis zināja un saprata, ka vajag godīgi dzīvot, daudz strādāt un stipri mīlēt un sargāt šo milzīgo, laimīgo zemi, ko sauc par Padomju zemi.

1939. g.

BUNDZINIEKA LIKTENIS

Kādreiz mans tēvs karoja pret baltajiem, bija ievainots, izbčga no gūsta, pēc tam kā sapieru rotas komandieris tika ieskaitīts rezervē. Mana māte noslīka, peldoties Volgā. Toreiz man bija astoņi gadi. Aiz lielām bēdām mēs pārcēlāmies uz dzīvi Maskavā. Un šeit divus gadus vēlāk tēvs apprecēja skaistu meiču — Valentīnu Dolguncovu. Ļaudis stāsta, ka sākumā mēs esot dzīvojuši klusi un pieticīgi Mūsu vienkāršo dzīvokli Valentīna turēja spodru. Ari ģērbās viņa vienkārši, rūpējās par tēvu un nedarīja man pāri.

Bet tad atcēla sadales punktus, dažādus talonus un maizes kartītes. Visi sāka dzīvot labāk, pārticīgāk. Valentīna arvien biežāk un biežāk sāka iet uz kino — gan viena, gan ar pavadoņiem. Mājās atgriezās izklaidīga, domīga un nekad ne man, ne tēvam nestāstīja, kādu filmu viņa bija redzējusi.

Un lad drīz — mums gluži negaidot — manu tēvu iecēla par liela tekstilpreču veikala direktoru.

No priekiem rīkojām dzīres. Atnāca viesi. Atnāca vecs tēva biedrs — Platons Polovcevs ar savu meitiņu Ņinu. Pirmo reizi sastapušies, mēs sākām smieties, apkampāmies un visu vakaru par citiem vairs nelikāmies ne zinis.

2 — A. Gaidars. «Izlase».

33

Tagad dažreiz tēvam atsūtīja pakaļ mašīnu. Viņš arvien biežāk sāka iet uz dažādām sēdēm un apspriedēm. Reizes divas ari Valentīnu paņēma līdzi uz nez kādiem banketiem. Un te piepeši Valentīna kļuva pikta un īgna. Viņa sāka slavēt tēva priekšniekus, lamāt viņu sievas, bet manu spēcīgo, labi noaugušo tēvu saukāja par lupatu un tūļu.

Tēva veikalā bija daudz vadmalas, audekla, zīda un dažādu krāsainu audumu.

Briesmīgas nelaimes nojautā tēvs jau ilgi staigāja novājējis un bāls un, kā es vēlāk dabūju zināt, paslepus pat bija lūdzis, lai viņu pārceļ par skārda un dzelzs preču veikala vadītāju.

Nezinu, kā gadījās, kā ne, bet drīz mēs sākām dzīvot labi un līksmi.

Pie mums ieradās namdari, krāsotāji; no sienas noņēma izbalējušo tēva portretu ar likām plaisām pār plecu un zobenu, noplēsa no sienas vecās rudzupuķu krāsas tapetes un visu pārtaisīja un pārkrāsoja.

Krāmus mēs pārdevām vecu lietu uzpircējiem vai atdevām sētniekam, un mūsu dzīvoklis kļuva gaišs, ērts un pat tāds neparasti tukšs.

Bet nemiers — neskaidrs, neizprotams — no tā laika pastāvīgi mita mūsu majā. 7e tas radas reizē ar negaidītu tālruņa zvanu, te klauvēja pie durvīm ar pastnieka vai aizkavējušās viesa roku, te slēpās no darba pārnākušā tēva acu kaktiņos.

Arī es redzēju un jutu šo nemieru, bet man teica, ka tēvs esot tikai noguris. Bet, kad atnāks pavasaris, mēs visi trīs braukšot uz Kaukāzu — uz kūrortu.

Beidzot atnāca pavasaris, un manu tēvu nodeva tiesai.

Tas notika tieši tajā dienā, kad es nācu no skolas ļoti priecīgs, jo mani beidzot bija izraudzījuši par mūsu skolas ceturtā pionieru pulciņa vecāko bundzinieku.

Un, kad es, ar lineālu bungojot pa mugursomu svinīgo gājiena maršu, ieskrēju mūsu sētā, kur siltajā saulē čaloja kaimiņu bērni, viņi visi barā metās man pretim, cits caur citu saukdami, ka mūsu mājās bijusi kratīšana un manu tēvu saņēmusi milicija un aizvedusi uz cietumu.

Neslēpšu, ka es ilgi raudāju. Valentīna mani mīļi mierināja un pacietīgi macīja, ko atbildēt, ja mani izjautās tiesnesis vai izmeklētājs.

Taču neviens man neko neprasīja. Tur drīz vien paši visu noskaidroja, un tēvu notiesāja uz pieciem gadiem — par izšķērdēšanu.

To es uzzināju pirms aizmigšanas, būdams jau gultā. Es paslēpu galvu zem segas. Caur izdilušo audumu vāji kā zvaigznītes mirgoja dzeltenas gaismas dzirkstis.

Vannas istabā šļakstēja ūdens. No raudāšanas aizpampušās acis lipa ciet, un man likās, ka es aizpeldu kaut kur ļoti tālu.

«Ardievu!» es domāju par tēvu. «Tagad man ir divpadsmit gadu, pēc pieciem gadiem būs septiņpadsmit, bērnība paies, un zēna gados mēs abi vairs nesatiksimies.

Vai atceries, kā dziļajā mežā skanīgi un skumji kūkoja dzeguze un tu man mācīji atrast debesīs zilgano Polārzvaigzni? Bet vēlāk mēs gājām uz uguntiņas pusi klajā laukā un abi kopā dziedājām tavas vienkāršās zaldātu dziesmas.

Vai atceries, ka reiz pa vagona logu tu man parādīji dzeltenām pienenēm nosētu pļavu, siena gubu, telti, pakalnu, bērzu? Saja bērza — ta tu teici — toreiz sēdējis krauklis un aprauti ķērcis: krā ... krā! Daudz jūsējo bija krituši tajā pļavā. Tu biji gulējis, lūk, tur, mazliet pa labi no pakalna — pelēkajās vērmelēs, kur patlaban klaiņoja lāsains vērsēns un māva: mū-mū! Laikam nomaldījies, resnais muļķītis, un nu baidās, ka no meža iznāks vilki un to aprīs.

«Ardievu!» es grimu miegā. «Bungas sit gājiena maršu. Katrai vienībai savs ceļš, savs negods un sava slava. Nu, lūk, esam izšķīrušies. Soļi apklusuši, un lauks ir tukšs.»

Tā pussnaudā es atvadījos no tēva sirsnīgi un skumji, jo tomēr ļoti mīlēju viņu, jo — kādēļ melot? — viņš bija mans vecākais draugs, bieži vien līdzēja izkulties no nelaimes un dziedaja jaukas dziesmas, no kurām zeme likās tik plaša, un uz šās zemes mēs bijām visdraudzīgākie un laimīgākie cilvēki.

No rīta es pamodos un gāju uz skolu. Un, ja tagad man vaicāja par tēvu, es atbildēju, ka viņš sēž par zagšanu un krāpšanu. Atbildēju sausi, strupi, bez asarām. Jo divreiz no vietas sirsnīgi atvadīties no cilvēka nevar.

Sākumā tēvs strādāja nometnē meža darbos kaut kur pie Vologdas. Bieži rakstīja Valentīnai vēstules un, redzams, ļoti pēc viņas ilgojās. Tad viņš pēkšņi apklusa uz ilgu laiku. Un tikai gandrīz pēc trim mēnešiem

2*

35

atsūtīja — ne vairs viņai, bet man — atklātnīti; kaut kur no l'ālajiem Ziemeļiem, no Sorokas pilsētas. Atklātnitē tēvs rakstīja, ka viņu kā sapieri norīkojuši darbā pie kanāla būves. Tur viņa brigāde spridzinot zemi, akmeņus un klintis.

Divi gadi aizritēja ātri un bez jēgas.

Trešā gada pavasarī Valentīna apprecējās ar Osoa-viahima instruktoru, pēc uzvārda, liekas, Lobačovu. Un, tā kā dzīvokļa viņam nebija, tad viņš ar savu lauka kara somu un nelielu čemodānu pārvācās pie mums.

Jūnijā Valentīna atstāja man simt piecdesmit rubļu vienam mēnesim un aizbrauca ar vīru uz Kaukāzu.

Pārnācis no stacijas, es ilgi slaistījos no viena kakta otrā. Un, kad vējš aizcirta vēdlodziņu un es izdzirdu, ka mūsu kaķēns virtuvē piesardzīgi lok starp nenokoptajiem traukiem bļodiņā atstāto pienu, sapratu, ka tagad esmu palicis dzīvoklī viens pats.

Es stāvēju, domās nogrimis, kad mani pa logu pasauca mūsu sētnieks — tēvocis Nikolajs. Viņš teica, ka tikai pirms stundas te bijis mūsu pulciņa vadītājs Pāvels Bari-ševs. Viņš ļoti pukojies, ka Valentīna tik steidzīgi aizbraukusi, un teicies rit atkal atnākt.

Naktī es gulēju slikti. Sapnī man rādījās telegrāfa stabi, kovārņi, vārnas. Viss murkšķēja, ķērca, brēca. Tad sāka sist bungas un visa šī drūzma kaukdama un svilpdama uzšāvās debesīs un aizlaidās. Viss apklusa. Es pamodos.

Atausa saulains rīts — tas pats, kurā mana dzīve asi pavērsās uz citu pusi, — un kas zina, kurp būtu aizvedusi, ja vien ... ja vien tevs man nebūtu rādījis pļavas ar dzeltenām pienenēm un dziedājis labas zaldātu dziesmas — tās, kuras vēl arvien man dedzina sirdi. No tām man ir līksmi un labi. Dažbrīd arī drusku noraudātos, bet tā kā kauns, ja nav par ko.

Vispirms es uzliku uz prītnusa tējkannu un tad piezvanīju Jurkam Kovjakinarn; viņš dzīvoja blakus korpusā, un es biju viņam veselu mēnesi parādā rubli divdesmit kapeikas; puikas man teica, ka viņš jau grasoties mani nāvīgi piekaut.

Jurka bija divus gadus vecāks par mani, viņš nesāja Vorošilova strēlnieka nozīmi, bet bija slaists un blēdis.

Viņš bija pametis skolu, taču meloja visiem, ka neklātienē gatavojoties lidotāju kursiem.

Viņš ienāca gāzelēdamies, ātri apskatīdams sienas. Pabāzis galvu virtuvē, kaut ko paošņāja, piegāja pie galda, nosvieda no krēsla kaķēnu un apsēdās.

— Valentīna aizbrauca? — Jurka noprasīja. — Tā-ā! Skaidrs: viņa tev atstāja naudu, un tu gribi ar mani norēķināties. Cienīju godīgumu. No tevis nākas rublis divdesmit, ko ņēmi priekš kino, un septiņdesmit kapeikas par eskimo saldējumu; pavisam rublis deviņdesmit, apaļi rēķinot — divi rubļi.

— Jurka! — es iebildu. — Neesmu ēdis nekādu eskimo. To ēdāt jūs, bet es iegāju pa tumsu un apsēdos savā vietā.

— Nu re! — Jurka saviebās. — Es nopirku pavisam sešus gabalus. Es sēdēju malā. Vienu paņēmu sev, pārējos piecus atdevu jums. Atceros ļoti labi: Carlijs Caplins tieši gāžas ūdenī, visi auro un klaigā, bet es jums iegrūžu pa saldējumam. Bet tu, kazi, laikam biji aizrāvies — pat nemanīji, ka apriji?

— Nē, Jurka, es nebiju aizrāvies un neko neapriju. Tās septiņdesmit kapeikas es tev atdošu. Bet nudien — vai nu tu melo, vai tumsā kāds to man būs nočiepis.

— Zināms, atdod, — Jurka uzslavēja. — Jūs ēdāt, bet man jūsu dēļ jācicš? Bet vai tu atceries, kā Carlijs Caplins lidoja ūdenī?

— Atceros.

— Bet vai tu atceries, tikko viņš izlīda, virve pārtrūka, un šis atkal ūdenī?

— Arī atceros.

— Nu re! Pats visu atceras, bet saka: neesmu ēdis. Nelāgi, brālīt! Vai daudz naudas Valentīna tev atstāja? Droši vien skopuļojās?

— Kāpēc tad «skopuļojās»? Pusotra simta atstāja, — es atteicu un turpat ari attapies paskaidroju: — veselam mēnesim atstāja. Tu domāji — nedēļai? Un kur tad vēl par petroleju un mazgātājai par veļu.

— Tu esi muļķis! — labsirdīgi noteica Jurka. — Šitādu naudu tā tīri apēst!

Izbrīnā viņš palūkojās uz mani un sāka smieties.

— Bet cik tad vajag? — es ievaicājos neuzticīgā ziņkārē, jo arī mani pašu tirdīja doma: vai nevarētu kaut cik atlicināt no atstātās naudas?

— Cik?... Padod man kauliņus! Es tev tūliņ kā grāmatvedis... uz mata! Puskilo maizes pa dienu — viens, tas būtu trīsdesmit reizes. Tēja ir. Kilo cukura pa mēnesi — pārdzersies. Tad putraimi, kartupeļi — nieks! Nu, vēl sviests, gaļa! Piens — viena krūze ik pārdienas. Pavisam piecdesmit septiņi rubļi, kapeikas nost. Nu, labs ir, labs ir! Nebozies! Lai iet vēl konfektes, cepumi. Tas būs sešdesmit trīs, petroleja — divi... Cik mazgātajai? Desmit? Re, kur tā naudiņa aiziet! Pavisam ... Pavisam— dzīvo kā baņķieris — septiņdesmit pieci rubļi... Bet pārējā? Tu, draugs, būtu nopircis fotoaparātu no Vitjas Cesnokova. Sešreiz deviņi, bet kas par gaismas spēju! Zem gultas palien, ir tad vari uzņemt. Viņš dārgi neprasīs. Vai gribi, iesim tūliņ un apskatīsim!

— Nē, Jurka! — es izbijos. — Es labāk ne tūliņ, bet vēlāk ... Es vēl padomāšu.

— Nu padomā! — piekrita Jurka. — Tādcļjau galva ir, lai domātu. Tos divus rubļus dod šurp ... E, brāl, tev ,i( ciuieki vien, bet man nav sīknaudas... Nu, labs ir, ļjagaidišu! Bet pēc pusdienas atkal ieskriešu. Izmaini — iri tad atdosi.

Man nemaz negribējās, lai Jurka atkal skrietu pie manis, un es aicināju viņu nokāpt kopa ar mani lejā veikalā. Taču Jurka veikli uzmauca galva savu pankūkai līdzīgo žokejcepuri un nepacietīgi sāka purināt galvu.

— Nemaz nelūdz! Nav laika. Sēžu, kaļu. Eleroni, lon-eroni, vibrācija, derivācija* ... Lidmašīna nav tramvajs.

Mazliet ne tā — iekļūsi grīstē, mazliet šitā — vēl kaut !>as sliktāks. Kas nekaiš jums — kājniekiem!

Viņš nicīgi sašķieba lupas, nevērigi pielika roku pie epures naga un aizgāja.

Bridi vēlāk es pa logu redzēju, ka mūsu sirmais, resnais sētnieks — tēvocis Nrkolajs pilnā spara dzenas pakaļ Jurkam, velti lūkodams iezvelt tam ar garo slotas katu.

. . Padzēris tēju, es sāku izplānot savu turpmāko dzīvi. Apņēmos pierakstīties bibliotēkā un lasīt grāmatas. Bez tam man bija «astes» ģeogrāfijā un matemātikā.

Istabas uzkopjot, es pēkšņi atklāju, ka labajā pusē augšējā rakstāmgalda atvilktne aizslēgta. Tas mani pārsteidza, jo domāju, ka šā galda atslēgas jau sen nozaudētas. Nebija jau arī ko slēgt. Tur atradās raibas lupatas, dažas tālruņa austiņas, velosipēda sūkņa uzgalis, kaula tamboradata, nepilns kāršu komplekts un vilnas dzijas kamols.

Ēs pataustīju atvilktni: vai nav aizķērusies no iekšpuses Nē, nebija aizķērusies.

Es izvilku blakus atvilktni un izbrinījos vēl vairāk. Tur bija ieķīlājuma kvīts un aizņēmuma obligācijas, kāds desmits Osoaviahima loterijas bi|ešu, pusfiakons smaržu, salauzta saktiņa un trausla kaula kastīte, kur Valentīnai glabājās dažādi ērmoti nieciņi.

Un tas viss nebija noslēgts.

Aiz pārmērīgas ziņkāres un veltīgiem minējumiem man sabojājās garastāvoklis.

Es izgāju sētā. Bet vairums pazīstamo zēnu bija jau aizbraukuši uz vasarnīcām. Mūrnieki lauza pagraba sienu, saceldami baltus putekļus. Apkārtne bija vienās bedrēs, piemētāta ar ķieģeļiem, dēļiem un baļķiem. Turklāt uz logiem un balkoniem iedzīvotāji bija izkāruši ziemas drēbes, un visapkārt nejauki oda pēc naftalīna.

Pusdienas gatavot man bija slinkums. Nopirku veikalā bulku ar rozīnēm, pudeli limonādes, gabalu desas, krūzi piena, siļķi un simt gramu saldējuma.

Pārnācis apēdu un noskumu vēl vairāk. Jutos aizvainots, ka Valentīna nebija ņēmusi mani sev līdzi uz Kaukāzu. Būtu bijis tēvs — viņš gan paņemtu!

Atceros, kā reizēm viņš mani nosēdināja pie airiem un mēs vakarā vizinājāmies pa upi.

— Tēti! — es reiz lūdzu. — Padziedi man vēl kādu zaldātu dziesmu!

— Labs ir, — viņš saka. — Noliec airus!

Viņš pasmēla ar sauju ūdeni, padzērās, paberzēja ar rokām ceļgalus un sāka dziedat;

Tālos kalnu galus Tumsas auti sedz,

Biezās miglas palus Klusā lejā redz.

Ceļu neskar vēji,

Lapas rāmi k!us.. <

Gaidi tik, tev arī Pienāks dusas laiks!

— Tēt! — es teicu, kad pēdējā skaņa bija klusi izgaisusi pār skaisto Istras upi. — Tā ir laba dziesma, bet tā taču nav zaldātu dziesma.

Viņš sarauca pieri.

— Kā tā — nav zaldātu? Iedomājies, ka ir kalni. Mijkrēslis. Iet vienība. Tā nogurusi, iet ir smagi. Uz muguras uzkabe — sešdesmit mārciņu... šautene, patronas.

Bet pie kalnu pārejas baltie. «Pagaidiet vēl mazliet,» saka komandieris, «aiziesim iztrieksim... tad ari varēsim atpūsties ... Dažs lidz rītam, bet dažs uz mūžu ...» Kā tad nav zaldātu dziesma? īsta zaldātu dziesma!

«Tēvs bija labs,» es nodomāju. «Viņš valkāja garus zābakus, pelēku kreklu, pats skaldīja malku, pusdienās ēda griķu biezputru un pat ziemā vēra vaļā logu, kad mūsu mājai dziedot gāja garām Sarkanā Armija.»

Bet kā gan tas gadījās? Lūk, kaimiņi saka, ka mīlestība novedusi pie tā, bet iereibušais ūdensvada labotājs Mi-keškins — tas, kas vienmēr dāvā bērniem saulespuķu sēklas un īrisa konfektes, — viendien apstājās pie mūsu loga, kur sēdēja Valentīna, izstiepa harmonikas un pa visu sētu rāva vaļā dziesmu par melnajām acīm, kas «nobeigušas» kādu lāga puisi.

Toreiz Valentīna ātri pielēca kājās. Nikni nospļāvās, atgāja no loga, aizrāva mani projām un, lūpas šķobīdama, nomurmināja:

— Dziedātājs... atradies! Žūpai Es sūdzēšos namu pārvaldniekam.

Taču veltīgi bija sūdzēties pārvaldniekam par Mikeš-kinu. Pirmkārt, par viņu bija sūdzējušies jau simtiem reižu. Otrkārt, dzērumā viņš nevienu neaiztika, tikai auroja savas dziesmas. Un, treškārt, mūsu mājas iemītnieki bieži vien bez apdoma gāza izlietnēs un atejās visādu drazu, kādēļ daudzreiz gadījās dažādi skandāli. Bet Mi-keškins ikreiz nekurnēdams gāja, laboja un tīrīja, — cits viņa vietā sen jau būtu nospļāvies.

«Mīlestība!» es domāju. «Bet mīlestības jau ari te apkārt ir ne mazums. Lūk, iepretim pie metro šahtas stāv sargkareivji, un viņiem arī varbūt ir pa daiļavai. Bet tur kopmītnē dzīvo lidotāji, un tiem droši vien arī ir. Tomēr no viņu mīlestības šautenes nerūs, lidmašīnas nekrīt no debesīm, bet viss iet savu gaitu, kā nākas.»

Vai nu tāpēc, ka biju ilgi gulējis un domājis, vai art tāpēc, ka biju pārēdies desu un siļķi, man sāka sāpēt galva un lūpas kļuva sausas. Un šoreiz es biju priecīgs, kad nošķindēja zvans un pie manis iemetās Jurka.

Nākamajā mirklī mēs bijām uz ielas. Tālāk viss sagriezās kā virpulī. To pašu dienu no montiera Vitjas Cesno-kova es nopirku fotoaparātu par septiņdesmit pieciem rubļiem. Un tās pašas dienas pievakarē Puškina laukumā Jurka pieveda mani pie trim domīgiem puišiem, kas pacietīgi raudzījās kinoreklāmas vitrīnā.

— Iepazīstieties! — Jurka teica, stumdams mani pie puikām. — Tie ir Zeņa, Petja un Volodja no astoņpadsmitās skolas. Ugunīgi puiši un visi kā viens — teicamnieki.

«Ugunīgie puiši» un «teicamnieki» — Zeņa, Petja un Volodja kā pēc komandas pagriezās pret mani, vērīgi nopētīja, taču, liekas, es viņiem nez kāpēc nepatiku.

— Viņš ir labs puika, — Jurka mani ieteica. — Mēs esam kā brāļi, uz vienu roku. Tēvs cietumā, bet pamāte Kaukāzā.

«Ugunīgie puiši» mēmi paklanījās, bet es mazliet piesarku. «Būtu jel, muļķis, klusējis par tēvu, — ir gan zellis, teiks vēl biedri.»

Bet jaunie biedri neteica neko, un apspriedušies mēs visi pieci aizgājām uz kino.

Mājās pārnācis, uzzināju no sētnieka — tēvoča Nikolaja, ka atkal bijis pionieru vadītājs Pāvels Barišcvs un cieši jo cieši piesacījis, lai es rit pat aizejot pie viņa uz māju — esot kaut kas pārrunājams.

Tomēr otrā dienā es pie Bnriševa neaizgāju.

No rīta es saņēmu pirmo triecienu.

Uz ātru roku pabrokastojis, es ar fotoaparātu jozu uz veikalu pēc platēm. Tur man pateica, ka aparāts gan esot kārtibā, bet tas neesot sešreiz deviņi — esot vecas markas, un tāda lieluma plates pārdošanā neesot un nemēdzot būt.

Saniknots es skrēju meklēt Jurku. Bet viņa nebija ne mājās, ne sētā. Satiku viņu tikai pievakarē, kad, noguris un aizelsies no meklēšanas un taujāšanas, es tikko varēju pakustināt mēli.

— Tavu nelaimi! — Jurka mani žēloja. — Tieši tā teica, ka neesot un nemēdzot būt?

— Tieši tā: neesot un nemēdzot būi! — es izmisis atkārtoju. — Nu, ko tu izliecies, Jurka! Tu jau to agrāk zināji.

— Ej nu, zināju! Vai tad es esmu fotogrāfs, vai? Būtu tu man prasījis par lidmašīnu — tā cita lieta: fizelāža, propelleris, astes vadība... Parauj kloķi atpakaļ — šī ceļas uz augšu, pagrūd uz priekšu — šī lejā. Bet fotogrāfi — tie man nav cilvēki... bet — tpi! Lidotāji — cita lieta!...

— Jurka! — es lūdzu. — Iesim pie Vitjas Cesnokova, lai tad viņš saņem aparātu, bet naudu dod atpakaļ!

— Ko tu! Ko tu! — Jurka brīnījās. — Naudas viņam sen jau vairs navl Par trīsdesmit viņš vakar nopirka balalaiku, vēl mazliet iedeva sievai un sievasmātei. Nu. varbūt vēl kāds piecnieks atlika. Nē, brāl, tu labāk paciet.

Manas bēdas bija tik lielas, ka tikko noturējos netriecis fotoaparātu pret akmeņiem. Jurka to juta un iežēlojās par mani.

— Vai es esmu tev draugs, vai ne? — viņš iesaucās, sizdams ar žokejcepuri sev pa celi.

— Zināms, ka ne ... tas ir, protams, draugs ... Un tad ... ko mēs darīsim?

— Nu, ja draugs, tad ejami Es tev izpalīdzēšu.

Mēs abi aizgājām divus kvartālus tālāk līdz darbnīcai, kur Jurka, domājams, nebija pirmo reizi, un šeit, tikko paraudzījušies uz manu (acīmredzot jau pazīstamo) fotoaparātu, pateica, ka varot pārtaisīt uz sešreiz deviņi. .Maksa — četrdesmit rub|u, rokasnauda — desmit.

— Maksā ragāl — Jurka gavilēdams teica. — Tā nu māci un māci jūs, muļķus, bet paldies nesagaidīsi!

— Jurka, — es vaicāju, — bet kur tad es vēlāk ņemšu tos pārējos trīsdesmit?

— Gan sadabūsi! Pa druskai saskrapstīsi, bet, ja ne, tad es izpirkšu aparātu. Paņemšu sev, bet, kad iekrāsi naudu, atdosi man, — tad aparāts atkal būs tavējais.

Smagu sirdi es samaksāju desmit rubļus un nošļucis vilkos uz māju.

— Nebēdā, — atvadoties Jurka deva man padomu. — Vakaros sēdies sestajā vai metro un laid uz Sokoļņikiem — tur mēs dzīvojam zaļi.

Mājās pastkastītē es atradu zīmīti no Bariševa. Viņš rāja mani par to, ka nebiju aizgājis, un piekodināja nekavējoties paziņot Valentīnas adresi Piemaskavas pionieru nometnes priekšniekam, kur viņi gribot mani uzņemt, lai es dzīvotu tur līdz Valentīnas atbraukšanai.

Es, protams, biju priecīgs, bet... te nebija tintes, te apioksnes, un adresi nosūtīju tikai pēc četrām dienām

Bet pa to laiku notika jauna nelaime.

Kā Jurka tur uz skaitāmajiem kauliņiem bija rēķinājis: kilo un puskilo — tā viņa darīšana, bet nauda, kuras jau tā bija atlicis maz, kusa kā sniegs pavasara saulitē.

No rīta es jau sāku taupīt. Dzēru plānu tēju, ēdu tikai vienu bulciņu un skaitīju katru cukura graudiņu. Toties pusdienā, izsalcis kā vilks, es skubā sapirku nepavisam ne to, kas bija vajadzīgs. Steidzos, skrēju, lēju, bojāju. Pēc tam aiz bailēm, ka daudz iztērēts, ēdu bez kādas ēstgribas un beidzot saīdzis un pusizsalcis, atmetis visam ar roku, jozu pirkt saldējumu. Tad sadrūmis dīkā slaistījos, gaidīdams vakaru, lai ar metro laistu uz Sokoļņikiem.

Savāda sabiedriba radās ap mani. Kā mēs pavadījām laiku? Mēs nerotaļājāmies, neskraidījām, nedejojām. Mēs gājām no viena ļaužu bara pie otra, mazliet aizskarot garāmgājējus, mazliet pagrūstot, mazliet pazobojot. Visu laiku man bija sajūta, it kā mēs kādu izsekotu, it kā meklētu kaut ko nesaprotamu.

Te «ugunīgie puiši» pasmaidīja, saskatījās, mēmi pameta ar galvu, izklīda un te jau atkal salasījās kopā. Visā viņu uzvedībā un kustībās bija savs neizprotams ritms un jēga, ko es toreiz nepētīju, liet izpētīt, kā tagad redzu, nebija nemaz tik grūti.

Dažreiz pie mums pienāca pieaugušie. Man palicis atmiņā viens — gara auguma, ar liku, notupušu degunu. Maliņā atgājis, Jurka tam kaut ko ātri un īsi atbildēja un ņurcīja rokās savu rūtaino cepuri. Atgriezies pie mūsu kompānijas, viņš ar lakatiņu noslaucija nosvīdušo pieri, pēc kā es spriedu, ka no šā, ar lielo degunu, bīstas arī pats Jurka.

Es viņam jautāju:

— Kas tas ir?

— Artists, — Jurka man skaidroja. — Viņš ir Saļapina brālēns un precējies ar milicijas priekšnieka meitu, kas ir mana tante. Ugunsgrēka laikā viņš zaudēja balsi, bet viņam izgādāja pensiju, lai viņš nāktu uz šejieni dzert narzānu un nomierināt nervus.

Es paraudzījos uz Jurku: vai viņš nesmejas? Bet viņš skatījās man acis taisni, gandrīz bargi un it nemaz nesmējās.

To pašu vakaru, pavēlāk, mani cienāja ar alu. Es smējos, un smējās ari visi apkārtējie. Virs ar lielo degunu piesēdās un sāka ar mani runāt. Viņš izprašņāja par manu dzīvi, par tēvu, par Valentīnu. Ko es viņam mēļoju, neatceros. Neatceros arī, kā es nokļuvu mājās.

Atjēdzos tikai, kad atrados jau savā gultā. Bija nakts. Gaisma no milzīgās laiernas mūsu sētā, pretim metro šahtai, krita man tieši acīs. Grīļodamies es pieceļos, piegāju pie krāna, padzēros, aizvilku priekškaru, apgūlos, paņēmu pie sevis zem segas kaķēnu un aizvēru acis.

Un atkal kā kādreiz agrāk neizprotama trauksme ielidoja istabā, viegli čaukstināja spārnus, lēni apsēdās

f

manā galvgalī un rilmā ar pulksteņa vēzekli sāka mani aijāt:

Ai-ai!

Klu-sak!

Pa-klau!

Klu-sāk!

Bet kaķēns ņurrāja man uz krūtīm: rnurr ... murr ... — brīžam apklustot un droši vien ieklausoties, kā kaut kas skrubinās manā sirdī.

...Naudas man bija atlicis vairs tikai divdesmit rubļu. Es lādēju sevi par slinkumu — par to, ka laikā nenosūtīju uz nometni Valentīnas Kaukāza adresi, un tagad, protams, viņas atbilde neatnāks vēl tik drīz. Kā es dzīvošu — to es nezināju. Bet no šodienas pat es apņēmos dzīvot citādi.

No rīta sāku uzkopt dzīvokli. Mazgāju traukus, iznesu atkritumus, iztīrīju un gribēju izgludināt sev kreklu, bet sadedzināju apkakli, piekvēpināju istabu un kāsēdams un sodīdamies iebāzu gludekli krāsnī.

Dienā strādājot es pārvarēju sevi. Bet vakarā mani atkal sāka vilkt uz Sokoļņikiem. Es klaiņoju pa tukšajām istabām un dziedāju dziesmas. Gūlos, cēlos, lūkoju spēlēties ar kaķēnu un bailēs jutu, ka mājās šodien tikpat nenosēdēšu. Beidzot padevos. «Labi,» es nodomāju, «bet tā būs pēdējā reize.»

Es izšāvos no mājas, it kā man kāds dzītos pakaļ, un aizskrēju līdz metro. Vilcieni tikko bija aizgājuši abos virzienos, un uz platformas neviena neredzēja.

No tumšajiem tuneļiem pūta vēss vējiņš. Tālu zem zemes kaut kas viegli dūca un klaudzināja. Gaismas signāla sarkanā acs raudzījās manī satraukti un nemirgoja

Atkal es sāku pārdomāt.

Ai-ai!

Klu-sāk!

Pa-klau!

Klu-sāk!

Pēkšņi tukšās platformas atdzīvojās, kļuva skaļas. Saradās ļaudis. Viņi gāja, steidzās. Viņu bija daudz, bet arvien vēl nāca klāt — veseliem bariem, simtiem... Uz spožajām marmora sienām aši sāka ņirbēt viņu ēnas, bet zem augstajām, gaišajām velvēm iešalcās un iedunējās daudzbalsīgs skaņu vilnis.

Tad es sapratu, ka šie ļaudis brauc izpriecā uz Kultūras parku, kur šodien noliek krāšņs karnevāls. Es apgriezos, pārskrēju pāri uz otru platformu un ielēcu vilcienā, kas brauca Sokoļņikicm pretējā virzienā.

Es piegāju pie kases. Izrādījās, ka bez maskām parkā nevienu nelaiž. Aiz muguras spiedās virsū ļaužu rinda, un man nebija laika pārdomāt. Samaksāju divus rubļus par masku, divus — par ieeju un, izgājis cauri kontrolei, iejuku līksmajā pūli.

Es ilgi klejoju, taču laimes izjūtas nebija. Mūzika spēlēja arvien skaļāk un skaļāk. Bija vēl gaišs, un krastmalā laida daudzkrāsainas dūmu raķetes. Oda pēc ūdens, sveķiem, pulvera un puķēm. Nez kādi mūki, bruņinieki, ērgļi, spāres un taureņi smiedamies lidoja garām, mani neaizskarot un neuzrunājot.

Savā lētajā kartona pusmaskā, kas oda pēc līmes, es stāvēju zem koka vientuļš, sadrūmis un jau nožēloju, ka esmu ieklīdis šajā jautrajā, trokšņainajā drūzmā.

Piepeši, tērpusies melnā tērpā ar zelta zvaigznēm, no ceriņu krūma izlidoja meitene. Mani nepamanījusi, viņa ātri noliecās, sakārtoja garās zeķes; pusmaska tai noslīdēja uz lūpām. Mana sirds notrīsēja: tā bija Ņina Polov-ceva.

Priecīgi viņa satvēra mani aiz rokas un ierunājās:

— Ai, kāda nelaime, Serjožeņka! Zini, es noklīdu. Kaut kur te ir māsa Zinaida, draudzenes, zēni... Es piegāju pie kioska iedzert ūdeni. Uzreiz — pūš ... šauj ... Skrien nez kādi karaviri, viss sajuka; es uz vienu pusi, uz otru pusi, bet mūsējo nav un nav... Kāpēc tu esi viens? Vai tu arī noklīdi?

— Nē, es neesmu noklīdis, man neviena nevajag. Bet tu nebaidies, mēs pārmeklēsim visu parku, un mēs viņus atradīsim. Pagaidi, — es lūdzu, mirkli klusējis, — neuzliec vēl masku! Ļauj paskatīties uz tevi — mēs sen neesam tikušies.

Man sejā laikam izpaudās kaut kas tāds, no kā Ņina uzreiz apklusa un samulsa. Skaistas bija viņas acis, kas lūkojās manī tieši un atklāti.

Es stingri paspiedu viņas roku, iesmējos Un aizvilku sev lidzi.

... Mēs pārmeklējām gandrīz visu dārzu. Kāpām ziedošos pakalnos, nolaidāmies zaļās gravās, klejojām starp kuplajiem kokiem un uzdūrāmies veclaiku pilīm. Nereti mums ceļā gadījās jautri gani, drošsiidigi mednieki un drūmi laupītāji. Mums pretī nāca laipni zvēri un neganti ķēmi un briesmoņi.

Mazs, melns pūķis, plati atņirdzis zobus, svilpodams iemeta man pa muguru ar egļu čiekuru, bet, padraudējis ar dūri, es skaļi solīju sadot viņam pa kaklu, un, riebīgi šņākdams, viņš ielīda krūmos, laikam lai nogaidītu, līdz parādīsies kāds bailīgāks upuris.

Bet meklētos mēs neatradām, droši vien tāpēc, ka burvju gars, kas tovakar manī bija ieperinājies, tīšām vadāja mūs ne tur, kur vajadzētu. Es to uzminēju un klusītēm smējos.

Beidzot mēs bijām piekusuši, apsēdāmies, lai atpūstos, un te nu Ņina noskumusi atzinās, ka gribot ēst un dzert, bet nauda palikusi pie vecākās māsas Zinaidas. Es laimīgi pasmaidīju un, aizmirsis visu pasauli, izrāvu no kabatas maku.

— Naudai Vai tā nav nauda?

Mēs vakariņojām, es pirku kafiju, konfektes, cepumus, saldējumu.

Pie mazā galdiņa zem akāciju krūma mēs jokojām, smējāmies un apdomīgi pat pieminējām pagājušo, kad bijām tik ļoti draudzīgi, rakstījām viens otram vēstules un reiz slepus aizskrējām uz kino.

— Serjoža, — bažīgi ieminējās Ņina, — man liekas, ka tu ļoti daudz tērē.

— Nieki, Ņina! Esmu priecīgs. Pag, es nopirkšu, lūk, to...

Neskaitāmās ugunīs mirdzēdams, spulgodams un trīsēdams, pie mūsu galdiņa piepeldēja milzīgs daudzkrāsainu balonu saišķis. Es izvēlējos Ņinai gaiši zilu, bet sev — sarkanu, un mēs izgājām uz laukumiņa. Piecēlās arī citi, gaidot uguņošanu.

Cieši rokās saķērušies, mēs gājām pa aleju. Vieglie, elastīgie baloni šūpojās virs galvām.

Pēkšņi nodzisa gaisma, nobālēja mēness un zvaigznes, jo norībēja zalve un debesīs uzšāvās un sāka dejot tūkstoš raķešu.

— Kad es būšu liela, — domīgi sacīja Ņina, — es ari kaut ko tādu izdarīšu.

— Ko tad?

— Nezinu! Varbūt kaut kur aizlidošu. Vai varbūt būs karš. Skaties, Serjoža, uguns! Tu būsi baterijas komandieris. Oho! Tad tikai sargieties... Skat, Serjoža! Uguns ... uguns ... un atkal uguns!

— Ko tu murkšķi, muļķīte! — es smējos. — Nu labi, es būšu baterijas komandieris, bet tad mani smagi ievainos ...

— Bet tu izveseļosies, — pārliecināti teica Ņina.

— Nu labi, un tad?

— Un tad? — Ņina pasmaidīja. — Tad... tad... Paskat, Serjoža, mūsu baloni savijušies virs galvas.

Es izvilku nazi, nogriezu auklu galus un saņēmu abus balonus rokās.

— Skaties, Ņina: zilais balons esi tu, sarkanais — es. Viens, divi... aiziet!

Baloni ietrīsējās un uzšāvās liesmojošās debesīs.

— Nežēlo, — es leicu, — viņiem tur būs labi. Skat, Ņina, tu lido, bet es tev pakaļ. Lūk, panācu!

— Bet tu tūliņ aizķersies aiz antenas. Vairāk pa labi, muļķīti, pa labi! Serjoža! Kāpēc es lidoju taisni, bet tu griezies un griezies?

— Nekur es negriežos. Tu pati griezies un vienmēr no manis kaut kur sāņus un sāņus. Pagaidi vien, uzskriesi virsu raķetei un sadegsi. Ahā, nobijies?!

Vēlreiz apžilbinoši uzliesmoja debesis, un mēs skaidri redzējām, ka abi mūsu baloniņi draudzīgi joņo aizmākoņu augstumos.

Raķetes nodzisa. Kļuva tumšs, l'ad iedegās laternu ugunis, un to gaisma mēs itin tuvu ieraudzījām Ņinas māsu Zinaidu un pārējos.

Bija laiks šķirties.

— Ņina, — gausi, katru vārdu apsvērdams, es vaicāju,

— vai drīkstu tev kādreiz piezvanīt?

— Zvani! — viņa teica. — Dod zīmuli, es tev uzrakstīšu mūsu tālruņa numuru. Mums tagad ir jauns.

Es iedevu.

— Ņina, — es paprasīju, — bet ja pie tālruņa pienāks tavs tēvs un vaicās, kas zvana? Ko tad teikt?

— Tā arī saki, ka zvani tu.

Viņa padomāja un jau noteikti piebilda:

— Jā, jā, tā ari saki! Tēvam nepatīk Valentīna, bet par tevi viņš apprasās vienmēr.

Ņina atvadījās, aizskrēja pie māsas, un viņas acīmredzot tūliņ sāka strideties, kura no kuras noklīdusi. Pec

tam apkampušās abas devās pa aleju prom uz izeju. Vēlreiz pamirdzēja viņas melnā tērpa zelta zvaigznītes, tad viņa nozuda.

... Ņinai toreiz bija pilni trīspadsmit gadi un viņa mācījās divdesmit ceturtās skolas sestajā klasē.

Viņas tēvs — Platons Polovcevs, inženieris — bija mana tēva sens draugs.

I\ad tēvu arestēja, viņš sākumā negribēja tam ticēt, zvanīja mums pa tālruni un mierināja, ka tas laikam esot pārpratums.

Kad noskaidrojās, ka pārpratuma nav, viņš sadrūma, noņēma, kā dzirdēju, no sava galda fotogrāfiju, kur viņi abi ar tēvu, uz zobenu rokturiem atspiedušies, stāvēja pie kādas poļu pils drupām, nezvanīja vairs mums un nenāca ar Ņinu ciemos. Ja, viņš necieta Valentīnu. Un viņš nosodīja tēvu. Es nedusmojos uz viņu. Viņš ir slaids, gaia auguma, ar apnēsātu ordeni pie pusmilitārā frenča.

Viņa slava ir atturīga un cēla.

Viņam ir dārgs viņa godīgais vārds, ko saglabājis trūkumā, karos, revolūcijā ...

Kāpēc lai viņš draudzētos ar zagļiem!

Sētā man teica, ka veļas mazgātāja bijusi divas reizes. Veļu atstājusi pie sētnieka — tēvoča Nikolaja, bet pēc naudas (piecpadsmit rubļiem) pienākšot rīt pēc pusdienas.

Es gribēju uzlikt tējkannu — nebija petrolejas. Maizes — tāpat, naudas arī. Bet tovakar man viss bija vien alga. Es iekritu gultā un neizģērbies cieši iemigu.

No rīta it kā kāds pienāca un stipri sakratīja manu gultu. Uzlēcu augšā — neviena nebija. Mani bija modinājusi mana nelaime. Vajadzēja kaut kur sadabūt naudu. Bet kur? Vai tad es biju strādnieks, kalpotājs vai kaut sētnieks kā tēvocis Nikolajs, kas, skaties tik, šim saskaldījis malku, tam iznesis spaini, vēl citam izpurinājis grid segu? ...

Tomēr, acis piemiedzis, es ietiepīgi kalu tikai vienu: «Dabūt, dabūt... vienalga, dabūt!»

Vajadzēja izpirkt fotoaparatu, pārdot to turpat blakus uzpirkšanas veikalā, vajadzēja atdot naudu veļas mazgā-tājai, bet ar atlikušo sākt kārtīgi dzīvot.

Bet kur lai ņem trīsdesmit rubļu izpirkšanas naudas?

Un te uzreiz: «Bet kas gan cits, ja ne nauda, ir aizslēgtajā rakstāmgalda atvilktnē?»

Protams, apķērīga Valentīna visu nepaņēma līdzi uz Kaukāzu, bet daļu droši vien atstāja mājās, lai būtu pirmajiem izdevumiem pēc atbraukšanas. Tad viss būs labi. Tad es pielāgošu atslēgu, paņemšu trīsdesmit rubļus, izpirkšu aparātu, pārdošu, atdošu naudu veļas mazgātājai, trīsdesmit atlikšu atpakaļ atvilktnē, bet no pārpalikuma dzīvošu klusi un pieticīgi, gaidot to bridi, kad mani uzņems nometnē.

Cik viss gan vienkārši un jauki!

Tā kā nebija, protams, patīkami līst pēc naudas svešā atvilktnē, tad sirdsapziņas paliekas, kas vēl kaut kur vāji mani tirdīja, sāka klusi satraukt. Bet es tām nikni uzbrēcu un pa galvu pa kaklu meios pie sētnieka — tēvoča Nikolaja pēc vīles.

— Ko tu darīsi ar vīli? — neuzticīgi noprasīja sētnieks.

— Tīrās nedienas! Vakar tāpat zeņķis no sešpadsmitā dzīvokļa palūdza skrūvgriezi un, velnēns tāds, atskrūvējis svešu vēstuļu kastīti, iebāzis tur kaķēnu un aiztaisījis ciet. Irniece iet izņemt avīzes, bet kaķēns ņaud un bļauj. Avīzi saskrāpējis un pārbīlī saplēsis pusi telegrammas. Knapi saburtojuši. Tā kā būtu «brauc», tā kā «nebrauc», ta kā «pagaidām nebrauc, pats atbraukšu».

— Man, tēvoci Nikolaj, ar tādām blēņām nodarboties nav vaļas, — es teicu. — Man radiouztvērējs sabojājies. Nu, redz ... tur vajag pievīlēt.

— Pielūko, nedari muļķības! Ko tas dienaszaglis Jurka sācis vazāties mūsu sētā? Tu, puis, pielūko! Tur labais p,a 1 s nebūs. Paņem vīli no kastes Un veļu paķer lidzil Rau, tur aiz skapja sainis. Mazgātāja teicās pusdienlaikā nākt pēc naudas. Vai ta tēvs tev neko neraksta?

— Raksta! — es atbildēju, paķēris vīli un celdams plecos veļas saini. — Viņš, tēvoci Nikolaj, tur visu laiku kaut ko spridzina... rībina... Es, tēvoci Nikolaj, vēlāk pastāstīšu, bet lagad nav vaļas.

Kur vien spēju, savācu vecas atslēgas uri, atlicis divas, ķēros pie darba.

Es strādāju ilgi un neatlaidīgi. Sabojājis vienu atslēgu, ķēros pie otras. Paretam tikai atrāvos, lai padzertos pie krāna. Sviedri izspiedās uz pieres, pirksti bija saskrambāti, notriepti ar skaidām un rūsu. Es pieliku aci pie atslēgas cauruma, nometos uz ceļiem, apgaismoju to ar sērkociņa liesmiņu, smērēju atslēgu ar šujmašīnas eļļu, bet tā kā noburta nepadevās. Te uzreiz — krāks! Un es iutu, ka atslēga gausi un šņirkstēdama tomēr pagriezās.

Es apstājos, lai atvilktu elpu. Atstūmu soliņu, savācu un iemetu spaini gružus un skaidas, noskaloju netīrās, eļļainās rokas un tikai tad atgriezos pie atvilktnes.

Dzinn! Gatavs! Izrāvu atvilktni, pacēlu avīzes lapu un ieraudzīju melnu, eļļainu, blāvi spīdošu kaujas brauniņu.

Es to paņēmu — tas bija auksts, it kā no ledus pagraba. Rievainā spala kreisajā pusē viena vietiņa mazliet ieskrambāta. Es izņēmu aptveri: tur bija sešas patronas, septītās trūka.

Es noliku brauniņu uz dvieļa un sāku pārmeklēt atvilktni. Nekādas naudas tajā nebija.

Manī parņēma reizē dusmas un izmisums. Pusi dienas es biju pūlējies, noņēmies, zaudējis tik daudz dārgā laika — un nebiju atradis to, ko man vajadzēja.

Es iebāzu brauniņu atpakaļ, uzklāju avīzi virsū un aizvēru atvilktni.

Vēl kas jauns! Uz otru pusi atslēgu nevarēja pakustināt, un slēdzene nebija aizgriežama. Tas vēl nebija viss: izvilkt atslēgu no cauruma tagad nebija iespējams, un tā rēgojās jau pa gabalu. Es iebāzu vīli atslēgas aci un sāku spiest kā ar sviru. Liekas, ka lieta iet! Krāks — un atslēga nolūza; vēl sliktāk! Atslēgas caurumā rēgojās asa, nejauka nolūzušās atslēgas pusīte.

Niknumā es iespēru ar kāju atvilktnei, iemetos gultā un sāku raudāt.

Pēkšņi pa vēdlodziņu no sētas atplūda pazīstamā, stieptā gaudošana. Tur apnicīgi klaigāja vecu lietu uzpircējs.

Es uzlēcu kājās un atrāvu vaļā logu. Sētā bija tikai mazie bērni. Mēmi es pamāju ar roku vecu lietu uzpircējam, un, kamēr viņš meklēja ieeju, kamēr kāpa augša, es raudzījos apkārt, apsvērdams, ko gan viņam varētu pārdot.

Tur vecas bikses. Tur žakete ar cauru elkoni. Varbūt ari slidas? Ziema vēl tālu. Tur krekls, kam piedurknes kļuvušas par īsām. Futbola bumba! Uzspļaut... Tagad spēle ne prātā. Sametu visu kaudzē, noslaucīju asaras un steidzos atvērt durvis.

Ienāca uzpircējs. Kārām rokām viņš nadzīgi izrakņāja visu kaudzi, vienaldzīgi atsvieda slidas. Ar līku pirkstu diez kāpēc vēl vairāk ieplēsa žaketes elkonī caurumu, nošņācās un teica:

— Seši rubļi.

Kā tā — seši rubļi? Par tik lielu kaudzi tikai seši rubļi, ja man vajadzīgi trīsdesmit?

Es mēģināju kaulēties. Bet viņš klusēja un tikai pa reizei laiski atkārtoja:

— Seši rubļi. Laba maksa.

Tad es atstiepu vecus velteņus, trauku dvieļus, kartupeļu maisu, tēva sandales, radioaustiņas un noplukušu zaķ-ādas cepuri. Atkal viņš tikpat nadzīgi pārcilāja lietas, ar pirkstu izdūra velteņos caurumu, atstūma radioaustiņas un noteica:

— Pieci rubļi!

Kā tā — pieci rubļi? Par tik lielu kaudzi, kas tagad aizņēma visu kaktu, — seši un pieci, kopā vienpadsmit?

— Vienpadsmit rubļu! — somu plecos celdams, sacīja uzpircējs. — Gribi — atdod, negribi — iešu tālāk.

— Pagaidi! — es teicu izbailēs, kas nepalika apslēptas viņa šauro acu asajam skatienam. — Tu pagaidi, es tūliņ vēl ...

Es metos blakus istabā. Skrandas vairs negadījās, un es atvēru drēbju skapi.

Pirmais, ko es pamanīju, bija Valentīnas pelēkbrūnais kažokādas boa. Kas tā bija par ādu, es nezināju. Bet vairākkārt biju dzirdējis, ka Valentīnai šis boa diez kāpēc nepatīk.

Es norāvu to no vadža. Tas bija pūkains, viegls un saules staros mazliet sudrabaini mirdzēja. Cik nu varēdams savaldījos, iznesu boa un nevērīgi nometu uzpircējam priekšā uz galda.

Stop! Tagad es pamanīju, kā iegailējās viņa lūša acis un cik kāri viņš sakampa kažokādu!

Tagad cenu viņš nepateica uzreiz. Viņš šo lietiņu paspaidīja rokās, mazliet pastaipīja, pacēla tuvu pie acīm un paostīja.

— Septiņdesmit rubļu — viņš lēni noteica. — Vairāk nedošu ne kapeikas.

«Oho! Septiņdesmit!» es izbijos, bet, tā kā atkāpties bija jau par vēlu, tad saņēmies teicu:

— Kā gribi! Lētāk par deviņdesmit es neatdošu.

— Jaunais cilvēk, — skaļi teica uzpircējs, — es nestrīdos! Varbūt šī manta maksā ari deviņdesmit rubļu. Jādomā pat, ka maksā. Bet šī manta nav tava, jaunais puiš, un ka par to nesadod mums abiem. Septiņdesmit rubļu un vienpadsmit — astoņdesmit viens. Ņem naudu — un lieta darīta.

— Kā tu drīksti! — es murmināju. — Tas ir mans. Tā nav tava darīšana. To man uzdāvināja.

— Es nestrīdos, — pasmīnēja uzpircējs. — Es nestrīdos. Var jau būt, ka ir tāda kārtība, ka jauna meita valkā zābakus un karavīra šineli, bet tāda kārtība, ka jauns puisis valkātu dāmu kurpes un kažokādas boa, — tādas kārtības nav un nekad nebūs. Ņem ātrāk naudu, puiš, un lieta darīta.

Es paņēmu naudu. Taču tas nebija viss — manas bēdu dienas tikai sākās.

Otrā dienā es pierakstījos bibliotēkā un paņēmu divas grāmatas. Vienā no tām bija rakstīts par zēnu bundzinieku. Viņš aizbēdzis no ļaunās vecāsmātes un pievienojies revolucionārajiem karavīriem franču armijā, kas cīnījusies viena pret visu pasauli.

So zēnu turējuši aizdomās par nodevību. Ar smagu sirdi viņš pazudis no vienības. Tad komandieris un kareivji pilnīgi noticējuši, ka zēns bijis ienaidnieka izlūks.

Bet vienībā sākuši risināties dīvaini notikumi.

Tā kādreiz nakts tumsā, kad sargi nespējuši saskatīt pat savu šauteņu durkļu galus, pēkšņi sākuši taurēt kaujas trauksmi, un izrādījies, ka ienaidnieks pielavījies jau itin tuvu.

Resnais un bailīgais muzikants <Vlišo, tas pats, kas bija apmelojis zēnu, pēc kaujas izrāpies no grāvja un teicis, ka signalizējis esot viņš. Viņu ieteikuši apbalvošanai.

Bet tie bijuši meli.

Tā citreiz, kad vienībai klājies grūti, pamestās drupās, drūmā tornī, kur nespējis piekļūt neviens brīvprātīgais drosminieks, piepeši uzvijies franču karogs un uz torņa robotā jumta paliekām uzliesmojusi signāllaternas uguns. Laterna šūpojusies, šaudījusies no labās puses uz kreiso un, kā bijis norunāts, signalizējusi kaimiņu vienībai, saucot to palīgā. Palīdzība tikusi sniegta.

Bet sasodītais muzikants Mišo, kas vēl no rīta gadījuma pēc bija palicis pilī un visu laiku piedzēries vāļājies pagrabā līdzās vīna mucām, atkal teicis, ka to darījis viņš, un viņu atkal apbalvojuši un piešķīruši seržanta pakāpi.

Lasot šīs rindiņas, mani pārņēma niknums un sašutums un asaras aizmigloja acis.

«Es... tas ir, viņš, drosmīgais, labais zēns, kas tik ļoti mīlēja savu dzimteni, apkaunots, vientuļš, visu pamests, riskējot ar dzīvību, deva trauksmes signālus.»

Man vajadzēja ar kādu dalīties savās noskaņās. Bet man blakus nebija neviena, tikai kaķēns, acis piemiedzis, snauda un murrāja uz spilvena.

— Tas esmu es — kareivis bundzinieks! Es arī esmu vientuļš un pamests... Ei tu, slinkais muļķīti! Dzirdi? — es teicu un paņurcīju kaķēna silto, pūkaino vēderu.

Aizvainotais kaķēns pielēca kājās, uzmeta kūkumu un, kā man likās, nikni paraudzījās manī ar savām apaļajām, zaļajām acīm.

— Ņau! — viņš atbildēja. — Tu melo, tu neesi kareivis bundzinieks. Bundzinieki neložņā pa svešām atvilktnēm un nepārdod uzpircējam Valentīnas boa. Bundzinieki sit apaļas bungas, vispirms — trim-tara-ram! — pec tam — trum-tara-ram! Bundzinieki ir droši un labi. Viņi pielej līdz malām pilnu tasīti ar siltu pienu un met tur desas ādiņas un mīkstus baltmaizes gabaliņus. Bet tu piemirsti ieliet pat aukstu ūdeni un svied uz grīdas vienīgi sausas garozas.

Viņš nolēca uz grīdas un, baidīdamies no atriebības, pasteidzās palīst zem dīvāna. Un droši vien ilgi tur tupēja, ausīdamies un klausīdamies, vai es nemeklēju krāsns kruķi vai slotu.

Bet es jau sen biju cieši aizmidzis.

No rīta, izskriedams pēc maizes, ievēroju, ka mūsu dzīvokļa ārdurvis bija pavērtas. Es atcerējos, ka vēlu vakarā, lasīšanā nogrimis, biju piemirsis tās aizvērt.

Bet, tā kā man visu laiku pa galvu jaucās domas par gaidāmo Valentīnas atgriešanos, atmaksu par uzlauzto atvilktni un pārdotajām mantām, tad šis niecīgais atgadījums modināja manī domas:

«Bet kā būtu, ja dienu (naktīs tas ir bailīgi) izejot atstātu durvis vaļā? Tad droši vien atnāktu īstie zagļi, kaut ko nozagtu, un pie reizes viņiem varētu uzvelt ari citas nelaimes.»

Dzerot tēju, es apsvēru, ka mans nodoms nav peļams. Bet, tā kā man būtu žēl, ja zagļi paņemtu kaut ko vērtīgu, es izslaucīju vannu sausu, sakrāvu tur visu veļu, drēbes, apavus, galdautu, aizkarus, un dzīvoklis kļuva tukšs kā uzpošanas laikā — Pirmā Maija priekšvakarā. Cieši jo cieši visu to noblīvējis, es pārklāju vannu ar avīzēm, uzvēlu virsū vecas tnašas, kas bija palikušas no kaļķu maisiem, sasviedu virsū dažādas grabažas, salauztas kamaniņas, slēpju nūjas, velosipēda riteni. Tā kā mūsu vannas istabā nebija loga, es uzliku krēslu uz galda un izskrūvēju griestu spuldzi.

«Tagad,» es nodomāju ļaunā priekā, «lai tik nāk!»

Triju dienu laikā es ne reizes netiku aizslēdzis durvis. Bet savādi — neviens zaglis nenāca. Un tas bija jo dīvaināk tāpēc, ka mūsu mājā no rīta līdz vakaram tā vien klikšķēja: klik... klak! Slēdz, zvana, atkal slēdz.

Citi durvis noslēdza, pat uz mirkli nokāpjot līdz parādes ieejai pie avīžu kastītēm... Aiz bailēm aizelsušies, no pusceļa griezās atpakaļ, lai pārbaudītu, vai durvis ir kārtīgi noslēgtas.

Bez durvju atslēgām pierīkoja vēl ārpusē piekaramās atslēgas, krampīšus, važiņas...

Bet te dzīvoklis trīs dienas stāv neaizslēgts un durvis tikai pievērtas, taču neviens zaglis tur nebāž savu degunu!

Nē! Neveiksmes gāzās pār mani no visām pusēm.

Es saņēmu no Valentīnas atklātni. Viņa jautāja, vai mājās viss kārtībā un vai mazgātāja atnesusi veļu.

Un dodu vārdu — ja Valentīna būtu jautājusi, vai man nav kāda nelaime gadījusies, vai negarlaikojos, vai arī būtu atsūtījusi kaut vienkāršu, dzeltenu atklātni, nevis tādu, kur klintis, ērgļi un jūra mani kaitināja un stāstīja par jauku dzīvi, kas nemaz nelīdzinājās manējai, un, beidzot, kaut jel šajā īsajā vēstulītē tieši trīs reizes nebūtu pieminējusi veļas mazgātāju, it kā tas būtu vissvarīgākais, — tad es godīgi būtu uzrakstījis viņai visu patiesību. Jo, lai gan viņa nebija mana māte un tagad — arī ne pamāte, tomēr viņa nebija ļauns cilvēks, kādreiz agrāk viņa mani bija lutinājusi un dažreiz pat slēpusi manus nedarbus, sevišķi, ja es turēju mēli aiz zobiem un neteicu tēvam, ka tā prombūtnē kāds zvanījis Valentīnai pa tālruni.

Un es atbildēju viņai īsi, ka esmu sveiks un vesels, ka veļa atnesta un viņai nav ko raizēties. Es aiznesu vēstuli un, svilpodams un kājām dauzīdams (sak, kas jau būs, būs), uzkāpu pa kāpnēm.

Kaķēns, it kā mani gaidīdams, tupēja kāpņu telpā. Durvis kā parasti bija mazliet pavērtas. Bet stop! Es izdzirdu tikko uztveramu troksni. It kā glāze atsistos pret apakštasīti, pēc tam kāds pastūma krēslu. Es ātri uzskrēju pus-stāvu augstāk.

Mūsu dzīvoklī bija zaglis!...

Elpu aizturējis, es ausījos. Pagāja minūte, divas, trīs, piecas... Zaglis nez kādēļ nemaz nesteidzās. Es dzirdēju viņa soļus, kad viņš pāris reižu pagājās pa gaiteni durvju tuvumā. Dzirdēju pat viņu nošņaukājamies un iekāsējamies.

— Tim-tam! Tra-la-la! Trum-trmn! — es dzirdēju aiz durvīm.

Bija ļoti savādi: zaglis dungoja dziesmu. Acīmredzot tas bija pārdrošs, bīstams bandīts. Un es jau sāku pārlikt, vai labāk nenokāpt leja un nepasaukt tēvoci Nikolaju, kas patlaban laistīja sētu. Bet te aiz durvīm, acīmredzot no virtuves, bija dzirdams apslapēts troksnis. Ilgi es pūlējos iedomāties, kas tas varētu būt. Pēdīgi apjēdzu: tur šņāca prīmuss. Tas jau bija kaut kas gluži neaptverams! Zaglis acīmredzot vārīja tēju un taisījās pie mums brokastot.

Es nokāpu kāpņu laukumiņā pie durvīm. Pēkšņi durvis plaši atvērās un manā priekšā nostājās maza auguma resns vīrs pelēkā uzvalkā, dzelteniem šņorzābakiem kājās.

— Draugs, — viņš vaicāja, — vai tu esi no šā — no piecpadsmita dzīvokļa?

— Jā, — es nomurmināju, — no šā.

— Tad ienāc jel, lūdzams! Es tevi redzēju pa logu jau pirms pusstundas, bet tu uzkāpi augšā un nez kādēļ slēpies.

— Bet es taču nedomāju, es nezināju, kādēļ jūs te... dziedat.

— Saprotu! — resnais iesaucās. — Tu droši vien domāji, ka es esmu zaglis, un pacietīgi gaidīji, kā risināsies notikumi. Tad zini, ka es neesmu ne zaglis, ne raz bainieks, bet gan Valentīnas miesīgs brālis, tātad — tavs tēvocis. Bet, tā kā man zināms, ka Valentīna apprecējusies un pametusi tavu tēvu, tad esmu tavs bijušais tēvocis. Tā būtu pareizāk.

— Viņa ar vīru aizbrauca uz Kaukāzu, — es aileicu,

— un tik drīz neatgriezīsies.

— Lielie dievi! — tēvocis bēdājās. — Dārgā māsa aizbrauca, tā ir nesagaidījusi miesīgo brāli! Bet es ceru, ka viņa tev pateica, ka es ieradīšos.

— Nē, viņa nepateica, — es atbildēju, neveikli vērodams mūsu nepievilcīgo dzīvokli. — Kad viņa brauca projām, viņa, liekas, bija apjukusi, jo sasita apakštasīti un kafijas katliņā iebēra sāli.

— Pazīstu, pazīstu bezrūpīgo būtni! — resnis nosodoši pagrozīja galvu. — Atceros vēl, kā agrā bērnībā viņa reiz uzlēja biezputrai nevis eļļu, bet petroleju. Apēda un mocījās šausmīgi. Bet saki tu man, draugs, — kāpēc te pie jums dzīvoklī kaut kas nav tā, kā vajag?... Ne nu gluži kā šķūnis, bet tīri kā Melitopoles apriņķa komisāra apartamenti pēc jautra mahnoviešu iebrukuma.

— Tas nav pēc iebrukuma! — es apjucis taisnojos.

— Es pats te visu novācu un nobāzu vannas istabā, lai zagļi neatnāktu un neaiznestu.

— Teicami, — piekrita tēvocis. — Bet tādā gadījumā — kāpēc tad tu atstāj vaļā dzīvokļa durvis?

Man par laimi, virtuvē sāka burbuļot tējkanna, un nepatīkamā saruna pārtrūka.

Mans bijušais tēvocis izrādījās jautrs un enerģisks cilvēks. Padzēris tēju, viņš lika man izjaukt noliktavu vannas istabā, kā arī noiet pie sētnieces un pateikt, lai viņa nokopj traukus, uzmazgā grīdu un sakārto dzīvokli.

— Tā nav pieklājīgi, — viņš paskaidroja. — Pie manis var atnākt cilvēki, cīņu biedri, bērnības draugi, un te tāda nekārtība!

Tad viņš vaicāja, vai man esot nauda. Uzslavējis par taupību, iedeva vēl trīsdesmit rubļu un izgāja līdz vakaram paklaiņāt pa Maskavu, kuru, kā viņš izteicās, neesot redzējis jau gadus desmit.

Es noskrēju lejā pie sētnieces un pateicu viņai, lai uzkopj dzīvokli.

— Tēvocītis atbraucis! — es palielījos. — Labs! Tagad man būs jauki.

— Tā jau labāk! — teica sētniece. — Vai tas kur redzēts — pamest dzīvokli nejēgas bērna ziņā! Bērns paliek bērns. Te tas liekas prātīgs, bet pagriezies nost — un, paskat, tas vēl pavisam dumjš.

— Maziņie — tie ir dumji, — es apvainojos. — Bet es vairs neesmu mazais.

— R, mīļais! Gadās muļķis mazs, gadās arī liels. Manam Vasjam jau sešpadsmitais. Agrāk ap šādu laiku izprecināja, bet viņš sadabūjis skārda cauruli, pielādējis ar sēru, izšāvis un, paskat, — trīs nedēļas sagulēja slimnīcā.

Labi vēl, ka tikai seju sabojāja, ka acis neizsita. Bet, ko es tev stāstu, — tu tak zini labāk nekā es!

Es kaut ko norūcu un aši pazudu, tāpēc ka Vasjas lietā bija ari daļa manas vainas.

Veikli un ar prieku es palīdzēju sētniecei uzkopt dzīvokli. Pievakarē mūsu dzīvoklis bija jau tīrs, kārtīgs un mājīgs. Es uzklāju uz galda jaunu, bārkstainu galdautu, aizskrēju līdz stūrim, par rubli nopirku lauku puķu pušķi un ieliku to zilā vāzē.

Pēc tam nomazgājos, apvilku tīru kreklu un, lai pakavētu laiku līdz tēvoča pārnākšanai, sēdos rakstīt vēstuli Valentinai.

«Mīļā Vaļa!» es rakstīju. «Pie mums atbraucis Tavs brālis. Viņš ir ļoti jautrs, labs un uzreiz iepatikās. Viņš man stāstīja, ka Tu bērnībā nejauši uzlējusi biezputrai petroleju. Es nebrīnos, ka Tev misējās, bet nav saprotams, kā Tu to varēji apēst. Vai varbūt Tev bija iesnas?...

Vēstuli nepabeidzu, jo pie durvīm zvanīja un es metos priekšnamā. Ienāca tēvocis un viņam līdzi vēl kāds.

— Iededz gaismu! I<ur slēdzis? — tēvocis komandēja.

— Surp, vecais, šurp! Nepaklūpi... Te kaste... Do šur cepuri, es pats uzkāršu... Pats, pats, priekš drauga visu pats. Laipni lūdzu! Pagriezies pret gaismu! Ak, gadiņi... Ak, neatgriežamie gadiņi!... Bet tu vēl esi spēcīgs... Jā, jā! Nekrati galvu... Tu vēl šalkosi, ozol... Vēl šalkosi! Iepazīsties, Sergej! Tas ir mans jaunības draugs! Skolots. Vecs partizāns čapajevietis. Politkatordznieks. Dzīvē daudz cietis. Bet, kā redzi, ērglis!... Vanags! Kas par acīm! Kas par asām, caururbjošām acīm! Uguns! Laternas! Prožektori!...

Tikai tagad pie gaismas es pienācīgi saskatīju tēvoča slaveno biedru. Taisnību sakot, varenu ozolu viņš man neatgādināja. Ērgli arī ne. Te tēvocis lielajā aizrautībā bija pāršāvis pār strīpu.

Viņam bija četrstūraina galva. Uz plikā paura rēgojās plata, laikam kaujās dabūta rēta. Seja bakurētaina, bet biezo lūpu kaktiņi noslīdējuši, un tas piešķīra viņa sejai skumju, pat raudulīgu izteiksmi.

Viņš bija tērpies zaļā diagonālauduma formas blūzē, pie kuras spīguļoja Darba Sarkanā Karoga ordenis.

Tēvocis apskatīja uzkopto dzīvokli, uzteica par izdarību, un te viņa skatiens krita uz manu nepabeigto vēstuli Valentīnai.

Viņš pievilka vēstuli sev klāt un sāka lasīt...

Pat pa gabaliņu es redzēju, ka viņa sasarkušajā sejā atspoguļojās neviltots sašutums. Sākumā viņš kaut ko norūca, tad piecirta ar kāju, saņurcīja vēstuli un iemeta to pelnu traukā.

— Kauns! — viņš teica, smagi pūzdams un pagriezdamies pret savu nopelniem bagāto draugu. — Paskaties uz viņu, Jakov!

Un tēvocis strupi pagrūda ar pirkstu uz manu pusi, bet es sastingu.

— Paskaties, Jakov, uz šo cilvēku — bezrūpīgu, nolaidīgu un vieglprātīgu. Viņš raksta vēstuli pamātei. Nu lai, galu galā (tas neko negroza) viņš raksta vēstuli savai bijušajai pamātei. Viņš paziņo tai priecīgo vēsti par viņas miesīgā brāļa atbraukšanu. Un kā viņš to paziņo? Viņš rasta vārdu «atbrauca» ar burtu «d» un pirms «ka» neliek komatu. Un tā esot mūsu jaunatne! Mūsu gaišā nākotne! Vai par to (es nerunāju par sevi, bet prasu tev, veco Jakov) tu cīnījies un cieti? Žvadzināji važas un vicināji čapajeviešu zobenu! Bet, kad bija vajadzīgs, nenodrebot gāji uz ešafotu... Atbildi taču! Saki viņam tieši acīs!

Uztrauktais tēvocis noguris atlaidās krēslā, bet vecais Jakovs bargi pakratīja plikpauraino galvu.

Nēl Ne tālab viņš bija žvadzinājis važas, vicinājis zobenu un gājis uz ešafotu. Ne, ne tālab!

— Svied krāsnī! — riebumā sacīja tēvocis, norādīdams uz saņurcīto papīru. — Nē, dod. es pats sadedzināšu.

Viņš uzrāva sērkociņu, papīrs uzliesmoja, un uz trauciņa palika pelnu plēnes, ko tēvocis tūlīt izmeta pa vēdlodziņu.

Nomākts un apkaunots es ņēmos virtuvē ap prīmusu, mierinādams sevi, ka plāni laikam iet tēvoča dēliem un meitām, ka pat vienas nelaimīgas kļūdas dēļ viņš spējīgs sacelt lādu traci.

«Ka tikai viņš neiedomājas eksaminēt mani ģeogrāfijā!» es bailīgi nodomāju. «Kas gan tad notiks!»

Taču mans tēvocis acīmredzot ātri aizsvilās, bet ātri ari atdzisa. Tēju dzerot, viņš ar mani jokoja, izprašņāja par tēvu un Valentīnu un beidzot lika iet gulēt.

Es jau grimu miegā, kad kāds klusītēm ienāca manā istabā un sāka grābstīties gar sienām, meklēdams slēdzi.

— Kas tur? — es pa miegam vaicāju. — Tas jūs, tē-voc?

— Es. Paklausies, draudziņ, vai jums mājās nav drusciņ ožamā spirta?

— Palūkojiet tajā istabā uz Valentīnas plauktiņa. Tur ir jods, rīcineļļa un dažadas zāles. Kas noticis? Vai kādam nelabi?

— Jā, vecajam nelāgi. Izcieties vecais, nomocījies. Nu, guli!

Iziedams tēvocis cieši aizvēra durvis.

Caur biezo sienu viņu balsis nebija dzirdamas. Bet drīz pa durvju apakšu ieplūda kāda kodīga, pretīga smaka. Oda tā kā pēc benzīna, tā kā pēc ētera vai vēl pēc kāda cita draņķa, un no tā es secināju, ka tēvocis nejauši izlējis kādas zāles.

Pagāja nedēja. Dienā tēvoča nebija mājās. Pievakarē viņš atgriezās kopā ar veco Jakovu, un tas lielāko tiesu palika pie mums pa nakti.

Kādu ritu es sēdēju vannas istabā un pacietīgi darbojos, ielikdams tikko izpirktā fotoaparāta kasetes.

Te kāds piezvanīja tēvocim pa tālruni, un, par kaut ko satraukts, viņš sāka steidzināt veco Jakovu. Es saucu caur durvīm, lai viņi brītiņu pagaida, jo tēvocis vēl nebija redzējis manu fotoaparātu un man gribējās tūliņ uzņemt abus draugus, pārsteidzot tos ar prasmi fotografēt. Taču tēvocim, ka likās, nebija vaļas. Noklaudzēja durvis. Viņi aizgāja.

Pēc brītiņa es izmetos no vannas istabas un sapīcis, saulē acis mirkšķinādams, palūkojos pa logu.

Tēvocis ar veco Jakovu pašreiz bija izgājuši pa vārtiem un nogriezās pa labi.

Es paķēru fotoaparātu un jozu viņiem pakaļ.

«Labi, tagad būs vēl interesantāk! Kaut kur ielas krustojumā es pieskriešu no sāniem vai nogaidīšu, kad viņi apstāsies, lai nopirktu papirosus. Tad — kniks! — un darīts.

Bet, kad viņi vakarā atgriezīsies, uz galda jau stāvēs fotogrāfija. Zem stikla, rāmītī un ar uzrakstu: «Dārgajam tēvocītim no tā un tā ...» Tēvocis, es domāju, būs bezgala pārsteigts un priecīgs.

Ilgi es izmēģinājos uztvert tēvoci fokusā. Brīžiem viņu aizsedza garāmgājēji, brīžiem tie grūstīja mani vai arī es satrūkos no tramvaju un autobusu signāliem.

Beidzot, man par laimi, tēvocis un vecais Jakovs iegriezās mazā skvērīņā pie kādas baznīeiņas. Apsēdās uz sola uu aizpīpēja.

Es žigli ierīkojos uz tukšām kastēm starp diviem kioskiem, kas bija apsisti ar finieri. Nostādīju aparātu uz vienu divdesmitpieklo. Kniks! Darīts! Un pašā laikā, jo mirkli vēlāk kāda plata mugura aizslēpa manam skatienam tēvoci un Jakovu.

Katram gadījumam es pārmainīju kaseti un mēģināju vēlreiz nostādīt aparātu fokusā. Tēvocis un vecais Jakovs piecēlās. Sagatavoties! Kniks!

Bet roka nodrebēja, un otrs uzņēmums droši vien neizdevās, tāpēc ka sakumpušais virs ar platajiem pleciem pagriezās, un pārsteigts es pazinu, ka tas ir artists un Saļapina brālēns, ar kuru mani iepazīstināja Jurka un kurš mani Sokoļnikos pacienāja ar alu.

Citreiz es droši vien būtu kļuvis domīgs par tik negaidītu sagadīšanos, bet tagad man nebija laika. Ielēcis tramvajā, es devos uz mājām, lai līdz vakaram paspētu sagatavot negaidīto dāvanu.

Vannas istabā es nejauši sasitu sarkano lampiņu. Lai nesajauktu, es abas kasetes ar uzņēmumiem iebāzu Valentīnas atvilktnē un skrēju uz veikalu pēc jaunas lampas. Bet, kad atgriezos, tēvocis jau bija mājās.

Viņš skarbi pasauca mani pie sevis.

Vienā rokā viņš turēja nolauzto atslēgas gredzenu, ar otru norādīja uz atslēgas atlikušo daļu, kas rēgojās ārā no slēdzenes.

— Paklausies, mans draugs, — viņš stingri teica. — So daiktu es atradu uz palodzes, bet, tā kā es jau biju uzplēsis bikses uz šās nolauztās atslēgas gala, tad kļuvu domīgs. Pieliku šo gredzenu te klāt. Un kas nu iznāk? ...

Viss pagalam! Es sāku kaut ko skaidrot, murmināt, taisnoties — sajuku, sapinos un beidzot, asaras liedams, izstāstīju tēvocim visu taisnību.

Tēvocis kļuva drūms. Viņš ilgi staigāja pa istabu, svilpodams dziesmu «No tā meža, no tā kalna vectēvs jāj uz zirga salna».

Beidzot viņš nošņaucās, nokāsējās un apsēdās uz palodzes.

— Ir gan laiki! — tēvocis sērīgi sacīja. — Smaga vilšanās! Cits manā vietā tūliņ ziņotu milicijai. Tevi, blēdi, saņemtu ciet, arestētu un nosūtītu uz koloniju. Un māsa Valentīna, kas tagad tev nav pat pamāte, protams, šausmās novērstos no tāda krāpnieka. Bet es esmu labs! Redzu, ka tu nožēlo, ka tu esi muļķis, un es tevi nenodošu.

Zēl, ka nav dieva un tev, stulbeni, nav kam pateikties, ka tev gadījies tāds labs tēvocis.

Lai gan tēvocis mani lamāja par blēdi un stulbeni, es faudādains karsti pateicos dārgajam tēvocim un nozvērējos klausīt un mīlēt viņu līdz kapa malai. Es gribēju viņu apkampt, bet viņš mani atgrūda un izvilka no blakus istabas veco Jakovu, kas tur skuvās.

— Nu, paklausies tikai, veco Jakov! — tēvocis ārdījās, zibsnīdams ar savām apaļajām runča acīm. •— Kāda aug mūsu jaunatne! — Te viņš parāva mani aiz ;piedurknes.

— Paskaties, blēdi, uz šā, neteikšu — vecā, bet kaujās jau novecojušā vira zaļo kareivja blūzi! Un ko tu tur redzi?... Ahā, tu sāc mirkšķināt acis! Tu nodrebi! Tāpēc ka pie šās diagonālblūzes mirdz Darba Sarkanā Karoga ordenis. Saki viņam, Jakov, tieši acīs: vai tu cietuma pagraba tumsā vai kanonādes dārdos un arī pasaules kauju pakalnos un līdzenumos domāji, ka tu cīnies par to, lai tadi malači ložņātu pa aizslēgtām atvilktnēm un pārdotu lupatlašiem svešus boa?

Vecais Jakovs stāvēja ar ieziepētu, pusnoskūtu vaigu un bargi kratīja galvu. Nē, nē! Ne cietumos, ne pakalnos, ne līdzenumos viņš tā nebija domājis.

Atskanēja zvans, durvīs parādījās sētnieks Nikolajs un pasniedza tēvocim pierakstīšanās lapiņas.

— Ej un iegaumē! — atlaida mani tēvocis. — Es redzu, tev dreb roka, veco Jakov, un tu vari iegriezt sev vaigā. Es zinu, ka tev ir smagi, tu esi ideālists un romantiķis. Iesim tajā istabā, es pats tevi noskūšu.

Tur viņi ilgi par kaut ko apspriedās. Beidzot tēvocis iznāca un teica man, ka šovakar viņš ar veco Jakovu aizbraucot, jo gribot līdz atvaļinājuma beigām paklejot pa pasauli un paskatīties, kāda tagad ir dzīve dzimtajā malā.

Te tēvocis apklusa, stingri paskatījās uz mani un piebilda, ka viņa sirds esot nemierīga par maniem nedarbiem.

— Tevi vajag stingri turēt acīs, — tēvocis teica. —Tevi spēj iegrožot tikai stipra un valdonīga roka. Tu brauksi man līdzi, darīsi visu, ko tev liek. Pielūko, ja tu man kaut reizi spītēsi, izmetīšu tevi pirmajā piestātnē, un lai tad plēsīgi putni riņķo ap tavu stūrgalvīgo pauri.

Kājas man saļodzījās, mēle kļuva stīva, un es mežonīgi iekaucos aiz negaidītas, bezgalīgas laimes.

«Kādi putni? Kas izmetīs?» es domāju. «Vai tad labais tēvocis izmetis? Es viņu klausīšu tā, ka... ja viņš liktu man tūliņ izlīst pa krāsns dūmeni uz jumta, es neapdomājies ar prieku līstu.»

Tēvocis lika man pie vakara būt gatavam, un tūliņ abi ar Jakovu aizgāja.

līs sāku kravāties. Sameklēju veļu, dvieli, ziepes un apskatīju savas virsdrēbes.

Bikses man bija apvalkātas, eļļainiem plankumiem notrieptas, un es ilgi noņēmos virtuvē, tīrīdams tās ar benzīnu. Paņēmu pelēko kreklu. Tas bija man par mazu, toties ceļā nenotraipīsies. Vienam zābakam papēdis bija nošķiebies, un, lai abi būtu vienādi, es ar knaiblēm norāvu otru papēdi, tad ar āmuriņu iedzinu naglu un nospodrināju zābakus.

Nedienas bija ar cepuri. Zeņķim tā reti ir jauna. Tā tiek mētāta pa žogiem un jumtiem, strīdiņos triekta pret zemi. Turklāt bieži vien tā aizvieto futbolbumbu. Bet manā cepurē bija caurums, ko es izdedzināju pie skolas ugunskura Pirmā Maija svētkos. Ja butu vesela padrēbe, tad to varētu nosmērēt ar tinti. Taču padrēbes nebija, bet smērēt ar tinti savu pakausi man, protams, negribējās.

Tad es nolēmu dienā turēt cepuri rokās, it kā man visu laiku būtu karsti, bet vakarā bus laba ari ar caurumu.

Tiklīdz es biju sagatavojies, atgriezās tēvocis ar Ja kovu. Viņi atnesa jaunu koferi, nez kādus vīstokļus un melnu ādas portfeli, ko tēvocis tūlīt nometa uz grīdas un sāka viegli mīdīt ar kājām.

Es odu pēc terpentīna, benzīna, zābaksmēra. Es stāvēju pavērtu muti, un man sāka likties, ka mans tēvocis mazliet jucis. Bet tad viņš pacēla portfeli, pasmaidīja, ievilka degunā gaisu un tūliņ novērtēja manus pūliņus.

— Teicami, — viņš sacīja. — Man patīk kārtība, kaut gan tu od kā petrolejas muca. Bet tagad met nost visus šos paltrakus, jo tā tu man atgādini baznīcas koristu, un apvelc, lūk, šo!

Un viņš pasniedza man saini. Tajā bija īsas zaļganas krāsas bikses līdz ceļgaliem, tāda pati švītīga blūze ar daudzām kabatām un kabatiņām, dzeltenas sandales, pioniera kaklauts ar spīdošu sprādzi*, pilotka, iešķība kā lidotājam, un neliela ādas mugursoma.

Drebošām rokām es pakampu visas šīs mantas un drāzos pārģērbties. Un, kad es iznācu, tēvocis sasita plaukstas.

— Ckalovs! — viņš iesaucās. — Molokovs! Vladimirs Kokinakil* .,. Trūkst tikai ordeņu — viens, divi, ducis!

Paraugies, veco Jakov, kāda mums aug jaunatne! Eli, eh, tālu lidos ērglēni! Tu neskumsti, veco Jakov! Redzams, ari tavu asiņu lase nav velti lijuši.

Drīz mēs bijām saposušies. Dzīvokļa atslēgu es aiznesu namu pārvaldniekam, kaķēnu atdevu sētniecei.

Atvadījos no sētnieka — tēvoča Nikolaja un ūdensvada labotāja Mikeškina, kas, labsirdīgās, stulbās acis blisinādams, iebēra man saujā saulespuķu sēklas.

Pie vārtiem es apstājos. Te mūsu sēta. Te pie metrobū-ves šahtas jau aizdegta pazīstamā laterna — tā, kas naktis apgaismo mūsu istabas. Bet tur augšā blakus dūmenim mūsu dzīvokļa trīs logi, un norietošās saules stars atspoguļojas agrakas tēva istabas putekļainajās rūtīs. Tur mēs kādreiz ilgi rotaļājāmies ar Ņinu. Sveiki! Vienalga tagad tur ir tukšs un nav neviena.

Steigā biju piemirsis Valentīnas atvilktnē abas izlietotās kasetes, bet tagad tas mani maz skumdināja.

A\ēs izgājām uz laukuma. Te tēvocis devās uz taksometru stāvvietu un ilgi par kaut ko kaulējas ar šoferi.

Beidzot viņš mūs pasauca. Mēs iekāpām un braucām.

Es biju pārliecināts, ka mēs brauksim tikai līdz kādai stacijai. Bet mēs jau sen bijām izbraukuši pilsētas nomalē, izdrāzušies pa apakšu cauri Loka dzelzceļa tiltam. Cils aiz cita paņirbēja garām vasarnīcu ciemati, un tad ari tie palika mums aiz muguras. Mašīna vēl joprojām joņoja un joņoja un veda mūs kaut kur ļoti tālu.

Pēc deviņdesmit kilometru brauciena pa Kurskas ceļu mēs naktī ierādāmies Serpuhovā.

Tumsā nokļuvām pie neliela, dārzu ieskauta namiņa, pa kura jumtu ņaudēdami ložņaja kaķi.

Es nemanīju, ka mūsu atbraukšana būtu kādu iepriecinājusi, kaut gan tēvocis bija stāstījis, ka šeit dzīvojot viņa sirdsdraugs.

Taču nekā pārsteidzoša nebija.

Tāpat, lūk, pirms četriem gadiem no mūsu sētas aizbrauca mans draugs Vasja Bikovs. Bet nesen mēs tikāmies... Kas un kā — un tas bija viss! Palielījāmies viens otram ar kabatas nazīšiem. Man — līks, ar īlenu, viņam — taisns, ar korķu viļķi. Apēdām pa Irisa konfektei un aizgājām katrs savu ceļu.

Acīmredzot ne jau katra draudzība ir uz mūžu!

Serpuhovā mēs nodzīvojām divas diennaktis, tin es brīnījos, ka tēvocis, kurš tā bija gribējis apskatīt dzimto pusi, nespēra ne soii tālāk par dārziņu.

Dažas reizes es skrēju pēc avīzēm, pārējo laiku vārtījos zālē un lasīju veco «Ņivu»*. Acu priekšā paņirbēja ķeizaru, imperatoru, krievu un nekrievu ģenerāļu portreti. Kaut kādi izveicīgi bendes ar īsiem, līkiem zobeniem cirta galvas sagūstītajiem ķīniešiem. Bet šie, it kā tā arī vajadzētu, mierīgi tupēja uz ceļiem. Nebija redzams, ka kāds no viņiem būtu uzlēcis kājās, kaut ko uzsaucis bendēm vai vismaz uzspļāvis.

Par to gāju parunāt ar tēvoci. Viņš lasīja tikko no pastnieka saņemto telegrammu un bija apmierināts. Viņš at ņēma man nodriskāto «Ņivu» un sacīja, ka es vēl esot jauns un ka man jādomājot nevis par nāvi, bet par dzīvi. Turklāt no tādām bildēm nakti varot rādīties ļauni sapņi

Es iesmējos un jautāju, vai mēs drīz brauksim kaut kur tālāk.

— Drīz, — tēvocis atbildēja. — Pēc stundas brauksim uz staciju.

Viņš pastiepa roku pēc ģitāras, viltīgi palūkojās uz mani un, stīgas strinkšķinādams, nodziedāja šādu dziesmu:

Drīz jau nakts mēness spīdumā bālajā Zemei veldzi un valgumu sniegs.

Tumsā atlidos plašumos tālajos Mūsu brīnišķai dzimtenei miegs.

Visiem cilvēkiem mājokļos dusa nāks.

Maigu smaidu tie sapņos ņems līdz.

Tikai mēs pa šo ceļu nakts klusumā Iesim tālāk, līdz uzausīs rīts.

— Tram-tam-tam! — viņš uzlika plaukstu uz stīgām un apmierināts iesmējās. — Vai laba dziesma? Nu, lūk! Bet kas sacerējis? Puškins? Šekspīrs? Anna Kareņina? Blēņas! To es pats sacerēju. Bet tu, brāl, domāji, ka tavs tēvocis visu mūžu tikai vicinājis zobenu un šķindinājis piešus. Nu, pamēģini tu sacerēt! Tas vis nav tā kā līst pamātes atvilktnē pēc naudas. Ko tad tu novērsies? Es runāju, tevi mīlēdams. Ja es tevi nemīlētu, tad tu jau sen tupētu pārmācības namā. Bet tu esi, paskat, kur: apkārt smaržas, daba. Rau, vecais Jakovs, izkāries pa logu, skatās zilajā tālē. Liekas, ka rokā viņam puķe. Roze! Ak, sapņotājs! Mūžam jaunais vecais sapņotājs!

— Ne jau zilajā tālē, — es sabozies atteicu, — viņam ieziepēti vaigi, rokās otiņa, un, kā liekas, viņam pa logu izkritusi glāze ar liekajiem zobiem.

— Vai dieniņ, kāda nelaime! — tēvocis iesaucās. —Tad skrien jel ātrāk viņam palīgā, tu, bczsirdigais ēzeli, un pie reizes pasaki, lai viņš pasteidzas!

Pēc stundas mēs jau bijām stacijā. Tēvocis bija jautrs un gādīgs. Viņš uzmanīgi atbalstīja draugu, kad tas kāpa augšā pa akmens pakāpieniem, un skaļi pamācīja:

— Nesteidzies, veco Jakov! Sirds tev jauka, bet sirds tev slima. Jā, jā! Saki, ko gribi, — vecās brūces liek sevi manīt, bet dzīve ir nesaudzīga. Tur ir galdiņš. Viss aizņemts. Pagaidi mazliet, veco zēn, ļauj paskatīties, gan jau kāds pados vietu vecam veterānam.

Meitene ar melnām bizēm paņēma sainīti un piecēlās. Jauns leitnants nočaukstināja avīzi un pavirzījās tālāk. Oficiants veikli piebīdīja tēvocim otru krēslu, bet es apsēdos uz mantu saiņa. Driz pienāca nesējs un teica, ka mīkstajā vagonā vietu neesot. Tēvoci tas nemaz neapbēdināja, un viņš lika ņemt cietajā vagonā.

Iedrebējās rūtis, pieripoja vilciens. Mēs izgājām uz platformas. Pēkšņi drūzmā pazibēja man pazīstama seja — artists no Sokoļņikiem. Tagad viņam bija pensnejs, galvā mīksta platmale, uz pleciem uzmests pelēks lietusmētelis; viņš kaut ko pavaicāja tēvocim, acīmredzot — kur atrodas bufete, un pateicies iejuka pūli. Tikko mēs apsēdāmies, nozvanīja, nosvilpa — un vilciens sāka kustēties

Kamēr es slaistījos pie loga, pārdomādams dīvainās sagadīšanās cilvēka dzivē, tēvocis paspēja aiziet uz restorānvagonu. No turienes viņš atnesa lielu apelsīnu un sniedza to vecajam Jakovam, kas sēdēja, noliecis galvu uz galdiņa.

— Ed, Jakov! — tēvocis piedāvāja. — Bet kas tev? Es redzu, tu esi bāls. Nejūties labi?

— Pāries, — viebdamies nostenējās Jakovs. — Zināms, krata, grūsta, bet es pacietīšu.

— Viņš pacietīs! — sašutis iebrēcās tēvocis. — Viņš, kas visu mūžu cietis to, ko cits neizciestu pat trijos mūžos! Nē, nē! Tas nenotiks. Es tūliņ pasaukšu vilciena priekšnieku, un, ja tam būs sirds, tad mīksto vietu viņš tev pagādās.

— Būtu atsēdies pie loga un pielicis kaut ko mitru pie galvas. Lūk, te salvete, auksts ūdens, — piedāvāja iepretim

65

3 — A. Galciars. «Izlase*.

sēdošā vecenīte. •— Bet jūs, jaunais cilvēk, būtu mazāk smēķējis, — viņa griezās pie puiša, kas gulēja uz augšējā plaukta. — No jūsu tabakas pat veselam ātri var kļūt nelabi.

Puisis ar apaļu seju, pieri saraucis, pavērās lejup, bet, ieraudzījis padzīvojušu cilvēku ar ordeni, samulsa un aizmeta papirosu.

— Pateicos jums, augstsirdīgā vecenīte, — teica tēvocis. — Nezinu, vai jūsu viri un brāļi ir sēdējuši pa cietumiem un katorgām, bet sirds jums atsaucīga. Ei, biedri pavadoni! Palūdziet pie manis vilciena priekšnieku, bet vispirms atveriet logu, — man šķiet, ka tas ar septiņcol-ligajām naglām piesists pie sienas.

— Tu, dārgais, slauki vieglāk! — vilciena pavadonim pārmeta bārdains večuks. — Redzi, ka cilvēkam sirds nepanes putekļus.

Drīz vien visus mūsu kaimiņus pārņēma līdzjūtība pret veco Jakovu, un, gaiteni izgājuši, viņi paklusām pārrunāja, ka, lūk, te cilvēks savā laikā cietis tautas labā un tagad slimo un mokās. Bet es, taisnību sakot, sabijos, ka tikai vecais Jakovs nenomirst, jo nezināju, ko mēs tad iesāktu.

Es izgāju gaiteni un pateicu to tēvocim.

— Pasargi dievs! — nomurmināja vecenīte. — Vai tad tiešām tik nelāgi?

— Kas tur ir? — ievaicājās garāmejot kāda večiņa.

— Are, tajā kupejā, vadzi, viens cilvēks taisās mirt,— labprāt paskaidroja viņai bārdainis. — Tā, redz, dzīvo, dzīvo, bet nezini, kur gals pienāks.

— Vajadzētu izsēdināt, — piesardzīgi deva padomu no blakus kupejas. — Padot uz staciju telegrammu, lai sagaida sanitāri ar nestuvēm. Vai tad tas nu ir labi: mironis vagonā! Mums te sievietes, bērni.

— Kur mironis? Kam mironis?

Saruna pieņēma negaidītu un nepatīkamu virzienu. Tēvocis iegrūda man dunku mugurā un, skaļi iesmējies, piegāja pie vecā Jakova, kas gulēja uz sola.

— Ha-ha! Viņš miršot! Vai dzirdi, veco Jakov? — jautāja tēvocis, raustīdams to aiz kājas. — Viņi saka, ka tu mirstot. Nē, nē! Ozols vēl stiprs. To nav salauzuši ne cietumi, ne kazemāti*. Nesalauzis ari viegla sirds lēkme, kas uznākusi no kratīšanās un sliktas ventilācijas. Re, viņš jau ceļas augšā. Re, viņš jau pasmaidīja. Nu, skatieties, vai tad tas ir mirēja krampjainais smaids? Nēl

Tas ir možas un vēl pilnasinīgas dzīvības smaids. Ahā, le jau nāk vilciena priekšnieks! Zināms, es saku, viņš vēl smaida. Bet, tā kā viņa organisms cīņās novārdzināts, tad šādi smaidi, kratoties vagonā, nezin vai ir piemēroti un dabiski.

Uzzinājis, kas par lietu, vilciena priekšnieks teicas

— Es redzu, ka vecajam partizānam, ordeņa kavalierim tiešām neērti. Bet, jums par laimi, nupat Serpuhovā no mīkstā vagona piektās kupejas vai nu pirms laika izkāpis, vai arī stacijā aizkavējies kāds pasažieris. Dodiet pavadonim naudu piemaksai, un es pateikšu, lai viņš piestātnē nopērk biļeti ārpus kārtas.

Vilciena priekšnieks atsveicinājās un aizgāja.

Visi bija ar viņu ļoti apmierināti. Visi slavēja pieklājīgo un rūpīgo priekšnieku. Teica, ka viņš gan vēl jauns, bet tik labi izturas. Bet vai sen tas bija, ka gadījās tādi, kas ar tevi ne runāt negrib, kur nu vēl palīdzēt cilvēkam vai arī vismaz padomāt par viņa stāvokli!

Labi, ja viss ir labi. Tad cilvēki kļūst laipni, saticīgi. Viņi cits citam piedāvā tēju, nazīti, sāli, ņem lasīt no citiem žurnālus, avīzes un izvaicā, no kurienes un uz kurieni kairs brauc, cik kur kas maksā; stāsta arī visādus atgadījumus no savas un citu dzīves.

Vecais Jakovs pavisam atlaba. Viņš padzēra tēju, apēda gabalu desas un divas bulkas.

Tad kaimiņi lūdza, lai arī viņš tiem kaut ko pastāsta no savas acīmredzot notikumiem bagātās dzīves...

Bija neērti noraidīt tādu cilvēku lūgumu, kuri tik līdzcietīgi izturējušies, un vecais Jakovs jautājoši paskatījās uz tēvoci.

— Nē, nē, viņš nestāstīs, — skaļā balsī skaidroja tēvocis. — Viņš ir pārāk kautrīgs. Jā, jā! Tu esi kautrīgs, veco Jakov. Un tu nedusmo, bet es tev atgādināšu, ka vienīgi aiz šīs nolādētās kautrības tu atsacījies ieņemt tautas komisāra vietnieka posteni kādā nelielā autonomā republikā. Pats tautas komisārs, biedrs Guli-Podžidajevs, kā visiem zināms, nesen nomiris. Un, protams, tu, nevis kāds cits, pārvaldītu šīs nelielās, bet simpātiskās tautas lietas!

— Paklausieties! Jūs taču jokojat! — mulsi ierunājās no augšējā plaukta puisis ar apaļo seju. — Tā taču nemēdz būt.

— Visādi mēdz būt, — draiski atteica tēvocis un turpināja savu stāstu. — Bet kautrība, ak vai, ne vienmēr ir tikums. Mūsu darbi, mūsu rīciba bieži vien pieder vēsturei, un tiem, kā teikt, jāiedvesmo mūsu laimīgā, bet diemžēl bezbēdīgā jaunatne. Un, ja viņš nestāstīs, tad viņa vietā stāstīšu es.

Te tēvocis pārlaida skatienu visiem klātesošajiem un noprasīja, vai kāds nav sēdējis viņos vai arī tagadējos laikos Harkovas centrālcietumā.

Nē, nē! Izrādījās, ka ne viņos, ne tagadējos laikos neviens nav sēdējis.

— Nu, tad jūs nezināt, kas ir Harkovas cietums, — tēvocis iesāka savu stāstu.

— Kā drūms, pelēks milzenis tas stāvēja augstā, tā sauktā Vēsā vai, atvainojiet, Aukstā kalna paugurā. Visapkārt kalnam bija izmētāti patvaldības ķetnas nospiesto, bailīgo mietpilsoņu zemie namiņi. Bēdīgi bija cietumniekam sēdēt drūmajā kopējā kamerā numurs divdesmit septiņi. Pa logu bija redzams ceļš, pa kuru ripoja kravas automobiļi, gāja uz darbu kalpotāji. Un tirgones spekulantes, jautri žadzinādamas, stiepa uz tirgu grozus ar augļiem un paplātes ar ceptiem pīrādziņiem — ar gaļu, rīsiem un kāpostiem. Bet cietumnieks, kā jūs paši saprotat, saņēma tikai seši simti gramu, tas ir, pusotras mārciņas. Turklāt viņš alka pēc brīvības.

«Surp brīvību!» pie sevis skaļi iesaucās cietumnieks. «Pietiek man žvadzināt dzelžus un nīkt nebrīvē, gaidot maz ticamo amnestiju sakarā ar kādu gadadienu, pareizāk sakot, ķeizara laulībām, dzimšanu vai kronēšanu.» Un to pašu vakaru, nākdams no malkas sagatavošanas darbiem, cietumnieks atgrūda konvojnieku un kā pantera metās mežā, draudīgās ložu svilpoņas vajāts.

Taču liktenis beidzot uzsmaidīja cietējam. Nakti viņš pārgulēja siena kaudzē, bet no rīta izdzirda traktora troksni un ieraudzīja uz lauka stādājošus zemniekus. Tā kā cietumnieks nēsāja vēl savas drēbes un bija ģērbies ļoti pieklājīgi, tad viņš uzdevās par atbildīgu darbinieku, kas atbraucis uz sēju.

Viņš izvaicāja, kā veicas darbs, deva dažus norādījumus, padzērās pienu, pieprasīja zirgus līdz stacijai un nozuda, kā jūs jau uzminējāt, lai turpinātu bīstamo darbu tautas labā, kas smaka nolādētā carisma smagajā jūgā ...

Klausītāji sāka smieties un, traukus šķindinot, devās uz izeju, jo vilciens nobremzēja pie stacijas, kur bija lēta piena un vistu pārpilnība.

— Bet klausieties, jūs taču jokojat, — aizvainoti piezīmēja no augšas puisis ar apaļo seju. — Nekas tāds vispār nenotiek.

— Jā, es jokoju, jaunais cilvēk, — slaucīdams ar lakatiņu pieri, aukstasinīgi noteica tēvocis. — Joki dara dzīvi jauku. Bet citādi dzīve ir viegla tikai stulbeņiem un miegamicēm. He! Vai nav tiesa, jaunekli? — viņš uzsita man uz pleca. — Bet te, kā redzu, nāk arī pavadonis ar biļeti.

Tēvocis palika pieskatit mūsu mantas, bet es paņēmu diezgan vieglo koferi un pavadīju uz mīksto vagonu veco Jakovu, kas nesa sev līdzi spilvena pārvalkā ievīstītu portfeli, dvieli, apelsīnu un avīzi.

Kupejā bija tikai divas vietas. Apakšā pie loga pa labi sēdēja pusmūža virs, viņam priekšā uz galdiņa atradās grāmata, aiz muguras — ādas karavīra soma, bet līdzās uz dīvāna mētājās spilvens.

Viņš pablenza uz mums, kad mēs noskrapstinājām durvis. Taču, ieraudzījis, ka kupejā ienāk nevis kaut kāds švauksts, bet cienījams sirmgalvis ar ordeni, viņš godprātīgi atņēma sveicienu un atstūma pie malas spilvenu. Augšējā vieta — tā pati, ko nebija ieņēmis pasažieris, kas laikam bija nokavējis vilcienu, — bija brīva. Tomēr tūliņ rāpties gulēt vecais Jakovs negribēja, viņš uzlika acenes un ķērās pie avīzes.

Taču es skaidri redzēju, ka viņš nelasa, bet caur pieri vērīgi skatās uz pasažiera pusi.

Es bridi vilcinājos, tad novēlēju vecajam Jakovam labu nakti.

Viņš viegli iekunkstējās un īgnā, klusā balsī lūdza pateikt tēvocim, lai tas nederīgā melnā sildītāja vietā atsūta parasto karalauka sildītāju pudeli, līdz pusei piepildītu ar ūdeni. Es pabrīnījos un gribēju pārvaicāt, bet atbildes vietā vecais Jakovs mēmi parādīja man dūri. Aizvainots un mazliet iebiedēts es atgriezos un pateicu tēvocim šo lūgumu.

Tēvocis sarauca pieri, paklusām kādu nolamāja, noliecās pie savas somas, izvilka nelielu sainīti un tūliņ izgāja, laikam pie pavadoņa pēc ūdens. Drīz viņš izsauca mani priekšiņā. Viņa skatiens bija stingrs, bet apaļās acis piemiegtas.

— Se, — viņš teica, pastiepdams man pelēku audekla somiņu, augšgalā savilktu ar gumijas auklu. — Ņem šo sildītāju un aiznes! Saprati? — viņš saspieda manu roku. — Saprati? — atkārtoja tēvocis. — Ej un atceries, par ko mēs abi runājām pirms izbraukšanas.

Tēcoča balss bija klusa un cieta, tagad viņš runāja strupi, bez jebkādiem smiekliņiem un jociņiem. Roka man drebēja. Tēvocis to pamanīja, saņēma mani pie zoda un vieglītēm pagrūda.

— Ej, — viņš sacīja, — dari, kā tev pavēlēts, un tad viss būs labi.

Es gāju. Pa ceļam es pataustīju somiņu: tajā kaut kas nočīkstēja un nočabēja; sildītājs bija auksts, acīmredzot no ādas, un ūdens vietā piebāzts ar papīru.

Pieklauvējis es iegāju kupejā. Nepazīstamais pasažieris sēdēja pie galdiņa, zemu noliecies pār grāmatu. Vecais Jakovs lasīja, atmeties gandrīz pie pašas sienas.

Viņš paķēra sildītāju, viegli ievaidējās, pielika to sev pie vēdera un apsedza ar svārku stūriem.

Es izgāju un apstājos vagona tamburā. Logs bija vaļā. Neredzēju ne mēnesi, ne zvaigznes. Vējš sitās man sakarsušajā sejā. Vagons drebēja, un ārpusē spalgi — kā šaujot klaudzēja kāds dzelzitis. «Kurp mēs tā joņojam?» es nodomāju, gaisu rīdams. «Rita-ta-ta! Trata-tā! Aiziet! Eh, aiziet! Eh, laikam tālu braucam!»

— Nu? — mani sagaidot, vaicāja tēvocis.

— Darīts, — es klusi atteicu.

— Labi. Sēdies, atpūties! Gribi ēst — lūk, uz galda desa, bulka, āboli.

No desas es atteicos, ābolu paņēmu un tūliņ apēdu.

— Būtu licis zēnu gulēt, — vecīte deva padomu. — Puišelis pa dienu noskraidījies. Acis, es redzu, sarkanas.

— Kas nu par sarkanām! — tēvocis viņai atbildēja.

— Tas tikai tāpat: putekļi, ēnas. Lūk, drīz būs stacija, un viņš pa nakti pāries pie vecā Jakova. Vecais bez uzraudzības kā bērns: te tam vajag ūdeni, te sildītāju. Ar vilciena priekšnieku es jau norunāju.

— Kāpēc gan nesarunāt ar prātīgu cilvēku, — vecīte nopūtās. — Bet mans dēls Volodja dažkārt runāja, runāja. «Eh,» viņš saka, «māt, nekādi mēs abi nevaram saprasties! ...» Tā pats uz savu galvu arī aizbrauca uz Kamčatku. Tagad viņš, delveris tads, tur esot kapteinis vai kas cits.

Vecīte pasmaidīja un sāka klāt guļvietu, bet es aizdomīgi paraudzījos tēvocī: kas te vēl tiek gatavots? Kādā vagonā? Kādi sildītāji?

Gar mūsu kupeju nemitīgi garām gāja cilvēki uz restorānvagonu. Vagons līgojās, visi meimuroja un tvarstījās gar sienām.

Es nosēdos kaktiņā, sasildījos un sāku domāt. Cik savādi! Vai sen, kad viss bija citādi! Sita pulkstenis. Kliedza radiouztvērējs. Ausa rīts. Čaloja skola, dūca iela, un dārdēja bungas. Mūsu ceturtais pulciņš skrēja uz laukumu stāties ierindā. Un visādā ziņā tur kāds brēkā un kaitina: Sergejs bundzinieks,

Karavīru krāpnieks,

Ko tu bungas kul?

Kapteinis vēl guļ.

«Nu, nu!» es saku. «Nenāciet klāt, citādi vēl nobungāšu jundu ar nūjām pa muguru.»

— Tū-ū — pēkšņi ierēcās lokomotīve. Vagonu tā parāva, ka es tikko nenovēlos no sola; skārda tējkanna nolidoja uz grīdas, iekaucās bremzes, pasažieri izbailēs metās pie logiem.

Satraukts kupejā ieskrēja tēvocis. Ar laternām rokās konduktori metās priekšiņās.

Lokomotīve nemitīgi svilpa. Stop! Apstājāmies. Aiz logiem nemanīja ne uguntiņas, ne zvaigznītes. Un nevarēja saprast, vai mēs stāvam mežā vai uz lauka.

Visi drūzmējās un vaicāja cits citam, kas noticis. Vai kāds nav sabraukts? Vai kāds nav izlēcis no vilciena? Vai pretī mums nedrāžas kāds vilciens? Bet te atkal iedūcās lokomotīve, kaut kas sāka klabēt, šņākt, un vilciens lēni sāka kustēties.

— Nomierinieties, pilsoņi! — drūmā balsī sauca pavadonis. — Kāds piedzēries nācis no restorānvagona un parāvis bremzi. Ak, cilvēki, cilvēki!

— Piedzēries un ālējas! — tēvocis nopūtās. — Aizej, Sergej, pie vecā Jakova! Vecais slims, nervozs. Pie reizes paprasi, vai viņam nevajag pārmainīt ūdeni sildītājā.

Es uzmetu viņam bargu skatienu — nemels, tēvoci! — un klusēdams gāju.

Piepeši pa ceļam atcerējos to pazīstamo artista seju, kas paņirbēja manā priekšā uz platformas Serpuhovā. Nez kādēļ man kļuva nelāgi.

Es pieklauvēju pie piektās kupejas durvīm. Ar muguru atmeties gandrīz līdz pašai sienai, vecais Jakovs gulēja puspievērtām acīm. Uz grīdas mētājās papirosu gali, sērkociņi, un visnotaļ oda pēc baldriāna. Acīmredzot ari mīkstais vagons ticis pamatīgi sakratīts.

Es pavaicāju vecajam Jakovam, kā viņš jūtas un vai nebūtu laiks pārmainīt pudeli.

— Laiks! Sen laiks! — viņš pikti atteica, pacēla svārku stūrus un pasniedza man audekla maisiņu.

— Puisēn! — acis no grāmatas nepaceldams, lūdza man pasažieris. — Garām iedams, pasaki vilciena pavadonim, lai atnāk uzkopt!

— Jā, jā! — vārgā balsī piebilda Jakovs. — Palūdz, mīļais!

«Mīļais»! Labs «mīļais»! Viņš tā iekampa man rokā un tik draudoši sāka kratīt plikpauraino galvu, ka varēja nodomāt — viņam tūlīt sāksies lēkme. Es izspruku gaitenī un apstājos. Kas te notika? Ko nozīmē šīs izvalbītās acis un sašķobītās lūpas? Bet es, lūk, ņemšu un pasaukšu vilciena pavadoni un turklāt nodošu viņam arī šo somiņu.

Pavadonis tieši ienāca vagonā un apstājās, slaucīdams ar lupatu rūtis.

Teikt vai neteikt?

— Jaunais cilvēk! — pavadonis piepeši ievaicājās.— Ko jūs te visu laiku staigājat? Jums ir biļete cietajā vagonā, bet šeit ir mīkstais.

— Jā, — es murmināju, — bet man taču vajag... un viņi mani sūta.

— Es nezinu, ko jums vajag, — pārtrauca mani pavadonis, — bet man vajag, lai nepiederīgi pasažieri nenāktu manās kupejās. I<o jūs tur nēsājat šurpu turpu?

«Par vēlu!» es sabijos. «Tagad jau par vēlu runāt... Pielūko, sargies! Uzmanīgāk!»

— Jā, — es atbildēju trīcošā balsī, — bet piektajā kupejā man slims tēvocis, un viņam vajag mainīt ūdeni sildītājā.

— Tad dodiet man šurp to pudeli, — pavadonis pastiepa roku, — slimam sirmgalvim es arī pats varu pakalpot.

— Bet viņam jau vairs nevajag, — slēpdams aiz muguras audekla somiņu, es bailēs teicu. — Viņam jau pavisam pārgājis.

— Nu, ja nevajag, tad nevajag! — pavadonis norūca, no jauna sākdams slaucīt rūtis. — Bet nākt uz šejieni vairs nenāciet! Man nebūtu žēl, bet mums par to sadod kontrolieri.

Nosvīdis un sarkans es iedrāzos sava vagona priekšiņā. Tēvocis izrāva man somiņu, iebāza tur roku un pat nepaskatījies saprata, ka viss ir tā, kā viņam vajag.

— Malacis! — viņš klusi uzlielīja. — Talants! Kapa-blanka!*

Un dīvaini! Vai nu tāpēc, ka mani sen jau neviens nebija slavējis, bet šī uzslava mani iepriecināja. Vienā mirklī es nospriedu, ka viss ir nieki — manas nesenās pārdomas un aizdomas — un ka es tiešām esmu brašs, pārdrošs, atjautīgs un veikls.

Es steidzīgi izstāstīju tēvocim, kā viss notika, ko man teica pasažieris, kā man pamirkšķināja vecais Jakovs un kā es tiku vaļā no aizdomīgā pavadoņa.

— Varonis! — aizrautīgi teica tēvocis. — Herkuless!* Ģēnijs! — Viņš palūkojās pulkstenī. — Ejam, pēc piecām minūtēm būs stacija.

— Un kas tad būs?

— Un tad būs viss! Ej pēc mantām!

Vilciens jau dūca — riteņi noklaudzēja uz sliežu pārmiju krusteņiem. Vilciena pavadonis ar laternu devās pa kreisi uz izeju. Mēs paņēmām somas. Kupejā negulēja vienīgi vecenīte. Tēvocis novēlēja viņai laimīgu ceļu. Mēs izgājām gaitenī un devāmies uz priekšiņu. Te tēvocis izņēma no kabatas atslēgu, atvēra durvis, mēs nolēcām zemē stacijai pretējā pusē un, ļaužu drūzmā iejukuši, devāmies gar vilcienu uz priekšu.

Tēvocis jautāja kādam garāmgājējam, kur atrodas ateja. Mums norādija uz nelielu, netīru akmens būdiņu pašā perona galā. Mēs piegājām pie tās un apstājāmies.

Pēc mirkļa turpat bez platmales un kofera atskrēja vecais Jakovs gluži spirgts un vesels.

Te draugi apkampās, it kā pusgadu nebūtu redzējušies. Vilciens nosvilpa un aizjoņoja. Bet mēs steidzāmies projām no stacijas, jo no pirmās piestātnes varēja pienākt telegramma, ka mēs tiekam meklēti. Bet mans tēvocis un viņa ievērojamais draugs, kā es toreiz nojautu, bija droši vien slīpēti blēži.

Vai daudz kas atradās dzeltenajā somā, ko vecais Jakovs bija slepeni apmainījis pasažierim, izmantojot kņadu vilciena negaidītās pieturas vietā (bremzi, protams, bija parāvis tēvocis), — to jau viņi man nestāstīja. Tomēr atceros, ka otrā rītā viņiem abiem nepavisam nebija jautras sejas. Atceros, ka zaļā, tukšā klajumā aiz kādas stacijas tēvocis ar veco Jakovu no sirds ņēmās strīdēties. Par ko? Nezinu.

Pēc tam viņi, sabozušies un klusējot kaut ko pārdomādami, sēdēja mazā tējnīcā. Vēlāk es sapratu, ka vecie draugi atkal izlīguši. Viņi ilgi un dzīvi sarunājās un bieži raudzījās uz manu pusi, tāpēc es nopratu, ka runā par mani.

Beidzot viņi mani pasauca. Tēvocis piepeši sāka mani lielīt un teica, ka man esot jābūt mierīgam un nelokāmam, jo mana laime vairs neesot aiz kalniem.

Visu to bija ļoti patīkami dzirdēt, ja vien nebūtu bijusi tumšā nojauta, ka mūsu dīvainie darbi vēl nav galā.

Pēkšņi, man par neaprakstāmu prieku, kaut kur Ļipec-kas stacijā no mums atvadījās un šķirās vecais Jakovs.

Es brīvi uzelpoju, cieši iemigu un atmodos vagona kupejā, kad gaišā, siltā rītā mēs tuvojāmies kādai neredzēti skaistai pilsētai.

Vilciens dārdēdams joņoja pār augstu dzelzs tiltu. Lejā tecēja plata, zilzila upe, pa kuru brauca lieli, balti un gaišzili tvaikoņi. Oda pēc sveķiem, zivīm un ūdenszālēm. Brēca baltkrūtainas, pelēkas kaijas — putni, kādus es redzēju pirmo reizi mūžā.

Stāvā, ziedošā krasta krauja nolaidās līdz upei. Krastā šalca lapotne tik zaļa un suliga, ka šķita — ja ielēksi tur no augšas bez izpletņa, vienkārši tāpat, plati izpletis rokas, — tu neaiziesi bojā, nenositīsies, bet ienirsi šajā šalcošajā, biezajā straumē un, kā šļakatas mētādams lapu smaragda putas, atkal iznirsi augšā — saules glāstošajos staros.

Kalnā virs kraujas pacēlās baltas ēkas, kas likās kā pilis, un torņi tām bija gaiši, stalti. Un, kad mēs braucām tām tuvāk, tās lēnām izvērsās, nostājās puspagriezienā, cita pēc citas parādīdamās pāri varenajiem akmens pleciem, un vizēja zilā stiklā, sudrabā un zeltā.

Tēvocis paraustīja mani aiz pleca.

— Mans draugs! Kas tev ir? Stingums, stulbums? Es kliedzu, raustu ... Savāc mantas!

— Kas tā par pilsētu? — kā pusmiegā es vaicāju, ar rokām rādīdams pa logu.

— A, tā? Tā ir Kijeva.

Gaiša un skaista bija šī līksmā un zaļā pilsēta. Platajās ielās auga slaidas papeles un ēnainas kastaņas. Apstādi-jumos smaržoja košas puķes. Saulstaros vizuļodamas, čaloja strūklakas. Tās uzšļāca līdz otrajam, līdz trešajam stāvam, laistījās varavīksnes krāsās, putoja, šalca un kā smalki ūdens putekļi bira uz garāmgājēju jautrajām sejām, uz nepiesegtajiem un iedegušajiem pleciem.

Vai nu cilvēkus žilbināja dienvidu saule, vai arī ģērbās viņi nevis kā ziemeļos, bet gan spilgtāk, vienkāršāk, vieglāk, tikai man likās, ka visa šī pilsēta čalo un smaida.

— KijeviešiI — pieri ar lakatiņu susinādams, tēvocis vīpsnāja. — Tie tik ir ļaudis! Kaut vai tos kul, viņi tev tomēr dejosi Kāpsim, Sergej, ārā no tramvaja — no šejienes nav tālu ko iet.

Mēs pagriezāmies projām no centra. Mājas te slējās mums pāri galvām, te gulēja pie kājām. Beidzot mēs iegriezāmies vārtos, cauri pagalmam izgājām sānieliņā — un atkal vārti. Kupls, nolaists dārzs. Akācijas, plūmes, ķirši, žogmalē dadži.

Dziļi dārzā atradās neliela divstāvu māja, aiz tās — zaļa nogāze un noplukusi baznīciņa.

Mājas augšstāvs bija tukšs, logi vaļā, un pa palodzēm lēkāja zvirbuļi.

— Paliec te, — tēvocis pieteica, nomezdams somu, — es tūliņ visu uzzināšu.

Es paliku viens. Kūleņodami un lēkādami man pie kājām izvēlās divi ņipri, iepelēki kaķēni un nosprauslājušies metās pie cauruma žogā.

Pa kreisi dārzā pacēlās nātrēm noaudzis paugurs, uz kura rēgojās sagruvušas mūra lapenītes atliekas. Zogā aiz lapenītes bija izlauzts dēlis, un no šejienes pa nogāzi garām baznīciņai veda taciņa. Pa labi uz laukumiņa bija kaudzē sagāzti nelieli soli, galdi, krēsli. Nu es nopratu, ka šajā mājā pa ziemu atrodas bērnudārzs. Bet tagad, vasarā, viņi, protams, izbraukuši kaut kur uz laukiem. Tāpēc ari augšstāvs tukšs.

— Nāc! — uzsauca man no krūmiem iznirušais tēvocis.

— Viss kārtībaf Mēs te atpūtīsimies labāk nekā vasarnīcā. Dabūsim grāmatas. Dzersim pienu. Visapkārt smaržo ... Skaistums! Ne dārzs, bet džungļi.

Pie aizaugušās puķu dobes mūs gaidīja.

Gara, sirma vecene trīcošu galvu un dziļi iekritušām acīm, uz melni lakota spieķīša balstīdamās, stāvēja blakus grumbainam, bārdainam cilvēkam ar garu slotu rokā.

Sākumā es nodomāju, ka tas ir vecenes vīrs, bet izrādījās — tas bija viņas dēls.

— Lūdzu dārgos viesusi — vecene teica aizlūzušā, bet skanīgā balsī. Viņa sausi sasveicinājās ar mani un, galvu atmetusi, laipni uzsmaidīja tēvocim. — Glābējs! Ai, glābējs! — viņa sacīja, ar kaulainiem pirkstiem pabungo-dama tēvocim pa plecu. — Mati izkrituši, resnāks kļuvis, bet redzu — arvien tāds pats labs un jautrs. Tāds pats brašulis, cēls, augstsirdīgs, bet laiks skrien... laiks!...

Visas šīs man pavisam nesaprotamās runas laikā vecenes bārdainais dēls nebilda ne vārda.

Viņš tikai klanīja galvu, mētāja rokas un lempīgi švīkāja ar kāju, it kā likdams saprast, ka ir vienis prātis ar māti par tēvoča cēlajām īpašībām.

Mūs uzveda augšā. Atri mēs uzstādījām divas dzelzs gultas mazākajā no trim tukšajām istabām, uzlikām salmu maisus, iestiepām galdiņu. Vecene atnesa palagus, spilvenus, galdautu. Zem atvērtā loga šalca lazdu krūmi, čivināja putni.

Piepeši man kļuva labi un mierīgi ap sirdi.

Labi man bija arī tāpēc, ka vecene nosauca tēvoci par cēlu un augstsirdīgu. Tātad, es domāju, ne jau vienmēr tēvocis bijis blēdis. Bet varbūt arī tagad es kaut ko neizprotu. Bet varbūt visu, kas notika vagonā, izdomājis negantais un viltīgais vecais Jakovs. Tagad, kad Jakova nav, varbūt viss būs labi.

Tēvocis parāva mani aiz deguna un prasīja, par ko es tā aizdomājies. Viņš bija labs. Saņēmis dūšu, es viņam teicu, ka labāk būtu mums dzīvot mierīgi nekā zagt svešas somas. Dzīvot te, tādā jaukā istabā, kur aiz loga lazdas, ievas. Tēvocis strādātu, es mācītos. Bet neganto Ja-kovu lai sanitāri iesloga invalīdu namā. Un lai viņš tur sēž, atpūšas un raksta atmiņas par savām agrākajām kauju gaitām, bet lai nemaisās mūsu tagadējā dzīvē.

Tēvocis iekrita gultā un sāka smieties.

— Ila-ha! Ho-ho! Veco Jakovu ieslēgt invalīdu namā! Humorists! Gogolis! Smirnovs-Sokoļskis!* Drīzāk cirkā viņu, cīkstoņos! Arēnā par gladiatoru!* Mūzika, tušs! Lauvas rēc! Vērši bauro! Bet tu gribi viņu invalīdos!

Te tēvocis pārstāja smiet. Viņš piegāja pie loga, nolauza ievas zariņu un, sizdams ar to pa savām īsajām kājām, sāka man kaut ko skaidrot.

Viņš man skaidroja, ka zaglis ne vienmēr esot zaglis,ka es vēl esot jauns, daudz ko dzīvē nosaprotot un man nevajagot tiesāt vecākus cilvēkus. Viņš prasīja, vai es esot lasījis Čārlzu Darvinu, Šekspīru, Ļermontovu un Dem-janu Bedniju. Un no visiem viņa jautājumiem man sāka reibt galva. Es vairs neatceros, kam es piekritu, kam ne. Tad viņš pārtrauca sarunu un nokāpa lejā dārzā.

Bet es, kaut ari neko lāgā nesapratu, tomēr paliku tajā pārliecībā, ka pat tad, ja tēvocis būtu zaglis, viņš ir gluži neparasts zaglis. Parastie zagļi zog bez pārdomām par Čārlzu Darvinu, Šekspīru un Bēthovena mūziku. Viņi pievāc visu, kas gadās pa rokai, un, jo vairāk, jo labāk. Pēc tam, kā es to biju redzējis kinofilmās, viņi dala naudu, rīko dzīres, dzer degvīnu un dejo ar skuķiem kā filmā «Ceļazīme dzīvei» vai «Nāves tango», vai «Naksnīgā Marseļa».

Bet mans tēvocis nežūpoja, nedzīroja. Viņš dzēra saldu pienu un labprāt ēda rūgušpienu.

Tēvocis aizgāja uz pilsētu. Domīgs es staigāju pa istabām. Gaitenī pie sienas karājās noputējis tālrunis. Acīmredzot kopš bērnudārza aizbraukšanas reti kāds zvanīja. Ielūkojos arī pieliekamajā telpā — tur stāvēja kožu saēsts, noplucis, iesarkans izbāzts lācēns. Pa stāvām redeļu kāpnēm uzrāpos bēniņos, bet tur bija tik smacīgs un putekļains, ka es žigli kāpu lejā.

Metās krēsla. Es izgāju dārzā. Nomaļā stūri aiz sagruvušās lapenes nātrēs gulēja marmora stabs. Uz nespodrās virsmas es saskatīju uzrakstu:

SEIT APGLABĀTS īstenais valsts padomnieks un

kavalieris JOHANS HENRIKA d. STOKS

Turpat nātrēs mētājās saplēsta kaste un izkaltusi muca.

Bija silti, klusi, stipri smaržoja rezēdas un kreses. Kaut kur tālumā uz Dņepras pūta tvaikonis.

Kad tvaikonis pūš, es mulstu. Man gribas pie kaut kā pietverties kā pie margām: pie koka stumbra, pie sola atzveltnes, pie palodzes. Dobjā, daudzskanīgā atbalss vienmēr izskan svinīgi un sēri.

Lai kur arī cilvēks atrastos, lai arī kādā tālā .un brīnišķā malā tas būtu, vienmēr viņam gribas braukt kaut kur vēl tālāk, redzēt jaunus krastus, pilsētas un ļaudis.

Protams, ja vien šis cilvēks nav tāds tips kā ļaunais Ja-kovs, kas droši vien dzīvo tikai tādēļ, lai stenētu, kunkstētu, izliktos par slimu un paļāvīgiem pasažieriem zagtu viņu mantas.

Pēkšņi es sāku ausīties. Dārzā aiz ķiršu kokiem skanēja dziesma. Tur dziedāja nevis viens, bet divi. Vīrieša balss —• rāma, klusināta un sievietes — paskarba, it kā «izlūzusi, bet ļoti tīkama.

Lēnītēm es virzījos pa aleju uz priekšu. Tie bija vecene un viņas bārdainais dēls. Abi sēdēja blakus uz sola taisni, stīvi un, saulrietā raugoties, klusu dziedāja: «Ak, rudens puķes, bezdomu puķes, ko čukstat dārzā jūs tukšajā?»

Es biju pārsteigts. Vēl nekad nebiju dzirdējis dziedam tik vecas večas. Tiesa, mūsu mājā dzīvoja sētnieka vecmāmiņa, un tā, kad šūpoja viņu brēkuli Gošku, arī dziedāja; «Aijulī, aijulīl Vilks aiznesa kazuli,» — bet vai tad tā ir dziesma?

— Bērniņi — pēkšņi sauca vecene.

Es apgriezos, bet neviena neredzēju.

— Bērniņ, panāc šurp! — atkal sauca vecene.

Es no jauna atskatījos — neviena.

— Te neviena nav, — es apjucis teicu un pabāzu galvu no krūma. — Viņš laikam kaut kur aizskrējis.

— Kāds viņš? Muļķa zēns! Es tevi saucu.

Es piegāju klāt.

— Ej un paskaties, vai virtuvē nekūp petrolejas plīts!

— Labi, — es biju ar mieru, — tikai nezinu, kur jums te ir virtuve.

— Kā tad tu nezini, kur mums ir virtuve? — skarbi noprasīja vecene. — Es tevi, nelieti, no mājas izdzīšu... salā, stepē ... uz lauka!

Es iekliedzos un bailēs atkāpos, jo vecene jau sniedzās pēc sava lakotā spieķa, acīmredzot grasīdamās man sist.

— Māt, apmierinieties! •— īgni teica viņas dēls. — Tas taču nav ne Stepans, ne Akimka. Tas ir nelaiķa ģenerāļa Rūtenberga jaunākais dēls, un viņš atnācis jūs apsveikt šūpļa svētkos.

Grūti pasacīt, kad izjutu lielākas izbailes: vai tad, kad man grasījās sist, vai kad pēkšņi izrādījos nelaiķa ģenerāļa dēls.

Iebrēkdamies es atlēcu nost un jozu uz māju. Uzskrējis pa nedrošajām kāpnēm, es aizkrampēju durvis un drebošām rokām mēģināju aizdegt lampu. Un, tikko biju noņēmis cilindru, izdzirdu soļus. Pa kāpnēm kāds nāca man pakaļ.

Krampītis bija izliekts, nestiprs un viegli paceļams no ārpuses, pabāžot zīmuli vai arī pirkstu. Es metos uz terasi un pārsviedu kāju pāri treliņiem.

Pie durvīm kāds pieklauvēja.

— Ei, klausies, Sergej! — es izdzirdu pazīstamu balsi.

— Tu guli, vai?

Tas bija tēvocis.

Es steidzīgi pastāstīju viņam par savām bailēm.

Tēvocis pabrīnījās.

— Lēnīga vecene, — viņš sacīja, — rudens astere. Bez-domu puķe. Viņa, protams, mazlietiņ muļķa prātā: vecums, smaga biogrāfija... Taču tu velti no viņas izbijies.

— Jā, tēvoci, bet viņa gribēja man kraut ar spieķi.

— Fantāzijai — tēvocis pasmīnēja. — Jaunas iztēles rotaļa. Taču... viss ir tumsā! Varbūt būtu krāvusi arī. Še desa, siers, bulkasl Gribi ēst?

Ēdot vakariņas, tēvocis man paskaidroja, ka kādreiz visa šī māja piederējusi vecenei, bet tagad viņas dēls strādājot bērnu namā par sargu un dažreiz pūšot ragu kādā orķestrī.

Mēs nolikāmies gulēt agri. Logs bija vaļā, un caur lazdu lapām kā lielas zvaigznes laistījās pilsētas ugunis. Ilgi mēs gulējām klusēdami. Bet tad tēvocis tumsā pagrabinājās ar sērkociņiem un aizpīpēja.

— Tēvoci, — es vaicāju, — kāpēc šī vecene dienā nosauca jūs par labu un cēlu? Vai to viņa ari muļķa prātā? Vai varbūt tur kaut kas no tiesas?

— Kādreiz astoņpadsmitajā gadā dulli zaldāti gribēja nomest viņu uz galvas no tilta, — atteica tēvocis. — Bet es biju jauns, augstsirdīgs un metos aizstāvēt.

— Jā, tēvoci. Bet, ja viņa bija lēnīga vai, kā jūs sakāt, bezdomu puķe, tad par ko gan?

— Tur, karā, nešķiro. Un tolaik viņa nebija ne lēnīga, ne «bezdomīga». Guli, mans draugs!

— Tēvoci, — es atkal domīgi ievaicājos, — bet kāpēc tad, ja jūs aizstāvējāt, zaldāti paklausīja, bet nenometa arī jūs uz galvas no tilta?

— Es viņiem, neliešiem, gan būtu nometis! Aiz manis stāvēja seši jātnieki, un rokās man bija granāta. Guli mierīgi, tu man esi jau apnicis.

— Tēvoci, — brītiņu klusējis, es nenocietos, — bet kas tie bija par zaldātiem? Baltie?

— Guli, pļāpa! — tēvocis mani pārtrauca. — Zaldāti kā visi: divas rokas, divas kājas, viena galva un trīslī-niju šautene ar piecām patronām. Ja tu vēl neliksi man mieru, es tevi izmetīšu blakus istabā.

...Mani ziņkārīgie jautājumi acīmredzot sagādāja tēvocim raizes. Dienu vēlāk, kad mēs pastaigājāmies gar Dņepru, viņš man vaicāja, vai es vispār gribot atgriezties mājās.

Es sāku domāt. Nē, to es negribēju. Pēc visa tā, kas noticis, Valentīnas vīrs droši vien pierunās viņu nodot mani kādā pārmācības kolonijā. Taču nebija patīkami palikt arī pie tēvoča, kas visu laiku kaut ko slēpa no manis.

Tēvocis mani acīmredzot saprata. Viņš teica, ka es viņam esot iepaticies no pirmās reizes un, ja es negribot atgriezties mājās, viņš aizvedīšot mani uz Odesu un nodošot mičmaņu skolā.

Par tādu skolu es nekad nebiju dzirdējis. Tad viņš paskaidroja, ka esot tāda skola, kur uzņemot četrpadsmit piecpadsmit gadu vecus zēnus. Turpat skolā viņi dzīvojot un mācoties, pēc tam braucot uz kuģiem — sākumā par matrožiem, bet vēlāk, kuram veicoties, varot uzdienēt līdz jūras kapteinim.

Es atcerējos vakarējo tvaikoņa svilpienu, un sirds man sažņaudzās mokoši un līksmi. «Par ko,» cs domāju, «un kādēļ šis nesaprotamais un it kā pat šaubīgais cilvēks rūpējas par mani un grib izdarīt tādu pakalpojumu manā labā?»

— Bet jūs? — cs klusi jautāju. — Vai jūs arī dzīvosiet Odesā?

— Nē, — tēvocis atteica. — Vai tad es tev nestāstīju, ka dzīvoju Vjatkā, vadu Tautas izglītības nodaļu un strādāju zinātnisku darbu?

«Nav liela nelaime!» es nodomāju. «Nu, kaut arī Vjatkā. Tā varbūt pat labāk. Citādi piepeši atbrauktu uz Odesu ienīstais vecais Jakovs, un tad — tā vien skaties — izputēs atkal viss zinātniskais darbs!»

Vaigi man kaisa no satraukuma. «Iztikšu viens,» es domāju. «Sākšu visu no jauna. Mācīšos. Centīšos. Kāpšu mastos. Lūkošos ar tālskati. Drīz izaugšu. Apvilkšu melno formu... Te es stāvu uz kapteiņa tiltiņa. Dzinn, dzinu! Lēnā gaitā uz priekšu! Lūk, viņa stāv krastā un māj man ar lakatiņu... Ņina! Paliec sveika, Ņina, paliec sveika!

Lsam ceļā uz Indiju. Droši es izvadīšu kuģi cauri vētrām, cauri miglai, garām karstajiem tropiem. Visu redzēšu, visu, atbraukšu, pastāstīšu tev un atvedīšu veltes no svešajiem krastiem.»

Aizsapņojies nemanīju, ka tēvocis piecēlās no sola, kaut kur aizgāja un atkal atgriezās.

— Bet pagaidām tev būs garlaicīgi, — viņš teica.

— Dažas dienas es būšu aizņemts. Un, lai tu mani netraucētu, tad iepazīsimies ar kādu no zēniem. Tad varēsi visur skraidīt un spēlēties. Paskat, kādi prieki visapkārt!

Rotaļu laukumā bija daudz zēnu. Viņi kāpaļāja pa kāpnēm, rāpās stabos, meta kūleņus un lēkāja pa atsperu tīkliem, drūzmējās šautuvē, skraidīja, draiskuļojās un, protams, ķīvējās ar meitenēm, kas arī pašas nepalika parādā.

— Ar kuru tad lai es iepazīstos, tēvoci? — es ievaicājos, mulsi raugoties apkārt. — Ļaužu ka biezs.

— Mēs pameklēsim un atradīsim! — viņš atteica un vilka mani sev līdzi.

Viņš aizveda mani laukuma malā. Te bija kluss, zem liepām stāvēja darba galdiņi un rēgojās materiālu un instrumentu būda.

Tēvocis norādīja man uz trauslu, gaišmatainu puisēnu, kas, zīmējumā raudzīdamies, drāza ar nazi plānas, baltas līstītes.

— N11 re, kaut vai ar šo, — tēvocis mani pastūma.

— Tūliņ redzams — prātīgs un simpātisks zēns.

— Tāds vārgulis, — es saviebos. — Labāk, tēvoci, ar kādu no tiem, kas lēkā pie tīkla.

— Liela lieta, lēkā! Āzis ari lēkā, bet kāds tur prāts? Sis zēns būvē kādu mašīnu. No tāda lēkātāja iznāks klauns. Bet no šitā, redzēsi vien, kāds Edisons*... izgudrotājs. Vai esi maz dzirdējis par Edisonu?

— Esmu, — es atņurdēju. — Tas ir tas, kurš izgudrojis telefonu.

— Nu re, ej, ej iepazīsties, bet es te ēnā palasīšu avīzi.

Gaišmatainais zēns bija lielām, pelēkām acīm; viņš pameta uz galdiņa savus zīmējumus un līstītes un devās uz būdu. Kamēr viņš tur kaut ko prasīja, es piesēdos pie galdiņa. Viņš atgriezās ar zīmuli un cirkuli rokās. Viņš nedusmojās, pamanījis, ka es pēlu un aiztieku viņa darbu, tikai klusi sacīja:

— Tu, lūdzams, nesalauz līstīti, tā ir ļoti plana.

— Nē, — es pasmīnēju, — nesalauzīšu. Ko tu te meistaro? Traktoru?

— Nē, ko tu! — zēns izbrīnījies atteica. — Vai neredzi, ka tas ir vēja dzinēja modelis? Tas ir smalks darbs.

— «Smalks»! «Smalks»! — es mēdījos, aizmirsis visas tēvoča pamācības. — Būtu labāk gājis uz tīklu lēkāt ar kājām gaisā, jo šo te tikpat vēlāk aizmetīsi.

Zēns pacēla uz mani nopietnās, pelēkās acis. Mana rupjība viņu acīmredzot pārsteidza, un viņš meklēja vārdus, ko atbildēt.

— Klausies, — viņš klusi teica. — Es tevi šurp nesaucu. Vai nav tiesa? Ja tev patīk lēkāt pa tiklu, ej un lēkā. — Viņš apklusa, apsēdās, paņēma cirkuli un, paraudzījies manā nosarkušajā sejā, piebilda: — Man arī patīk rāpties un lēkāt, bet no tā laika, kad es pagājušo gadu izlēcu ar izpletni no degošas lidmašīnas, es vairs nevaru lēkāt.

Viņš nopūtās un pasmaidīja.

Sārtums vēl vairāk pārklāja manus vaigus, it kā es būtu uz mutes iekritis nātrēs.

— Piedod, — es sacīju. — Es kā muļķis... Varbūt varu tev palīdzēt? Man vienalga nav nekā ko darīt.

Tagad samulsa pelēkacainais zēns.

— Kāpēc tad muļķis? — viņš stomīdamies iebilda.

— Kādēļ tā? Nu, ja gribi, ņem šo kvadrātu, palūdz būdā urbi un izurb tajās vietās, kur atzīmēti caurumiņi. Pag, tā viņi tev nedos! Skolēna apliecības tev nav lidzi? Nu, tad ņem manējo! — Un viņš pasniedza man nobružātu, sarkanu grāmatiņu.

Es ielūkojos apliecībā. Viņu sauca Slava, uzvārds — Gračkovskis. Mēs bijām viena vecuma.

Draudzīgi mēs meistarojām dzinēju, kad pienāca tēvocis un pasniedza mums pa saldējumam.

— Mēs iepazināmies, — es paskaidroju. — Viņu sauc Slava. Un viņš lēcis ar izpletni no degošas lidmašīnas.

— Parasti mani sauc par Slavku, — puisēns pārlaboja. — Bet ar izpletni ne jau es pats lēcu — mani izgrūda tēvs. Es tikai parāvu gredzenu, uzkritu uz ūdensvada torņa un, veldamies no turienes lejā, pārlauzu sev kāju.

— Bet tu taču staigā!

— Iet jau nu varu, tikai pagaidām ātri skriet vēl nedrīkstu. — Viņš paskatījās uz tēvoci, pasmaidīja un prasīja: — Tātad vakar šautuvē tas bijāt jūs, kas man aiz» rādija, lai es graudu nesagāžu uz sāniem? Jūs gan labi šaujat!

— Vecs strēlnieks — kājnieks, — atturīgi atbildēja tēvocis. — Šāvu vācu, šāvu arī pilsoņu karā.

«Ehē, strēlnieks — kājnieks!» es pašķielēju uz tēvoci. «Tad tu jau sen esi Slavu nolūkojis? Bet es domāju, ka mēs tikai nejauši izraudzījāmies viņu sev par biedru.»

Drīz mēs ar Slavu šķīrāmies un norunājām rīt tikties tepat.

— Tas tik ir zēns! — tēvocis uzteica Slavu. — Nav vis tāds malacis, kas prot tikai pamātei pa atvilktni... Nu, labi jau, labi! Raugi tu izlēkt no lidmašīnas un tad uzpūties kā pūslis! Ne vārda šim nedrīkst bilst. Dinamīts! Pulveris!... Tu lūko iepazīties ar viņu tuvāk... Aizej pie viņa mājās... Redzēsi, kā viņš dzīvo, ko dara, kas viņa vecāki... Eh, — tēvocis nopūtās, — bijusi mums tāda jaunība! Kas tur nu tika?... Aizskrēja, aizšalca! Grūts darbs, sausa maize, siksnas švīkoņa, nopūtas, sapņi un asaras... Nē, nē! Tu katrā ziņā iepazīsties ar viņu, viņš ir atturīgs, cēls, un es ar patiku spiedu viņa jauno roku.

Tēvocis pavadīja mani tikai līdz baznīcas žogam.

— Rau, — viņš teica, — pa taku noej līdz nogāzei, tad pa caurumu žogā — un tu būsi dārzā, mājās. Dienā un tukšām rokām tā ir daudz tuvāk. Bet es pārnākšu vēlāk.

Svilpodams es uzmanīgi kāpu pa stāvo nogāzi. Jau biju ticis līdz sagruvušajai lapenei, kad izdzirdu troksni un ieraudzīju pagalmā pavīdam vecenes seju. Mati viņai bija izpūruši, un viņa kaut ko brēca.

Vecenei pakaļ no virtuves ar cirvi rokā izskrēja viņas padzīvojušais dēls; seja tam bija slapja un sakarsusi.

— Paklau! — viņš aizelsdamies sauca, sniegdams man cirvi. — Vai tu nevarētu nocirst viņai galvu?

— Nē, nē, nevaru! — es iebrēcos, atlēkdams sāņus.

— Es ... es kliegšu!

— Bet tā taču, muļķi, ir vista! — nikni norēcās bārdainis. — Mēs viņu ar pūlēm noķērām, un man dreb rokas.

— Nē, nē! — vēl neatguvies no bailēm, es murmināju.

— Arī vistai nevaru... nevienam nevaru... Jūs pagaidiet ... Pārnāks tēvocis, viņš var visu.

Es ielavījos savā istabā un nolikos gultā. Tagad man bija neveikli un cs jutu, ka biju uzvedies muļķīgi. Lai izklaidētos, es paņēmu avīzi un sāku lasīt.

Izlasīju ievadrakstu. Karoja Spānijā, karoja Ķīnā. Grima kuģi, bumbu sprādzienos gāja bojā pilsētas.

Tad sāku lasīt notikumus. Te jau viss bija daudz saprotamāks.

Lūk, autobuss uzskrējis virsū tramvajam — stikli izbiruši, upuru nav... «Nesnaud, šofer, laimīgi vēl esi ticis cauri!»

Lūk, sešus gadus vecs puišelis iekritis no tilta ūdenī, un tūliņ viņam pakaļ metušies trīs cilvēki: māte, milicis un večuks — papirosu pārdevējs. Piesteigusies laiva un uzņēmusi visus četrus. «Braši cilvēki! Tomēr puišelim mājās vajadzētu sadot sukas.»

Un te, skat, sludinājums: kāds tēvocis pārdod divriteni, bet pats pērk ārzemju platmali. «Muļķis! Es gan nepārdotu. Kāds labums no platmales, ja nav divriteņa?» Bet te — stop!... Es cieši satvēru un pacēlu pie acīm avīzi. Bet te... meklē mani... «Tiek meklēts gadus četrpadsmit vecs zēns Sergejs Sčerbačovs. Tumšmatis. Uz deniņiem pie kreisās acs dzimumzīme. Paziņot: Maskava, tālrunis GO-48-64.»

«Tā! Tātad Valentīna atgriezusies. Bet tas nav mūsu mājas tālrunis, tātad meklē milicija.»

Drebošu roku es pievilku tuvāk tēvoča ceļojuma spogulīti.

Ilgi un stulbi skatījos. «Jā, jā, lūk, tas esmu es. Tumšmatis. Un te dzimumzīme.»

«Tiek meklēts»... Sie vārdi skanēja klusi un apslāpēti. Bet to jēga bija briesmīga un bīstama.

Lūk, slīd pa vadiem telegrammas: «Meklējiet! Meklējiet!... Aizturiet!» Lūk, viņi stāv komandiera priekšā, mierīgie, nosvērtie milicijas aģenti. «Jā,» viņi saka, «biedri priekšniek! Mēs atradīsim pilsoni Sergeju Sčerbačovu, četrpadsmit gadu vecu, tumšmati, ar dzimumzīmi, — to, kas uzlauž atvilktnes un pārdod uzpircējiem svešas mantas. Viņš droši vien dzīvo ar savu tēvoci, aizdomīgu tipu, kādā pilsētā, piemēram, Kijevā, un sapņo nesodīts iestāties mič-maņu skolā, lai brauktu ar padomju kuģiem uz dažādām zemēm. Sis melīgais bundzinieks, kas sen jau izslēgts no ceturtā pulciņa sarakstiem, varbūt raudās un taisnosies, ka tas viss noticis nejauši. Jūs viņam neticiet, jo ne tikai viņš pats ir tāds, bet arī viņa tēvs ir notiesāts.»

Es nometu spoguli un avīzi. Jā, viss bija tieši tā, un te nebija ko taisnoties.

Es negribēju ne atgriezties mājās, ne nokļūt pārmācības namā. Tagad es katrā ziņā gribēju iestāties mičmaņu skolā. Un es nolēmu cīnīties par savu laimi.

Izslaucīju acis un izgāju uz ielas.

Posteņa miliči, sētnieki ar nozīmēm, garāmgājēji ar avīzēm — visi man tagad šķita aizdomīgi un bīstami.

Es iegriezos aptiekā un, nezinādams, ko man vajag, ilgi grozījos gar leti — tik ilgi, līdz, kabatas ar roku sargājot, pircēji sāka bažīgi lūkoties uz mani un pārdevējs rupji noprasīja, ko man vajagot.

Es palūdzu tūbiņu zobu pastas un steidzīgi devos projām.

Pēc tam atģidos pie frizētavas. Iegāju.

— Vai apgriezt? Ar mašīniņu? Boksu? Ezīti? — vienaldzīgi noprasīja frizieris.

— Nē, — es teicu. — Ar bārdas nazi nodzeniet līdz ādai!

Tumšas matu šķipsnas lēni krita uz baltā palaga. Rau, kur parādījās šaura rēta uz galvas. Kādreiz es kritu un sasitos Dinamo slidotavā. Toreiz spēlēja mūzika. Slidojām ar Ņinu. Sals knieba vaigos, bet apkārt bija līksmi un jautri...

Ausis tagad stāvēja atkarus un galva bija kļuvusi apaļa. Sejas iedegums krasi izcēlās.

Izgāju, izspiedu no tūbiņas mazliet zobu pastas un uzziedu dzimumzīmei. Uzacis bija saulē izbalējušas: pamēģini nu izšķirt — tumšmatis vai sarkanmatis!

Ielās mirdzēja laternas. Smaržoja pēc sasilušā asfalta, tabakas, puķēm un ūdens.

«Tagad neviens mani nepazīs un nenoķers,» es domāju. «Tēvocis nodos mani mičmaņu skolā, bet pats aizbrauks uz Vjatku... Lai! Dzīvošu viens, centīšos. Bet pagātnei uzspļaušu un aizmirsīšu to, it kā tās nemaz nebūtu bijis.»

Valgs vējiņš vēsināja manu noskūto galvu. Pretim naca ļaudis. Bet neviens no tiem nezināja, ka šovakar es biju stingri apņēmies sākt jaunu dzīvi un būt tagad paliess, drošs un godīgs cilvēks.

Bija jau vēls, un atģidies es nolēmu doties mājup pa taisnāko ceļu.

Klajumā aiz baznīcas bija tumši un baigi. Klupdams un krizdams es aizkūlos līdz žogam, izlīdu pa caurumu un nokļuvu dārzā. Mūsu istabas logi bija tumši — tātad tēvocis vēl nebija pārnācis.

Tas mani iepriecināja, jo nu manu ilgo prombūtni neviens nebūs pamanījis. Klusi, lai lejā neuzmodinātu saimniekus, es piegāju pie lievenīša un parāvu durvis. Tad ta nelaime! Durvis bija aizslēgtas. Acīmredzot viņi gaidīja, ka tēvocis pārnākdams pieklauvēs.

Tēvocis, bet ne es! Man klauvēt bija pavisam neērti, sevišķi šodien, pēc tam kad biju aizvainojis saimnieku.

Es uzmeklēju solu un apsēdos cerībā, ka tēvocis drīz atgriezīsies.

Tā es nosēdēju krietnu pusstundu vai ilgāk. Zālē un uz lapām sakrita rasa. Man sāka salt, un es jau dusmojos uz sevi, ka nenocirtu vistai galvu. Liela lieta — vista! Bet, ja nu tēvocis iedomājas kaut kur citur pārnakšņot, — ko tad?

Te es atcerējos, ka blakus kāpnēm, blakus mazmājiņai, ir lodziņš un tas, kā rādās, nav aiztaisāms.

Es noāvu sandales, iebāzu tās padusē un, turēdamies pie satrunējušās palodzes, basām kājām pakāpos uz iedobuma. Logs bija pusvirus. Es novārtījos putekļos, saskrambāju kāju, bet laimīgi iekļuvu priekštelpā.

Es līdu nevis zagt vai laupīt, bet paklusām, lai nevienu netraucētu, lavījos uz savu istabu. Un pēkšņi sirds man sāka dauzīties tik stipri, ka es ar rokām tvēru pie krūtīm. Kas tas? ... Lēnāk!

Taču elpa man aizrāvās, un bailēs es pieķēros pie kāpņu margām.

Nezinu, kāpēc, bet piepeši man likās, ka vecais Jakovs nebūt nav nozudis tur, tālajā Ļipeckā, bet paslēpies tepat, kaut kur pavisam blakus.

Dažus mirkļus šī aplamā, ietiepīgā doma bija cieši iesēdusies man galvā, un es mokoši pūlējos saprast, kas te notiek.

Klusītēm es uzkāpu augšā, un atkal — stop!

Ne no tās istabas, kur mēs dzīvojām, bet no tukšās, ar logiem pret vistu kūti, cauri durvju šķirbām spiedās vāja gaisma. Tātad tēvocis jau sen bija mājās.

Es ieklausījos. Runāja divi: tēvocis un vēl kāds nepazīstams. Vecā Jakova, protams, te nebija.

— Tā, — sacīja tēvocis, — tūliņ arī būs gatavs. So saini tur, bet to — šeit. Skaidrs?

— Skaidrs!

Kur «tur» un kur «šeit» — tas man bija pavisam neskaidrs.

— Tagad visu nokop. Kur gan tas mans puika pazudis? (Tas par mani.)

— Pārnāks! Būs mazliet nomaldījies! Varbūt uz kino aizgājis. Kādi tagad bērni! Bet kas šim māte?

— Pamāte! — tēvocis atteica. — Kas viņu zina, kāda maskaviete. Mēs tanī dzīvoklī ietikām nejauši, caur savu cilvēku. Pamāte Kaukāzā. Puišelis viens pats. Dzīvoklis tukšs. Labāk nekā viesnīcā. Tagad viņš man palīdzēs vienā lietā.

«Kā — kas viņu zina?» es apstulbu. «Tu taču esi mans tēvocis!»

— Nu arī pēdējais gatavs! Viss — zinātne un tehnika. Uzmanīgāk, nesasitiet pudelīti! Bet kur gan puišelis aizķēries?

Es lēnītēm atkāpos, nokāpu lejā pa kāpnītēm, caur lodziņu izlīdu atpakaļ dārzā, apāvu sandales un stipri pieklauvēju pie aizslēgtajām durvīm. Man atvēra tikai pēc laba brīža.

— Tas esi tu, klaidoni? Beidzot taču! — no augšas skanēja tēvoča balss.

— Jā, es.

— Tad uzgaidi, apvilkšu bikses un kurpes, es tikko no gultas.

Pagāja vēl minūtes trīs, kamēr tēvocis nonāca pa kāpnēm.

— Ko tad tu tā līdz pusnaktij? Kur blandījies?

— Biju pastaigāties... Tad iekāpu citā tramvajā. Tad man nebija desmit kapeiku, es gāju, nu, un mazliet apmaldījos.

— Vai tad tu bez naudas nekad neesi braucis ar tramvaju? — tēvocis noņurdēja.

Bet es jau sapratu, ka viņš mani nebārs un droši vien ir pat apmierināts, ka šovakar nebiju mājās.

Gaitenī un visās istabās bija tumšs. Uguni neaizdedzis, es izģērbos un palīdu zem segas. Lejā klusi nočīkstēja durvis. Tur kāds izgāja.

Un tikai tagad, gultā guļot, es beidzot sapratu, kāpēc man nesen bija licies, ka tuvumā ir vecais Jakovs. Tāpat kā toreiz, kad viņš pirmo reizi ieradās mūsu dzīvoklī, it kā sajutu salkanu, pretīgu smaku — vai nu ēteris, vai kāds cits draņķis. «Droši vien,» es nodomāju, «tēvocis atkal izlējis kādas zāles... Bet kas viņš ir par cilvēku?

*

Viņš mani baro, dzirda, ģērbj un solās atdot mičmaņu skolā, bet izrādās, ka viņš pat nepazīst Valentīnu un nemaz nav mans tēvocis!»

Tad man iešāvās prātā jauna doma, un es sāku atcerēties visas agrāk lasītās grāmatas par ievērojamu un neveiksmīgu izgudrotāju un zinātnieku dzīvi.

«Varbūt,» es domāju, «mans tēvocis nemaz nav zaglis. Varbūt viņš tiešām ir kāds zinātnieks vai ķīmiķis. Neviens neatzīst viņa izgudrojumu vai kaut kā citādi. Viņš varbūt slepenībā meklē kādu nozaudētu vai nozagtu recepti. Viņš ir vientuļš, un neviens nesasilda viņa sirdi. Viņš saticis labu zēnu (tas esmu es), arī vientuļu, un paņēmis sev līdzi, lai ievadītu krietnā dzīvē. Protams, krietna dzīve nesākas tā, kā sākās mums vagonā. Bet... es neko nezinu. Kaut varētu izrauties brīvībā un ietikt mičmaņu skolā! Un pēc iespējas drīzāk, tāpēc ka esmu apņēmies dzīvot taisnīgi un godīgi... Pareizi, esmu jau arī šodien paspējis sameloties par tramvaju un par to, ka apmaldījos. Bet viņš taču pirmais man tika melojis. «Tu,» viņš teica, «pagaidi... Es tikko no gultas.» Nē, brāl! Tu mani neapkrāpsi. Te es pats esmu labs ķīmiķis!»

Dažas dienas mēs nodzīvojām itin mierīgi. Katru rītu es tagad skrēju uz parku un tur tikos ar Slavu.

Reiz parkā ienāca Slavas tēvs, arī kalsnējs gaišmatis, ai trim ķieģelīšiem uz formas tērpa apkakles.

Acis piemiedzis, viņš palūkojās uz Slavas vēja dzinēja modeli, spēcīgiem pirkstiem parupji un ātri izlauza spraisli, ko mēs tikko ar pūlēm bijām ielikuši, un pārliecināti teica, ka te jābūt nevis spraislim, bet savelkošajam klamburam, citādi strādājot izkustēšoties motora ligzda.

Aizvainoti mēs steigšus ielūkojāmies rasējumā, bet izrādījās, ka Slavas tēvam bija taisnība.

Viņš pasmaidīja, parādīja mums mēles galiņu, noskūpstīja Slavu uz pieres, par ko es biju pārsteigts, jo Slava nebija vairs mazais, un, klusi svilpodams, ātri devās pāri laukumam, uzmanīgi apiedams mazuļus, kas spēlējās smiltīs.

— Apķērīgs! — es teicu. — Kā pienāca, paskatījās — krāks! — izlauza.

— Kā nu nebūs apķērīgs! — rāmi atteica Slava. — Tāds jau viņa darbs.

— Vai viņš ir kara inženieris? Ko viņš būvē?

— Visu ko, — izvairīgi atbildēja Slava un ar lepnumu piebilda: — Viņš ir ļoti labs inženieris! Viņš tikai tāds izskatās.

— Kāds tad?

— Nu, tāds — smejas un mēli izbāž... Tu domā, ka viņš ir jauns? Nē, viņam jau ir četrdesmit divi gadi. Bet cik tavam tēvam? Kas viņš ir?

— Man ir tēvocis... — es stomījos. — Viņš, liekas, ir zinātnieks ... ķīmiķis ..

— Bet tēvs?

— Bet tēvs ... tēvs ... Ek, Slava, Slava! Ko tad tu, visu laiku meklēji kontruzgriezni, bet pats ar papēdi esi ieminis to smiltīs un neredzi.

Noliecies es ar pirkstu ilgi urbināju ārā uzgriezni un pietupies tīrīju un pūtu nost smilšu graudiņus.

Aizvainots es kodīju lūpas. Vai es sev netiku teicis, ka tagad man jābūt godīgam un taisnīgam, bet mēle man neklausīja, es nevarēju pateikt Slavam, ka mans tēvs notiesāts par izšķērdēšanu.

Bet es viņam arī netiku melojis. Es neko nepateicu, pārtraucu sarunu, sāku smieties, pavaicāju viņam, cik pulkstenis, un sacīju, ka laiks darbu beigt.

Otrā dienā tēvocis piesolījās pavadīt mani ciemos pie Slavas.

Slava dzīvoja tālu. Viņi apdzīvoja mazu, glītu namiņu, kur bija viens dzīvoklis.

Mūs sagaidīja Slava un viņa vecmāmiņa — darbīga, runīga un labsirdīga vecīte. Tēvocis palūdza pasniegt viņam pa logu ūdeni, bet vecmāmiņa aicināja viņu istabā un piedāvāja kvasu.

Tēvocis nesteigdamies dzēra glāzi pēc glāzes uti, staigādams pa istabām, uzlielīja gan kvasu, gan Slavu, gan Slavas gaišo, mājīgo dzīvokli. Viņš bija noskumis, ka nav sastapis mājās Slavas tēvu, un pēc pusstundas aizgāja, teikdamies pienākt citu reizi.

Tikko viņš bija projām, vecmāmiņa tūliņ ar varēm spieda mani izdzert glāzi piena, apēst pankūku un biezpiena plāceni, pie tam Slava nemaz nedomāja mani glābt, bet, kājas šūpodams, sēdēja iepretim uz sola, skaļi smējās un mirkšķināja acis.

Vēlāk viņš man rādīja savu pastkaršu albumu. Tās nebija šā laika patskartes, bet senas, no kara laikiem. Uz grubuļaina, raupja papīra iespiestas, tagad jau izbalējušas, apbružātas, tās stāstīja par tālajām pilsoņu kara dienām.

Te stāv vīrs zilā ādas jakā. Rokās tam spīd iezilgans zobens. Zila debess, melni zila zeme, koki un zāle. Vīram blakus palikuši tikai četri biedri, un uz viņu papahātn,uz vīrišķīgajām sejām krīt sarkanām svītrām milzīgas, piec-starainas zvaigznes stari.

Apakšā bija paraksts: «Ogļraču komisāra Andreja Butova un biedru nāve kaujā pie Kremenčugas.» Un sīkākiem burtiem: «Iespiesta 12. armijas lauka tipogrāfijā 1919. g.»

— Ta ir ļoti reta pastkarte, — saudzīgi to gludinādams, paskaidroja man Slava. — Iespiesti varbūt pavisam tikai divi trīs simti. Bet arī ši te sastopama ne tik bieži. Te, paskat, ar pantiņu: «Hei, hei! Droši ej!» Redzi, te sarkanie triec Judeņiču*. Bet te bez pantiņiem... Ari triec. Bet te jātnieks joņo uz kauju. Laikam atpalicis. Bet pie debesīm mākoņi... mākoņi... Uz šīs ... skuķis ar naganu. Droši vien komjaunfete. Redzi, lūpas sakniebusi, bet acis smejas. Tagad viņas jau izaugušas. Māmiņai ir draudzene — Komkova Klaudija, arī tā bijusi tur... Un tagad viņai jau trīsdesmit seši vai cik... E—ē, draugs! Pagaidi, pagaidi! — piepeši iesmējās Siava. Albumu ar plaukstu aizsedzis, viņš paskatījās manī, tad atkal albumā, tad paķēra no galdiņa spoguli. — Bet kas tas?

Man priekšā atradās kartīte, uz kuras bija gluži jauniņs zēniņš ar tādu pašu pilotku galvā kā manējā. Pie jostas tam karājās revolvera maksts, rokās viņš turēja tauri.

— Kas? Signālists! Te tā arī uzrakstīts.

— Tas esi tu! — Slava gavilēja, piebīdīdams man spoguli. — Nu paskaties, kāda līdzība! Kad es tevi pirmo reizi ieraudzīju, jau tad domāju — kam viņš tik līdzīgs? Nu, zināms, ka tu! Rau, deguns... rau, arī ausis mazliet atkarājas. Še! — viņš sacīja, izņemdams kartīti. — Tev par laimi, man tādas ir divas. Ņem, ņem un priecājies!

Klusēdams es paņēmu Slavas dāvanu. Saudzīgi ietinu un ieliku savā kabatas grāmatiņā.

Mēs izgājām nelielā pagalmā aiz mājas. Tur slējās milzīgi dadži, gandrīz cilvēka augumā, un to platajā ēnā moži skraidīja mazi, dzelteni cālīši.

— Slava, — es piesardzīgi jautāju, — bet kā tev ar kāju? Vai to pavisam izārstēs?

— Izārstēs! — acis piemiegdams un no saules vairīdamies, Slava atbildēja. — Uz kurieni tu, muļķīt? Ko brēc? — viņš saķēra noklīdušo cālēnu un saudzīgi iecēla viņu dadžos. — Ej tur! Tur tava saime. — Viņš nopurināja rokas, paklakšķināja ar mēli un piebilda: —Ar kāju ir slikti. Nu nekas, izdzīvosim. Mēs neesam no tiem cilvēkiem.

— Kas — mēs?

— Nu, mēs ... visi...

— Kas — visi? Tu, tētis, māmiņa?

— Mēs, cilvēki, — stūrgalvīgi atkārtoja Slava un neizpratnē paraudzījās man acīs. — Nu cilvēki!... Padomju cilvēki! Bet kas tu esi? Baņķieris, vai?

Es novērsos. Izvilku no kabatas saliecamo nazi. Tas bija labs, līks nazis, no stipra tērauda, ar pulētu ozolkoka spalu un spīdošu karabīnīti. Es zināju, ka Slavam šis nazis ļoti patīk.

— Še, — es sacīju. — To dāvinu tev par piemiņu. Nu ņem, ņem! Tu man dāvināji signālistu, un es paņēmu!

— Tas taču ir nieks, — iebilda Slava. — Man ir vēl, bet tev cita naža nav!

— Vienalga ņem! — es stingri noteicu. — Ja esmu dāvinājis, tad apvainošos, aizmetīšu, bet atpakaļ neņemšu.

— Labi, es ņemšu, — Slava piekrita. •— Paldies! Tikai signālistu tu nerēķini. Bet man ir kabatas laterniņa ar trim ugunīm — baltu, sarkanu un zaļu. Un to tu arī ņemsi... — Viņš pārlika. — Tikai, redzi: tā man nav šeit, tā ir pie māmiņas. Pēc trim dienām tēvs mani aizvedis pie viņas uz laukiem, bet pats tajā pašā dienā brauks atpakaļ. Es iedošu laterniņu tēvam, tēvs atdos vecmāmiņai, bet viņa — tev. Doti goda vārdu, ka tu atnāksi un paņemsi!

Es devu vārdu.

— Tad tu aizbrauc? — es nožēloju. — Tālu? Vai ilgi būsi prom?

— Ilgi, līdz vasaras beigām, pie māmiņas. Bet pārāk tālu tas nav. No šejienes ar tvaikoni augšup pa Desnu septiņdesmit kilometru, bet no piestātnes desmit kilometru pa mežu. Nu, iesim pie vecmāmiņas uz virtuvi!

— Vecomāt! — Slava teica, bāzdams tai pie deguna spīdīgo, līko nazi. — Paskat, ko man uzdāvināja! Labs nazītis? Ass!

— Met projām, Slavuška! — vecmāmiņa deva padomu.

— Ko tu darīsi ar tik briesmīgu nazi? Sadursies vēl.

*

— Tu jau esi veca, — Slava bija aizvainots, — un daudz nesaproti no nažiem. Iedod, es kaut ko padrāzīšu. Kaut vai to rullīti padod! Ahā, negribi dot! Tātad redzi pati, ka nazis labs! Vccmāmiņ, es ar tēti atsūtīšu laternu. Nu, atceries, es tevi vēl sabiedēju pie vistu kūts. Un tu atdosi laternu šim zēnam. Paskaties uz viņu — vai pazīsi?

— Pazīšu jau, pazīšu, — ar miltos novārtītām rokām satvērusi Slavu, vecīte to sapurināja. — Jūs te pastāviet, neaizejiet, es jums tūliņ došu ēst.

— Tikai ne man, — es satrūkos, — viņam... Es jau esmu paēdināts ...

— Labi, labi! — uz durvju pusi atlēkdams, piekrita Slava un jau pie paša sliekšņa skaļi iesaucās: — Tikai griķu biezputru es neēdišu-u-u!

— Mānies, mānies! Visu ēdīsi, — nopūtās vecmāmiņa un, mitro seju priekšautā slaucīdama, žēli piebilda: — Ja tevi, mans mīļais, nebūtu izgrūduši no eroplāna, es paņemtu vicu un parādītu, kāds ir tas «neēdīšu»!

Slava pavadīja mani līdz vārtiņiem, un te mēs atvadījāmies, tāpēc ka nākamajās divās dienās viņam vajadzēja klīnikā ņemt vannas un uz laukumu atnākt viņš nesolījās.

Tagad, kad es zināju, ka Slava aizbrauc, man vēl vairāk gribējās uz Odesu.

Tēvoča mājās nebija. Es apsēdos pie galda pie atvērta loga, atskrūvēju tēvoča tintnīcai vāciņu, pievilku klāt papīra lapiņu un aiz gara laika sāku sacerēt dzejoļus.

Izrādījās, ka tas nemaz nav tik grūti, kā man bija stāstījis tēvocis.

Piemēram, pēc pusstundas jau uzrakstīju:

Aizbrauc jūrā kapteinis,

Kapteinis no Odesas.

Stāv uz klāja matroži,

Visi ]oti pārdroši.

Krastā lasās meitiņas,

Skumjas viņām sejiņas.

Vējš, no jūras drāžoties,

Visiem virsū brāžoties,

Vilni paka| vilnim dzen,

Bargi auro, pūš un sten.

Sanāca pavisam labi. Es jau gribēju turpināt drosmīgā kuģa un šķiršanās apbēdināto jaunavu likteņa aprakstu, kad mani pasauca vecene.

Saīdzis es izliecos pa logu, pašķīru lazdu zarus un pieklājīgi jautāju, ko viņai vajag.

Viņa lika man nokāpt pagrabā un nolikt tēvocim vēsumā rūgušpiena podu.

Es saviebos, tomēr tūliņ izgāju un nokāpu pagrabā.

Atgriezies es mēģināju turpināt savus dzejoļus, bet — ak vai! — laikam tāpēc, ka mitrajā, tumšajā pagrabā es nodauzīju pieri pret baļķi, iedvesma bija izgaisusi, un es vairs neko neuzrakstīju.

Es nolēmu pārrakstīt dzejoli un nolikt to uz tēvoča galdiņa, lai pārnācis viņš pabrīnītos par manu jauno talantu.

Uz galda nebija vairs tīra papīra. Tad es atcerējos, ka tēvocim pagalvī zem matrača, avīzē ietīts, atrodas vesels sainis.

So saini es attaisīju, paņēmu dažas lapiņas un sāku pārrakstīt. Biju ticis tikai līdz pusei, kad mani atkal sauca vecene. Es izliecos pa logu un šoreiz jau diezgan skarbi noprasīju, ko viņai no manis vajag. Viņa lika man iet uz pagrabu un atnest piecas olas, esot jāiejauc mīkla pankūkām, ko tēvocis labprāt ēdīšot pie rūgušpiena.

Es nospļāvos. Izlēcu. Nokāpu. Ilgi taustījos, tumsā meklēdams grozu, un atgriezies stingri apņēmos vairs neatbildēt uz vecenes saucienu. Apsēdos pie galda. Bet kas tas? Lapiņas ar maniem dzejoļiem uz galda nebija. Pārsteigts un pat sadusmots es palūkojos zem galda, zem gultas ... Atvēru gaiteņa durvis. Nav!

Es nospriedu, ka droši vien manā prombūtnē istabā būs ielavījušies abi mūsu palaidnīgie kaķēni un lēkādami un kūleņodami būs aizvazājuši lapiņu pa logu dārzā. Nopūties es sāku pārrakstīt no jauna. Biju uzrakstījis līdz pusei, kad manu uzmanību piesaistīja zvirbulis, kas lēkāja pa palodzi, un es aizdomājos.

«Lūk,» es prātoju, «paknābā, palēkā, paskatās, atkal pa-knābā, atkal paskatās... Nu ko tu, muļķi, skaties? Ko tu saproti no mūsu — cilvēku dzīves? Gribi? Paklausies!»

Es pasniedzos pēc dzejoļu lapiņas un apstulbu. Pirmo četru tikko uzrakstīto rindu uz papīra vairs nebija. Bet piektā, kur runa bija par meitenēm krastā, ātri kusa manu acu priekšā ka sauss, balts ledus, nepametot uz šā burvju papīra ne zīmes, ne traipiņa.

Stipra roka uzgūla man uz pleca, un es, tikko nenoli-dojis no krēsla, ieraudzīju tēvoci, kas bija nemanot piezadzies man klāt.

— Ko tu te dari, nelieti! — viņš noprasīja klusi un Jauni. — Kas tev tur ir?

Es uzlēcu apjucis un sadusmots, jo nekādi nespēju saprast, kāpēc mani dzejoļi tā satracinājuši tēvoci.

— Kur tu ņēmi papīru?

— Tur, — es ar pirkstu norādīju uz gultu.

— Tur, tur! Bet kas tev, draņķi tāds, atļāva tur līst?

Tad viņš paķēra lapiņas, ari to, kur bija iesākts dzejolis par bezbailīgo kapteini, saudzīgi izgludināja un nolika atpakaļ zem matrača mapē.

Un tad, viņa neizprotamo lamu un skopulības saniknots, es nospļāvos uz grīdas un atlēcu pie sliekšņa.

— Ko jums no manis vajag? — es iesaucos. ■— Ko jūs mani mokāt? Es jau tā pie jums dzīvoju, bet, kādēļ, — nezinu! Jums žēl triju papīra lapiņu, bet, kad vagonos... tad svešas mantas jums nav žēl! Vai es esmu jūs aplaupījis, apzadzis? Par ko jūs tagad man uzklupāt?

Es izmetos dārzā, aizskrēju līdz vientuļajam klajumi-ņam un iekritu uz mutes zālē.

Acīmredzot tēvocim pašam drīz kļuva neveikli.

— Paklausies, mans draugs, — es izdzirdu viņa balsi.

— Protams, cs pārsteidzos, un papīra man nav žēl. Bet saki, lūdzams ... — te viņa balss atkal kļuva īgna, — ko nozīmē visi šie tavi triki?

Neizpratnē es apgriezos un ieraudzīju, ka tēvocis baksta ar pirkstiem sev vēderā.

— Bet, tēvoci, — es nomurmināju, — goda vārds... es vairāk neko .

— Labs «neko»! No rīta eju pārmainīt bikses, skatos: uz bikšturiem un tāpat zemāk •— nevienas pogas! Ko tas viss nozīmē?

— Bet, tēvoci, — cs paraustīju plecus, — kam man vajadzīgas jūsu bikšu pogas? Tās taču nav ne nauda, ne papīrs un pat ne konfektes. Es pats neko nesaprotu.

— Hm, nesaproti! Bet cs, domā, saprotu? Vai tad tev liekas, ka tās pašas nobirušas? Ja nu viena, divas, bet nu gluži visas!

■— Tās būs vecene nogriezusi! — es padomājis teicu.

— Tas viņas roku darbs. Viņa vienmēr nāk uz jūsu istabu, iztriec mani laukā, bet pati nez ko tur rakņājas un rakņājas... Nesen es pats redzēju, ka viņa iebāza ka* batā kādu jūsu kārbiņu. Es pat gribēju jums pateikt, tikai aizmirsu.

— Kādu kārbiņu? — tēvocis nobažījies jautāja. — Liekas, man nekādas kārbiņas... Ak, bezdoimgā un bezgal-vainā puķe! — attapās tēvocis. — Tātad viņa man ziepju pulveri bārdas skūšanai aizstiepusi! Bet es meklēju un meklēju, visu istabu izvandīju! Dumja, dumja! Zināms, es saprotu: likteņa pagriezieni, vecums... Bet, kad redzēsi viņu mūsu istabā, tad triec ratā.

— Nē, tēvoci, — es atteicu, — netriekšu vis viņu ratā. Es jau ari pats no viņas baidos. Te viņa mani saukā par Antipku, te par Stjopku, bet te atkal — grasās sist ar spieķi. Pasakiet labāk viņai pats! Re, kur viņa pie dobes puķes osta! Gribat, es viņu tūliņ pasaukšu?

— Paga! Paga! — tēvocis mani atturēja. — Es labāk vēlāk... Apnicis! Tu man pastāsti, ko darīji pie Slavas!

Es izstāstīju tēvocim, kā pavadīju laiku pie Slavas, kā viņš man uzdāvināja signālistu, un nožēloju, ka pēc trim dienām tēvs aizvedīs Slavu pie mātes.

Pēkšņi tēvoci pārņēma nemiers. Viņš piecēlās, apkampa mani un noglāstīja man galvu.

— Tu esi labs zēns, — viņš mani uzslavēja. — No pirmā mirkļa, kad tevi ieraudzīju, tūliņ sapratu: «Tas ir labs, gudrs zēns, un cs pacentīšos iztaisīt no viņa īstu cilvēku.» He! Tagad redzu, ka neesmu tevī vīlies. Jā, neesmu vīlies. Drīz mēs brauksim uz Odesu. Mičmaņu skolas priekšnieks ir mans draugs. Mācību daļas vadītājs — ari. Tur tev būs labi. Jā, labi. Zināms, daudz kas... tas ir, hm ... šis tas tev tagad šķiet ne visai saprotams, taču viss, ko es daru, tas tikai tālab ... nu, vispārības labā ... Atceries Ņekrasovu: «Izaugsi, Saša, tad zināsi tu!...»

— Tēvoci, — es domīgi vaicāju, — bet vai jūs neesat izgudrotājs?

— Tss ... — pirkstu pie lūpām pielicis un viltīgi man pamirkšķinājis, viņš klusi atbildēja. — Par to pagaidām ... ne vārda!

Tēvocis kļuva mīlīgs un labs. Viņš iedeva man piecpadsmit rubļu, lai es tērējot, ka gribot. Uzsita man uz labā pleca, pēc tam uz kreisā, viegli iegrūda dunku sānos un tūliņ aizgāja, aizbildinādamies ar steidzamām darīšanām.

Pagāja trīs dienas. Satikt Slavu man tā arī neizdevās — uz parku viņš vairs nenāca.

Dienā skraidot pa pilsētu, es apstājos pie rakstāmlietu veikala skatloga un ilgi pētīju lielu ģeogrāfisko karti.

Lūk, te ir Odesa! Blakus pilsētas — Hersona, Nikola-jeva, Tiraspole, pa kreisi — rumāņu sagrābtā Besarābija*, pa labi — ziedošā, karstā Krima, bet lejā tālu — līdz Kaukāzam, līdz Turcijai, līdz Bulgārijai izpletusies Melnā jūra ,..

Bet vi|ņi vētraini trauc...

Nu, biedri, mēs dosimies tālu,

No šejienes tāle mūs sauc.

Nepacietība mani urdīja un mocīja.

Es iegriezos veikalā un nopirku kompasu.

Kas to lai zina, kad tas man vēl būs noderīgs. Taču, kad rokās ir kompass, — tad visas jūras, okeāni, līči, jūras šaurumi un ostas iegūst savu formu un kontūras.

Iznācu un atkal apstājos pie skatloga.

Bet te ir ziemeļi! Kolas pussala. Baltā jūra — drūma, salta, ledaina. Kaut kur te pie kanāla būves strādā mans tēvs. Pēdējo reizi viņš rakstīja no Sorokas.

Soroka ... Soroka! Rau, te jau tā ir — Soroka. Parasti tēvs rakstīja reti un skopi. Bet pēdējo reizi viņš atsūtīja garu vēstuli, no kuras es, taisnību sakot, maz ko sapratu. Un, ja nezinātu, ka mans tēvs strādā nometnē, kur degvīnu nepārdod, es varētu domāt, ka, vēstuli rakstot, viņš bijis mazliet iedzēris.

Pirmkārt, šī vēstule nebija skumja un tajā nejautās vainas apziņa kā agrāk, bet jau ar pašām pirmajam rindām viņš mani sabāra par «astēm» matemātikā.

Otrkārt, viņš rakstīja, ka no kāda sprādziena viņam norauta puse pirksta un sadauzīta galva, turklāt viņš to rakstīja tādā tonī, it kā tur būtu notikusi kauja un pēc tās nu būtu ar ko palepoties.

Treškārt, viņš gluži negaidot ņēmās mani it kā pārliecināt, ka dzīve vēl neesot galā un ka man nevajagot uzskatīt viņu ne par muļķi, ne par gluži pazudušu cilvēku.

Tas mani toreiz pārsteidza, jo es nebiju akls un nekad nebiju domājis, ka dzīve jau galā. Bet, ja jau par to domāju, tad drīzāk tā, ka dzīve vēl tikai sākas. Turklāt man nekad nebija nācis prātā, ka tēvs būtu muļķis un pazudis cilvēks. Gluži otrādi, es uzskatīju viņu par gudru un labu, bet, ja viņš Valentīnas dēļ nebūtu izšķērdējis valsts naudu, tad, protams, būtu bijis daudz labāki

Es apņēmos rakstīt tēvam tūliņ pēc iestāšanās mičmaņu skolā. Un, ka tā būs, — tam es tagad stipri ticēju.

Domās nogrimis, es smaidīdams stāvēju pie spožā skatloga un pēkšņi izdzirdu kādu saucam:

— Puisēn, panāc šurp!

Es pagriezos. Gandrīz blakus uz stūra pie sviras, kas regulē gaismas signālu ugunis, stāvēja milicis un ar baltu cimdotu roku aicināja mani pie sevis.

«G 0-48-64!» es nodrebēju asās sāpēs, it kā kāds no garāmgājējiem būtu man piedūris degoša papirosa galu pie kaila kakla.

Mana pirmā doma bija — bēgt. Bet zoles it kā bija pielipušas pie sakarsušā asfalta, un grīļodamies es pieķēros pie veikala skatloga spožā iežogojuma.

«Nē,» es šausmās nodomāju, «par vēlu bēgti Te nu ir atmaksa!»

— Puisēn! — milicis atkārtoja. — Ko tu stāvi? Nāc ātrāk!

Tad es piegāju gausi un stīvi, raudzīdamies viņam acīs.

— Jā, — es sacīju balsī, kurā skanēja dzijas, cilvēcīgas bēdas. — Jā! Es klausos!...

— Puisēn, — teica milicis, vienā mirklī pārslēgdams sviru no dzeltenās uz zaļo uguni, — esi tik labs, pārej pāri ielai un piespied tur pie vārtiem sētnieka zvana pogu! Man uz bridi jāaiziet, bet es nevaru pamest savu vietu.

Viņš to atkārtoja vēlreiz, un tikai tad es viņu sapratu.

Neatceros, kā tiku pāri ielai, piespiedu pogu un gribēju lēnām turpināt savu ceļu, bet jutu, ka nespēju paiet, un aši iegriezos pirmajā pavārtē.

Lielas asaras ritēja man pār degošajiem vaigiem, elsas žņaudza rīkli, un es cieši turējos pie ūdens notekcaurules.

— Lai tad nolādēts viss! — es nikni iesaucos un ar zābaka purnu iespēru pelēkai mūra sienai. — Lai nolādēta tāda dzīve, — es murmināju, — kad cilvēkam no visa jābīstas kā trusim, kā zaķim, kā pelēkai, bailīgai pelei! Es tā negribu! Es gribu dzīvot kā visi, kā dzīvo Slava, kas var mierīgi piespiest visas pogas, atbildēt uz visiem jautājumiem un taisni un atklāti skatīties cilvēkiem acīs, bet nerauties sāņus un gandrīz vai krist gar zemi no katra nejauša vārda vai kustības.

Tā es stāvēju un elsoju; asaras ritēja, krita uz kaļķos novārtītajām sandalēm, un man kļuva vieglāk.

Kāds aizskāra manu roku.

& — A. Galdars. «Izlase».

97

— Puisēn, — līdzjūtīgi vaicāja jauna, nepazīstama sieviete, — kādēj tu raudi? Tev kāds nodarījis pāri?

— Nē, — es atbildēju, noslaucīdams asaras, — es pats sev nodarīju pāri.

Sieviete pasmaidīja un saņēma mani aiz rokas.

— Bet vai tad cilvēks pats sev var nodarīt pāri? Tu varbūt sasities, sadauzījies?

Es papurināju galvu, pasmaidīju caur asarām, paspiedu viņai roku un izmetos uz ielas.

Nezinu, kāpēc, bet man likās, ka mana laime vairs nav tālu...

Un todien es jutos stiprs. Mani nenospēra pērkons, es nepakritu, nesāku kliegt un raudāt aiz bēdām, kad, nokāpis pa nogāzi, izlīdu pa sētas caurumu un ieraudzīju mūsu dārzā nolādēto veco Jakovu.

Viņš sēdēja ar muguru pret mani un dzīvi sarunājās ar tēvoci. Vajadzēja saņemties.

Es aizšmaucu aiz krūmiem un gar maliņu vien apkārt pauguram ar sabrukušo lapeni izgāju pie lieveņa un uz-zagos augšā.

Te nu es esmu savā istabā. Paķēru karafi, iedzēru malku ūdens. Aizrijos. Aizspiedis muti ar dvieli, viegli atkāsējos. Aplaidu skatienu visapkārt. Acīmredzot vecais Jakovs bija ieradies šeit pavisam nesen. Dvielis bija mitrs — neizžuvis. Uz palodzes mētājās tikai viens papirosa gals, bet vecais Jakovs, ja neizlikās slims, smēķēja bez mitas. Gultā bija nomesta tēvoča cepure un saņurcīta avīze. Tas bija viss! Nē, ne viss. No spilvena apakšas rēgojās portfeļa stūris. Es paskatījos pa logu. Caur ievu zariem pamanīju abus draugus vēl joprojām runājamies. Es atvēru portfeli.

Salvete, krekls, divas kaklasaites, otiņa, bārdas nazis, sarkani vīriešu zeķturi. Kartona kafijas kārbiņa. Iekšā kaut kas grab. Atvēru. Darba Sarkanā Karoga ordenis, Sarkanās Zvaigznes ordenis, MOPR nozīmīte, Krimas CIK locekļa nozīmīte, adata, diegu spolīte, pudelīte ar baldriāna pilieniem. Vēl zeķes, zeķes... Bet tas?

Un es uzmanīgi izvilku no portfeļa stūrīša melnu brau-niņu.

Klusas vaimanas izlauzās man no krūtīm. Tas bija tas pats brauniņš, kas piederēja Valentīnas vīram un bija nolikts atvilktnē, kuru es uzlauzu. Nu jā!... Tas pats ieskrambātais spals. Izvilku aptveri. Tāpat: sešas patronas, un vienas trūkst.

Es ieliku brauniņu portfelī, aizvēru to, aizspiedu un pabāzu zem spilvena.

«Ko darīt? Un kas tagad notiek mājās? Tur, protams, uzspļaut salauztajai atslēgai, pārdotajam boa! Bēdīgi un slikti droši vien klājas Valentīnas jaunajam vīram. Var sabārt cilvēku un piedot, ka viņš nozaudējis dokumentu, bez liekiem vārdiem ieturēt nozaudētu naudu. Bet nekad cilvēkam netiks piedots un aizmirsts, ka viņš nav pratis saglabāt kaujas ieroci! Tas nav pārdodams un pērkams. To nevar viltot kā dokumentu vai nairdu. Tas vienmēr ir bargs, draudīgs un īsts.»

Kā kaķis es izlēcu uz terases un nedzirdami pagriezu atslēgu, jo kāds nāca augšā pa kāpnēm. Bet tas nebija ne Jakovs, ne ari krusttēvs — tie vēl arvien sēdēja dārzā.

Es pietupos un paskatījos pa atslēgas caurumu.

Ienāca vecene.

Viņas seja man likās pārāk jautra un sārta. Vienā rokā viņa turēja puķu pušķi, otrā — savu lakoto spieķi. Puķes viņa ielika ūdens glāzē. Tad paņēma no naktsgaldiņa tēvoča spoguli. Paskatījās tajā, pasmaidīja, bet spogulī acīmredzot viņai kaut kas nepatika. Viņa izbāza mēli, nospļāvās. Padomāja. Paņēma no sienas dvieli un izberza spļāvienu uz grīdas. «Ak, tu vecā ragana!» es sadusmojos. «Es taču tanī dvielī slauku seju!»

Pēc tam vecene pielaikoja balto cepuri. Pagrābstījās pa tēvoča uzvalka kabatām. Izvilka pilnu sauju sīknaudas. Paņēma vienu monētu — es nevarēju izšķirt — desmit vai divkapeiku gabalu, — noglabāja sev kabatā. Ieklausījās. Paņēma portfeli. Parakņājās, izvilka vienu vecā Jakova sarkano zeķturi. Paturēja to rokā, padomāja un arī iebāza kabatā. Tad viņa nolika portfeli vietā un vieglā, dejojošā gaitā izgāja no istabas.

Acumirklī es biju iekšā istabā. Izvilku portfeli, izrāvu brauniņu un paslēpu kabatā. Iebāzu azotē arī otru sarkano zeķturi. Iemetu gultā tēvoča bikses ar izgrieztajām pogām. Pastūmu uz galda malu glāzi ar puķēm, noņēmu spilvenu, izlēju uz salvetes odekolonu un pa logu nošļūcu dārzā.

Ticis aiz paugura, es uzrāpos līdz lapenes drupām. Noplūcu dadža lapu, ietinu brauniņu un iebāzu to kādā spraugā. Nokāpu. Izlīdu pa caurumu. Aizšāvos apkārt gar žogu un apstājos pie vārtiņiem.

*

Te cs atvilku elpu, noslaucīju seju, izvilku no kabatas kompasu un, skaļi dziedot «Pa kara ceļiem...», atvēru vārtiņus.

Tēvocis un vecais Jakovs tūliņ pagriezās uz manu pusi.

It kā pārsteigts par to, ka redzu veco Jakovu, es uz mirkli pārtraucu dziesmu, bet tūliņ arī, tikai klusāk, atkal atsāku.

Piegāju, apsveicinājos un parādīju kompasu.

— Tēvoci, — es teicu, — palūkojieties kompasā! Uz kuru pusi no šejienes ir Odesa?

— Jūrnieks! Laperuzo!* Kapteiņa Granta bērns! — uzslavēja mani tēvočis, redzami apmierināts, ka es nesaviebos, atrazdams šeit veco Jakovu, kas tagad bija gludi skūts — bez ūsām, bez formas blūzes ar ordeni, tērpies ērtā audekla uzvalkā, salmenīcu galvā. — Te, tanī pusē ir Odesa. Šodien mēs pavadīsim veco Jakovu uz tvaikoņu piestātni: viņš brauc uz Čerņigovu pie savas slimās vecāsmātes, bet pēc tam es aizvedīšu tevi uz Odesu.

Tas bija kas jauns. Taču es nelikos ne zinis un mēmi palocīju galvu.

— Tev jābūt pacietīgam, — tēvocis sacīja. — Pacietība ir jūrnieka tikums. Atceros, ka mēs reiz braucām miglā... Bet pastāstīšu vēlāk. Kur tu dauzījies apkārt? Kādēļ tev' piere slapja?

— Steidzos mājup, — es paskaidroju. — Domāju, ka tik nenokavēju pusdienas.

— Šodien mūs cienā vecais Jakovs, — tēvocis paziņoja.

— Vai nav tiesa, lāga vīrs, tu šodien izmaksāsi? Pagaidi mazliet, Sergej, bet mēs iesim uz istabu. Tur viņš sakārtosies pēc ceļa, nomazgāsies, un tad stūrēsim uz restorānu.

Es noskatījos viņiem pakaļ, apsēdos uz sola un, kompasā raudzīdamies, sāku zīmēt smiltīs četras debess puses.

...Pagāja īss mirklis, kad uz kāpnēm sāka dipēt soļi un uz celiņa izšāvās tēvocis, bet tam pakaļ bez svārkiem, ar sandalēm basajās kājās vecais Jakovs.

— Sergej! — viņš sauca. — Vai tu neredzēji to veceni?

— Viņa, tēvoci, pagalmā baro baložus. Klau, dzirdat, kā viņa tos sauc? «Gū-gū!»

— «Gū-gū!» — aizsmacis rēca vecais Jakovs. — Es viņai parādīšu «gū-gū»l

— Tikai laipni! Tikai laipni! — skriedams brīdināja tēvocis. — Tad mēs tūliņ ... Mēs to uzreiz ...

Baloži trokšņaini uzspurdza uz jumta, bet vecene nemierīgi paraudzījās vīriešos, kas tai pieskrēja klāt.

— Tikai lēnām! Tikai laipni! — tēvocis pārtrauca veco Jakovu, kas jau pie vārtiņiem sāka lādēties un sodīties.

— Labdien, skaists laiks! — steidzīgi ierunājās tēvocis. — Balodis — dieva radība. Klausieties, māmiņ, jūs nupat ienesāt mūsu istabā dažādus... ziediņus, rudzu-puķītes, gundegas? ...

— Saviem draugiem, — atsāka vecene, — labiem ļaudīm ... Ai, ai!... Ko viņš uz mani tā skatās?

— Atdod ar labu, muļķe! — piepeši iebļāvās vecais Jakovs. — Citādi tev ies plāni!

— Tikai laipni! Tikai laipni! — uzsauca Jakovam tē vocis. — Paklausieties, dārgā: atdodiet to, ko jūs paņēmāt! Ko jūs ar to darīsiet? Jūs esat prātīga sieviete (klusē, Ja-kov!), labi gados... Nu, vai tad jūs esat karavīrs, vai? Nu, redziet, es jūs lūdzu... Nu, skatieties, es nometos jūsu priekšā uz viena ceļa ... Aizver taču vārtiņus, Jakov! Ko te vēl nelabais trenc?

Taču aiztaisīt bija jau par vēlu: vārtiņos stāvēja vecenes bārdainais dēls un pārsteigts raudzījās uz acis izbolījušo veceni un ceļos nometušos tēvoci. Tēvocis uzlēca kā gumijas bumba un sāka skaidrot, kas te notiek.

— Māt, atdodiet! — stingri teica viņas dēls. — Kādēļ jūs tā darījāt?

— Par piemiņu! — žēli vaimanāja vecene. — Es tikai gribēju par labu, dārgu piemiņu!

— Par piemiņu! — tēvocis nenocieties aizsvilās. —Grā biet viņu! Ņemiet!... Rau, tas viņai kabatā!

— Sejiet! Aizrijieties! — pēkšņi itin rāmā un niknā balsī teica vecene un nosvieda zālē sarkano gumijas zeķ-turi.

— Tas ir mans zeķturis! — svinīgi noteica vecais Ja kovs. — Pats šinīs dienās nopirku Gomeļā. Dod šurp, velc visu ārā!

Vecene nosvieda tam pie kājām divas kapeikas un apgrieza otrādi kabatu. Vairāk tur nekā nebija.

Trīs vīrieši noņēmās ar veceni pāris stundu, draudēja, pārliecināja, lūdza, klanījās... Bet viņa tikai spļaudījās, lamājās un pat pamanījās iezvelt vecajam Jakovam ar spieķi pa pakausi.

Līdz Čerņigovas tvaikoņa atiešanai laika bija atlicis maz, un aizsmakuši, saniknoti tēvocis ar Jakovu devās pārģērbties.

Vecais Jakovs pārmainīja izmirkušo kreklu. Izbrīnā es raudzījos uz viņa varenajiem pleciem; viņam bija spalvains, saulē iededzis ķermenis, un līdzīgi dzelzs lodēm zem ādas kustējās muskuļi.

«Jā, šis greizkājainais ozols vēl šalkos,» es nodomāju. «Bet, kad viņš apģērbsies, salīks, sāks klepot un tvert ar rolui pie sirds, kā tad lai nedomā, ka tas tiešām tikai vārgs, bezzobains večuks!»

Pirms došanās uz kuģu piestātni pienāca vecenes dēls un pavēstīja, ka atejas bedrē peldot otrs sarkanais zeķ-turis.

Tad visi uzelpoja un nosprieda, ka pustrakā vecene aiz spīts turpat būs noslīcinājusi ari brauniņu...

Taču neko darīt! Pašiem līst bedrē, protams, nevienam nenāca ne prātā, bet svešus ievilkt šajā tumšajā lietā negribējās.

Es lūkojos uz pauguru, kur rēgojās mūra lapenītes drupas, domāju savu domu un, protams, klusēju.

Upju stacijā mēs ieradāmies agri. Tikko bija paziņots, ka sākas iekāpšana, un vēl atlika stunda laika. Vecais Jakovs steidzīgi iegāja kajītē un vairs ārā nerādījās.

Mēs ar tēvoci staigājām pa klāju, un es jutu, ka tēvoci kaut kas satrauc. Viņš bieži pameta mani vienu, aizbildinoties, ka viņam vajagot aiziet te uz mazgājamo telpu, te uz bufeti, te uz kiosku, te atkal pie vecā Jakova.

Beidzot viņš atgriezās itin priecīgs un sniedza man sauju gaišo ķiršu ogu.

— Ei! — viņš pārsteigts iesaucās. — Paskaties! Rau, tur nāk tavs draugs Slava!

— Vai tev uz to pusi? — es jautāju, pieskrējis pie Slavas.

•— Es jau tev teicu, ka uz augšu, — Slava atbildēja.

— Nu, paskaties tak, no kurienes tek ūdens!... Bet kurp tu? Līdz Cerņigovai?

— Nē, Slava! Mēs tikai pavadām kādu paziņu.

— 2ēl! Divatā būtu jautrāka braukšana. Tēvam kajītē labs tālskatis ... astoņkārtīgs.

— Skatieties! — tēvocis mūs pārtrauca. — Kas par kumēdiņiem!

Mazs, dusmīgs, dūmos nokūpējis tvaikonelis ar riteņiem izmisīgi kūla ūdeni un vilka milzīgu, kokiem piekrautu liellaivu.

Te es ievēroju, ka esam apstājušies tieši pretim tās kajītes lodziņiem, kur atradās vecais Jakovs, un patlaban no turienes pa aizkaru spraugu lūrēja viņa pretīgās, izvalbītās acis.

«Sēdi kā ūpis un bīsties gaismas,» es nodomāju un vilku Slavu projām uz citu vietu.

Tvaikonis pūta otru reizi.

Tēvocis devās pie Jakova, bet es atvadījos no Slavas.

— Neaizmirsti aiziet pēc baterijas! — viņš atgādināja.

— Tēvs rīt noteikti būs atpakaļ.

— Labi, aiziešu! Paliec sveiks, Slava! Dzīvo laimīgs!

— Un tu arī! Hei, tēti! Es esmu te! — viņš iesaucās un metās pie tēva, kas ar tālskati rokās iznāca uz klāja.

Agrāk — pirms aresta — manam tēvam bija nagans, un es jau zināju, ka katram ierocim ir savs numurs un, lai kur arī atrastos ierocis, pēc šā numura vienmēr var sameklēt tā īpašnieku.

No lita es izbēru cepumus no finiera kārbiņas, piebāzu to ar avīžu papīru, ieliku tur brauniņu, kārbiņu ietinu, cieši nosēju ar auklu un zagšus, lai tēvocis neredzētu, izgāju uz ielas.

Tur es pavaicāju garāmgājējiem, kur šeit Kijevā ir «atradumu galds».

Maskavā reiz Valentīna no tāda «galda» saņēma tramvajā aizmirstu mežģīņu vīstokli.

«Kijeva,» es domāju, «ari ir lielpilsēta, tātad arī šeit cilvēki pazaudē ne mazums visādu mantu.»

Man parādīja ceļu.

Es iztēlojos, ka, ienākot šajā «atradumu galdā», pabāzīšu vīstoklīti pa lodziņu. «Te,» sacīšu, «paraugieties, es kaut ko atradu, bet man nav vaļas.» Un pats tūliņ došos projām. Lai tad viņi tur dara, kā grib.

Taču man nemaz nepatika, ka «galds» atradās milicijas pārvaldē.

Mirkli šaubījies, es tomēr iegāju. Dežurējošais milicis norādīja man istabas numuru. Nekāda lodziņa tur nebija.

Aiz platas barjeras sēdēja vīrs miliča formā, bet viņam priekšā uz galda atradās dažādi papīri un milzīga, spīdīga galoša.

Man priekšā divi cilvēki gaidīja savu kārtu.

— Tātad, — milicis jautāja kādam sarkanūsainam spic* degunim, — jūs sauc Pavlo Fjodorovičs Pavļučenko. Adrese: Lielajā Sarkanarmijas ielā četrdesmit. Minēto kreisās kājas galošu, četrpadsmitā lieluma, jūs atradāt pie vārtiem, iedams uz alus bodi numurs četrdesmit seši. Vai pareizi pierakstīts?

— Tieši tā, — atbildēja sarkanūsainis. — Es, kā vakar biju iemetis, tā šodien iegāju, lai atkal... šito pašu...

— Tas neattiecas uz faktu, — pārtrauca viņu milicis.

— Saņemiet kvīti un parakstieties!

— Parakstīties — kāpēc tad ne! Es skatos... Dieviņ manu! Gu| šitā pati galoša... spīd. Meklēju, meklēju — otras nav. Es esmu godīgs cilvēks, man sveša nevajag. Ja nu vēl pāris, bet tā... viena vien. Domāju, sak, nodošu! Kazi, pašu cilvēks nozaudējis, darbarūķis.

— Viena! — stingri piezīmēja milicis. — Ja arī būtu pāris, tikpat jānodod. Cik jūs muļķīgi spriežat... Iznāk iā — stiep šurp tikai to, kas pašam neder? Nākošais.

— Es esmu godīgs cilvēks, — kvīti kabatā bāzdams, sarkanūsainis murmināja, — ne vien divas ... ja trīs būtu atradis, ir tad nodotu. Un kas tā par kāju — numurs četrpadsmit? Rau, man ir kāja,,, pašā laikā,., akurāta Bet šī? Liellaiva ...

Viņš ģenģerēja uz izeju, un es manījos līdzi.

«Nē,» es domāju, «ja jau vienas galošas dēļ tik sīki iztaujā, tad es ar savu atradumu tik lēti vis neizgrozīšos.»

Noskumis es atgriezos mājās un nobāzu brauniņu vecajā vietā. Jāizdomā kaut kas cits.

Pievakarē es skrēju uz pilsētas nomali pie Slavas vecmāmiņas.

— Tēvs nav atbraucis! — viņa sacīja. — Jau tā trīs reizes zvanīja no pārvaldes un reizes divas no rūpnīcas ... Nu, dzirdat? Atkal zvana! — Un, atstūmusi malā čurkstošo pannu, viņa gāzelēdamās devās pie tālruņa.

— Tīrais negals! — viņa atgriezusies nopūtās. — Nu, aizkavējies, nu, netrāpīja uz tvaikoni... Neļaus cilvēkam ne dienu pabūt pie sievas un mātes! Atnāc rīt, mīļais! Pag, kur tu? ... Apēd pīrādziņu, kotletīti! Es jau tā sacepu, bet ēdāju nav.

Es pateicos labajai vecītei, bet no ēdiena atsacījos.

Pa ceļam laukumā gadījās ziņu birojs. Aiz ziņkāres es piegāju tuvāk un izlasīju, ka te, starp citu, sniedz ziņas par uzņemšanas noteikumiem visās inācibu iestādēs un tas maksā tikai pusrubli.

Tad es izpildīju blanku par Odesas mičmaņu skolu. Pēc atbildes lika pienākt pēc pusstundas.

Laiku kavējot, es izblandījos pa sānieliņām, ielūkojos kioskos, veikalos un svešu dzīvokļu logos.

Beidzot pusstunda aiztecējusi! Skrēju uz ziņu biroju. Satvēru pasniegto papīru.

... Nekādas mičmaņu skolas Odesā nav un nekad nav bijis.

Es sagriļojos. Manas bēdas bija tik lielas, ka nevarēju pat raudāt un laikam veselu stundu nosēdēju uz akmens pakāpiena kādā mitrā pavārtē. Un toreiz man gribējās, lai šo tēvoci nospertu zibens vai lai viņš pakluptu un atmuguriski iegāztos no kraujas Dņeprā. Sirdī man bija liels tukšums un saltums. Tagad mani nekas vairs nesauca uz priekšu, neuzmundrināja un nesildīja.

Atgriezties mājās negribējās, bet citur nebija kur iet. Un tad es apņēmos rīt pat apzagt tēvoci, nozagt simt vai divsimt rubļu un aiziet, kur acis rāda. Varbnt aiztikšu līdz jūrai un salīgšu uz kuģa. Bet varbūt paslēpšos kravas telpās — klajā jūrā matroži taču neizmetis... Ko gan es varu zaudēt? Varbūt arī izmetīs... Blēņas! Domas jaucās.

Pārnācu mājās un tūliņ nolikos gulēt. Kad atgriezās tēvocis, nedzirdēju. Naktī viņš parāva mani aiz rokas.

— Ko tu kliedz? Guli, kā nākas, ko tā svaidies! Vajag arī tev augu dienu vazāties apkārt!

Es apgriezos un atkal it kā kaut kur iekritu.

Pamodos. Saule. Zaļumi. Galva karsta. Tēvoča vairs nebija. Lūkoju iedzert pienu un apēst bulku, bet negaršoja.

Tad, vakarējo apņemšanos atcerēdamies, es laiski un nevērīgi sāku pārmeklēt Čemodānus. Naudu neatradu. Acīmredzot tēvocis to nēsāja pie sevis.

Izgāju un domīgs klīdu bez mērķa. Vaigi kaisa, un mute bija sausa. Vairākkārt apstājos pie kioskiem un kāri dzēru ledaino ūdeni.

Noguris beidzot apsēdos uz sola zem kuplas kastaņas. Mani pārņēma dziļa vienaldzība, un es vairs nedomāju ne par tēvoci, ne par veco Jakovu. Atcerē iznira atmiņu drumslas, kaut kādas krāsainas ainas. Lauks, pļava, upīte.

Tili-tili, tirlilī! Un es atkal atceros: tēvs un es. Viņ* dzied.

Turp starp debesi un zemi Cīrulītis triliina...

«Tēt,» es viņam saku, «tā ir jauka dziesma. Bet tā, nudien, nav zaldātu dziesma!» — «Kāpēc tad nav zaldātu?» un viņš sarauc pieri. «Nu, lūk, pavasaris, smaržo sasilusi zeme. Beidzot vairs no augšas nebirst sniegs, nepil lietus, bet caur šineli silda jauka saulīte. Lūk, ķēde nogūlusi... Kauja vēl nesākas. Bet viņš tur augšā: tili-tili* tirlilī-tirlilī!... Apkārt klusi, mierīgi... Un, lūk, tev liekas: es guļu ar šauteni... Bet kāds taču atcerēsies ari mani un pazagšus nopūtīsies. Kā tad nav zaldātu dziesma? Nu, vai tagad saprati?» — «Jā, jā! Sapratu!»

Kāds strauji pieskārās manam plecam. Kūtri es pavēru acis un bailēs atkal aizmiedzu.

Manā priekšā stāvēja tas pats pusmūža vīrs, kuru mēs bijām aplaupījuši vagonā. Man bija nodzīti mati, pilotkas galvā nebija, seja iedegusi, piere mikla- viņš turpretim likās par kaut ko satraukts un nepazina mani.

— Puisēn, — viņš vaicāja, rādīdams uz vārtiņiem, — tu neredzēji, vai mājas saimniece sen aizgāja?

Es mēmi pašūpoju galvu.

— E! Bet tu, draugs, guli! — viņš īgni sacīja un, kaut ko tizsaucis šoferim, ielēca mašīnā un aizbrauca.

Es apskatījos un tikai tagad apjēdzu, ka sen jau sēžu uz sola pie Slavas mājas un ka šis cilvēks nule klauvējies pie aizslēgtajiem vārtiņiem.

Aši uzmetu acis plāksnītei ar ielas nosaukumu un mājas numuru. Kādreiz, drīz vien, uzrakstīšu Slavam no tā lienes vēstuli.

Pēkšņi man viss šķita savāds, nepatīkams un neizprotams.

Izrāvu zīmuli un steidzīgi sāku meklēt tīru papīra strēmelīti, lai pierakstītu adresi.

Atradu! Stop! Zīmulis sāka man drebēt rokā un nokrita uz akmeņiem, bet es, pie žoga turēdamies, atkal nolaidos uz sola.

Tā bija papīra strēmelīte, ko man parkā atvadoties iedeva Ņina. Tur bija uzrakstīts tālruņa numurs. Tas bija tieši tas pats numurs, kas mani biedēja vairāk nekā nāve:

Tātad mani nemeklēja milicija! Bet kas tad? Kāpčc? Bet varbūt esmu maldījies un avīzē pierakstīts pavisam cits tālrunis? Vajadzēja pārbaudīt. Ātrāk! Tūliņ!

Es vairs nejutu ne galvas sāpes, tie nogurumu. Aizskrēju līdz stūrim un pagriezienā sadūros ar Slavas vecmāmiņu. Viņu veda zem rokas nepazīstama sieviete.

Es apstājos un pateicu, ka pēc viņas nupat bija atbraukusi mašīna.

— Mašīna? — viņa klusi pavaicāja, un lūpas viņai sāka raustīties. — Ak, kam nu man mašīna! Es jau ari pati zinu visu.

Es palūkojos uz viņu, un mani pārņēma šausmas: acis tai bija iekritušas, seja pelēka, svešāda. Trīcošu balsi viņa man pastāstīja, ka atceļā mežā kāds iedūris Slavas tēvam nazi mugurā un tagad viņš guļot slimnīcā tuvu nāvei.

Briesmīgas un negantas aizdomas sažņaudza man sirdi. Piere dega. Kā satrakots zirgs, kas auļo kupli plīvojošām krēpēm, es drāzos mājup, lai uzzinātu patiesību.

Mājās uz galda es atradu zīmīti. Tēvocis stingri piekodināja man nekur neiziet, jo šodien mēs braukšot uz Odesu.

Pa galdu bija izmētāti papirosu gali, gultā nomesta pazīstamā salmenīca. No Čerņigovas «slimās vecāsmātes» vecais Jakovs bija atgriezies ļoti drīz.

— Slepkavas! — es čukstēju nobālušām lūpām. —Jūs mani pagrūdīsiet zem vilciena riteņiem, un — peldi tad, kapteini, uz tālo Indiju... Tad lūk, kāpēc es jums biju vajadzīgs!

«Ej iepazīsties,» es atcerējos sarunu parkā, «viņš liekas labs zēns.» Bandīti, — es šausmās nodomāju, — bet varbūt ari spiegi!

Te man saļodzījās ceļi, un es jutu, ka bez gribas un spēka noslīgstu uz grīdas.

Kaut kā ierausos gultā. Aizsniedzu karafi. Kāri padzēros.

«G 0-48-64!»

Izvilku avīzi. Jā, numurs tas pats! Gulēju. Miegs ne miegs. Pussnauda.

«Ak, es muļķis, muļķis! Tad, lūk, kādi gadās spiegi — tik labi!... «Uzēd desas, bulku ... Visapkārt smaržo, puķes, daba.» Bet svētki — līksmais Pirmais Maijs? Bet Sarkanās Armijas saceltā dunoņa un dārdi? Ne jau jūsu dēļ — kaut jūs nosprāgtu! — es raudāju, kad skatījos filmu, kur viļņos bojā gāja Capajevsl..,»

Es uzsprāgu augšā, vienā rāvienā pielēcu pie noputējušā tālruņa un piezvanīju:

— Dodiet man Arbatu nulle četrdesmit astoņi sešdesmit če.tri.

— Tas taču ir Maskavā, bet šeit ir Kijeva, — man atbildēja pārsteigta balss. — Dodu jums tālsarunu staciju.

Atkal balss:

— Tālsarunu centrāle klausās!

— Dodiet man Arbatu nulle četrdesmit astoņi sešdesmit četri, — es lūdzu aizvien tajā pašā nogurušajā un uzstājīgajā balsī.

— Maskava aizņemta, — dziedoši atbildēja tālrunis.

— Mūsu limits vēl trīsdesmit minūtes. Pieteiktas trīs sarunas. Ja atliks laika, es jūs izsaukšu. Atkārtojiet numuru!

Es neko nesapratu. Atkārtoju un iespiedu galvu spilvenā.

Miegs uzkrita tūliņ. Kapteinis stāv uz tiltiņa un grib dzert. Bet ūdens ir sauss un čaukst kā avīžu papīrs.

Atkal zvanīja — ilgi, ilgi. Atjēdzos un tūliņ metos pie tālruņa.

Balss. Pēc trim minūtēm ar jums runās Maskava. Sarunu nenovilciniet: jūsu rīcībā tikai piecas minūtes.

Kļuva vieglāk.

Te pēkšņi — soļi uz kāpnēm. Nāca divi. Viss pagalam! Bet kur radās izveicība un spēks? Es pārmetos pāri palodzei un, uz dzegas izciļņa atbalstījies, pieplaku pie sienas.

Tēvoča balss. Bet puikas nav un nav. Tavu nolādētu puiku!

Jakovs. Velns ar viņu. Vajadzētu pasteigties.

Tēvocis. (Lamas.) Nē, mazliet uzgaidīsim. Bez puikas nevar. Viņu tūlīt saņems, un viņš mūs nodos.

Jakovs. (Lamas.) Tad ta sasodīts velns! (Lamas, lamas un atkal lamas.)

Tālruņa zvans. Es pamiru.

Jakovs. Neej klāt!

Tēvocis. Nē, kāpēc tad? (Klausulē.) Jā! (Izbrīnījies.) Kāda Maskava? Jūs, mīļā, maldāties, mēs Maskavu neesam pieteikuši... (Klausuli noliek.) Velns zina kas: «Tūliņ ar jums runās Maskava!»

Atkal zvans.

Tēvocis. Nē taču, neesam pieteikuši! Kā tā — neviļaties? Ar Ko tad jus nupat runājāt? Bet es jums saku, ka visu dienu sēžu istabā un neviens nav piegājis pie tālruņa. Kā jūs drīkstat teikt, ka esmu huligāns?... (Klausuli nomet. Steidzīgi.) Tur kaut kas nav labil Lasies ātrāk, veco Jakov!

«Viņi tūliņ aizies!» es nopratu. «Tūliņ viņi iznāks uti pamanīs mani.»

Es noslīdēju zālē, apsvilinādamies ar nātrēm, uzrāpos pauguriņā un nolikos starp mūra lapenītes drupām.

«Tagad ir labi! Lai aiziet šie briesmīgie cilvēki! Man viņu nevajag... Ejiet tālu projām! Es viens! Es pats!»

«Bet kā tā — aizies?» prasīja man kāda stingra iekšēja balss. «Vai var jaut bandītiem un spiegiem tavu acu priekšā aiziet, kur viņiem tīkas?»

Apjucis es palūkojos apkārt un pamanīju starp akmeņiem nodzeltējušas dadža lapas, kurās bija ievīstīts brau-niņš.

«Saņemies, bundziniek!» tā pati balss man atkārtoja. «Saņemies, kamēr nav par vēlu.»

— Labi, tūliņ, šo pašu mirkli, — es vainīgi nočukstēju.

Taču saņemties man negribējās. Man šeit bija labi — aiz mitrajiem, aukstajiem akmeņiem.

Rau, kur abi iznāk. Koferi pamesli, tikai somas uz muguras. Kaut ko uzbļauj vecenei... Tā pa lodziņu parāda viņiem mēli. Apstājas ... Sāk iet.

Nezin kāpēc viņi negrib iet pa vārtiņiem — uz ielu, bet nāk uz manu pusi, lai gar lapenīti pa žoga caurumu nokļūtu uz vientuļās taciņas.

Es aizmiedzu acis. Brīnum skaidri man acu priekšā iznira degošā lidmašīna, un kā akmens no tās krīt trauslais gaišmatis Slava — mans biedrs.

Es atvēru acis un sniedzos pēc brauniņa.

Tikko es tam pieskāros, viss apklusa. Gaiss sastinga. Ietrīsējās skaņa — dzidra, rāma, it kā kāds būtu aizskāris lielu, dziedošu stīgu, un tā iepriecināta, sen visu aizmirsta, sāk skanēt, pārsteidzot pasauli ar toņa brīnišķīgo dzidrumu...

Skaņa auga un pieņēmās stiprumā, un līdz ar to augu un briedu spēkā arī es.

«Saņemies, bundziniek!» jau silti un maigi teica man tā pati balss. «Celies un neliecies! Ir laiks!»

Un es sažņaudzu brauniņu. Piecēlos un saņēmos.

It kā šķērsām smilšu ceļam būtu atvēries dziļš bezdibenis — reizē apstājās abi pārsteigtie draugi.

Taču tikai uz mirkli. Viņu niknais un valdonīgais uz-kliedziens liecināja, ka viņiem nemaz nav bail ne no manis, ne no mana ieroča.

Tā arī bija!

Naidā un nicinājumā sašķobītām sejām viņi nāca taisni man virsū.

Tad es izšāvu: reizi, divas, trīs ... Vecais Jakovs pēkšņi apstājas un neveikli atkāpās atpakaj.

Bet vai es varēju mēroties ar otru rūdīto vilku, bīstamo un nežēlīgo snaiperi! Jau nākamajā mirklī lode, raidīta ar tā roku, kuru es vēl nesen saucu par tēvoci, cieti aizžņaudza man rīkli.

Pat krītot es dzirdēju to pašu skaņu, dzidru un skaidru, ko nespēja nomākt ne šāvieni, kas piepeši sāka sprakstēt dārzā, ne tuvumā sprāgstošās bumbas smagais trieciens.

Debesīs dārdēja pērkons, un mākoņi, kliegdami kā putni, traucās pret vēju.

Un četrdesmit rindās nostājās karavīri, ar durkļiem sargājot bundzinieka ķermeni, kas sagrī|ojās un novēlās zemē.

Debesīs dārdēja pērkons, un mākoņi, kliegdami kā putni, traucās pret vēju. Bet varenais vējš — tas, kas vienmēr loka kokus un dzen viļņus, — nespēja ielauzties pa logu un atsvaidzināt galvu un rīkli cilvēkam, kurš mētājās karsoņa murgos. Un tad kā caur miglu kāds pavēloši komandēja: «Atnesiet ledu! (Daudz, daudz, veselu lielu, peldošu leduskalnu!) Atdariet logus! (Plati, plati — tā, lai nepaliktu ne sienas, ne smacējošā jumta!) Ātri sagatavojiet šļirci! Tagad mierīgāk!...»

Pērkons norima. Mākoņi apstājās. Un vējš beidzot izlauzās līdz smokošajai rīklei...

Cik ilgi tas vilkās, to es, protams, toreiz nezināju.

Atjēdzies vispirms ieraudzīju virs galvas tikai baltus griestus, un es domāju: «Lūk, griesti — balti.»

Tad, galvu nepagriezis, iešķībi pa logu saskatīju zilu debess maliņu un domāju: «Un tā ir debess — zila.»

Pēc tam pār mani noliecās vīrs baltā virsvalkā, zem kura bija redzamas militāras uzšuves, un es domāju: «Karavīrs un virsvalkā.»

Par visu es domāju tikai tā, bet citādi nedomāju.

Tas droši vien vilkās krietnu laiku, tāpēc ka reiz, no rīta pamodies, es uz saulainās palodzes blakus rudzupuķu pušķim pamanīju pilnu šķīvi koši sārtu, smaržīgu avenu.

Un es brīnījos, neskaidri atcerēdamies, ka vēl nesen kādā dārzā (kādā?) avenes bija sīciņas un pavisam zaļas.

Es aplaizīju lūpas un lēnītiņām atbrīvoju plecu no vieg* lās segas.

Un droši vien mana pirmā apzinātā kustība nepalika nepamanīta. Tūdaļ manā priekšā nostājās meitene baltā virsvalkā un jautāja:

— Varbūt gribi avenes?

Es pamāju ar galvu. Viņa paņēma šķīvīti, apsēdās ui gultas malas un uzmanīgi sāka likt man mutē pa odziņai.

— Kur es esmu? — es jautāju. — Kādā pilsēta?

— Sī nav pilsēta. Sī ir Irpeņa. — Un, tā kā es nesapratu, viņa ātri atkārtoja. — Sī ir Irpeņa — atpūtas vieta netāluno Kijevas.

— A, no Kijevas?

Un es atcerējos visu.

Pagāja vēl nedēļa. Dārzā iznesa šūpuļkrēslu, un tagad es caurām dienām sēdēju liepu paēnā.

Lodes cauršautā rīkle dzija. Tomēr sarunāties es vēl arvien varēju tikai pusbalsī.

Divas reizes pie manis atnāca militārā formā tērpies vīrs. Turpat dārzā mēs abi mierīgi sarunājāmies.

Es viņam izstāstīju visu savu dzīvi, visu pēc kārtas, neko neslēpdams. Brīžiem viņš tikai klausījās, brīžam kaut ko pierakstīja.

Reiz es viņam vaicāju, kas bija Jurka.

— Jurka? ... Tas bija sīks blēdis.

— Bet tas... artists?... Nu, kas izkāpa no vilciena Serpuhovā?

— Tas bija liels zaglis-uzvedējs.

— Bet vecais Jakovs?

— Viņš nebija vecis, bet vecs bandits.

— Bet tas ... Nu, tas ... tēvocis?

— Spiegs, — īsi atteica karavīrs.

— No kurienes?

Vīrs pasmīnēja. Viņš neko neatbildēja, ievilka dūmu no savas līkās pīpes, nospļāvās zālē un nesteidzoties parādīja ar roku uz to pusi, kur patlaban lēni rietēja sarkana vakara saule.

— Nu, redzi? Tā soli pa solim — un, palūk, kur tu beidzot nokļuvi. Vai tagad tev viss skaidrs?

Tas mani aizskāra.

— Kur nokļuvu! Kas tad es esmu pēc jūsu domām?

— Kad: tagad vai agrāk? Tagad tu esi kļuvis gudrāks. Kā nu ne!... Bet agrāk tu viņu priekšā biji īsts muļķis. Tomēr nedusmo, neviebies! Tu esi vēl zēns, bet šie vilki citkārt pieveikuši ne tikai tādus kā tu.

Viņš izvilka no mapes fotouzņēmumu.

— Nepazīsti?

Un kā vēl! Lūk, baznīca, sols. Lūk, viņš, — paskat, kā smaida, — tēvocis. Bet te, acis izbolījis, vecais Jakovs.

— Vai tad jūs jau Maskavā iedomājāties paņemt kasetes no Valentīnas atvilktnes un attīstīt tās?

— Jā, mēs jau sen nojautām visu. Tomēr jūs sameklēt nebija viegli.

Tagad viņš izvilka papīra lapiņu un, viltīgi manī palūkojies, nodeklamēja:

Krastā lasās meitiņas,

Skumjas viņām sejiņas.

— Tu sacerēji to?

— Jā, — es atzinos. — Bet sakiet — kas tās par lapām? Un vēl pasakiet: kas tās bija par pudelītēm... un kādēļ tik bieži oda pēc zālēm?

— Puisēn, — viņš sacīja, — tu man neko nejautā. Atbildēt es tev nevaru un neatbildēšu.

— Labi, — es piekritu. — Bet es jau pats noprotu: tas droši vien bija kāds slepens maisījums papīraml

— To tu mini pats, cik tev patīk.

— Labi, — es teicu. — Es neko nejautāšu. Tikai vienu gribu zināt: vai Slavas tēvs miris?

— Dzīvs, dzīvs! — viņš labprāt atbildēja. — Es aizmirsu, viņš lika tevi sveicināt un pateikt paldies.

— Par ko? — es brīnījos.

— Par ko? Hm ... hm ... — viņš paraudzījās pulkstenī.

— Nu, sveiks, veseļojies! Es vairs nenākšu. Jā, — viņš apstājās un pasmaidīja. — Nē, nē! — un atkal pasmaidīja.- Nē, nē! Drīz jau uzzināsi pats.

... Pie kājām man gulēja neliels, ūdensrozēm aizaudzis dīķis. Tā tumšajai virsmai nedzirdami pāri slīdēja lidojošu putnu ēnas. Kā vēja dzits kuģītis nez kur aizpeldēja tārpu aizgrauzta vai putnu noknābāta un no koka

agri nokritusi lapa. Dīķa dibenā tikko saredzamas auga zaļgani caurspīdīgas ūdenszāles.

Te es varēju mierīgi sēdēt stundām ilgi. Bet, kad es pacēlu galvu, — priekšā pletās plašie, dzeltējošie lauki, aiz laukiem pie apvāršņa zilajā tālē rēgojās ciematiņi, meži, birzis, un es redzēju, ka pasaule ir liela, plaša un man vel nesaprotama, un tad šķila, ka šajā mazajā dārzā man pietrūks elpas. Es atplētu muti un centos elpot straujāk un dziļāk, un tad mani pārņēma neapjaustas ilgas.

Piepeši pie manis atskrēja Slava. Es viņu pazinu, kad viņš vēl kāpa ārā no vieglās mašīnas.

Apmulsis es atskatījos, kā atbalstu meklēdams.

Jau pēc pirmajiem vārdiem viņš mani pārtrauca, sāka māt ar rokām un smieties.

— Es zinu visu! Es zinu vairāk nekā tu! Tu guli, bet es staigāju apkārt. Tētis sūta tev sveicienus. Viņš man iedeva savu mašīnu. Bet tu jau nemaz neesi tik vājš un bāls, kā stāstīja Gerčakovs.

— Kas?

— Gerčakovs! Nu, majors no iekšlietu tautas komisariāta, kurs ar tevi runājās! Viņš pie mums iegriezās bieži. Zini, viņam nelaime: gājis uz Dņepru peldēties — blākš! — ūdenī. Bet piemirsis noņemt pulksteni-hronometru. Viņam bija labs pulkstenis — vēl divdesmit ceturtajā gadā darba vietā uzdāvāts. Tas apstājās. Atdeva salabot. Atkal apstājās. Un viņš vai raud. Tas tāpēc, ka es jūsu lietas risināju, pārstrādājos... Te tev nu bija!... Paklau! Es tev atvedīšu bateriju. Es turu vārdu.

— Slava, — es uzstājīgi jautāju, — kālab viņi gribēja nonāvēt tavu tēvu?

Slava kļuva domīgs.

— Redzi, kad jūs... — te Slava nosarka un ātri pārlaboja, — tas ir, kad viņi vagonā apzaga lēta palīgu, tad viņi somā neko vajadzīgu, protams, neatrada... Nu, un

viņi sadusmojās ...

— Slava, — es teicu vēl uzstājīgāk, — nu, neatrada, bet kādēļ viņi tomēr gribēja nonāvēt tavu tēvu?

— Redzi, viņš, liekas, strādā pie kādas svarīgas kara mašīnas... Nu, bet viņiem tas nepatīk. Nē, nē! Labāk tu man neko neprasi! Es arī reiz vaicāju tēvam: kas par mašīnu? Viņš nosēdināja mani sev blakus, paņēma zīmuli un runāja, runāja, skaidroja, skaidroja... Lūk, te skrūve, te rokturis, te vārsts, te lodīšu gultnis. Griežoties attīstās

f

milzīgs centrbēdzes spēks. Bet te tāds metāla trauks... Es klausījos, klausījos un tad uzsaucu: «Tēti! Ko tu mānies? Tu taču man skaidro, kā ierīkots piena separators, kāds ir uz laukiem vecaimātei!» Tad viņš tā smējās, smējās, un arī es sāku smieties. Un, lūk, no tās reizes es viņam vairs neko nevaicāju. Nedrīksti — Slava nopūtās.

— Pagaidām tā nav mūsu darīšana.

— Viņus ietupināja? — es drūmi vaicāju.

— Kādus viņus?

— Nu šos — «tēvoci» un Jakovu.

— Bet tu jau ... tu jau nošāvi Jakovu, — Slava nomurmināja un acīmredzot pats satrūkās, vai nav pateicis man kaut ko par daudz.

— Vai tiešām?

— Nu jā! — strauji attrauca Slava, redzot, ka es pat nenodrebēju, nemaz jau nerunājot par to, ka es būtu kritis ģībonī. — Tu piecēlies, un tu izšāvi. Bet māja jau bija ielenkta ir no vārtiņiem, ir no sētas puses, jo viņi jau bija izsekoti. Būtu vēl mirkli gaidījis — viņus tikpat saņemtu.

— Paskati Tātad iznāk, ka esmu velti šāvis!

— Neiznāk vis! — iebilda Slava. — Tu taču to nezināji. Nē, nē! Tā iznāk, ka nepavisam ne velti. Jā! — Un Slava, mulsi paraustījis plecus, pasniedza man salvetē ietītu vīstoklīti, no kura jau piecu soļu attālumā smaržoja pēc siltām karašām un biezpiena raušiem. — To tev sūta vecmāmiņa. Es negribēju ņemt. Es atsacījos: «Viņam nevajag. Tur jau tā baro.» Bet vai viņa klausa! «Ņem, ņem! Tāpat salvetē arī paņem!» Iedomājies, salvete! Vai tā karogs, vai?

Mēs atvadījāmies. Vēl arvien mazliet klibodams, viņš žigli pieskrēja pie mašīnas un pamāja man ar roku.

...Slava aizbrauca. Es sēdēju ilgi un smaidīju, domās pārcilādams mūsu sarunu. Bet pacelt acis no zemes uz plašo debess loku es baidījos. Zināju, ka vienalga man tūlīt uzbruks, velsies virsū un sāks smacēt mokošas ilgas.

Reiz es sēdēju uz terases un domīgi raudzījos, kā liela, pūkaina kamene, neveikli krizdama, stūrgalvīgi cenšas izlauzties caur gaišo loga stiklu. Nevarēju ne izskaidrot, ne saprast, kādēļ tā ieliek tik daudz pūliņu šajā veltīgajā iedomā, ja tieši blakus loga otra puse lidz galam vaļā.

Man garām, savādi palūkodamās, steidzīgāk nekā parasti no dārza cauri terasei izskrēja slimnieku kopēja.

Drīz no dežūrtelpas dārzā izgāja ārsts. Atkal parādījās kopēja; viņa bija satraukta.

— Nu re, nu ir labi! Nu ir labi! — viņa nočukstēja nenocietusies. — Nu arī tev, mīļais, atbraukuši pakaļ, no mājām atbraukuši.

Kā — no mājām?... Valentīna? Skat, kāds jaunums!

Es cieši ietinos uzsvārcī un izgāju uz lieveņa.

Spalgs kliedziens izlauzās man no vēl nesadzijušās rīkles. Es melos uz priekšu, bet sagrīļojos, sāku rīstīties, pieķēros pie margām. Mani smacēja klepus, rīklē sajutu asas sāpes. Es sāku mīdīties kājām, mētāt galvu un noslīgu uz pakāpieniem.

Pa celiņu nāca ārsts, bet blakus viņam — mans tēvs. Man pie mutes pielika tasi ūdens ar ledu, ar baldriānu, ar piparmētrām; beidzot klepus pārgāja.

— Nu, vai tā var kliegt? — pārmeta man ārsts. — Būtu kliedzis čukstus, klusītēm. Rīkle tev vēl vāja.

Lūk, mēs esam blakus. Es guļu. Piere man mitra. Es vēl nezinu, vai esmu laimīgs vai rie. Pētoši raugos uz tēvu, raucu pieri, smaidu. Esmu ļoti piesardzīgs, es vēl nekam neticu.

Un es viņam saku:

— Tas esi tu?

— Jā, es!

Balss ir viņa. Seja viņa. Deniņos tīmeklim līdzīgs, viegls sirmums. Melna formas blūze, galifē bikses, zābaki. Jā, tas ir viņš!

Un es apdomīgi jautāju;

— Bet tevi taču ...

Viņš tūlīt saprot, jo, pasmaidījis — tā kā neviens cits, tikai viņš vienīgi tā prot — ar lūpu labo kaktiņu, — atbild:

— Jā! Es biju vainīgs! Es paklupu. Bet es spridzināju zemi, es daudz ko pārdomāju un krietni strādāju. Un tā

mani izlaida ...

— Un tagad tu ...

— Un tagad esmu pavisam brīvs.

— Un tevi izlaida tik ātri pirms termiņa? — es murminu.

— Es spridzināju zemi, — stūrgalvīgi atkārto tēvs.

— Pareizi! Esmu vecs komandieris, sapieris. Biju vācu karā no četrpadsmitā un pilsoņu karā — no astoņpadsmitā gada. Tas tiesa. Nu, bet pa šiem diviem gadiem es urbu

un spridzināju zemes vairāk nekā pa visiem tiem astoņiem. — (Lūk, es redzu, viņš atkal smaida, platāk, platāk. Tūliņ, protams, piedursies ar roku pie zoda. Kā tad!) lTn nobeidz: — Bet arī viņa, zeme, kaut ko stingri iekala man galvā!

Es paskatos uz viņa kreiso roku: īkšķa līdz pusei nav. Paraugos uz galvu: kreisajā pusē virs deniņiem rēta. Agrāk tādas nebija. Es prasu:

— Kas tas?

Viņš viegli uzsit man uz pleca.

— Odens nāca pret mums uzbrukumā, bet mēs ar dinamītu piespiedām to nogriezties sāņus.

— Un tu biji...

— Es biju spridzinātāju brigadieris.

...Tas arī ir viss! Nē, nav viss. Tagad mana kārta. Tagad jārunā man. Viss jāatminas un jāizskaidro iztālēm, no paša sākuma.

Bet tēvs mani tūliņ pārtrauc:

— Tu labāk klusē! Es pats visu zinu.

Laime! Tā ir viņa, lielā, cilvēciskā laime, kad neko nevajag skaidrot, runāt, taisnoties, kad cilvēki jau paši visu zina un visu saprot!

Es pateicīgi spiežu viņa roku, un man gribas to noskūpstīt. Bet viņš viegli atvelk savu roku un spiež manējo.

Vairāk par šīm lietām mēs viens otram nevaicājam. Pagājis. Pārdzīvots. Krusts pāri.

Deniņos klauvē. Un tad — pēkšņa nojauta, un es gandrīz kliedzu:

— Tēt! Kur mēs tagad dzīvosim?

— Pie Platona Polovceva. Viņš man pagaidām atdeva vienu istabu. Tad jau redzēs, kā būs tālāk.

— G 0-48-64! Tas biji tu, kas mani meklēja? Tad, re, no kurienes tas mīklainais Maskavas tālruņa numurs!

— Jā. Es ierados tieši nedēļu pēc tavas aizbraukšanas.

Es atbīdu viņa roku un paceļu galvu no spilvena.

— Laid, tēt! Es piecelšos. Man ir labi.

Mēs esam lidmašīnā ceļā uz Maskavu. Tur mūs sagaidīs Ņina, kurai mēs aizsūtījām telegrammu. Droši vien viņa būs atnākusi kopā ar tēvu.

Lauki ir plaši. Pasaule milzīga. Dzīve vēl tikko sākas. Kas tagad neskaidrs, tas viss būs skaidrs vēlāk. Motors rūc, un es esmu līksms. Es piegrūžu tēvam elkoni un, lai viņš mani sadzirdētu, skaļi kliedzu:

— Tēt, bet «Cīrulis» tomēr nav zaldātu dziesmai

Viņš, protams, tūliņ sarauc pieri.

— Bet kāda tad?

— Nu tā! Parasta cilvēku dziesma.

— Nu, un kas par to, ka cilvēku! Bet vai zaldāts nav cilvēks, ko?

Viņš ir nepiekāpīgs. Es zinu, ka viņam nav nekā svētāka par Sarkanās Armijas karogiem, un tādēļ viss, kas vien pasaulē labs, viņam ir cēlies no zaldātiem.

Bet varbūt viņam ir taisnība!

Paies gadi. Mums vairs nebūs ne strādnieku, ne zemnieku. Visi būs vienlīdzīgi. Bet Sarkanā Armija pastāvēs vēl ilgi. Un tikai tad, kad revolūcijas viļņi aizskalos visas robežas un līdz ar tām iznīks pēdējais provokators, pēdējais spiegs un laimīgās tautas ienaidnieks, — tad arī dziesmas vairs neveltīs nevienam, vienkārši un skāņi tās sauks par cilvēces dziesmām.

Mijkrēslī mēs tuvojamies Maskavai. Saviļņots es raugos šās varenās pilsētas neskaidrajos apveidos. Jau biežāk uzliesmo laternu ugunis.

Pēkšņi man iegribējās no šejienes, no augšas, uziet to metrobūves laternas uguntiņu, kas naktīs iespīdēja mūsu nelaimīgajā dzīvoklī, kur tagad mīt Valentīna un kur sākās un no kurienes mūs pavadīja mūsu bēdas.

Es pasaku to tēvam. Viņš noliecas pie lodziņa.

Ar katru mirkli uguņu iedegas arvien vairāk un vairāk. No vienas malas līdz otrai tās uzliesmo gan taisnās alejās, gan līkumotās līnijās, gan platos lokos. Tad tās jau trako lejā kā liesma. Viņu ir daudz, veseli miljoni! Un pretim tumsai trauc tūkstošiem jaunu un jaunu uguņu.

Starp tām pamanīt kādu mazu laterniņu nebija iespējams ... un nebija jau arī vajadzīgs!

Lidmašīna nolaidās zemē. Rokās saķērušies, viņi iznāca un apstājās, piemieguši acis prožektoru gaismā.

Tie, kas viņus sagaidīja, redzēja un saprata, ka šo divu cilvēku — tēva un dēla draudzība tagad ir cieša un nesaraujama uz mūžu. Viņu nogurušajās sejās bija mierīgas vīrišķības atspulgs. Protams, ja nebūtu prožektoru spilgtās gaismas, viņi tagad visiem lūkotos acīs taisni, godīgi un atklāti.

Un tad cilvēki, kas viņus sagaidīja, draudzīgi tiem uzsmaidīja un sirsnīgi teica:

— Sveicināti!

1938

KARA NOSLĒPUMS

Nezin kādēļ vilciens divas stundas nostāvēja kādā mazā stacijā un pienāca Maskavā tikai pusčetros.

Tas sarūgtināja Natu Segalovu, jo Sevastopoles ātrvilciens atgāja tieši piecos tin viņai neiznāca laika iegriezties pie tēvoča.

Tāpēc Nata piezvanīja pa tālruni uz korpusa štāba komutatoru un palūdza savienot ar priekšnieka Segalova kabinetu.

— Tēvoc, — sauca apbēdinātā Nata, — es esmu Maskavā! ... Nu jā: es, Nata. Tēvoc, vilciens atiet piecos, un man ļoti, ļoti žēl, ka mēs nepagūsim satikties.

Natu acīmredzot par šādu atbildi sabāra, jo viņa ļoti ātri nobēra attaisnošanos. Bet tad viņai tēvocis pateica kaut ko tādu, ka meitene tūdaļ kļuva priecīga un sāka smaidīt.

Iznākusi no tālruņa būdiņas, komjauniete Nata sakārtoja zilo galvas lakatiņu un uzsvieda plecos ne visai cieši piebāzto mugursomu.

Viņai nevajadzēja ilgi gaidīt. Drīz vien nokaucās signāltaure, pie stacijas durvīm apstājās auto, un stalts sirmgalvis ar ordeni pie krūtīm atvēra Natas priekšā mašīnas durtiņas.

— Kur tev jāskrien? — viņš rājās. — Nu, būtu braukusi rit. Bet šī man teiks: «tēvoc», «žēl»... «vilciens pulksten piecos» ...

— Tēvoc, — vainīgi un jautri ierunājās Nata. — Tev viegli sacīt — «rīt». Bet es jau tā esmu nokavējusies par trijām diennaktīm. Te pilsētas komitejā teica — «rit», te māte pēkšņi palūdza — «rit». Un nu vēl vilciens par divām stundām aizkavējies... Tu jau daudz reižu esi bijis Krimā un Kaukāzā. Esi braucis gan bruņuvilcienā, gan lidojis ar lidmašīnu. Es reiz tavu ģīmetni redzēju. Tu stāvi kopā ar Budjonniju un vēl kaut kādiem priekšniekiem. Bet es nekur neesmu bijusi, ne arī ar kaut ko braukusi — nekur un ne reizes. Cik tev gadu? Jau pāri piecdesmitiem, bet man astoņpadsmit. Tomēr tu saki — «rit» un «rit» ...

— Ai, Natuk! —- gandrīz izbijies, atbildēja Segalovs, apjucis no viņas nesakarīgā, straujā uzbrukuma. — Ai, Natuk, cik ļoti tu esi līdzīga manai Marusjai!

— Bet tu esi vecāks kļuvis, tēvoc, — Nata turpināja.

— Es tevi vēl atceros, vai zini, kādu? Ar melnu papalm. Pie sāniem tev garš, spožs zobens. Pieši skan — dzin.dzin! Pag, no kurienes tu toreiz biji pie mums atbraucis? Tev bija sašauta roka. Reiz tu nolikies gulēt, bet es un vēl viena meitene — Vera — klusītēm izvilkām tavu zobenu, paslēpāmies aiz krāsns un aplūkojām. Bet māte mūs pamanīja un sadeva ar žagariem. Mēs sākām brēkt. Tu pamodies un jautāji mātei: «Kāpēc tās meitenes brēc, Daša?» — «Viņas, negantnieces, tavu zobenu izvilkušas. Tā vien pielūko, ka nesalauž!» Bet tu pasmējies: «Ak, Daša, slikts būtu mans zobens, ja tādi skuķēm varētu salauzt. Liec viņas mierā, lai pēta vien!» Vai tu to atceries, tēvoc?

— Nē, neatceros, Nata, — Segalovs pasmaidīja. — Tas bija tik sen. Deviņpadsmitajā gadā. Es toreiz biju atbraucis no Besarābijas.

Mašīna lēnām virzījās pa Mjasņickajas ielu*. Bija tas laiks, kad cilvēki atgriežas no darba. Neapklusdamas dārdēja kravas mašīnas un tramvaji. Tas viss Natai patika — gan ļaužu straume, gan apputējušie dzeltenie autobusi, gan tramvaji, kas zvanīdami te satikās, te izšķīrās pa saviem līkumotajiem ceļiem, traukdamies uz kādām tālām un Natai nepazīstamām nomalēm: uz Dangauerovku, uz Dorogomilovku, uz Sokoļņikiem, uz Tjufeļovas un Marijas birzi un vēl nezin kur.

Kad šoferis, nogriežoties no Šaurās Mjasņickajas ielas uz Zemes vaļņa ielu, palielināja ātrumu tā, ka mašīna, viegli zuzēdama, līgani joņoja pa asfalta bruģi, kas bija plats un pelēks kā stingri nostiepta vadmalas sega, Nata norāva zilo lakatu, ļaujot vējam brāzmaināk pūst sejā un purināt melnos matus pēc patikas.

Vilcienu gaidot, viņi apmetās stacijas bufetes ēnainajā terasē. No šejienes varēja redzēt sliežu ceļus, spožus semaforus un stāvās asfalta platformas, pa kurām ļaudis steidzās uz vasarnieku vilcieniem.

Seit Segalovs pasūtīja divas pusdienas, pudeli alus un saldējumu.

— Tēvoc, — Nata domīgi teica, — pirms trim gadiem es tev sacīju, ka gribu kļūt vai nu par lidotāju, vai jūras flotes kapteini. Bet notika tā, ka mani vispirms aizsūtīja uz padomju un partijas darbinieku skolu, — mācies, saka, padomju un partijas darbinieku skolā, — bet tagad sūta strādāt ar pionieriem: ej, saka, un strādā!

Nata atbīdīja šķīvi, paņēma trauciņu ar ātri kūstošo, sārto saldējumu un paskatījās uz Šegalovu tā, it kā gaidītu atbildi uz savu jautājumu.

Bet Segalovs izdzēra glāzi alus, ar delnu noslaucīja asās ūsas un gaidīja, ko viņa vēl sacīs.

— Un sūta strādāt ar pionieriem, ~ Nata tiepīgi atkārtoja. — Lidotāji lido savus ceļus. Kuģi brauc pa savām jūrām. Vera — tā pati, ar kuru mēs izvilkām tavu zobenu, — pēc diviem gadiem būs inženiere. Bet es esmu iesaistīta pionieru darbā un pati nezinu, kāpēc.

— Vai tev nepatīk šis darbs? — Segalovs uzmanīgi iejautājās. — Nepatīk vai netiec galā?

— Nepatīk, — Nata atzinās. — Es jau arī pati, tēvoc, zinu, ka tas darbs ir vajadzīgs un svarīgs ... To visu zinu. Bet man liekas, ka neesmu savā vietā. Nesaproti? Nu, lūk, piemēram, ja toreiz, kad sākās pilsoņu karš, tev būtu teikuši: «Neaiztieciet, Segalov, šauteni, lai paliek zobens, brauciet uz tādu un tādu skolu un māciet tur bērniem gramatiku un aritmētiku!» — ko tad tu būtu teicis?

— No manis toreiz nekāds lāga skolotājs nebūtu iznācis, — kļūdams uzmanīgāks, atjokoja Segalovs. Viņš brīdi klusēja, kaut ko atcerējās un pasmaidījis teica:

— Bet vienreiz gan mani atbrīvoja no pienākumiem vienībā, aizsauca no frontes. Un veselus trīs mēnešus pašā karstākajā kauju laikā es skaitīju auzu un siena vagonus, sūtīju prom maisus ar miltiem, krāvu vilcienos muciņas ar kāpostiem. Un mana vienība jau sen bija sakauta. Mūsējie jau sen bija izrāvušies uz priekšu. Un jau sen tie bija atkal atspiesti atpakaļ. Bet es vēl arvien staigāju, skaitīju, svēru, sūtīju, lai viss būtu sadalīts taisnīgāk, iznāktu vairāk, labāk. Vai pareizi darīju, kā tu domā?

Segalovs paraudzījās Natas sapīkušajā sejā un labsirdīgi pārjautāja:

— Tu netiec galā? Tad pamācies, meit, saņemies! Es pats jau arī agrāk skābos kāpostus tikai kareivju virā ar karoti biju zvejojis. Bet pēc tam sūtīju veseliem vagoniem gan kāpostus, gan tabaku, gan siļķes. Divus ešelonus pusdzīvu lopu — ir tos saglabāju, izbaroju, dabūju uz kājām. Atbrauca no frontes — no sešpadsmitās armijas pieņēmēji. Skatās — lopi gludu, līdzenu spalvu. «Ak kungs,» šie saka, «vai tiešām mums tāda laime uzsmaidījusi? Mūsu pulki taču pārtiek no kartupeļiem vien, noguruši, novārguši.» Atceros, kāds nemierīgs komisārs tā vien grasās, tā vien grasās ar mani saskūpstīties.

Segalovs apklusa un nopietni paskatījās uz Natu.

— Skūpstīties es, protams, neskūpstījos: raksturs neatļauj. Ēdiet, biedri, saku, uz veselību. Jā... Nu tā. Ko tad es gribēju teikt? Tātad tu, Natuk, nezaudē dūšu, tad viss būs labi, — un, skatīdamies garām aizkaitinātajai Natai, Segalovs bez steigas sasveicinājās ar kādu komandieri, kas gāja garām.

Nata neuzticīgi paskatījās Segalovā. Vai viņš to nav sapratis vai tīšām tā runā?

— Kā — netieku galā? — viņa sašutusi jautāja. — Kas tev to teica? To tu pats esi izdomājis. Jā gan!

Un pietvīkusi, aizvainota Nata minēja desmitiem pierādījumu, ka tiekot galā. Pie tam veiksmīgi, darbu veicot labi. Un ka konkursā par labāko sagatavošanos vasaras pionieru nometnēm viņi novadā ieguvuši pirmo vietu. Un par to viņa dabūjusi, lūk, šo pašu ceļazīmi atpūtai labākajā pionieru nometnē — Krimā.

— Ek, Natuk! — Segalovs viņu kaunināja. — Tev vajadzētu priecāties par savām sekmēm, bet tu... Skatos uz tevi... cik ļoti tu, Nata, esi līdzīga manai Marus-jaif... Viņa arī .bija lidotāja! — viņš pabeidza ar skumju smaidu un, piešus šķindinādams, piecēlās no krēsla, jo atskanēja zvans un skaļruņi vēstīja, ka var iekāpt Sevas-topoles vilcienā Nr. 2.

Cauri tunelim viņi izgāja uz platformas.

— Kad brauksi atpakaļ, telegrafē, — atvadīdamies Se-gaiovs teica Natai. — Ja būs laiks, — atbraukšu pretī, nebūs, — kādu atsūtīšu. Varēsi paciemoties divas trīs dienas. Redzēsies ar Suru. Tu viņu tagad vairs ne pazīt nevarēsi. Nu sveika!

Viņš mīlēja Natu, jo viņa tam stipri atgādināja vecāko meitu, kas bija gājusi bojā frontē tajās dienās, kad viņš ar savu vienību bija traucies pa liesmojošo Besarābiju.

Nākamajā rītā Nata iegāja restorānvagonā. Tas bija tukšs. Kāds rudinatains ārzemnieks lasīja avīzi; divi karavīri spēlēja šahu.

Nata palūdza sev vārītas olas un tēju. Gaidīdama, kamēr tēja atdziest, viņa paņēma aiz puķu poda nobāztu žurnālu, ko kāds tur bija aizmirsis. Žurnāls izrādījās vecs — pērnā gada.

«Nu jā... vecas ziņas: «Strādnieku demonstrācijas apšaušana Austrijā», «Marseļas ostas strādnieku streiks». Viņa pāršķīra lappusi un piemiedza acis. «Un šeit... Arī pagātne.» Viņas priekšā atradās melnā sēru apmalē iekļauta ģīmetne: tā bija rumāņu, pareizāk sakot, moldāvu ebrejiete — komjauniete Marica Margulisa. Notiesāta uz pieciem gadiem katorgā, viņa izbēgusi, bet pēc gada viņu atkal notvēruši un nobendējuši Kišiņevas cietuma drūmajos mūros.

Melnīgsnēja seja ar liegiem, ne visai pareiziem vaibstiem. Biezas, mazliet atrisušas matpīnes un mierīgas, mirdzošas acis, kas raudzījās tieši uz priekšu.

Tāda laikam viņa bija stāvējusi, tā laikam bija skatījusies, kad viņu atveda uz pirmo nopratināšanu pie švītīgajiem žandarmu virsniekiem vai nežēlīgās sigurancas* izmeklēšanas ierēdņiem.

... Marica Margulisa.

Nata aizvēra žurnālu un nolika to atpakaļ.

Laiks mainījās. Pūta vējš, un pie apvāršņa cēlās ātri skrejoši, drūmi padebeši. Nata ilgi raudzījās, kā tie saplūst, kļūst tumši, tad virzās kopā un vienlaikus it kā slīd cits caur citu, neatlaidīgi savilkdamies negaisa mākoņos.

Bija gaidāms lielus, un viesmīļi žigli vēra ciet smagos, noputējušos vagona logus.

Vilciens strauji nobremzēja pie nelielas stacijas. Vagonā ienāca vēl divi: slaids vīrietis pelēkām acīm un krustenisku rētu pie kreisajiem deniņiem un kopā ar viņu sešus gadus vecs gaišmatains puišelis, bet ar tumšām un smaidīgām acīm.

— Seit, — puisēns sacīja, norādīdams uz brīvo galdiņu.

Viņš veikli uzrāpās uz krēsla un, tupēdams uz ceļgaliem, pievilka sev klāt stikla vāzi.

— Tēt... — viņš lūdza, ar pirkstu norādidams uz lielu, sarkanu ābolu.

— Labi, tikai vēlāk, — iēvs atbildēja.

— Labi, vēlāk, — puisēns bija ar mieru un, paņēmis ābolu, nolika to līdzās šķīvim.

Vīrietis salūkoja papirosu.

— Ajka, — viņš uzrunāja puisēnu, — es aizmirsu sērkociņus. Aizej atnes!

— Kur ir? — puisēns vaicāja un žigli nolēca no krēsla.

— Kupejā uz galdiņa, bet, ja nav uz galdiņa, tad mēteļa kabatā.

— Tad mēteļa kabatā, — puisēns atkārtoja un devās uz atvērtajām vagona durvīm.

Vīrietis pelēkajā frencī atlocīja avīzi, bet Nata, kas ar interesi bija klausījusies visā šajā īsajā sarunā, nelaipni paskatījās viņā no sāniem.

Tad aiz loga, dodams signālu vilciena atiešanai, iesvilpās konduktors. Vīrietis frenci nolika avīzi un steidzīgi izgāja. Viņi atgriezās divatā.

— Kāpēc tu nāci? Es jau pats būtu atnesis, — zēns teica, atkal uzrāpdamies ar ceļgaliem uz sēdekļa.

— To es zinu, — tēvs atbildēja. — Bet es atcerējos, ka esmu aizmirsis otru avīzi.

Vilciens paātrināja gaitu. Dārdēdams tas pārjoņoja pāri tiltam, un Nata nevarēja atraut acis no upes un pļavām, ko kapāja pērkona lietusgāze. Un pēkšņi Nata ievēroja, ka puisēns, tēvam kaut ko jautādams, ar roku rāda uz viņas pusi. Tēvs nepagriezdamies pamāja ar galvu.

Puisēns, turēdamies pie krēslu atzveltnēm, nāca tuvāk un laipni uzsmaidīja.

— Tā ir mana grāmatiņa, — viņš teica, norādīdams uz žurnālu, kas rēgojās aiz puķes.

— Kādēļ tava? — Nata vaicāja.

— Tādēļ, ka es to aizmirsu. Nu tā, aizmirsu no rīta,— viņš paskaidroja, domādams, ka Nata negrib viņam grāmatiņu atdot.

— Nu ņem vien, ja tava, — Nata atbildēja, pamanījusi, kā iezibas viņa acis un ātri savelkas tikko manāmās uzacis. — Kā tevi sauc?

— A|ka, — viņš skaidri izteica un, paķēris žurnālu, aizskrēja uz savu vietu.

Vēlreiz Nata viņus redzēja, izkāpusi Simferopolē. Aļka skatījās pa plaši atvērto logu un kaut ko teica tēvam, rādot ar roku uz netālo kalnu zilganajām virsotnēm.

Vilciens aizjoņoja tālāk, uz Sevastopoli, bet Nata, uzsviedusi plecos mugursomu, soļoja uz pilsētu, lai jau šodien ar pirmo automašīnu brauktu uz šīs viņai pilnīgi nepazīstamās juras krastu.

Garās, zilās biksēs un sporta kreklā tērpusies, ar dvieli rokās Nata Segalova pa līčloču taciņām kāpa lejup uz liedagu. Iznākusi platānu alejā, viņa sastapa nupat atbraukušu bērnu baru, kas kāpa kalnā. Viņi gāja ar sainīšiem, somiņām un groziņiem — priecīgi, noputējuši un noguruši. Bērniem rokās bija steigā uzlasīti apaļi akmentiņi un trauslas gliemežnīcas. Daudzi jau bija paspējuši pamieloties ar ceļmalās augošajām skābajām vīnogām.

— Sveiki, bērni! No kurienes? — Nata vaicāja, pienākdama klāt šim čalojošajam bariņam.

— No Ļeņingradas!.., No Murmanskas!... — viņai labprāt atsaucās.

— Ar mašīnu vai no kuģa? — Nata jautāja.

— No kuģa, no kuģa! — it kā priecādamies par labu vārdu, vienā balsī sauca tikko atbraukušie bērni.

— Nu ejiet! Tikai ejiet nevis pa aleju, bet nogriezieties pa kreisi, augšup pa celiņu — tur būs tuvāk.

Kad Nata jau bija nokāpusi uz sakarsušajiem akmeņiem pašā krastmalā, viņa ieraudzīja, ka pa ceļu no Jal-tas puses ar velosipēdu pilnā sparā drāžas nometnes vecākais pionieru vadītājs Aļoša Nikolajevs.

— Nata, — nolēkdams no velosipēda, viņš sauca no augšas, — vai urālieši atbraukuši?

— Neesmu redzējusi, Aļoša. Nupat satiku ļeņingradiešus, bet no rīta vēl kādus cilvēkus desmit. Kā liekas — atkal ukraiņi.

— Tātad vēl nav atbraukuši... Nata, — viņš atkal iesaucās, uzsēzdamies uz velosipēda, — kad izpeldēsies, pienāc pie manis vai pie Fjodora Mihailoviča! Ir svarīga runāšana.

— Kas par runāšanu? — Nata brīnījās. Bet Aļoša atmeta ar roku un aizdrāzās pa nokalni.

Jūra bija rāma, ūdens — gaišs un silts.

Pēc allaž vēsās un straujās upes, kurā Nata bija pieradusi peldēties kopš bērnības, peldēt sāļajos, rāmajos viļņos viņai šķita smieklīgi viegli. Viņa aizpeldēja tālu. Un tagad no šejienes — no jūras šie ciprešu parki, zaļie vīna dārzi, līčloču taciņas un platās alejas — visa šī nometne, kas bija izpletusies varena kalna piekājē, viņai likās gaiša un skaista.

Atceļā viņa atcerējās, ka Aļoša bija lūdzis pienākt. «Kas gan viņam bija runājams, pie tam vēl svarīgs?» Nata nodomāja un, nogriezusies pa stāvu taciņu, pašķirdama zarus, devās uz to pusi, kur atradās nometnes štābs.

Drīz vien Nata nonāca meža klajumā pie zemas būde-les, kurā bija ūdensvada krāns. Viņai iegribējās dzert. Odens bija silts un negaršīgs. Nesen pēkšņi bija izsīcis baseins, kam ūdeni deva kalnu strauti. Nometnē bija radies satraukums, steigšus sākuši meklēt jaunus avotus un beidzot kalnos atraduši nelielu dzidru ezeru. Bet darbi nez kāpēc virzījās uz priekšu ļoti lēni.

Aļošu Nikolajevu Nata nesatika. Viņai teica, ka tas tikko aizgājis uz garāžu. Izrādījās, ka divpadsmit kilometru no nometnes urāliešiem salūzusi mašīna un viņi bija atsūtījuši vēstnešus lūgt palīdzību.

Vēstneši — Toļa Scstakovs un Vladiks Daševskis — sēdēja turpat uz soliņa pietvīkuši un lepni.

Tomēr šis lepnums nebija par šķērsli, lai Toļa pa ceļam piebāztu kabatas ar āboliem un Vladiks ar serdi iesviestu pa muguru kādam resnam, neveiklam zēnam.

Sis zēns ilgi un dusmīgi grozījās un nekādi nevarēja saprast, kas viņam sviedis, jo Toļa un Vladiks sēdēja rāmi, bez kāda samulsuma.

— No kurienes tu? Cik jūsējo atbrauca? — Nata prasīja neveiklajam un neatjautīgajam zēnam.

— No Tarnbovas apkaimes. Atbraucu viens pats, — pazemā un kautrā balsī atbildēja puišelis. — Es no kolhoza. Mani atsūtīja par prēmiju.

— Kā tā — atsūtīja par prēmiju? — Nata īsti nesaprata.

— Mans uzvārds Barankins. Semjons Mihailovičs Ba-rankins, — puišelis labprāt paskaidroja. — Un tnani atsūtīja par prēmiju tāpēc, ka es izdomāju rūpnīcu.

— Kādu rūpnīcu?

— Ceļojošu, filtrētāju, —* Barankins nopietni atbildēja un, neuzticīgi paskatījies uz to pusi, kur sēdēja mierīgie un valšķīgie vēstneši, dusmīgi piebilda: — Nu kas te sviež ar serdi pa muguru? Es jau tāpat esmu nosvīdis, bet šie vēl svaidās.

Nata nepaguva Barankinu sīkāk izjautāt, tādēļ ka no lieveņa viņu pasauca stalts sirmgalvis. Tas bija nometnes priekšnieks Fjodors Mihailovičs.

— Nāc iekšā! — viņš teica, palaizdams Natu istabā.

— Sēdies! Redzi, Nata, — viņš iesāka tik laipnā balsī, ka Nata tūliņ kļuva nemierīga. — Augšējās sanatorijas pulciņā saslimis vadītājs Korčaganovs, bet viņa palīdze Ņina Karašvili sagriezusi kāju uz akmens. Nu, protams, kāja samilzusi. Bet mums, pati redzi, tagad pieņemšana, steiga; labi, ka tu tā īstā reizē pagadījies.

— Bet es nekā nesaprotu ne no pieņemšanas, ne no steigas, — Nata nobijās. — Es pati te, Fjodor Mihailo-vič, trešo dienu.

— Tev jau nekas nav jāsaprot, — neatlaidīgais večuks pamāja ar garajām, kaulainajām rokām. — Tur ir gan feldšcriene, gan māsas. Viņas pašas pieņems. Un kāds būs tavs darbs? Tu būsi pionieru vadītāja. Tu sadalīsi posmos, izraudzīsi posmvežus, ievēlēsiet pulciņa padomi. Nu ko tev skaidrot? Tu taču esi bijusi vadītāja.

— Divus gadus, — Nata dusmīgi atbildēja. — Bet vai ilgi, Fjodor Mihailovič, šis Korčaganovs slimos? Viņš varbūt vēl nedēļas divas nogulēs?

— Ko tu, ko tu! — atgaiņādamies rokām un purinādams galvu, teica priekšnieks. — Piecas sešas dienas. Pēc tam dzīvo atkal, kā gribi. Nu redzi, cik labi, ka ātri norunājām. Man patīk, ka ātri. Bet tagad teci, teci gan! Citādi Ņina viena pati galīgi nomokās.

— Cik tad īsti tai pulciņā ir bērnu? — skumjā balsī jautāja Nata.

— Tur uzzināsi, teci nu, teci, — večuks atkārtoja, pieceldamies no čīkstošā meldru krēsla, un, lieliem soļiem iedams uz durvīm, piebilda: — Labi gan, ka ātri norunājām.

...Nometnē pavisam bija pieci pulciņi. Augšējā sanatorijas pulciņā, kurā negaidīti par vadītāju bija kļuvusi Nata, trīs dienas valdīja neapklusināma kņada.

Tikko bija ieradusies pēdējā grupa — bērni no Vidus-volgas apgabala un Ņižegorodas.

Meitenes jau bija nomazgājušās un izklīdušas pa istabām, bet zēni, netiri un noputējuši, nepacietīgi drūzmējās pie vannas istabas durvīm.

Vannas istabā viņi gāja pa seši reizē. Tikuši pie ūdens, spiedza, spārdījās, laistījās un aizspieda ar pirkstiem krānus tā, ka ūdens strūkla šļācās plaši atvērtajā logā, aiz kura jau vairākkārt bija dzirdama strādnieka Geikas bargā balss. Viņš tur līkņājās gar puķu dobēm.

— Diezgan, diezgan draiskuļotl — aizsmakušā basā sauca logā Geika. — Pagaidiet man, saplūkšu nātres un tad pa logu ar nātrēm. Ir gan palaidņil...

Vairākas reizes vannas istabā ieskrēja pulciņa dežurants Joska Rozencveigs — pionieris ar mūsainu seju — un, dikti neskaidri izrunādams «r» skaņu, kliedza:

— Kas par nekārtībām? Izbeidziet šo nejēdzībul

Jaunpienākušie bērni, kuri vēl nezināja, ka pats Joska

nometnē ir tikai trešo dienu un ka pats ir vēl lielāks draiskulis nekā daudzi no viņiem, apklusa. Joskas bargi apsaukti, viņi samulsuši lēca laukā no ūdens un, šā tā noslaucījušies, vilka kājās bikšeles.

No vannas istabas viņi izskrēja bariņos. Tīri, zilās biksītēs, pelēkos kreklos, kuros ievilkta gumija, vēl nepaspējuši apsiet sarkanos kaklautus, viņi cits aiz cita skrēja aizņemt rindu pie friziera.

— Joska! — Nata sauca. — Klausies, dežurant! Visus, kas nāks no friziera, sūti pie feldšera — bakas potēt... Citādi, kad laukumā jādauzās, visi klāt, bet, kad bakas jāpotē, neviena nav. Nu žigli!

— Bakas! — laukumiņā izskrējis, bargi sauca mazais Joska — zēns ar lielu galvu. — Kam nav iepotēts, skrieniet žiglāk!

— Ņina! — Nata uzsauca, ieraudzījusi uz terases savu neveiksmīgo palīdzi, kas lēnītēm staigāja, atbalstīdamās uz bambusa nūjas. — Kāpēc tu staigā? Sēdi! Cik mums oktobrēnu, N‘na?

— Oktobrēnu mums ir desmit, iznāk tieši viens posms. Viņiem par posmvedi jāieceļ Roza Kovaļova. Un ko darīt ar čerkesu Ingulovu? Viņš, Nata, neprot ne varda krieviski.

— Ingulovs, Ņina, jāliek tai pašā posmā, kur ir Kuba-

ņas kazacēns.

— Libatjko?

— Nu jā, Libatjko. Viņš mazliet runā čerkesu valodā Bet baškīrieti Emini pagaidām atstāj pie oktobrēniem. Viņi labi saprotas ari bez valodas. Skat, kā viņa jož!

Ap stūri strauji drāzās dežurants Joska.

— Laiks vakariņās! — viņš aizelsies sauca pūzdams un lēkādams, it kā to kāds būtu noķēris ar cilpu aiz kājas.

— Dod signālu! — Nata sacīja. — Es tūlīt nākšu.

«Joska jāizvirza par posrnvedi,» Nata nodomāja. «Maziņš, jocīgs, bet ņiprs zēns.»

Pusdeviņos bērni mazgājās, tīrīja zobus. Ar veselu kaudzi termometru atnāca nakts dežūrmāsa, un Nata devās ar īsu raportu par pagājušās dienas notikumiem pie visas nometnes vecākā pionieru vadītāja. Pēc tam viņa bija brīva.

Vakars bija tveicīgs, spīdēja mēness, un no volejbola laukuma, kur spēlēja komjaunieši, ilgi bija dzirdami izsaucieni, bumbas atsitieni un īsi tiesneša svilpieni.

Nata negāja uz laukumu, bet, uzkāpusi kalnā, nogriezās pa celiņu, kas veda uz vientuļas klints pakāji.

Gluži nemanot viņa bija aizgājusi tālu, piekususi un apsēdās uz akmens bluķa zem kupla ozola.

Kraujas pakājē rāmi dusēja tumša jūra. Kaut kur puk-tķēja motorlaiva. Nu tikai Nata ieskatījās, ka gandrīz viņai blakus ciprešu paēnā, piespiedusies pie kraujas, zem klints atradās maza mājiņa ar tumšiem logiem, līdzīga rotaļna-miņam.

Aiz ceļa likuma bija dzirdami soļi, un Nata ievilkās dziļāk lapotnes melnajā ēnā, lai viņu nepamanītu. Nācēji bija divi. Mēness apspīdēja viņu sejas. Bet pat vistumšākajā naktī Nata tos būtu pazinusi pēc balss. Tas bija tas pats slaidai?, gaišmatainais vīrietis frencī, bet viņam blakus, turēdamies pie rokas, soļoja mazais Aļka.

Iekams viņi pienāca pie koka, kura ēnā slēpās Nata, tie acīmredzot bija par kaut ko sastrīdējušies un dažus soļus pagāja klusēdami.

— Bet kā tu domā, — apstādamies vaicāja slaidais vīrietis, — vai mums, Aļka, ir vērts par tādiem niekiem strīdēties?

— Nav vērts, — puisēns piekrita un dusmīgi piebilda:

— Tēt, būtu tu mani kaut uz rokām paņēmis! Mēs ejam un ejam, bet māju kā nav, tā nav.

— Kā — nav? Esam jau klāt! Skaties — lūk, māja, un tagad es jau izņemu arī atslēgu.

Viņi nogriezās uz lieveņa pusi, un drīz vien gala lodziņā, kas bija vērsts pret juru, iedegās gaisma.

«Viņi braukuši caur Sevastopoli,» Nata apjauta. «Ko gan viņi te dara?»

Dežūrmāsas istabā Natai pateica, ka Toja Sestakovs četrrāpus iezadzies meiteņu guļamistabā, klusām satvēris baškīrieti Emini aiz kajas, un tāpēc šī baškīriete briesmīgi iebrēkusies, bet rudmatainā resnīte Vostrecova ilgi smējusies un neesot ļāvusi meitenēm gulēt. Pēdīgi tomēr apgūlušies mierīgi. Tas iepriecināja Natu, un viņa aizgāja uz savu istabiņu, kas atradās tepat līdzās guļamtelpām.

Nakts bija tveicīga. Nakti jūrā kaut kas dunēja, bet Nata gulēja ciešā miegā un pret rītausmu redzēja skaistu sapni.

Nata pamodās ap septiņiem. Palagā ietinusies, viņa gāja uz dušu. Pēc tam kailām kājām izgāja uz plašās terases.

Tālu jūrā no karakuģiem, kas slīdēja pretim apvārsnim, kūpēja dūmi. Visur no biezi saaugušajiem, valgajiem krūmiem atskanēja skaļa čivināšana. Netālu no terases strādnieks Geika skaldīja malku.

— Skaisti! — paklusu iesaucās Nata un iesmējās, padzirdējusi kaut kur no klints apakšas noskanam atbalsi — tādu pašu jautru un skaidru kā viņas sauciens.

— Nata, kas tev lēcies? — kāds viņai aiz muguras izbrīnā noteica.

— Re, kur kuģi, Ņina ... — arvien vēl smaidīdama, atbildēja Nata, radot ar roku uz tālo, mirdzošo apvārsni.

— Bet vai tu dzirdēji, Nata, kā šonakt tie jūrā dimdināja? Es pamostos un dzirdu: bum, bum! Piecēlos un apstaigāju guļamtelpas. Nekas, visi guļ. Vienīgi VladiksDa-ševskis bija pamodies. Es viņam saku: «Guli!» Viņš apgūlās. Izgāju no istabas. Bet viņš metas uz terasi. Uzrāpās uz margām, aptvēra ar rokām kolonnu, ka ne atraut. Jūrā ugunis, sprādzieni, starmeši. Man pašai ari patīk skatīties. Es viņam saku: «Ej, Vladik, gulēt!» Gan lūdzos, gan bāros, gan draudēju rīta līnijā izsaukt, bet viņš stāv, klusē,

5 *— A. Gaidars. «Izlase».

129

apķēries ap stabu, gluži kā pārakmeņojies. Vai tiešām tu neko nedzirdēji?

— Ņina, — brīdi klusējusi, jautāja Nata, — vai tu neesi sastapusi te tādus divus? ... Viens garš, zābakos un pelēkā frencī, bet kopā ar viņu mazs gaišmatis puika ar tumšām acīm.

— Pelēkā frencī... — Ņina atkārtoja. — Nē, Nata.pe-Ickā frencī un ar puiku neesmu sastapusi. Bet kas viņš tads ir?

— Es jau arī nezinu. Tāds jocīgs puika.

— Esmu redzējusi kādu vīrieti frencī, — Ņina pamazām atcerējās. — Tikai tas bija bez puikas un jāja pa taciņu kalnos. Zirgs viņam bija liels, vājš, bet zābaki dubļaini.

— Un liela rēta sejā, — Nata pateica priekšā.

— Jā, liela rēta sejā. Kas viņš ir, Nata? — Ņina jautāja un ziņkārīgi palūkojās draudzenē.

— Nezinu, Ņina.

— Es jau esmu augšā. Vai var zvanīt uz celšanos? — pazemā balsī jautāja pa durvīm ienākušais dežurants.

— Var, — Nata teica. — Zvani! — «Kāds neveiklis!» viņa nodomāja, skatīdamās, kā, īsās rokas mētādams, Ba-rankins droši dodas pie zvana.

Tas bija tas pats Tambovas kolhoza pionieris Baran-kins, kas bija atsūtīts «par prēmiju» tāpēc, ka pavasara sējas laikā noorganizējis ceļojošu remonta un filtrēšanas rūpnīcu.

Visa šī rūpnīcas iekārta bija ievietojama rokas ratiņos un sastāvēja no divām mazgājamām bļodām, viena sieta, trim veciem maisiem, diviem skrāpjiem un lupatu kaudzes. Un, izbraucot uz lauka aiz traktoriem, šī bērnu izgudrotā rūpnīca filtrēja ūdeni motora vajadzībām un pārtraukuma laikā notīrīja no traktoriem dubļus.

Barankins piegāja pie zvana, cieši samiedza durē plūk-naino auklas galu un nozvanīja tik spēcīgi, ka Ņina un Nata, kas reizē atskatījās, uzsauca viņam, lai zvana klusāk.

Smilšu uzkalnltē priežu parkā bērni, nošķīrušies pūšos, bija izvietojušies atpūtai.

Katrs nodarbojās, ar ko vēlējās. Vieni, ap Natu sapulcējušies, klausījās, ko viņa tiem lasīja par nēģeru dzīvi, citi kaut ko pierakstīja vai zīmēja, trešie klusītēm spēlēja uz akmentiņiem, ceturtie kaut ko drāza, piektie vienkārši nedarīja neko un, gulēdami uz muguras, skaitīja priedēm čiekurus vai klusītēm draiskojās.

Vladiks Daševskis un Tola Sestakovs bija atraduši sev ļoti ērtu vietu. Ja viņi pagriezās uz labajiem sāniem, varēja dzirdēt to, ko lasīja Nata par nēģeriem. Ja viņi pagriezās uz kreisajiem sāniem, varēja dzirdēt to, ko Joska lasīja par ledlauža «Maligins» polārajiem ceļojumiem. Ja parāpās mazliet atpakaļ, tad varēja aiz krūma ļoti neuzkrītoši iesviest Kašinam un Barankinam pa muguru ar egles čiekuru. Un, beidzot, ja pašļūca mazliet uz priekšu, ar žagariņu varēja pakutināt pēdas baškīrietei Eminei, kura braši apspēlēja uz akmentiņiem trīs krievu meitenītes un oktobrēnu Karasikovu, kas bija viņām piebiedrojies.

Tā viņi arī izdarīja. Paklausījās gan par nēģeriem, gan par ledlauzi, divreiz iesvieda Barankinam pa muguru ar čiekuru, bet neuzdrošinājās ar žagariņu aizskart Emines pēdas, jo zināja jau iepriekš, ka viņa tad uzlēks augšā ar tādu spiedzienu, it kā tās kāju būtu sagrābis suns.

— Toļa, — Vladiks jautāja, — vai tu dzirdēji, kā šonakt dārdēja? Es guļu, pēkšņi — bum ... bum ... Kā frontē. Tur kuģi jūrā šāva. Viņiem laikam manevri. Bet es, Toļa, esmu frontē piedzimis.

— Melo, — vienaldzīgi atbildēja Toļa. — Tu vienmēr kaut ko izgudro.

— Nemaz nemeloju, man māte visu izstāstīja. Viņi toreiz dzīvojuši pie Brestļitovskas. Vai tu zini, kur Polijā ir Brestļitovska?* Nē? Nu tad es tev vēlāk uz kartes parādīšu. Kad divdesmitajā atnāca sarkanie, to māte neatcerējās. Viņi klusu atnāca. Bet, kad sarkanie atkāpās, to ļoti labi atcerējās. Dārdēja veselu dienu vai pat divas. Dienu un nakti dārdoņa. Māsiņu Juļu un vecomāti Ju-zefu māte paslēpa pagrabā. Pagrabā deg svecīte, bet vecāmāte nepārtraukti murmina, skaita lūgšanu. Tikko mazliet pieklust, Juļa izlien ārā. Kā sāk dārdēt, viņa atkal — žvīks! — pagrabā.

— Un kur māte? — Toļa vaicāja. — Stāsti visu pēc kārtas!

—^Es jau pēc kārtas arī stāstu. Bet māte nemitīgi skraida augšā: te alņes maizi, te krūzi piena pagādā, te saiņus sasien. Pēkšņi pret nakti apklust. Juļa sēž. Neviena nav, klusu. Viņa gribēja tikt laukā. Metās uz āru, bet pagraba lūka ciet. Māte kaut kur aizgājusi, bet augšā uzlikusi kasti, lai viņa nekur nevarētu izlīst. Tad noklaudzēja durvis — tur nāca māte. Viņa atvēra pagrabu. Aizelsusies, pati izpūrusi. «Lieniet ārā!» viņa saka. Juļa izlīda, bet vecāmāte neparko. Nelien ārā. Ar pūlēm viņu pierunāja.

Ienāk tēvs ar šauteni. «Vai gatavi?» šis jautā. «Nu ātrāk!» Bet vecāmāte neiet un nikni baras uz tēvu.

— Kāpēc tad viņa bārās? — Toļa brīnījās.

— Kā — kāpēc? Tāpēc bārās, ka tēvs, polis būdams, iet krieviem, sarkanajiem, līdzi.

— Un nenāca ārā?

— Nenāca. Pati neiet un citus nelaiž. Kā tēvs iesēdināja viņu kaktā, tā ari palika. Pārējie izgāja pagalmā un sakāpa ratos. Bet apkārt viss deg: sādža deg, baznīca 6eg... Tas no šāviņiem. Bet turpmākais mātei atmiņā viss saplūdis kopā: ir tas, kā atkāpušies, ir kā viņus ielenkuši, tādēļ, ka es tur ceļā piedzimu. Manis dēļ mūsējie noklīda lio sarkanajiem tin nokļuva gūstā pie vāciešiem Austrumprūsijā Tur mēs četriis vai piecus gadus nodzīvojām.

— Kāpēc tēvs atnāca ar šauteni?

— Viņš, Toļa, bija tautas milicijā. Kad Polijā ienāca sarkanie, tad pie mums radās tautas milicija. Muižniekus tvarstīja un vēl šādus tādus,.. Kā noķer, tā tūdaļ uz revolucionāro komiteju.

— Tēvam palikšanas nebija, — Toļa piekrita. — Varēja no tiesas vēlāk arī pakārt.

— Ļoti vienkārši. Mūsu vectētiņš nekur nebija bijis, tikai revolucionārajā komitejā par kurjeru, ir tad viņu veselu gadu noturēja cietumā. Bet mana māsa — viņai jau tagad divdesmit astoņi gadi — vēl tagad sēž cietumā. Sākumā viņu iesēdināja — trīs gadus nosēdēja. Pēc tam izlaida — trīs gadus bija brīvībā. Tagad atkal iesēdina juši. Un nu jau četrus gadus sēž.

— Vai drīz atkal izlaidīs?

•— Nē, tik drīz vēl ne. Paies vēl četri gadi, tad izlaidīs. Viņa sēž Mokotovas cietumā. No turienes tik drīz neizlaiž.

— Vai viņa ir komuniste?

Vladlks, ne vārda nesakot, pamāja ar galvu, un abi apklusa!, pārdomādami savu sarunu un ieklausīdamies, ko Nata lasa par nēģeriem.

— Toļa! — Pēkšņi klusu un moži ierunājās Vladiks.

— Un ja nu mēs abi būtu zinātnieki? Nu, kaut vai ķīmiķi. Un ja mēs izgudrotu tādu ziedi vai pulveri, ka neviens mūs neredzētu, ja mēs būtu ar to ierīvējušies? Es kaut kur tādu grāmatu esmu lasījis. Būtu mums bijis abiem tāds pulveris!

— Es arī esmu lasījis... Bet tās jau blēņas, Vladik,— pasmējās Toļa.

— Nu kaut ari blēņas! Bet ja tā būtu?

— Ja tā būtu? — ieinteresējās Toļa. — Gan jau tad mēs abi kaut ko sagudrotu.

— Kas tur ko gudrot! Mēs nopirktu biļetes uz ārzemēm.

— Kāpēc biļetes? — Toļa brīnījās. — Mūs taču tāpat neviens neredzētu.

— Esi gan tu jocīgs! — Vladiks pasmējās. — Mēs taču papriekš aizbrauktu nciezicdušies. Kāpēc tad mums padomju pusē ziesties? Aizbrauktu līdz robežai, bet tur izietu uz lauka un ieziestos. Tad pārietu pāri robežai. Stāv žandarms — mēs ejam garām, bet viņš neko neredz.

— Varētu pieiet no mugurpuses un ar dūri iezvelt pa pauri, — Toļa ieteica.

— Varētu, — Vladiks piekrita. — Viņš droši vien kā Barankins visu laiku atskatītos un atskatītos: no kurienes gan tas sitiens nācis?

— Tā gan ne, — Toļa iebilda. — Barankinam mēs lēnī-tiņāin, pa jokam. Bet žandarmam tā ievilktu, ka tas droši vien ir pagrozīties nevarētu. Nu labi! Un tad?

— Un tad ... tad mēs brauktu tieši uz cietumu. Nogalinātu vienu sargu, dotos tālāk... Nogalinātu otru sargu. Ieietu cietumā. Nogalinātu uzraugu ...

— Liekas, mēs pārāk daudz jau esam nogalinājuši, Vladik! — nodrebinājies teica Toļa.

— Bet ko tad viņus, suņus, žēlot? — salti atbildēja Vladiks. — Vai viņi mūsējos žēlo? Nesen pie tēva bija atbraucis kāds biedrs. Kad viņš sāka tēvam stāstīt, kas notiek cietumos, māte mani izraidīja no istabas pagalmā. Ir gan gudra! Bet es klusītēm nosēdos dārzā zem loga un visu vārdu pa vārdam dzirdēju. Nu tā, mēs atņemtu uzraugam atslēgas un atvērtu visas kameras.

— Un ko mēs teiktu? — nepacietīgi vaicāja Toļa.

— Neko neteiktu. Uzsauktu: «Bēdziet, kur kurais vēlaties!»

— Bet ko viņi nodomātu? Mēs taču butu ieziesti un neviens mūs nevarētu redzēt.

— Vai viņiem būtu laika domāt? Redzētu — kameras atslēgtas, sargi nogalināti. Gan jau paši saprastu, kas jādara.

— Tad nu gan viņi priecātos, Vladik!

— Jocīgais! Būtu tu nosēdējis četrus gadus un vēl četrus gadus vajadzētu sēdēt, protams, priecātos... Nu un tad... tad mēs ieietu vislepnākajā konditorejā un saēstos tur dažādus cepumus un kūkas. Es reiz Maskavā četras gabalas apēdu. Tas bija tad, kad otra māsa — Juļa precējās.

—- Nedrīkst pieēsties, — Toļa nopietni pārlaboja. — Es tajā grāmatā lasīju, ka ēst neko nedrīkst, jo kūkas taču nebūs ieziestas, ja tās saēdīsies, vēderā kļūs redzamas.

— Jā, tiešām gan! — piekrita Vladiks. Un viņi abi sāka smieties.

— Tās visas ir pasakas, — brīdi klusējis, atzinās ari pats Vladiks. — Tikai pasakas! Blēņas!

Viņš aizgriezās, nogulās uz muguras un ilgi raudzījās debesīs, tā ka Tolam likās, Vladiks klausās to, ko lasa Nata.

Taču Vladiks neklausījās, bet domāja ko citu.

— Pasakas, — viņš atkārtoja, pagriezies pret Toļu.

— Bet Austrijā ir kāds komunists. Viņš senāk bijis kareivis. Vēlāk kļuvis komunists. Šis tad nu bez kādas ierī-vēšanās ir neredzams.

— Kā — neredzams? — Toļa tapa uzmanīgs.

— Nu tā. No tās reizes, kad viņš izbēga no cietuma, policija viņu meklē trīs gadus un arvien vēl nevar atrast. Bet viņš ierodas pie mums te vienā vietā, te otrā. Ļvovā viņš pilnīgi atklāti uzstājās depo strādnieku sapulcē. Visi mutes vien iepleta. Kamēr atskrēja policija, viņš jau pusstundu bija norunājis.

— Nu un ko policija? Un kur viņš palika?

— Prasi nu, — ar lepnumu atbildēja Vladiks. — Tikko policija durvīs, pēkšņi — čiks! — uguns nodziest. Bet logu daudz, un visi logi nez kāpēc atvērti. Policija uzklupa mehāniķim, bet mehāniķis kliedz, lamājas. «Ejiet,» viņš saka, «pie velna! Man jau bez visa tā neraža: liekas, enkurtinums pārdedzis.»

— Viņš laikam tīšām! — sajūsmā izsaucās Toļa.

— Ej nu pierādi — tīšām vai netīšām, — Vladiks pasmējās un jau nopietni piemetināja: — Strādnieki slēpj, tāpēc arī neredzams. Un ko tu domāji? Pulveris?

No tālienes bija dzirdamas zvana skaņas, kas aicināja pusdienās, un bērni, pakampuši spilvenus, palagus un dvieļus, spiegdami skrēja projām.

Pēc pusdienām bērniem vajadzēja iet gulēt, lai atpūstos. Trešajā guļamistabā namdari jau no paša rīta kala jaunas durvis uz terasi. Gultiņas bija iznestas ārā, uz grīdas bija izbārstītas skaidas un nobiris apmetums, bet namdari aizkavējās.

Tādēļ otrajam posmam atļāva atpūsties parkā.

Vladiks un Tola iekārtojās lazdu krūmos. Toļa drīz aizsnaudās, bet Vladikam miegs nenāca. Viņš šodien gaidīja svarīgu vēstuli, bet pastnieks pusdienu laikā nez kāpēc nebija atbraucis. Vladiks grozījās no vieniem sāniem uz otriem nn ar skaudību raudzījās uz Toļu, kas mierīgi krāca. Drīz viņam apnika grozīties, viņš piecēlās pusguļus un paraustīja Toļu aiz kājas.

— Celies, Toļa! Ko guli? Nakti izgulēsies!

Bet Toļa notirināja kāju un pagrieza Vladikam muguru. Vladiks noskaitās un parāva Toļu aiz rokas.

— Celies... celies, Toļa! Visapkārt nodevība! Visi gūstā. Komandieris nogalināts... Palīgs kontuzēts. Es esmu četrreiz ievainots, tu trīsreiz. Turi karogu! Met bumbas trahta-rabah! Atsitīsim uzbrukumu!...

Un, iespiedis apmulsušajam Toļam rokā dvieli karoga vietā un vecu sandali bumbas vietā, Vladiks vilka biedru cauri krūmiem uz kalniņu.

— Par tādām lietām var dabūt arī pa kaklu... — jau iesāka sakaitinātais Toļa.

— Atsitām! — Vladiks svinīgi paziņoja. — Par šādu varoņdarbu es ieteikšu tevi apbalvošanai ar ordeni. — Un, norāvis aso dadzi, Vladiks piespieda to pie Toļas krekla.

— Nevajag, Toļa, dusmoties! Re, piekalnē ir kāda māja. Re, aiz kalna ir kāds tornītis. Rau, tur ielejā kāds klaudzina. Skat, zem kājām mums līčloču taciņa. Kas lā par māju? Kas tas par tornīti? Kas klaudzina? Kurp ved taciņa? Aidā, Toļa! Visi guļ, neviena nav, un mēs visu izlūkosim.

Toļa nožāvājās, pasmaidīja un bija ar mieru.

Atri, bet uzmanīgi, lai nevienam negadītos acis, viņi skrēja pāri taciņām, ložņāja pa biezajiem krūmiem, rāpās pāri dzeloņainiem aizžogojumiem, līda augšup, laidās lejā, savā ceļā neatstādami neko neievērotu.

Tā viņi uzdūrās satrunējušai lapenītei, pie kuras atradās nosūbējusi akmens statuja. Pēc tam atrada dziļu, pamestu aku. Tad nonāca augļu dārzā, no kurienes, iz-dzirduši nikna suņa ņurdēšanu, vienā mirklī aizlaidās prom.

Izlauzušies cauri asam meža kazenāju biezoknim, viņi nonāca nometnes nelielās slimnīcas sētas pusē.

Abi uzmanīgi ielūkojās logā un vienā no istabām ieraudzīja svešu zēnu, kas garlaikodamies laiski grozīja sarkanu ābolu.

Viņi viegiītiņām pieklauvēja pie rūts un draudzīgi pamāja zēnam ar roku. Bet zēns saskaitās un parādīja viņiem dūri. Puikas apvainojās un parādīja viņam veselas četras.

Tad nejaukais puika pēkšņi skaļi iebļāvās un sauca kopēju.

Izbiedētie zēni vienā rāvienā pārlēca pār sētu un uz labu laimi joza prom pa taciņu.

Drīz vien viņi atradās uz augsta jūras krasta. Pa kreisi bija sablīvējušies aizu izroboti kalni. Pa labi kuplu ozolu un liepu pavēnī rēgojās ne visai augsta cietokšņa drupas.

Zēni apstājās. Bija ļoti karsts.

Nopulējušos krūmos svinīgi dunēja spēcīgs neredzamu cikāžu koris.

Lejā čaloja jūra. Bet visapkārt — nevienas dvēseles.

— Tas ir sens cietoksnis, — Vladiks paskaidroja. — Pameklēsim, Toļa, varbūt atradīsim kādu senlietu.

Viņi meklēja ilgi. Zēni atrada izbalējušu papirosu kastīti, skārda konservu kārbu, nomītu zābaku un rudu suņa asti. Taču ne veclaicīgi šķēpi, ne sarūsējušas bruņas, ne smagas važas, ne cilvēku kauli viņiem negadījās.

Zēni sapīkuši kāpa lejup. Seit, pie sienas, asajā zālē viņi uzgāja tumšu alu, no kuras dvesa drēgnums.

Viņi apstājās, pārdomādami, ko darīt. Bet tai brīdī iztālēm, no nometnes, atskanēja celšanās signāls, kas šeit izklausījās kā oda sīkšana.

Vajadzēja doties projām, bet viņi nolēma atnākt šurp vēlreiz, paņemot līdzi virvi, nūju, sveci un sērkociņus.

Pusceļu abi noskrēja klusēdami. Tad piekusa un gāja viens otram līdzās.

— Vladik, — Toļa ziņkāri vaicāja. — Tu vienmēr kaut ko izdomā. Vai tu gribētu būt īsts senlaiku bruņinieks? Ar zobenu, ar vairogu, ar ērgli un bruņās?

— Nē, — Vladiks atbildēja. — Es gribētu būt nevis senlaiku bruņinieks ar vairogu un ērgli, bet mūslaiku — ar zvaigzni un mauzeri. Kā, piemēram, viens cilvēks.

— Kāds cilvēks?

— Kā Dzeržinskis. Zini, Toļa, viņš arī bija polis. Mums mājās pie sienas ir viņa ģīmetne, un māsa zem tās poliski uzrakstījusi:- «Mīļais bruņinieks. Visa proletariāta drosmīgais draugs.» Bet, kad viņš nomira, tad māsa cietumā raudāja un vakarā nopratināšanā kādam žandarmu kap-teinim iespļāva sejā.

Tvaikonis ar pastu nokavējās, un tādēļ resnais pastnieks, smagi elsdams un atspiezdamies uz vecas, zarainas nūjas, uzkāpa kalnā tikai vakariņu laikā.

Atgaiņādams bērnus, kas viņu apstāja, viņš izsauca tos pēc uzvārdiem, bet dažus, kurus pazina, vienkārši sauca vārdā.

— Koļa, — viņš sacīja rupjā balsī un pavilka aiz piedurknes puiku, kas klusi stāvēja maliņā. — Nāc šu, brāl, paraksties! Nelieniet taču zem rokas, aušīgie! Ļaujiet cilvēkam parakstīties. Tev, Mišakov, nav vēstules. Tev, Ba-rankin, vēstule. Kas gan tev tādas biezas vēstules raksta?

— Tās man raksta brālis no kolhoza, — skaļi atbildēja Barankins, ar plecu lauzdams sev ceļu cauri bērnu pū-Iltim. — Tas ir brālis Vasilijs. Man ir divi brāļi. Otrs brālis — Grigorijs ir Sarkanajā Armijā bruņumašīnu vienībā. Bet Vasilijs ir mūsu kolhozā vecākais zirgkopis. Grigo-riju iesauca, bet Vasilijs jau izdienējis. Mēs esam trīs brāļi un trīs māsas. Divas prot lasīt un rakstīt, bet viena neprot, tā vēl maza meitene.

— Un cik tev krustmāšu?

— Vai govs jums arī ir?

— Un vistas ir? Un kaza? — Barankinam sauca vairākas balsis reizē.

— Krustmāšu man nav, — Barankins labprāt atbildēja, pastiepdams roku pēc grubuļainās aploksnes. — Govs mums ir, cūku nokāvām, tikai sivēns palika. Bet kazas mūsu sādžā netur. No kazām maz labuma, tikai sakņu dārzus posta. Nu ko jūs smejaties? — izdzirdīs ap sevi skaļus smieklus, viņš apgriezies labsirdīgi un izbrīnījies sacīja. — Paši prasa, un paši smejas.

Kad vairums bērnu jau bija izklīduši, pie pastnieka pienāca Vladiks Daševskis un jautāja, vai viņam neesot vēstules. Vēstules nebija. Viņš negaidīti padraudēja ar pirkstu pastniekam, tad vienaldzīgi sāka svilpot un gāja projām, ar rīksti notraukdams galotnītes ceļmalas zālei.

Nata Scgalova saņēma ierakstītu vēstuli no Urāliem, no draudzenes Veras.

Tūlīt pēc vakariņām viss sanatorijas pulciņš kopā ar Ņinu aizgāja uz lejas laukumu, kur notika rotaļas.

Lielajās istabās un uz plašās noras terases priekša kļuva neparasti kluss un tukšs.

Nata iegāja savā istabā, atplēsa aploksni, no kuras izkrita apbružāts fotouzņēmums, kas nez kādēļ oda pēc petrolejas.

Pie resna staba, ko aptvēra čuguna balsti, uz viena ceļgala bija nometusies Vera un vilka ciet līkam dzelzs kāpslim sprādzes. Viņas tumšais, ciešais spectērps bija apjozts ar platu brezenta jostu, bet pie jostas metā!« riņķīšiem bija piestiprināts āmuriņš, plakanknaibles, as knaibles un vēl daži citi instrumenti.

Bija noprotams ari tas, ka Vera gatavojas rāpties staba un ka viņa steidzas, jo netālu stāvēja tāds kā inženieris kā elektrotehniķis, kas skatījās uz vadiem, bet līdzās viņam — mazs melnmatis, laikam brigadieris vai desmii nieks. Un šim melnmatim seja bija bažīga un dusmīga, it kā viņu tikko būtu krietni izbāruši. Diena bija saulain; Tālumā redzami neskaidri, pelēki nepabeigtu būvju milzeņi un biezi, melni dūmu kamoli.

Vēstule bija īsa. Vera rakstīja, ka esot sveika un vesela. l\a prakse drīz beigšoties. Ka par pirmstermiņa darbu — transformatoru apakšstacijas montēšanu — viņa saņēmusi prēmiju. I<a par īssavienojumu dabūjusi rājienu Bet citādi viss esot labi — piekususi, kļuvusi apaļāka un pirms mācību sākuma katrā ziņā no Urāliem iegriezīšo tics Maskavā, un būtu labi, ja tur varētu satikties ar Natu.

Nata kļuva domīga. Viņa vēlreiz ziņkāri aplūkoja tumšo, putekļaino spectērpu, smagos zābakus ar bieza jām zolēm un to steidzīgo tvērienu, ar kādu Vera sprā dzēja desmit mārciņas smagos dzelzs kāpšļus, tad saīgusi atstūma fotouzņēmumu, jo viņa Veru apskauda.

Pēkšņi logam abas aizkaru puses tika atbīdītas un parādījās Barankina apaļā galva.

—- Barankin, — Nata brīnījās un sadusmojās, — kāpēc, tu neesi laukumā? Bērni rotaļājas, bet ko tu apkārt skraidi?

— Tā nav nekāda rotaļa, — svarīgi noteica Barankins, uzguldamies ar krūtīm uz palodzes. — Ietina man kājas maisā — skrej, saka. Es pasperu soli un — bladāc! — gar zemi. Vēlreiz spēru soli un atkal — bladāc! Bet viņi smejas. Pēc tam ielika jēlu olu karotē, iedeva man rokā un atkal — skrej! Protams, ola nokrita un saplīsa. Vai tā kāda rotaļa? Mums kolhozā par šādu rotaļu var ātri žagarus izpelnīties.

Viņš pārmetoši paskatījās uz Natu un labsirdīgi piebilda:

— Es tepat būšu. Nekur nepazudīšu. Es labāk Geikam palīdzēšu malku zāģēt.

Barankina apaļā galva nozuda.

Bet pēc brīža viņa pietvīkusi seja atkal parādījās logā.

— Aizmirsu pateikt, — viņš mierīgi sacīja, ieraudzījis Natas neapmierināto seju. — Gāju garām laukumam, kur komjaunieši spēlē bumbu. Sie apturēja un piekodināja: skrej žiglāk un, ja Segalova brīva, pasaki, lai drīzāk nāk šurp! Pavisam aizmirsu, — viņš atkārtoja un, neveikli smaidīdams, nez kāpēc atcerējās: — Mums kolhozā reiz naktī klēti aizdedzināja. Brāļa nebija mājās. Es metos šķūnī aizjūgt zirgu — tumšs. Pēkšņi sedulka noraujas no naglas un man tieši pa galvu. Tā visu atmiņu iztrieca. Ar pūlēm izlīdu pagalmā. Bet klēts deg...

— Barankin, — Nata jautāja, uzlikdama roku uz viņa spēcīgā pleca, — vai tev ir māte?

— Ir. Par Aleksandru sauc, — Barankins labprāt priecīgs atbildēja. — Aleksandra Timofejevna. Viņa ir mūsu kolhoza lopkope. Visu šo pavasari sirga. Tagad nekas... atlabusi. Bullis viņai bija iebadījis krūtīs. Mums ir labs sugas bullis. Pagājušajā ziemā kolhozs par sešsimt rubļiem Moršanskā nopirka... Eju tūlīt, eju! — Barankins iesaucās, izdzirdīs kādu aizsmakušu tālu saucienu. — Tur Geika sauc, — viņš paskaidroja. — Mēs esam draugi.

...Kad Nata nokāpa laukumā, saule jau grima jūrā. Bez trokšņa laidelējās pelēkās svīres. Sāka kūpēt sargu ugunskuri vīnogu laukos. Iedegās bākas zaļās ugunis. Nakts tuvojās ātri, bet spēle bija pašā spēkā.

«Kartuziks skaisti paceļ,» Nata nodomāja, raudzīdamās, kā stingrā bumba šņākdama uzlido gaisā, uz brīdi sastingst virs veco ciprešu smailajām galotnēm un tādā pašā taisnā virzienā līgani šaujas zemē. Nata palēcās, izmēģinādama, vai sandales ir cieši savilktas, sakārtoja lakatiņu un, vairs nenolaizdama acu no bumbas, pieskrēja pie tīkla un nostājās brīvajā vietā pa kreisi no Kartuzika.

— Piespēlē! — pusbalsī viņai stingri teica Kartuziks.

— Labi, piespēlēju, — tāpat pusbalsī Nata atbildēja un ar spēcīgu sitienu aizsita bumbu tālu aiz tikla.

— Piespēlē! — Kartuziks atkārtoja. — Mierīgāk, mierīgāk, Nata!

Bet tad grieztā, viltīgā bumba pārsviedās uzreiz trešajā līnijā. Ar šķērsu sitienu atvairīta, bumba uzšāvās gaisā tieši virs Kartuzika galvas, kurš palēca sāņus.

— Padod! — Nata sauca Kartuzikam.

— Saņem! — atbildēja Kartuziks.

— Gremdē! — iesaucās Nata, paceldama viņam ne visai augstu bumbu.

— Ir! — viņš atbildēja un nikni iesita bumbai no augšas.

— Viens — nulle, — tiesnesis paziņoja un iesvilpies brīdināja: — Segalova un Kartuzik, nesarunājieties, citādi pierakstīšu soda sitienu!

Nata iesmējās. Nesamulsināmais Kartuziks pasmaidīja, un viņi viltīgi un saprotoši saskatījās.

— Segalova, — kāds no bērnu vidus uzsauca, — tevi Aļoša Nikolajevs nez kādēļ meklē.

— Kas tad nu? — Nata atmeta ar roku. — Ko viņam nakti vajag? Tur palika Ņina.

Tumsa sabiezēja. Pie «viens — nulle» izdzisa vakara blāzma. Pie «astoņi — pieci» iemirdzējās zvaigznes. Bet, kad tiesnesis paziņoja setu, tad no kalniem izlīda tik apžilbinoši spožs mēness, ka varēja visu spēli sākt kaut vai no sākuma.

—■ Sets! — iesaucās tiesnesis, un gandrīz tai pašā brīdī melnā bumba uzlidoja augstu virs tīkla vidus.

«Padod!» ar acīm lūdza Nata Kartuzikam.

«Saņem!» viņš atbildēja ar mēmu galvas mājienu.

«Gremdē!» acis piemiegusi, notrīsēja Nata un, vēl nepaskatījusies, izdzirdēja dobju sitienu un skaļu tiesneša svilpienu.

— Segalova un Kartuzik, nesarunāties! — tiesnesis labsirdīgi teica. Taču tā vairs nebija piezīme, bet aizrādījums.

Atgriežoties mājās, Nata satika Geiku; viņš vilka aiz sevis kalnup veselu kaudzi rībošu un lēkājošu kāršu. Natu pazinis, viņš apstājās.

— Fjodors Mihailovičs pēc jums jautāja, — viņš drūmi paziņoja Natai. — Mani sūtīja meklēt, bet es jūs neatradu. Nezinu, kādēļ viņam tā steidzīgi jūs ievajadzējies.

«Vai kas nolicis?» satraukti nodomāja Nata un strauji nogriezās no ceļa pa kreisi. Mazi akmentiņi čirkstēdami ripoja viņai zem kājām. Žigli lēkādama no krūma uz krūmu pa kāpņveida taciņu, viņa nonāca meža pļaviņā.

Viss bija klusu un mierīgi. Viņa pastāvēja, pārdomādama, vai ir vērts iet uz nometnes štābu vai ne, un, nolēmusi, ka tikpat jau vēls un visi guļ, klusu iegāja gaitenī.

Viņa devās pie dežurantes, lai uzzinātu, kas noticis, bet vispirms iegāja savā istabā izkratīt no sandalēm tur sabirušos asos akmentiņus. Uguni neiedegusi, viņa apsēdās gultā. Vienu sprādzīti nevarēja atsprādzēt, un Nata

pasniedzās pie elektrības slēdža. Bet pēkšņi viņa sarāvās un noklusa: Natai likās, ka istabā viņa nav viena.

Nedrīkstēdama pakustēties, Nata ieklausījās un, nu jau skaidri sadzirdējusi kādu elpojam, saprata, ka istabā kāds paslēpies. Viņa lēnītēm pagrieza slēdzi.

Iedegās gaisma.

Nata ieraudzīja, ka pie pretējās sienas stāv neliela dzelzs gulta, bet tajā cieši un mierīgi guļ tas pats pazīstamais un reizē nepazīstamais zēns. Tas pats gaišmatainais un tuinšacainais Aļka.

Tas viss bija ļoti negaidīti, bet, galvenais, pilnīgi nesaprotami.

Gaisma iespīdēja guļošajam Aļkam sejā, un viņš sakustējās. Nata norāva sev zilo lakatu un uzsvieda to uz abažūra.

Iečīkstējās durvis, un istabā ielūkojās dežūrmāsas samiegojusies seja.

— Olga Timofejevna, — pusčukstus jautāja Nata,

— kas tas par zēnu? Kāpēc viņš šeit?

— Tas ir Aļka, — vienaldzīgi atbildēja dežūrmāsa.

— Tevi visu vakaru meklēja un nevarēja atrast. Uz galda ir zīmīte.

Zīmīte bija no Aļošas Nikolajeva.

«Nata!» Aļoša rakstīja. «Tas ir Aļka, inženiera Ganiņa dēls, tā, kurš pašlaik velk ūdensvadu pie Augšējā ezera. Šodien notika nelaime: racēji uzdūrās apakšzemes avotam, un ūdens pārplūdina izraktos kanālus. Pats inženieris aizbrauca uz ezeru. Tu nedusmo — gultu mēs pagaidām novietojām pie Tevis, bet rītu kaut ko izdomāsim.»

Pie gultiņas bija balts ķeblītis. Uz tā bija noliktas zilas bikšeles, gaišzils sporta krekls bez piedurknēm, apaļš akmentiņš, kartona kārbiņa un krāsaina bildīte, kurā bija attēlots vientuļš jātnieks, kas traucas, žilbinoši spilgtas piecstarainas zvaigznes apspīdēts.

Nata atvēra kastīti, un no tās viņai uz ceļgaliem uzlēca divi pelēki sienāzīši.

Nata klusi iesmējās un nodzēsa uguni. Uz Aļošu Niko-Iajevu viņa nedusmojās.

... Neaizjājis līdz augšējām barakām pie jaunā dambja, inženieris nogriezās uz otru iecirkni. Jau no tālienes viņš ieraudzīja krastā nekārtīgi izsvaidītas ķerras, kapļus un lāpstas. Acīmredzot ūdens bija strādniekus pārsteidzis pēkšņi.

Inženieris nolēca no zirga. Duļķaina susla jau vairāk nekā pusotra metra augstumā bija applūdinājusi izrakto padziļinājumu. Ūdenī rēgojās neizvilkts mērījamais miets un rāmi peldēja divas koka lāpstas.

Inženieris saprata, ka, vēl pusmetru pacēlies, ūdens tecēs atpakaļ, appludinādams līdzās esošo ieplaku, bet, kad ūdens pacelsies vēl metru, tas gāzīsies pāri virsotnei un, strauji nogriežoties pa labi, applūdinās un izpostīs pirmo iecirkni, kurā jau tika liktas koka renes.

— Slikti, Sergej Aleksejevič! — iesaucās vecākais desmitnieks Djagiļevs, nākdams lejā no kalna pa priekšu diviem pajūgiem, kuri, ar troksni lauzdami krūmus, veda dēļus un baļķus.

— Kad pārrāva? — inženieris vaicāja. — Kur Saļi-movs?

— Vai tad ar tādiem cilvēkiem var strādāt, Sergej Aleksejevič? Ar tādiem ļaudīm var tikai tukšus salmus kult. Pārrāva ap deviņiem. Strādāja Saļimova brigāde... Kā tur lejā pārrāva, viņiem vajadzēja tūlīt brezentu vilkt virsū un ar akmeņiem noslogot, bet šie sāka šaudīties uz visām pusēm, mani meklēt... Kamēr skraidīja šurp un turp, kamēr mani sameklēja, paskat, kā te izvandītsl

— Kur Saļimovs?

— Tūlīt būs klāt. Savā sādžā strādniekus pulcina.

Visu nakti klaudzēja cirvji, liesmoja ugunskuri un sprakstēja sveķainas lāpas. Līdz rītausmai izgatavoja plostu un veselas trīs stundas svieda lūku maisus ar akmens šķembām tajā vietā, no kurienes plūda izlauzies ūdens. Un, kad beidzot nosvieda pēdējo balasta maisu un zemūdens sūce bija aiztaisīta, inženieris, slapjš, ar dubļiem notašķījies, noslaucīja pietvīkušo seju un izkāpa krastā.

Bet, tikko viņš bija nometies uz ceļiem, lai paņemtu no ugunskura kvēlojošu oglīti, krastā atskanēja troksnis, kliedzieni un lamas. Viņš pielēca kājās un aizsvieda neaiz-smēķēto papirosu.

Lauzdamies no dziļuma daudz vairāk pa labi nekā pirmoreiz, ūdens mutuļoja un putoja kā verdošā katlā. Aizsprostotā avota dzīslu ūdens bija pārrāvis cilā vietā un acīmredzot vēl stiprāk nekā iepriekš.

Paiedams garām saniknotajiem zemes racējiem, inženieris piegāja pie Djagiļeva un Saļimova. Viņš tos veda gar ielejas malu līdz tai vietai, kur ieleju šķērsoja ne visai augsta, bet bieza akmeņu grēda.

— Skatiet šeit! — viņš teica. — Seit norīkosim trīsdesmit cilvēku. Rociet šķērsām, un mēs nopludināsim ūdeni pa nogāzi.

— Bet kāds te zemei pamats, Sergej Aleksejevič! — iebilda Djagiļevs, saskatījies ar Saļimovu. — Labi ja sākumā ar pūlēm metrus četrdesmit diennakti pagūsim, bet tālāk, paši redzat, kaili akmeņi.

— Rociet! — inženieris atkārtoja. — Rociet maiņās, nepārtraukti! Pēc tam uzspridzināsim ar dinamītu.

— Mums nav dinamīta, Sergej Aleksejevič, velti tikai cilvēkus izmocīsim.

— Rociet! — atraisīdams nostāvējušos zirgu, atkārtoja inženieris. — Jādabū, citādi visam mūsu darbam beigas.

Nonācis nometnē un neiegājis pie Alkas, inženieris de< vās pie tālruņa un ilgi un neatlaidīgi pieprasīja Sevaslo-poli. Beidzot viņš sazvanījās ar attiecīgo iestādi, bet viņam atbildēja, ka bez rīkojuma no Maskavas nevarot piešķirt pat ne kilogramu dinamīta.

Izjājis uz šosejas, inženieris nogriezās pa labi un pa jūras krastu rikšiem lēkšoja uz zemes strēli, kur klinšainā parkā pacēlās skaistas, baltas ēkas. Agrāk tā bija bijusi bagata muiža, bet tagad pionieru nometnes šefs — Centrālās izpildu komitejas un Tautas Komisāru Padomes atpūtas nams Ai-Su.

Nokāpis no zirga pie augstas, režģotas dzelzs sētas, viņš iegāja dežūrnamiņā un apjautājās, vai atpūtas nama iemītnieku vidū ir biedrs Samarins vai Gitajevičs. Viņam atbildēja, ka Samarins jau no rīta aizbraucis uz Jaltu un atgriezīšoties tikai pie vakara, bet Gitajevičs esot tepat.

Inženieris paņēma caurlaidi un, plikšķinādams ar pletni pa dubļainā zābaka stulmu, devās uz klajumu, kas bija saredzams alejas galā.

Gitajeviču viņš sastapa pie kāpnītēm, kas veda uz jūru. Tas bija vīrs ar tumšiem, drusciņ iesirmiem matiem, lielām, apaļām brillēm un kuplu, melnu bārdu.

— Sveicināti! — skaļi sacīja inženieris, pielikdams roku pie cepures.

Gitajevičs ar izbrīnu paskatījās uz šo pēkšņi uzradušos cilvēku dubļainos zābakos un māliem notašķītu frenci mugurā.

— Ehēl ... Sergejs, — viņš smaidīdams sāka runāt skaudrā, griezīgā balsī. — No kurienes? Un kādā izskatā — zābaki, frencis ... pletne! Ko tad tu, vai tieši no izlūkošanas uz pulka štābu?

— Darīšanas, biedri Gitajevič, — sacīja Sergejs, pa spiezdams pasniegto roku. — Steidzama lieta.

— Liec mierā, liec mierā! — Gitajevičs teica, nosēzdamies uz soliņa. — Avīzes nelasu, telegrammas neatplēšu. Par ko vēlies papļāpāt? Senos laikus atcerēsimies... divīziju, Besarābiju. Tāpat parunāsimies — to ar lielāko prieku, bet no darīšanām atpestī! Man te nav ne pakāpes, ne amatu, ne pienākumu. Gozējos saulītē un, skaties, dzejojus lasu.

— Darīšanas, biedri Gitajevič, — stūrgalvīgi atkārtoja Sergejs. — Ja nebūtu svarīgas, tad jau netraucētu.

— Kur Pajicins? ... Matusevičs? Un tas ... nu kā viņu? Nu, tas ar rētu uz vaiga... Ak tu! Nu kā tad viņu, to ar rētu? — it kā nedzirdējis Sergeju, turpināja Gitajevičs.

— Daudzi bija ar rētām, biedri Gitajevič. Arī es pats ar rētu, — Sergejs turpināja. — Man vajadzīgs dinamīts. Bet viņi nedod. Saka, Maskavai vajagot pieprasīt. Bet, ja jūs uzrakstīsiet, tad dos. Jūsu atpūtas nams — mūsu šefs. Jūs atpūšaties, tātad arī jūs esat šefs.

— Kas par dinamītu? Kas par šefiem? — nervozi un nemierīgi pārjautāja Gitajevičs. — Un no kurienes tu man esi uzkritis kā sniegs uz galvas? Es peldos, pastaigājos, lasu dzejoļus, bet viņš pēkšņi: darīšanas ... dinamīts ... šefi... Nu kas tev tāds lēcies? Droši vien kāds nieks atgadījies.

— Nieks vien ir, — piekrita Sergejs un izstāstīja visu, kas viņam bija vajadzīgs.

Beidzās ar to, ka Gitajevičs saviebās, paņēma viņam pasniegto papīru, zīmuli, kaut ko uzrakstīja un atdeva Sergejam.

— Ņem! — viņš pastrupi teica. — Citādi no tevis jau vaļā netikšu!

— Jūsu skola, biedri Gitajevič, — atbildēja Sergejs un. noglabājis papīru, piebilda: — Es pazinu Ukrainā kādu divīzijas komisāru, kuru armijas komandieris reiz iesēdināja virssardzē. Citādi, saka, no tā vaļā nevarot tikt.

Aiz tumšajiem briļļu stikliem piemiedzis šaurās, bargās acis, Gitajevičs no sāniem zobgalīgi palūkojās Sergejā, it kā uzmundrinādams to: sak, turpini, turpini! Bet Sergejs ari pats tagad nozīmīgi brīžiem pameta acis uz Gi* tajcviču un klusēdams izņēma no etvijas papirosu.

— Ak tad iesēdināja, tu saki? — pēkšņi jautrā, bet vēl arvien tādā pašā skaudrā balsī vaicāja Gitajcvičs un, paņēmis Sergeju aiz rokas, draudzīgi uzsita viņam uz pleca.

— Tas bija tik sen, Sergej, — jau klusāk viņš piebilda.

— Sen, biedri Gilajevič.

— Vai tu tagad neesi armijā?

— Esmu inženieris. Rezerves komandieris.

— Kāpēc tad, Serjoža, tu esi inženieris? Es tā kā neatceros, ka tev būtu bijušas kādas inženiera dotības... Paga, uz kurieni tu? — Gitajevičs prasīja, redzēdams, ka Sergejs pieceļas un aiztaisa lauka somu. — Ak, tev tas dinamīts! — Nu, kad būs brīvs brīdis, pienāc! Tikai pienāc bez kādām darīšanām. Aiziesim uz jūru, nopeldēsimies, parunāsimies! Vai tu viens? — raudzīdamies Sergejam sejā, Gitajevičs iejautājās nez kāpēc klusāk un maigāk.

— Viens. Tas ir, mēs divatā, es un Alka, — Sergejs atbildēja. — Divatā, es un dēls, — viņš atkārtoja un apklusa.

— Nu, uz redzēšanos! — Gitajevičs sacīja, acīmredzot gribēdams vēl kaut ko teikt vai prasīt, bet pārdomāja — neteica un neprasīja nekā, tikai stiprāk nekā parasti paspieda viņam pasniegto roku.

Lai būtu īsāks ceļš uz ezeru, Sergejs jāja šķērsām pāri takai, bet, vēl nesasniedzis kalna pāreju, atcerējās, ka aizmirsis iegriezties nometnē un pasūtīt mašīnu uz Sevasto-poli. Sapīcis par savu nolaidību un baidīdamies, ka mašīnu neaizsūta uz citu vietu, viņš apturēja piekusušo zirgu.

Taciņa bija vientuļa, aizaugusi ar zāli un nosēta sīkiem akmentiņiem. Netālu rēgojās maza, veclaicīga cietokšņa atliekas ar sagruvušu tornīti, uz kura drupām bija saauguši zemi, kupli krūmi. Zirgs saslēja ausis, un uz celiņa no krūmiem izlēca divi zēni. Viens no viņiem turēja nūju, kurai galā bija piesieta parasta stearīna svece, bet otrs stiepa lielu tievas auklas kamolu.

Sadūrušies ar svešu vīru, abi apmulsa.

— Vai jūs no pionieru nometnes? — Sergejs jautāja.

— Panāciet šurp!

— Jā, — nīgri un nelabprāt atbildēja garākais zēns, pūlēdamies noslēpt aiz muguras nūju ar sveci. — Mēs pastaigājamies.

— Nu tad klausieties. — Sergejs teica. — Pastaigāsieties vēlāk, bet tagad es jums iedošu zīmīti. Aiznesiet tc labi ātri pionieru nometnes priekšniekam un pasakiet, lai pēc stundas man sagatavo mašīnu uz Sevastopoli.

Kamēr viņš rakstīja, abi zēni saskatījās un vecākais uzmundrinoši pamāja ar galvu jaunākajam.

Nopratuši, ka vīrs, kuru viņi satikuši, neko sliktu par viņiem nedomā, zēni labprāt paņēma zīmīti un žigli pazuda krūmos.

Kalnos katastrofas vietā ūdens bija plaši izplūdis. Lejā pār krūmiem, spalgi čiepstēdami, laidelējās satrauktie pulneļi. Sausa zāle, stiebri, rūsganas, čauganas putas — ias viss peldēja un virpuļoja pa duļķainā ūdens virsu.

— Vai daudz izrakāt? — Sergejs jautāja brigadierim Saļimovam, kas rājās ar neliela auguma, sausnēju zemes racēju.

— Neesmu vēl mērījis, — lēnām izrunādams vārdus, atbildēja Saļimovs. — Kubikmetrus desmit, jādomā, izrakām.

— Maz, — Sergejs teica. — Tu slikti strādā, Saļimov.

— Pamats ciets, — vienaldzīgi atbildēja Saļimovs,

— tā jau nav zeme, bet akmens.

— Kur nu akmens! Līdz akmenim vēl tālu. Pielūko, Saļimov, nebūs labi! Pārplūdinās otru gabalu, un bērni paliks bez ūdens.

— Jā, kā lai iztiek bez ūdens! — Saļimovs piekrita.

— Nav, ko dzert, nav, ar ko pusdienas vārīt, nav, ar ko vannu taisīt, nav, ar ko puķes apliet. Kā lai iztiek bez ūdens? — noplātījis rokas, viņš pabeidza un mierīgi apsēdās uz akmens, gatavodamies sākt garu un miermīlīgu sarunu.

— Nelāgi, Sergej Aleksejevič! — aizelsies sauca desmitnieks Djagiļevs. — Paskatieties uz bedri — ūdens tā vien laužas no apakšas, tā vien laužas! Un no kurienes tāds spēks? Tas nav avots, bet īsta apakšzemes upe.

— Redzēju,— Sergejs atbildēja. — Līdz rītam noturēsimies.

— Vai tikai noturēsimies, Sergej Aleksejevič?

— Jānoturas.

Sergejs pavēlēja: tikko kļūs redzams akmens slānis, norīkot urbējus, bet zemes racējiem likt rakt grāvi uz otru nelielu ieplaku, kas varētu nosūkt ūdeni un aizkavēt tā izplūšanu vēl trīs četras stundas.

— Djagiļev, — viņš beidzot teica, — es atgriezīšos naktī, pret ritu. Tu būsi atbildīgais. Un nelamājieties ar Saļimovu, bet strādājiet! Lai nāku kad nākdams, vai nu Sajimovs par tevi žēlojas, vai tu par Saļimovu. Vai ar strādniekiem norēķinājāties par iepriekšējo dekādi?

— Sen jau, Sergej Aleksandrovič. To vēl vecajā algu sarakstā pirms jūsu atbraukšanas parakstīja bijušais tehniķis.

— Jūs man vēlāk parādīsiet visus algu sarakstus, — Sergejs sacīja: — Tagad es braukšu.

Pie Jallas uznāca pērkona lietus. Tas aizkavēja mašīnu uz divām stundām: šoferis bija spiests samazināt ātrumu, jo straujos pagriezienos uz slidenā ceļa mašīnu stipri svaidīja. Sevastopolē viņi nonāca tikai pulksten astoņos vakarā. Vajadzēja ilgi zvanīt pa tālruni, vajadzēja iejaukties rajona komitejas sekretāram un pat pilsētas koman dantam, lai dabūtu caurlaidi un atjauju atvērt noliktavas, kas bija aizplombētas.

Un, kad nelielā, bet smagā kaste bija uzmanīgi iekrauta mašīnā, pulksteņa rādītājs jau tuvojās pusvienpadsmitiem.

Caur melnajiem, biezajiem mākoņiem nebija redzams ne mazākais mēness gaismas stariņš. Bija izgaisuši kalnu virsotņu apveidi. Tumsa bija aprijusi birzis, dārzus, tīrumus, vīna dārzus, un tikai platā līdzenā šoseja, it kā izkausēta automobiļa prožektoru žilbinošajā gaismā, spīdēja valgā, dzeltenīgā spožumā.

— Nu, aiziet! — uzmundrinoši sacīja Sergejs, nosēzdamies līdzās šoferim. — Nakts ir tumša, bet priekšā garš ceļš.

Tikai tagad, sēdēdams automašīnas līganajos ādas sēdekļos, Sergejs sajuta, cik stipri noguris. Ietinies apmetnī un ciešāk uzmaucis cepuri, viņš aizvēra acis. Un tā pussnaudā, tikai pēc suņu rejām un vistu kladzināšanas nojauzdams ciemus un sādžiņas, kurām viņi traucās garām, viņš, ilgi klusēdams, sēdēja.

— Tū-ū! Tū-ū! — skaļi un trauksmaini skanēja auto signāls, un mašīna līgani šūpojās neskaitāmajos straujajos pagriezienos.

Ceļš gāja kalnup.

Un šī necaurredzamā, biezā tumsa un šis svaigais un valgais vējš, apslāpētās suņu rejas, siena un ienākušos vīnogu smarža Sergejam atgādināja kaut ko priecīgu, kas noticis ļoti agrā jaunībā, kaut kad ļoti sen.

...Nez kāpēc kvēloja ugunskurs. Klusu šķindinādami iemauktus, tepat līdzās kustējās dažādas krāsas zirgi.

— Tū-tū-ū! — skaļi taurēja mašīna, joņojot kalnā arvien stāvāk un stāvāk.

...Tumšie zirgi, melnie un bērie, nebija redzami, bet viens ar baltajām krēpēm, mazais un jocīgais Dārcītis, pacēlis strupo purniņu, izslēja garās ausis un vērīgi ieklausījās dīvainajā troksnī.

— Tas ir mans zirgs! — Sergejs teica un, pieceldamies no ugunskura, skaļi nošķindināja piešus.

— Jā. — piekrita sardzes punkta priekšnieks, — šis vājais, kuslais lops ir tavs zirgs. Bet kas tur priekšā uz ceļa trokšņo?

— Tūlīt paskatīsimies! — dusmīgi izsaucās Sergejs, uzlēca Dārcītim mugurā, un Dārcītis uzreiz izrādījās vislabākais zirgs šajā sakautajā, bet drosmīgajā armijā.

— Nav labi! — viņam nopakaļ nosauca gudrais un piesardzīgais sardzes punkta priekšnieks. — Tā ir trauksme, tie ir baltie.

Un tajā pašā mirklī apdzisa ugunskurs, nožvadzēja satvertās šautenes, bet nodevējs Kaplauhovs slepeni saplēsa partijas biedra karti.

— Tie ir bēgļi! — atpakaļ atgriezies, sauca Sergejs.

— Tie ir nevis baltie, bet parastie bēgļi. Viņu ir daudz, vesela nometne.

Un tad visiem kļuva tik līksmi un jocīgi, ka, ātri nošāvuši nolādēto Kaplauhovu, viņi sakūra spožus ugunskurus un jautri dzēra tēju, pacienādami ar maizi bēgļu zēnus un meitenes, kas raudzījās viņos ar lielām, uzticīgām acīm.

— Tas ir mans zirgs! — lepni teica Sergejs, rādīdams bērniem mazo Dārcīti ar baltajām krēpēm. — Tas ir ļoti labs zirgs.

Bet nejēgas bērni nesaprata un klusēdami kāri grauza rupjo maizi.

— Tas ir labs zirgs! — dusmīgi un nepacietīgi atkārtoja Sergejs un nelaipni paskatījās uz dumjajiem bērniem.

— Labs zirgs, — mazliet neskaidri izrunādama burtu «r», skaļi atkārtoja vājina, slaida meitenīte, kas drebēja, ietinusies noplīsušā, košā šallē. — Zirgs ir labs, un arī tu pats esi labs.

— Tū-tū-tū! — ietaurējās mašīna, un Sergejs domāja: «Stop! Diezgan! Nu laiks atmosties.»

Bet acis nevērās vaļā.

«Diezgan!» viņš satraukti domāja, jo labais sapnis jau strauji un stūrgalvīgi sliecās tur, kur bija tumši, satraucoši un bīstami.

Bet te viņu pēkšņi sašūpoja, mašīna apstājās, un šoferis skaļi teica:

— Tā! Uzpīpēsim! Seit ir Baidari.

— Baidari... — mehāniski atkārtoja Sergejs un atvēra acis.

Mašīna stāvēja visaugstākajā vietā uz kalna pārejas. Kalnos ieķērušies mākoņi palika aiz muguras. Tālu iejā melnā tumsā dusēja visa dienvidu piekraste.

Visapkārt klusu un mierīgi. Miegs bija pārgājis. Viņi aizpīpēja un ātri traucās tālāk, jo bija jau sen pāri pusnaktij.

Uzmodusies Nata ieraudzīja Alku.

Aļka stāvēja, kastīti atvēris, un brīnījās, ka tā ir tukša.

— Vai tu to atvēri, jeb vai viņi paši izlīduši? — Aļka jautāja, rādīdams uz kastīti.

— To es netīšām, — Nata atzinās. — Es atvēru un pat sabijos.

— Viņi nekož, — Aļka Nalu nomierināja. — Viņi tikai lēkā. Vai tu stipri sabijies?

— Ļoti sabijos, — Aļkam par lielu patiku atkārtoja Nata un vilka viņu uz mazgājamo istabu.

— Aļka, — Nata vaicāja, kad viņi nomazgājušies iznāca uz terases, — saki man, lūdzu, — kas tu esi par cilvēku?

— Kas par cilvēku? — izbrīnījies pārvaicāja Aļka.

— Nu, cilvēks kā jau cilvēks. Es un tētis. — Un, nopietni paskatījies Natā, zēns jautāja: — Bet kas tu esi par cilvēku? Es tevi pazīstu. Tu brauci ar mums vienā vagonā.

— Aļka, — Nata jautāja, — kāpēc tu un tētis? Bet kāpēc tava māmiņa neatbrauca?

— Māmiņas nav, — Aļka atbildēja.

Un Nata nožēloja, ka jautājusi tik neuzmanīgi.

— Māmiņas nav, — Aļka atkārtoja, un Natai likās, ka zēns, it kā turēdams viņu aizdomās, paskatās viņā neuzticīgi un gandrīz naidīgi.

— Aļka, — Nata ātri teica, paceldama viņu uz rokām un rādīdama uz jūru, — paraugies, kāds žigls, liels kuģis!

— Tas ir sargkuģis, — Aļka atbildēja. — Es to redzēju jau vakar.

— Kāpēc sargkuģis? Varbūt parastais?

— Tas ir sargkuģis. Nestrīdies! Tā man tētis teica, bet viņš zina labāk par tevi.

Tajā dienā gatavojās pirmajam pionieru nometnes ugunskuram un Nata aizveda Aļku pie oktobrēniem.

Pļaviņā pionieris Vasilītis, basām kājām uzkāpis uz saliektās Barankina muguras, mācīja viegliņo un veiklo baš-kīrieti Emini uzlēkt viņam uz pleciem, turot rokās izplestu, sarkanu karodziņu.

— Tā nelec, Emuk! — pacietīgi mācīja Vasilītis. — Kad uzlēksi, stāvi mierīgi, nekustini kājas! Ja tu dīdīsies, es sagrīļošos, un mēs abi nokritīsim Barankinam tieši uz galvas. Ak, tu! Nu kā lai ar tevi sarunājos? — Viņš noskuma, redzēdams, ka Emine nesaprot ne vārda. — Nu labi, skrej! Vēlāk atnāks Julajs, viņš tev izskaidros tavā valodā.

Emine nolēca un, ieraudzījusi Aļku, apstājās, ziņkārīgi aplūkodama mazo, nepazīstamo puisēnu.

— Pionieris? — viņa droši jautāja, rādīdama uz zēna sarkano kaklautu.

— Pionieris, — Aļka atbildēja un pastiepa viņai pretim krāsainu bildīti, uz kuras bija attēlots auļojošs jātnieks. — Tas ir baltais, — viltīgi piemiedzis acis un ar pirkstu rādīdams uz jātnieku, Aļka mēģināja viņu apmānīt. Tas ir baltais. Tas ir cars.

— Tas ir sarkanais, — vēl viltīgāk smaidīdama, atbildēja Emine. — Tas ir Budjonnijs.

— Tas ir baltais, — neatlaidīgi atkārtoja Aļka, rādīdams uz zobenu. — Lūk, zobens!

— Tas ir sarkanais, — stingri atkārtoja Emine, norādīdama uz pelēko papahu. — Lūk, zvaigzne!

Un abi iesmējušies, ļoti apmierināti, ka labi sapratuši viens otru, palēkdamies skrēja uz krūmiem, no kurienes atbalsojās nesaskanīga oktobrēnu dziedāšana.

Pavadījusi Aļku pie oktobrēniem, Nata pagriezās uz priedulāju un sastapās ar trešā posma posmvedi Josku. Vienā rokā Joska nesa kaut ko garu, rullītī satītu, bet otrā — mazu, cieši sasietu sainīti.

— No kurienes tu nāc? Uz kurieni tu ej?

— Skrienu uz klubu, — nelabprāt ātri atbildēja Joska, palēkdamies un izvairīgi slēpdams sainīti aiz muguras.

— Uz klubu pēc plakātiem. Mēs tūlīt lasīsim stāstu par tankiem.

— Joska, — Nata brīnījās, — kāpēc gan par tankiem, ja tev šodien pēc plāna paredzēti nevis tanki, bet instrukcijas pionierim automobilistam?

— To vēlāk. Mēs šodien nākam no peldes — skatāmies, lien četri tanki. Interesanti! Es mudīgi uz bibliotēku. Labi, domāju, šodien, kamēr interese nav zudusi, lasīsim par tankiem.

— Nu labi, Joska. Tas ir labi. Bet ko tu aiz muguras sainītī slēp?

— Sajā? Tie ir rieksti, — izmisis sacīja Joska, vēl nepacietīgāk lēkādams un attālinādamies no Natas. — Es izdomāju tādu spēli. Man instruktors uzrakstīja septiņus jautājumus par tankiem. Nu, lūk, viens otrs uzminēs, bet kurš neuzminēs...

— Nu pasaki vismaz — kur ņēmi riekstus?

Bet te izmanīgais Joska palēcās tik augstu, it kā akmeņi tam būtu stipri apdedzinājuši kailās pēdas, un, nenogaidīdams iztaujāšanas beigas, galvu purinādams, iešmauca krūmos.

...Gatavojoties ugunskuram, sajaucās un izklīda visi posmi. Dziedātāji aizgāja kora pulciņā, vingrotāji — uz sporta laukumu, dejotāji — uz klubu. Un, izmantodami šo jautro kņadu, neviena nepamanīti, divi zēni klusām pazuda no nometnes.

Nokļuvuši pa vientuļu taciņu līdz mazā cietokšņa drupām, viņi izvilka tievas auklas kamolu un stearīna sveces galiņu. Pašķīruši biezos, smaržīgos vērmeļu cerus, viņi nonāca pie nelielas, tumšas alas, kas atradās sadrupuša tornīša pakājē.

Spoža pusdienas saule stipri karsēja, un tāpēc ala, kas dvesa mitrumu, likās vēl tumšāka un noslēpumaināka.

— Bet, ja nu mums auklas pietrūks, ko tad? — vaicāja Vladiks, siedams sveci garas nūjas galā. — Un ja nu pēkšņi zem kājām krauja? Es, vai zini, Toļa, kaut kur esmu lasījis kaut ko tādu: tu ej... ej pa apakšzemes eju un pēkšņi — bladāc! — ielido bezdibenī. Bet lejā, šajā bezdibenī, visādas odzes ... čūskas ...

— Kādas čūskas? — pārvaicāja Toļa, pamezdams acis uz drēgno, tumšo alu. — Ko tu, Vladik, vienmēr visādas blēņas izdomā? Te tev ar pulveri gribas ieberzties, te atkal čūskas. Labāk piesien stingrāk sveci, citādi svece nokritīs, tad tik tev būs čūskasl

— Bet kas noliktu, Toja, — tīdams ap sveci auklu, domīgi turpināja Vladiks, — kas notiktu, ja mēs nolaistos dzijumā un pēkšņi tornis sagrūtu, un mēs būtu ieslēgti apakšzemē? Es kaut ko tādu arī esmu lasījis. Vispirms viņi apēda sveces, tad zābakus, pēc tam siksnas, bet vēlāk, liekas, viens otru aprija. Ļoti interesanta grāmata.

— Nu ko tu, Viadik, vienmēr tādas muļķības lasi? — jau gluži bēdīgā balsī jautāja Toļa un atkal pašķielēja uz tumšo alu.

— Lienam! — Vladiks viņu pārtrauca. — Daudz ko es varu sastāstīt! Es jau tevi, muļķi, kaitinu.

Viņš aizdedzināja sveci un uzmanīgi sāka līst lejup pa slīpo, akmeņaino ieeju. Toļa, turēdams rokā kamolu ar auklu, kas ritinājās vaļā, līda aiz viņa.

Lēnām, aptaustot katru akmentiņu, viņi nogāja metrus piecus. Šeit eja krasi pagriezās pa labi. Vēlreiz atskatījušies uz gaismas svītriņu, zēni uzņēmīgi pagriezās pa labi, bet vīlušies nonāca pie neliela, smacīga pagrabiņa, kas bija piebiris ar saslaukām un gružiem. Nekādas apakšzemes ejas šeit nebija.

— Un tas esot cietoksnis! — Toļa noskaitās. — Pie visa vainīgs tu, Viadik. Līdīsim tik un līdīsim! Te tev nu bija, ielīdām! Iesim labāk atpakaļ, es jau ar kāju iekāpu kaut kādā zaņķī.

Viņi izlīda no pagraba un, turēdamies pie izciļņiem, m rāpās ar krūmiem apaugušajā tornītī. No šejienes bija redzama jūra — milzīga un vienmuļa.

Atlaidusies zālē, zēni, miegdami acis no saules, klusē dami ilgi gulēja.

— Toļa! — Vladiks pēkšņi iesaucās, un tam kā vienmēi, kad bija izdomājis kaut ko interesantu, iemirdzējās acL.

— Kas notiktu, Toļa, ja uzlidotu lidmašīnas, nāktu virs’.i tanki, lielgabali, sapulcētos baltie no visām pasaules ma lām un sakautu Sarkano Armiju un visu iekārtotu pa ve cam? Ko mēs abi tad iesāktu?

— Skat, ko vēl izdomājis! — mierīgi atbildēja Toļa, ka jau bija pieradis pie sava biedra dīvainās fantāzijas.

— Un viņi sakautu Sarkano Armiju, — tiepīgi un izai cinoši turpināja Vladiks, — pakārtu visus komunistu?, iemestu cietumos komjauniešus, padzītu visus pionieru:-, ko tad mēs abi darītu?

— Ko vēl neizdomāsi! — jau neiecietīgi atkārtoja Toļa. jo pat viņam, kas jau bija pieradis pie Vladika izdomājumiem, šādi vārdi likās ļoti apvainojoši un neticami. — Tā jau nu mūsējie padotos! Vai tu zini, kāda mums Sarkanā Armija? Tā ir padomju armija ... Tādas nav visā pasaulē Mums pašiem ir tanki. Tu esi muļķis un auša. Pats visu zini, bet tīšām tikai man jautā un jautā ...

Toļa pietvīka un, nicinoši nošņācies, novērsās no Vla-dilca.

— Nu, lai es arī būtu muļķis! Lai, pats to zinu, — jau mierīgāk turpināja Vladiks. — Bet ja 11u tomēr tā notiktu? Ko tad mēs darītu?

— Gan jau tad izdomātu, — Toļa nopūtās.

— Kas tur ko domāt? — ātri sāka runāt Vladiks. Aizietu abi kalnos, mežos. Sapulcinātu vienību un visu mūžu, līdz pašai nāvei, bruktu baltajiem virsū un nekļūtu nodevēji, nepadotos nekad. Nekad! — viņš atkārtoja, piemiegdams mirdzošās, pelēkās acis.

Tas bija interesantāk. Toļa paslējās uz elkoņiem un pievērsās Vladikam. <

— Un tā arī visu mūžu vieni paši nodzīvotu mežā? — viņš jautāja, pievirzīdamies tuvāk.

— Kāpēc vieni? Dažreiz mēs pārģērbtos un klusiņām ielavītos pilsētā pēc pavēlēm. Un tad pie strādniekiem. Visus strādniekus taču viņi tikpat nepakārtu. Kas tad strādās, paši buržuji, vai? Un tad sacelšanās laikā mēs visi drāztos uz pilsētu, iemestu bumbas policijā, baltgvardu štābā, cietuma vārtos, ģenerāļu un gubernatoru piiis. Drošāk, biedri! Lai dārd!

— Šķiet, būtu pārāk daudz dārdoņas! — šaubījās Toļa.

— Tā jau visas mājas sāktu grīļoties.

— Lai grīļojas, — atbildēja Vladiks. — Tā viņiem vajag!

— Klusāk, Vladik! — Toļa nošņācās un saspieda biedra elkoni. — Skaties, Vladik, — kas tas?

No krūmiem iznāca nepazīstams cilvēks ar melnu bārdu.

Rokās viņš turēja kaut ko garenu, ietītu papīrā. Acīmredzot viņš ļoti steidzās. Apkārt skatīdamies un kādu brīdi nekustēdamies, viņš pastāvēja, tad apņēmīgi pašķīra krūmus un pazuda tumšajā alā, no kurienes vēl pavisam nesen bija iznākuši zēni.

Ne vēlāk kā pēc piecām sešām minūtēm viņš izlīda ārā un steidzīgi pazuda krūmos.

Pārsteigtie zēni, ne vārda neteikdami, saskatījās, klusītēm nošļūca lejā un, uzmanīgi pieliekdamies, izlēca uz celiņa.

Seit tad viņi arī satika Sergeju, kas naca no Gitajeviča un lika viņiem nodot zīmīti nometnes priekšniekam.

— Vai tu zini, kur ir mans tētis? — Aļka jautāja pirms gulētiešanas. — Viņam atgadījusies kāda nelaime. Viņš uzsēdās zirgā un aizjāja kalnos.

Aļka padomāja, pagrozījās zem segas un pēkšņi vaicāja:

— Vai tev, Nata, kādreiz ir gadījusies nelaime?

— Nē, nav gadījusies, — ne visai pārliecinoši atbildēja Nata. — Un tev, Aļka?

— Man? — Aļka sastomījās. — Man, Nata, ļoti, ļoti liela nelaime notika. Tikai tagad es tev par to nestāstīšu.

«Viņam nomirusi māte,» nez kāpēc Natai ienāca prātā, un, lai viņš par to nedomātu, viņa apsēdās uz gultas malas un pastāstīja zēnam smieklīgu notikumu par resno kaķi, kuru piemānījis viltīgais zaķis.

— Guli, Aļka! — Nata teica, pabeigusi stāstu. — Ir jau vēls.

Bet Aļkam nez kāpēc nenāca miegs.

— Nu pastāsti tu pats kaut ko! — Nata lūdza. — Pastāsti kādu notikumu!

— Es nezinu neviena nolikumu, — padomājis atbildēja Aļka. — Es zinu vienu pasaku. Tā ir ļoti skaista pasaka. Tikai tā nav tāda ... ne par kaķiem, ne par zaķiem. Tā ir drosmīga kara pasaka.

— Pastāsti man, Aļka, drosmīgu kara pasaku! — lūdza Nata un, nodzēsusi uguni, pievirzījās viņam tuvāk.

Apsēdies uz spilvena, Aļka viņai pastāstīja pasaku par lepno Puisīti īkstīti, par nodevību, par stingro solījumu un par neatminēto Kara Noslēpumu.

Pēc tam viņš aizmiga, bet Nata vēl ilgi grozījās, pārdomādama šo dīvaino Aļkas pasaku.

Bija jau ļoti vēls, kad tāls, bet spēcīgs dārds ielauzās pa plaši atvērto logu, it kā jūrā būtu nograndušas varenas smago bateriju zalves.

Nata sarāvās, bcl tūlīt atcerējās, ka jau vakarā visi pionieru vadītāji tika brīdināti, lai nebīstoties, ja naktī kalnos būšot dzirdami sprādzieni, — tā vajagot.

Viņa žigli iegāja guļamistabā.

Taču, dienā izskraidījušies, bērni bija cieši aizmiguši, un tikai trīs vai četri pacēla galvas, izbiedēti ieklausoties neizprotamajā dārdoņā. Viņus nomierinājusi, Nata iegāja savā istabā. Atvērusi durvis, viņa redzēja, ka Aļka stāv uz spilvena, pieķēries pie gultas gala, un skalās plaši ieplestām, bet vēl miegainām acīm.

— Kas tas bija? — viņš jautāja, satraukti čukstēdams.

— Guli, Aļka, guli! — Nata ātri atbildēja, viņu noguldīdama. — Tas nekas... Tavs tētis tur nelaimi vērš par labu.

— Ak, tētis... — jau aizvērdams acis, smaidot atkārtoja Aļka un tūlīt aizmiga.

Oktobrēni pulciņā bija vissaticīgākie. Viņi vienmēr turējās kopā: ja dzied, tad dzied visi, ja rotaļājas, tad rotaļājas visi. Pat raudāt viņi neraudāja pa vienam, bet uzreiz veselā korī, kā tas bija nesen, kad tos neņēma līdzi ekskursijā kalnos.

Pusdienas laikā Nata viņus aizveda uz klajumiņu priežu silā, jo oktobrēnu posmvede Roza Kovaļova tajā dienā bija dežuranta palīdze nometnē.

Tikko Nata nosēdās zālē, oktobrēni kliegdami metās ieņemt vietas tuvāk un drīz vien ar basajām kājelēm izveidoja ap viņu jautru zvaigznīti.

— Pastāsti, Nata!

— Palasi, Nata!

— Parādi bildītes!

— Padziedi, Nata! — pilnā balsī sauca oktobrēni, sniedzot viņai grāmatiņas, bildītes un pat nezin kāpēc saplēstas bungas un izbalējušu, salauztu izbāztu putnu bez astes.

— Pastāsti, Nata, kaut ko interesantu! — aizvainotā balsī lūdza oktobrēns Karasikovs. — Nevis tā kā vakar Roza — apsolījās pastāstīt ko interesantu, bet pastāstīja, kā vajag mazgāt rokas un tīrīt zobus. Vai tad tas ir interesanti?

— Pastāsti, Nata, pasaku! — lūdzošā balsī teica zilacaina meitenīte un vainīgi pasmaidīja.

— Pasaku? — Nata kļuva domīga. — Es lāgā nezinu pasakas. Tomēr nē... es pastāstīšu jums Alkas pasaku. Vai var? — viņa vaicāja Aļkam, kas bija kļuvis uzmanīgs.

— Var, — Aļka atļāva, lepni noraudzīdamies uz apklusušajiem oktobrēniem.

— Es pastāstīšu Aļkas pasaku, tikai saviem vārdiem. Bet, ja es kaut ko būšu aizmirsusi vai nepateikšu gluži tā, kā vajadzīgs, lai viņš mani izlabo. Nu tā, klausieties!

Viņos sensenajos laikos, kad visā zemē tikko bija beidzis dārdēt karš, dzīvoja kāds Puisītis, vārdā īkstītis.

Tolaik Sarkanā Annija bija tālu aiztriekusi neganto buržuju balto karaspēku un klusu bija kļuvis lajos plašajos laukos, zaļajās pļavās, kur auga rudzi, kur ziedēja griķi, kur kuplu dārzu un ķiršu koku vidū stāvēja mājiņa, kurā dzīvoja Puisītis, vārdā Īkstītis, Puisīša tēvs un vecākais brālis, bet mātes viņiem nebija.

Tēvs strādā — sienu pļaudams. Brālis strādā — sienu vezdams. Ari pats Puisītis gan brālim, gan tēvam palīdz vai tāpat vien ar citiem puikām lēkā un rotaļājas.

Hopl... Hop!... Jauki! Nedic lodes, nedārd šāviņi, nedeg sādžas. Nevajag no lodēm zemē gulties, nevajag no šāviņiem pagrabos slēpties, nevajag no ugunsgrēkiem mežā bēgt. Nav ko baidīties no buržujiem. Nevienam nevajag klanīties. Dzīvo un strādā — dzīve labu labā.

Reiz kādā pievakarē Puisītis īkstītis iziet uz lievenīša. Skatās — debess skaidra, vējš silts, saule aiz Melnajiem Kalniem riet. Un viss būtu labi, bet kaut kas nav tā, kā vajadzētu. Dzird Puisītis kaut kur it kā dimdam, it kā klaudzinām. Puisītim liekas, vējš nenes vis dārzu smaržu nn pļavu medaino saldini, bet uzdveš tā ka ugunsgrēka, tā kā pulvera dūmus. Viņš to pateica tēvam, bet tēvs bija pārnācis noguris.

— Ko tu izgudro! — viņš saka Puisītim. — Tur pērkons tālumā aiz Melnajiem Kalniem ducina. Tur ganu ugunskuri dūmo aiz Zilās upes, viņi tur lopus gana un vāra vakariņas. Ej, Puisīt, mierīgi gulēt!

Aizgāja Puisītis. Apgūlās. Bet viņam nenāk miegs — nekādi nevar aizmigt. Pēkšņi viņš dzird ārā pakavu klaboņu, kāds klauvē pie loga. Palūkojas Puisītis īkstītis un ierauga: pie loga stāv jātnieks. Zirgs — melns, zobens — spožs, papaha — pelēka, bet zvaigzne pierē — sarkana.

— Ļaudis, celieties! — jātnieks sauc. — Negaidīts posts mums uzbrucis. No Melnajiem Kalniem mums uzklupis nolādētais buržujs. Jau atkal svilpo lodes, un atkal sprāgst šāviņi. Cīnās ar buržujiem mūsu vienības, un vēstneši traucas saukt palīga tālumā esošo Sarkano Armiju.

Pateicis šos trauksmainos vārdus, sarkanās zvaigznes jātnieks aizauļoja. Bet Puisīša tēvs piegāja pie sienas, noņēma šauteni, uzsvieda plecā un apjoza patronsomu.

— Ko lai dara, — viņš saka vecākajam dēlam. — Rudzus es iesēju biezi, acīmredzot tev vajadzēs daudz novākt. Tā, — viņš saka Puisītim, — es savu mūžu nodzīvoju sūri grūti, manā vietā mierīgi padzīvot, liekas, vajadzēs tev, Puisīt.

To pateicis, viņš cieši noskūpstīja Puisīti un aizgāja. Ilgi skūpstīties viņam nebija laika, jo nu jau visiem bija redzams un dzirdams, ka dun aiz pļavām sprādzieni un kūpēdami blāzmo aiz kalniem ugunsgrēki...

— Vai es stāstu pareizi, Aļka? — Nata vaicāja, uzlūkodama apklusušos bērnus.

— Pareizi... pareizi, Nata, — Aļka klusu atsaucās un uzlika savu roku uz viņas iedegušā pleca.

— Nu tā... Paiet viena diena, divas. Puisītis iziet uz lievenīša: nē... vēl nevar redzēt Sarkano Armiju. Puisītis uzrāpjas uz jumta. Visu dienu tur pavada. Nē, mūsu armija nav redzama. Vakarā viņš apguļas. Pēkšņi dzird ārā pakavu klaboņu, pie loga kāds klauvē. Puisītis palūkojas: pie loga atkal tas pats jātnieks. Tikai zirgs noliesējis un piekusis, tikai zobens saliecies, nespodrs, cepure cauršauta, zvaigzne pāršķelta, bet galva pārsieta.

— Ļaudis, celieties! — jātnieks sauc. — Bija pusne-iaime, bet tagad visapkārt ir posts. Buržuju daudz, bet mūsējo maz. Kara laukā ložu, ka biezs, uz mūsu vienībām šāviņi birst tūkstošiem. Ļaudis, celieties, palīdziet!

Tad cēlās vecākais brālis un teica Puisītim:-

— Dzīvo vesels, Puisīt!... Tu paliec viens. Kāposti katlā, maize uz galda, ūdens avotā, bet galva tev uz pleciem ... Dzīvo, kā māki, bet mani negaidi!

Paiet viena diena, paiet otra. Puisītis sēž uz jumta pie skursteņa un redz, ka tālumā joņo svešs jātnieks.

Jātnieks pieauļoja pie Puisīša, nolēca no zirga un lūdza:

— Dod man, labo Puisīt, ūdeni padzerties! Trīs dienas neesmu dzēris, trīs naktis neesmu gulējis, trīs zirgus esmu notriecis. Sarkanā Armija dabūja zināt par mūsu nelaimi. Nu jau taurētāji sākuši pūst visās signāltaurēs. Bundzinieki rībina visas skaļās bungas. Karognesēji attinuši kaujas karogus. Traucas un auļo palīgā visa Sarkanā Armija. Kaut tikai mēs, Puisīt, varētu noturēties līdz nākamajai naktij.

Puisītis nokāpa no jumta, atnesa padzerties. Vēstnesis nodzērās un traucās tālāk.

Pienāca vakars, un Puisītis apgūlās. Bet nevar aizmigt, — kur nu nāks miegs?

Pēkšņi viņš dzird ārā soļus, pie lodziņa kāds grabina. Paskatās Puisītis un ierauga: pie loga stāv atkal tas pats vīrs. Tas pats un tomēr citāds: ne zirga vairs — zirgs pazudis, ne zobena vairs — zobens salūzis, ne cepures vairs — cepure nokritusi, un ari pats viņš stāv un grīļojas.

— Ļaudis, celieties! — viņš iesaucās pēdējo reizi.

— Šāviņi ir, bet strēlnieki pieveikti. Arī šautenes ir, bet cīnītāju maz. Palīdzība ir tuvu, bet spēka nav. Celieties visi, kas vēl dzīvi esat palikuši! Mums tikai vienu nakti un dienu jānoturas.

Palūkojās Puisītis īkstītis uz ielas: iela tukša. Noklaudz aizvirtņi, nečīkst vārti — nav kam celties. Tēvi aizgājuši, un brāļi aizgājuši — neviena nav palicis.

Tikai to Puisītis redz, ka pa vārtiem iznāk kāds simt gadu vecs vectētiņš. Viņš grib šauteni pacelt, bet ir tik vecs, ka vairs nejaudā. Grib zobenu apjozties, bet ir tik nevarīgs, ka nespēj.

Tad apsēdās vectēvs uz velēnu soliņa, nokāra galvu un sāka raudāt...

— Vai es pareizi stāstu, Alka? — Nata vaicāja, lai atņemtu elpu, un atskatījās.

Nu jau vairs Alkas pasaku neklausījās oktobrēni vien.

Nezin pa kuru laiku klusām bija pielīdis viss Joskas pionieru posms. Un pat baškiriete Emine, kura tikai mazliet saprata krieviski, sēdēja domīga un nopietna. Pat aušīgais Vladiks, kas gulēja patālāk, izlikdamies, ka neklausās, patiesībā klausījās, jo gulēja klusu, ne ar vienu nesarunādamies un nevienu neaiztikdams.

— Pareizi, Nata, pareizi... Vēl labāk, nekā es stāstīju, — Aļka atbildēja, pievirzīdamies viņai tuvāk.

— Nu tā ... Apsēdās vectēvs uz velēnu soliņa, nokāra galvu un sāka raudāt.

Tad Puisītim kļuva sāpīgi. Puisītis īkstītis izskrēja uz ielas un skāņi, skāņi sauca:

— Ei, jūs, puisīši, puisīši-mazulīši! Vai tad mēs, puikas, to vien protam kā spēlēties un plosīties? Mūsu tēvi aizgājuši, un brāļi aizgājuši. Vai tad mēs, puikas, lai sēžam un gaidām, kamēr buržuji atnāk un aizdzen mūs savā nolādētajā verdzībā?

Tikko izdzirdējuši šādus vārdus, puisīši-mazulīši ieaurojās visi vienā balsī! Cits izskrien pa durvīm, cits izlien pa logu, cits pārlec pāri sētai.

Visi gribēja doties palīgā. Tikai viens — Puisītis Nelā-dzītis sadomāja pāriet buržuju pusē. Bet tik viltīgs bija šis Nelādzīlis, ka nevienam neko neteica, vienīgi savilka bikses augstāk un skrēja reizē ar visiem it kā palīgā.

Puikas cīnās no nakts tumsas līdz rīta ausmai. Vienīgi Nelādzītis necīnās, tikai staigā un skatās, kā varētu palīdzēt buržujiem. Un Nelādzītis redz, ka aiz uzkalnītes sakrauts daudz kastu, bet šajās kastēs paslēptas melnas bumbas, balti šāviņi un dzeltenas patronas. «Ahā,» nodomāja Nelādzītis. «Te ir tieši tas, ko man vajag.»

Bet tajā brīdī Galvenais Buržujs prasa saviem buržujiem:

— Nu ko, buržuji, vai uzvara rokā?

— Nē, Galveno Buržuj, — buržuji atbild. — Mēs tēvus un brāļus sakāvām, un pavisam tuvu bija mūsu uzvara, bet tad atskrēja viņiem palīgā Puisītis īkstītis, un nekādi mēs nevaram ar viņu galā tikt.

Ļoti izbrīnījās un saskaitās Galvenais Buržujs un nikni uzbļāva:

— Vai tas var būt, ka jūs netiekat galā ar Puisīti? Ak jūs, nekam nederīgie gļēvuļi, buržuji! Kā jūs nevarat pieveikt šādu mazuli! Auļojiet tūliņ pat un neatgriezieties bez uzvaras!

Nu buržuji apsēdās un domāja: ko viņi tādu varētu pasākt? Pēkšņi ierauga: no krūmiem izlien Puisītis Nelādzītis un nāk taisni pie viņiem.

— Priecājieties! — viņš tiem uzsauc. — To visu izdarīju es, Nelādzītis. Es saskaldīju malku, sastiepu sienu un aizdedzināju visas kastes ar melnajām bumbām, ar baltajiem šāviņiem un dzeltenajām patronām. Tūlīt ies gaisā!

Nu buržuji kļuva priecīgi, žigli pierakstīja Puisīti Nelā-dzīti savās buržuju rindās un iedeva viņam veselu mucu ievārījuma un veselu grozu ar cepumiem.

Sēž Puisītis Nelādzītis, gremo un priecājas.

Pēkšņi uzsprāga aizdedzinātās kastes. Un tā rībēja, it kā tūkstoš pērkonu reizē nograndītu un tūkstoš zibeņu vienā mākonī atplaiksnītu.

— Nodevība! — iekliedzās Puisītis īkstītis.

— Nodevība! — kliedza visi viņam uzticīgie puikas.

Un tad caur dūmiem un uguni uzbruka buržuju karaspēks un sagrāba un sasaistīja Puisīti īkstīti.

Iekala Puisīti smagās važās. Iesēdināja Puisīti mūra tornī. Un aizskrēja prasīt: ko nu Galvenais Buržujs pavēlēs darit ar sagūstīto Puisīti?

Ilgi domāja Galvenais Buržujs, tad izdomāja un teica:

— Mēs nobeigsim šo Puisīti. Bet lai viņš papriekš mums izstāsta visu viņi'. Kara Noslēpumu. Ejiet, buržuji, un jautājiet viņam:

— Kāpēc, Puisīt, pret Sarkano Armiju cīnījās četrdesmit caru un četrdesmit karaļu, cīnījās, cīnījās un tikai paši dabūja galu?

— Kāpēc, Puisīt, visi cietumi pilni, visas katorgas pilnas un visi žandarmi uz ielu stūriem un viss karaspēks kājās, bet mums nav miera ne gaišā dienas laikā, ne tumšā naktī?

— Kāpēc gan, Puisīt, nejauko īkstīt, manā Augsto Kalnu Buržuju valstī, otrajā — Zemienes Karalistē un trešajā — Sniega Valstībā un ceturtajā — Tveices Valstībā vienā un tai pašā dienā agrā pavasarī nn vienā un tai pašā dienā vēlā rudenī gan dažādās valodās, bet vienas un tās pašas dziesmas dzied, gan dažādas rokas, bet vienus un tos pašus karogus nes, vienas un tās pašas runas saka, vienādi domā un vienādi rīkojas?

Pajautājiet, buržuji:

— Vai Sarkanajai Armijai, Puisīt, nav kara noslēpuma?

Un lai viņš izpauž šo noslēpumu.

— Vai mūsu strādnieki nesaņem svešu palīdzību?

Un lai viņš izstāsta, no kurienes nāk tā palīdzība.

— Vai no jūsu valsts, Puisīt, nestiepjas slepena eja uz visām citām valstīm, pa kuru, ja sauc pie jums, mūsu pusē atsaucas, ja sāk pie jums dziedāt, mūsu pusē dzied līdzi, un ko saka pie jums, par to domā pie mums?

Aizgāja buržuji, bet drīz atgriezās.

— Nē, Galveno Buržuj, neatklāja mums Puisītis īkstītis Kara Noslēpumu. Viņš smējās, mums acis skatīdamies.

— Ir, — viņš saka, — varens noslēpums stiprajai Sarkanajai Armijai. Un, lai jūs uzbruktu kad uzbrukdami, jums uzvaru negūt.

— Ir, — viņš saka, — neaptverama palīdzība, un, lai cik daudzus jūs arī ieslodzītu cietumos, visus tikpat neie-slodzīsiet, un nebūs jums miera ne gaišā dienas laikā, ne tumšā naktī.

— Ir, — viņš saka, — arī dziļas, slepenas ejas. Bet, lai kā jūs tās meklētu, tikpat neatradīsiet. Un, ja arī atrastu, tad nevarētu ne aizbērt, ne aizsprostot, ne iznīcināt. Bet vairāk es jums, buržujiem, neko neteikšu, un paši jūs, nolādētie, nemūžam neuzminēsiet.

Nu sabozās Galvenais Buržujs un pavēlēja:

— Izdomājiet, buržuji, šim tiepīgajam Puisītim īkstītim visbriesmīgākās mokas, kādas vien pasaulē ir, un izdabūjiet no viņa Kara Noslēpumu, jo nebūs mums miera ur: dzīves bez šā svarīgā Noslēpuma.

Aizgāja buržuji un šoreiz ilgi neatgriezās. Nāk un purina galvas.

— Nē, — viņi saka, — mūsu priekšniek Galveno Bur-žuj. Bāls viņš stāvēja, šis Puisītis, bet lepns un neizpauda mums Kara Noslēpumu, jo tāds viņa dotais vārds. Bet, kad mēs gājām prom, viņš nometās zemē, pielika ausi pie aukstās grīdas smagajām akmens plātnēm un, vai vari ticēt, Galveno Buržuj, pasmaidīja tā, ka mēs, buržuji, nodrebējām un mums kļuva baigi: vai tikai viņš nav sadzirdējis, ka pa slepenajām ejām tuvojas mūsu nenovēršamais gals? ...

— Nevis pa slepenajām ... tur Sarkanā Armija trauc! — nevarēdams nociesties, sajūsmā iesaucās oktobrēns Kara-sikovs.

Un viņš tik kareivīgi atvēzēja roku ar iedomāto zobenu, ka tā pati meitenīte, kura vēl nesen, uz vienas kājas lēkādama, bez bailēm bija viņu ķircinājusi — «Karasītis, ba-rasītis», neapmierināti paskatījās viņā un katram gadījumam atvirzījās nostāk.

Te Nata pārtrauca stāstu, jo tālumā atskanēja signāltaure, kas aicināja pusdienās.

— Pabeidz stāstīt! — Aļka pavēloši noteica, dusmīgi ieskatīdamies viņai sejā.

— Pabeidz! — uzstāja arī pietvīkušais Joska. — Mēs pēc tam ātri sastāsimies rindā.

Nata atskatījās. Neviens bērns nebija piecēlies. Vinn ieraudzīja daudz, daudz bērnu galviņu — baltas, tumšas, kastaņbrūnas un zeltmatainas. No visām pusēm viņā raudzījās acis — lielas, brūnas kā Aļkam, skaidras, zilas kā rudzupuķes, kā tai zilacītei, kura bija lūgusi pastāstīt pasaku, šauras, melnas kā Eminei un daudz, daudz citu acu, kas parasti bija jautras un šķelmīgas, bet tagad domīgas un nopietnas.

— Labi, bērni, es pabeigšu.

...— Un mums kļuva baigi, Galveno Buržuj, vai tikai viņš nav sadzirdējis, ka pa slepenām ejām tuvojas mūsu nenovēršamais gals.

— Kas tā par zemi? — tad izbrīnā iesaucās Galvenais Buržujs. — Kas tā par neizprotamu zemi, kurā pat mazi

6 — A. Gaidnrs. «Izlasei

zēni zina Kara Noslēpumu un tik stingri tur savu doto vārdu? Steidzieties, buržuji, un nogaliniet šo lepno Puisīti! Pielādējiet lielgabalus, izvelciet zobenus, attiniet mūsu buržuju karogus, jo es dzirdu, ka mūsu taurētāji pūš trauksmi un mūsu signalizētāji māj ar karodziņiem. Acīmredzot mūs sagaida nevis viegla kauja, bet smaga cīņa.

— Un Puisītis īkstītis gāja bojā ... —- Nala teica.

Pēc šiem negaidītajiem vārdiem oktobrēnam Karasiko-

vam seja pēkšņi kļuva bēdīga, mulsa un viņš vairs nevē-zēja roku. Zilacainā meitenīte sadrūma, un Joskas mūsainā seja vērtās ļauna, it kā viņu tikko būtu piemānījuši vai apvainojuši. Bērni sakustējās, sačukstējās, un vienīgi Alka, kas jau zināja šo pasaku, sēdēja mierīgi.

— Bet... vai jūs esat redzējuši vētru, bērni? — skaļi jautāja Nata, uzlūkodama apklusušos bērnus. — Nu, un tad kā pērkons nodārdēja kaujas lielgabali. Kā zibens uzliesmoja ugunīgi sprādzieni. Kā vētra drāzās uz priekšu jātnieku pulki, un kā mākoņi aizsteidzās garām sarkanie karogi. Tā uzbruka Sarkanā Armija.

Un vai esat redzējuši pērkona lietusgāzes sausā un tveicīgā vasarā? Lūk, tāpat kā avotiņi, kas, tecēdami no putekļu klātajiem kalniem, saplūst burbuļojošā, putojošā straumē, tā līdz ar pirmajiem kara dārdieniem Kalnu Buržuju valstī daudzās vietās sākās sacelšanās un tūkstošiem niknu balsu atsaucās no Zemienes Karalistes iin no Sniega Valstības, un no Tveices Valstības.

Sakautais Galvenais Buržujs bailēs metās bēgt, skaļi lādēdams šo valsti ar tās brīnumaino tautu, ar tās neuzvaramo armiju un ar tās neuzminamo Kara Noslēpumu.

Puisīti īkstīti apbedīja zaļā uzkalniņā pie Zilās upes. Un uz kapa uzlika lielu, sarkanu karogu.

Brauc garām kuģi — sveic Puisīti!

Lido pāri lidolāji — sveic Puisīti!

Trauc garām vilcieni — sveic Puisīti!

Un aizsojo pionieri — salutē Puisītim!

Tā, bērni, nu pasaka ir galā.

...Agrā rītā, kad lielais ūdens jau bija noplūdis, pie Sergeja pieskrēja desmitnieks Djagiļevs. Viņš bija aizelsies un atbīdīja sāņus vecu tatāru strādnieku, kurš klu-. sītēm nesakarīgi sūdzējās Sergejam par to, ka viņam par mazu aprēķināta alga.

— Nē, nu padomājiet vien! Tie ir gan cilvēki! Galvas viņiem vajadzētu noraut... Kur ir Saļimovs? Sakiet, Sergej Aleksandrovič, lai to velnu, Saļimovu, tūlīt sauc šurp!

— Kāpēc velnu? Kādēļ tu lamājies? — no krūmiem atskanēja Saļimova mierīgā balss. — Runā par lietu, bet nekliedz un nespiedz kā gailis lapsas nagos! Nu kam tev vajadzīgs Saļimovs?

— Naktī uzlauzuši atslēgu, — raudulīgā balsī paskaidroja Djagiļevs. — Viss pa tīro. Bisi nozaguši, divstobreni. Šķirstiņš bija aizslēgts. Tajā sešdesmit rubļu valsts naudas, dokumenti, saraksti, kvītis. Nu kas tas ir, Sergej Aleksejevič? — nesapratnē noplātīdams rokas, jautāja Djagiļevs.

Un, pagriezies pret pūlītī stāvošajiem strādniekiem, kas uzmanīgi klausījās, viņš padraudēja ar dūri.

— Kam dūri vicini? — vēl arvien tikpat mierīgi jautāja Saļimovs. — Zog gan krievs, gan tatārs. Ir visādi zagļi. Kāpēc, vieglprātīgais cilvēk, velti dūri vicināt?

Saļimovs dusmīgi savilka uzacis un pārmetoši piebilda:

— Rau, tatāri rok zemi, bet tur iet krievs, brandava piesūcies. Vai gan labs cilvēks no paša rīta piedzersies?

Un tiešām, pienāca galīgi piedzēries večuks un, neveikli padraudējis Saļimovam ar pirkstu, muļķīgi iesmējās.

— Gulēt, ej gulēt! — veikli pastūmis projām piedzērušo, uzsauca apmulsušais Djagiļevs. — Ir gan cilvēki! Tie esot cilvēki! — Vārdus ātri bērdams, viņš pabeidza un nevarīgi atmeta ar roku.

Sergejs pavēlēja uz nogāzt rakt metru dziļu grāvi un sacirst balsta kokus. Viņš apgriezās, meklēdams to večuku, kas bija žēlojies, ka viņam nepareizi izmaksāts, bet večuka vairs nekur nemanīja. Tad kopā ar Djagiļevu viņš devās lejup uz dēļu baraku, kur atradās desmitnieka kantoris.

Saniknotais Djagiļevs nu lamāja ir krievus, ir tatārus — visus, kas vien ienāca prātā.

— Kā gribat, Sergej Aleksejevič, bet strādāt es tiešām neesmu ar mieru. Lai Saļimovs paliek. Es mokos, sitos nost... Visur tik lamas jādzird, visur nepatikšanas. Un tad vēl — paskat, ko pastrādājuši!

Ne Djagiļeva divstobrenes, ne sešdesmit rubļu Sergejam nebija žēl, bet viņš stipri uztraucās, ka kopā ar naudas lādīti pazuduši saraksti un dokumenti.

Viņš lika paziņot milicijai un, miegainās acis berzēdams, izgāja no barakas.

Ceļā uz pirmo iecirkni Sergejs ieraudzīja atkal to pašu piedzērušo. Sis piedzērušais stāvēja, atspiedies pret klints izcilni, un nesakarīgi dziedāja par sestdienu un par nelāgu laiku, kad nevar strādāt uz lauka. Sergejs gribēja pieiet klāt un pajautāt, kas par nelaimi un kāpēc viņš jau no paša rītā tā piesūcies. Bet piedzērušais negaidot nogāzās krūmos un aizmiga.

Pirmajā iecirknī darbi ritēja parastajā gaitā. Seit jaunais brigadieris kuplu cekulu sarūgtināts stāstīja, ka ielikts jau simt astoņdesmit metru renes un ka būtu bijis vairāk, bet, baidīdamies no plūdiem, viņi visu nakti vilkuši materiālus kalnā.

Sergejs apsolīja atsūtīt no Djagiļeva pāris zirgu un kādus desmit strādniekus.

Iznācis krastā karstajā saulē, Sergejs sajuta, ka ļoti gribas gulēt, bet vajadzēja vēl apmeklēt Alku. Alkas dēļ viņš bija apņēmies uzraudzīt ūdensvada ievilkšanas darbus. Un tomēr ar Aļku satikties viņam iznāca reti. Pats darbs bija tīrais nieks, bet vienmēr kaut kas ķērās. Piemēram, pavisam nesen, pirms viņa atbraukšanas, bija pazudušas četrdesmit lāpstas. Un pavisam bezjēdzīgi izrakti divsimt kubikmetri zemes — ne tur, kur vajadzēja.

Sergejs ātri izpeldējās, nomazgāja dubļainos zābakus, sakārtoja saburzīto frenci un devas uz nometni.

Pusdienas ēdot, posmvedis Joska jautāja Vladikam, kāpēc tas vakar neesot bijis ne sporta pulciņā, ne pionieru pulciņa laukumā.

Vladiks saausījās un pavēra muti, lai tūlīt samelotos, ka viņš strādājis darbnīcā. Te, kā par spīti, saldējumu pasniegdams, pienāca galda dežurants pionieris Baškatovs, un viņa klātbūtnē nekādi nedrīkstēja melot, jo Baškatovs pats vakar darbnīcā bija bijis par vecāko.

Lai pārtrauktu sarunu, Vladiks žigli pagriezās un it kā netīšām apgāza Joskas trauciņu ar saldējumu. Taču t-is iznāca neveikli, un visi redzēja, ka Vladiks apgāzis tīšām.

— Huligāns! — Joska noskaitās un ātri izrāva no Baš-katova rokām to saldējumu, kuru Baškatovs sniedza VI a-dikam.

Visi sāka smieties, bet Vladiks parāva trauciņu, un saldējums iekrita salātu bļodā.

Izcēlās troksnis, gandrīz vai kautiņš, bet beidzās ar to, ka pienāca nometnes dežurants un Vladikam ar kaunu bija jāaiziet no galda.

Saniknotais Vladiks parādīja Joskam dūri un tūdaļ aizgāja.

Tūlīt pēc pusdienām Nata devās uz piekrasti, uz štābu. Tur šodien notika pionieru vadītāju apspriede — bija jāgatavojas trešās maiņas visas pionieru nometnes ugunskuram, kas bija paredzēts parīt.

Pārtraukumā Aļoša Nikolajevs vaicāja:

— Segalova, kāpēc šodien bērni visu laiku čalo, strīdas? ... Pasaka, pasaka ... Es nekā nevarēju saprast. Par ko tu viņiem stāstīji?

— Stāstīju pasaku, Aļoša. Skaistu pasaku.

— Kāpēc tu sadomāji stāstīt pasaku? Būtu pastāstījusi kaut ko no īstenības. Piemēram, vai tu lasīji, ka atkal kāds pionieris novērsis dzelzceļa katastrofu? Būtu to pastāstījusi.

— Pastāstīju jau, — pasmiedamās atbildēja Nata.

— Nu, saka, gājis, ieraudzījis, ka sliedei uzgrieznis atskrūvējies, aizskrējis un pateicis sargam. Kas tur sevišķs? To ikviens no mums būtu noteikti izdarījis. Bet tu paklausies ... «Iekala Puisīti smagās važās. Iesēdināja Puisīti mūra tornī tin aizskrēja prasīt: ko nu Galvenais Buržujs pavēlēs darīt ar sagūstīto Puisīti?»

— Velns zina, Nata, ko tu muldi! — Aļoša viņu pārtrauca. — Kāds Galvenais Buržujs? Ko iekala?

— Puisīti iekala! — tiepīgi atkārtoja Nata. Un tūlīt nomierināja: — Bet par katastrofu es noteikti vēlreiz izstāstīšu. Pati saprotu ... transports, kravu virkne ... Neesmu taču pirmo gadu. — Un, pēkšņi pasmaidījusi, viņa atkārtoja: — «Brauc garām kuģi — sveic Puisīti! Trauc garām vilcieni — sveic Puisīti!» Un vai tas nav transports? Un ies garām, Aļoša, pionieri — salutēs Puisītim! Ak tu... uzgriezni! — Nata smiedamās pabeidza un, saņēmusi aiz rokas Aļošu, vilka to uz lieveni, kuram garām trokšņaini aiznesa uz laukumu jauno, milzīgo plakātu.

Pēc apspriedes Nata atcerējās, ka svētkiem vēl nav gatavi kostīmi pulciņu dejotājām. Noliktavā viņa izvēlējās klēpi krāsainu drānu atgriezumu, kaudzi dažādu krāsu lentu un spīdīga papīra rullīti.

Lai nevajadzētu iet pa ceļu ar līkumu, viņa gāja taisni. Bet neiznāca, kā gribēja. Krūmi drīz vien saslēdzās tik cieši, ka Natai vajadzēja ik brīdi apstāties, bet neskaitāmās nejaušās taciņas līkumoja un aiztecēja ne tur, kur vajadzēja.

Pēkšņi kaut kas sāpīgi ieskrāpēja zem ceļgala. Nata ievaidējās un ieraudzīja, ka tā ir dzeloņstieple.

— Es jums gan, palaidņi! Kur tas žagars! — atskanēja dusmīga balss.

Krūmi aiz žoga pašķīrās, un Nalas priekšā basām kājām stāvēja Geika, kas bija noņēmis siksnu.

Ieraudzījis Natu, apkrāvušos ar nesamo, Geika samulsa un nīgri paskaidroja:

— Sargs aizgājis uz pirti, bet puikas lien dārzā. Bumbieri vēl gluži zaļi, cieti — pat meža cūka tos nepārkodīs, bet šie tikpat lien. Vakar divus jūsējos noķēru. «Kauns,» es saku. «Jūs, plikstilbjus, gan ar kūkām, gan saldējumu baro. Par jums gan pavāri un ārsti gādā, bet ko jūs darāt!» Vajadzēja viņus, kā nākas, ar nātrēm, bet skatos •— nosarkuši. Tādi neganteļi! Atņēmu viņiem zaļos bumbierus, iedevu pa gatavam ābolam. Sie tomēr stāv un klusē. <Labi,» saku viņiem, «skrejiet! Eh, jūs... baskāju diktatūra!»

Geika pasmaidīja. Viņš parādīja Natai ceļu, pastāvēja, noraudzīdamies viņai pakaļ, un, arvien vēl par kaut ko smaidīdams, ar troksni pazuda krūmos.

Nata uzkāpa piekalnē, ielīda lazdu krūmos un, izdzirdējusi balsis, pašķīra zarus. Viņa ieraudzīja nelielu krauju meža pļaviņu. Tur dažu desmitu soļu attālumā, zemē nometušies, gulēja Sergejs un Aļka.

Protams, vajadzēja nemanīti aiziet, bet, kā par spīti, krāsaino lupatiņu gali bija ieķērušies ērkšķos, un Nata nu stāvēja, baidīdamās pakustēties, lai viņu nepamanītu un nenodomātu, ka viņa tīšām slēpjas.

— Tēt, — Aļka sacīja, — zini ko, uzdziedāsim mūsu mīļoto dziesmu! Tu aizvien tikai braukā prom. bet mēs kā nevaram, tā nevaram kopā padziedāt.

— Dziedi labāk tu viens pats, Aļka. Es nakti darbā daudz reižu kliedzu, rājos, un man aizsmakusi balss.

— Kliegt nevajag, — Aļka pamācīja. — Nu sāc, tad es arī!

Tā bija skaista dziesma. Tā bija dziesma par rūpnīcām, kas sacēlušās, par pulkiem, kas, kaujā ejot, saliedējušies ciešāk un ciešāk, un par biedriem varoņiem, kas smaka cietumos un cieta aukstajos moku kambaros.

Un savādi: tagad, kad klajumiņā jocīgais oktobrēns Aļka, raustīdams tēvu aiz piedurknes un takti klanīdams galvu, skaļi dziedāja šo jauko dziesmu, Natai pēkšņi likās, ka viss ir labi un ka strādāt viņai patīk.

Nupat, nupat, bērnus modinot, atskanēs zvans, un čalodams un spiegdams no gultām uzlēks viss viņas nevaldāmais pionieru pulciņš. Bet Vladiks un Toļa droši vien jau sen pamodušies un, signālu gaidot, knosās guļvietās un, protams, neļauj citiem gulēt.

«Daudz gan aug mūsu — padomju cilvēku,» dziesmā klausīdamās, nodomāja Nata. Izraujot aizķērušos drebēs gabaliņus, viņa nolauza zariņu un izbijusies apklusa.

— Tēt, — Sergejam sejā raudzīdamies, jautāja Aļka,

— kāpēc tad, kad mēs dziedam «Rūpnīcas, celieties» un «rindās kārtojieties», viss šķiet ļoti jauki. Bet, tiklīdz nonākam pie vārdiem «biedri cietumu aukstajās kamerās», tu vienmēr guli un aizmiedz acis.

— Kāpēc vienmēr? — Sergejs atbildēja. — Saule spīd acīs, tāpēc arī aizmiedzu.

— Bet kad mēness spīd? — mazliet paklusējis, atkal vaicāja Aļka.

— Kad mēness, tad tāpēc, ka mēness. Esi gan tu savādnieks, Aļka!

— Bet kad nav ne saules, ne zvaigznes, ne mēness? — skaļi un jau uzstājīgi atkārtoja Aļka. — Es jau pats zinu, kāpēc.

Viņš pielēca kājās, izstiepa roku, norādīdams kaut kur zem kraujas lejā uz pelēkajiem akmeņiem. Klusēdams paskatījās uz tēvu un žigli pacēla roku, it kā sveicinādams kaut ko tādu, ko pārsteigtā Nata nekādi nevarēja saskatīt.

Nata paspēra soli. Zem viņas kājām sakustējās akmentiņi un ar troksni noripoja lejup. Aļka pagriezās, un nu vairs Natai cits nekas neatlika kā nolēkt pie viņa lejā.

— Tā jau ir tā pati! — Aļka iesaucās, raudzīdamies uz krāsainās lentēs un drēbju strēmelēs sapinušos meiteni.

— Nataša? — pūlējās uzminēt Sergejs.

— Tā pati, — apstiprināja Nata.

— Nu, kāds ir Aļka?

— Skraida, draiskuļojas. Tāds... — Nata sastomījās,

— tāds mazulis. Nerausti, Aļka, aiz lentēm! Mēs no tām Eminei svētkiem izgatavosim kostīmu. Vai tu ar viņu vēl neesi sastrīdējies?

— Nē, neesmu sastrīdējies, — Aļka atbildēja. — Ar Vasiku Bubjakinu gan sakāvāmies. Viņš ņem, bet es nedodu. Viņš saka: «Dod!» Bet es saku: «Nedošu!» Viņš man — plauks! Un es viņam arī — piaukš, plaukš! Tikai mēs jau atkal esam divas reizes izlīguši.

Un, pagriezies pret tēvu, Aļka paskaidroja:

— Emine — tā ir tāda maza, jautra meitenīte... baš-kīriete. Šodien raudulis Karasikovs sāka brēkt: ū-ū, u-īs! Viņa pieskrien klāt, lēkā viņa priekšā uz vienas kājas uri baškīriski ķircina: tir-bir-tir, bur-tir-tir ... Nū tik ātri, un pati visu laiku lēkā. Ļoti laba baškīriele. Tikai baidās, ja viņu aiz kājām saķer: kliedz, ka visa istaba skan.

Tālumā atskanēja signālzvans. Nata kļuva steidzīga.

— Aļka, vai tu nāksi kopā ar mani? Bet varbūt jūs viņu ņemsiet līdzi?

— Nē, līdzi ne, — pieceldamies atbildēja Sergejs.

— Iešu atpūtīšos, pēc tam uz ezeru, bet rītā uz Jaltu. Nu, skrieniet! Tātad parit redzēsimies.

— Noteikti parīt, — Aļka piekodināja. —- Vakarā būs ugunskurs, mūzika un tad ... nē, labāk neteikšu. Kad atnāksi, pats redzēsi.

Viņi aizskrēja.

Sergejs brīdi pastāvēja, piegāja pie kraujas, uz kuru nupat klusēdams bija rādījis Aļka. Viņš paskatījās lejup un arī pasmaidīja, it kā arī viņš tur kaut ko redzētu starp pelēko, miklo akmeņu bluķiem.

Tad viņš uzsvilpoja, savilka ciešāk siksnu un soļoja lejup, ejot atcerēdamies, ka pirmajam iecirknim jānosūta apsolītie zirgi un jāsameklē tas vecais tatārs, kas žēlojās, ka viņam nepareizi izmaksāta alga.

Brigadierim Saļiinovam Sergejs ne visai uzticējās.

Otrā dienā tūlīt pēc brokastīm Tolu Sestakovu aizsūtīja uz lejas noliktavu pēc krāsas. Toļa pamirkšķināja ar aci Vladikam, lai tas pagaidītu.

Bet noliktavā, kā par spiti, vajadzēja ilgi stāvēt rindā. Visi pulciņi steidzās pabeigt pirmssvētku darbus. Nepārtraukti šurp skrēja bērni un lūdza stieples, auklas, papīru, krāsas, sarkanu kokvilnas drānu, laternas, sveces, naglas. Visi steidzās, un nevienam nebija laika.

Kad Koļa beidzot atgriezās pulciņā, izrādījās, ka Vla-diks kaut kur pazudis.

Toļa skraidīja gan šurp, gan turp, meklēja pa visiem kaktiem un tā apnika visiem, ka Nata viņu pielika pie darba — lai piesit ar mazām nagliņām piecstarainajai zvaigznei zelta apmatīti.

Tikko Toļa bija nosēdies, nez no kurienes iznira Vladiks, kas nekur tālu nebiia aizgājis, bet tīšām, lai sagaidītu draugu, iešmaucis ārpus kārtas vannā nomazgāties,

Lai viņi ātrāk tiktu brīvi, Vladiks sapīcis ari piesēdās sist nagliņas. Bet apķērīgā Nata tūlīt noprata, ka no šāda darba būs maz labuma, un, iedevusi Vladikam veselu žūksni mazu karodziņu, lika tos nonest lejā un nodot pionier i nometnes galvenā laukuma dežurantam.

Citā reizē Vladiks noteikti būtu strīdējies pretim, bet pašlaik tas nebija izdevīgi: viņam vajadzēja izlikties paklausīgam.

Dusmīgi paskatījies uz Toļu, viņš mierīgi izgāja, bet, nonācis aiz durvīm, drāzās lejā, tieši cauri krūmiem, pāri strautiņiem un tērcitēm, lai drīzāk varētu atgriezties un, izmantojot priekšsvētku kņadu, ar Toļu aizbēgt uz vecajām pilsdrupām.

Taču, kad Vladiks nosvīdis atgriezās, viņš Toļu n.sastapa. Izrādījās, ka tūlīt pēc Vladika aiziešanas Nata l ija izbārusi Toļu par to, ka tas greizi sitis nagliņas, un aizdzinusi projām. Iepriecinātais Toļa bija tūdaļ devies pakaļ Vladikam, taču nevis taisni, bet garām dārzam, pāri tiltiņam un tālāk pa celiņu.

«Atkal nelaime!» nodomāja sarūgtinātais Vladiks un iekaisis iegrūda sānos dunku čerkesam Ingulovam, kas bija pagadījies ceļā. Taču Ingulovam palīgā devās dūšīgs pionieris, kpbanietis Libatjko, un Vladikam vajadzēja ņomt kājas pār pleciem.

Pļaviņā zem cipresēm nogurušais un saniknotais Vladiks uzdūrās Aļkam un oktobrēnam Karasikovam, kuri noņēmās ap resnu bluķi, pūlēdamies to nogrūst nokraujas purviņā.

Vladiks atcerējās, ka oktobrēnam Karasikovam arī jāiesit knipis: Karasikovs no rīta bija izpļāpājies, ka Vladiks pabāzis Barankinam zem palaga skārda ziepju trauciņu un drēbju suku.

Pēkšņi atskatījās Alka un, mierīgi raudzīdamies Vladika dusmīgajā sejā, lūdza, lai viņš palīdzot tiem iekustināt smago bluķi.

Tāds drosmīgs lūgums Vladikam patika.

Pēc brīža bluķis brākšķēdams nolidoja lejā un kā bumba nošļakstēja purviņā, izklīdinot uz visām pusēm apdullušās vardes.

— Tu esi labs cilvēks, Aļka! — nosēzdamies zālē, domīgi sacīja Vladiks.

Alka pasmaidīja un ziņkārīgi ielūkojās Vladikam acīs.

— Tu esi labs cilvēks, — Vladiks, pēkšņi kaut ko sadomājis, noteica. — Zēl tikai, ka tu vēl esi mazs, citādi

es tevi paņemtu biedros. Mēs uzrāptos ar tevi visaugstākajā kalnā, nostātos ar šautenēm un no turienes apsargātu visu zemi.

— Es ari uzrāptos, — apvainots piebilda Karasikovs, kas, redzēdams, ka knipja sitiens nedraud, bija kļuvis drošāks un pievirzījies tuvāk.

— Jeb ne, — jaunas iedomas pārņemts un parādījis Karasikovam pigu, runāja tālāk Vladiks, — es stāvētu ar šauteni, tu skatītos tālskatī, bet Toļa sēdētu pie radioraidītāja. Un, tiklīdz kas gadītos, — piespiestu podziņu, un tūlīt dzirkstis, dzirkstis ... Trauksme! ... Trauksme! Celieties, biedri!... Tad reizē visās malās iekauktos lokomotīvju un kuģu svilpes, uzplaiksnītu starmeši. Lidotāji — lidmašīnās. Kavalēristi — zirgos. Kājnieki — pārgājienā. Un strādnieki skrietu uz rūpnīcām, un strādnieces skrietu. Mierīgāk, biedril Mums baiļu nav!

— Arī es skrietu! — raudulīgi iesaucās aizskartais Karasikovs. — Ja jau visi skrien, tad ari es.

Sis gaudulīgais izsauciens apvaldīja Vladika degsmi. Viņš tūlīt norima, kļuva vienaldzīgāks un turpināja jau klusi un izsmejoši:

— Un tad pēc kaujas pēkšņi atcerētos: bet kur tad, brālīši, mūsu varonis Karasikovs? Ne dzīvajo vidū, ne mirušo, ne ievainoto vidū viņa nav. Bet kas tur guļamistabā vārtās zem gultas? Ak tas esat jūs, pilsoni Karasikov? Ak, jūs protat tikai mēli kulstīt un nosūdzēt, ka es Baran-kinam zem palaga ziepju trauciņu un drēbju suku pabāzu! Se tev par tādu mēļošanu knipis! Se vēl! Klačpaslala tāds!

Sabuknītais Karasikovs nepaspēja ne iepīkstēties, kad draiskulīgais Vladiks bija pazudis.

Karasikovs iešņukstējās un jautājoši pavērās Aļkā.

— Nekas! — Aļka mierināja. — Viņš tev tikai divas reizes iesita. Bet visu pārējo pa jokam sastāstīja. Tur Sarkanā Armija jau bez mums sargā. Tur nevis viens sargkareivis, bet tūkstošiem sargkareivju, un viņi visi stāv un nepakustas.

— Un es arī nekustētos, — Karasikovs nerimās.

— Nē, tu kustētos gan, — Aļka saskaitās. — Kāpēc vakar rīta līnijā visa ierinda stāvēja mierā, bet tu grozījies un grozījies? ... Pat Nata sāka bārties.

— Nemaz negrozījos. Tas bija tāpēc, ka man pārtrūka gumija un bikses slīdēja lejā, — aizkaitināts iebilda Karasikovs,

— Bet vai tad sargkareivjiem drīkst slīdēt? — līdzjūtīgi pasmējās Alka. — Ak tu lielībnieks!

No krūmiem izlēca Joska.

— Kur jūs nolīduši? — viņš sauca, rokas mētādams.

— Skrieniet ātrāk! Jūrā kuteris! Tūlīt sagaidīt... Viesi brauc... Matroži!... Vorošilovieši!

Bundzinieki jau rībināja bungas, taurētāji pūta taures, posmveži sauca, un jūrā, kuterim tuvojoties, dobji iekau* cās sirēna.

Tur atbrauca Sevastopoles militarizētās nometnes pionieri — vorošilovieši.

Tērpušies garās, melnās biksēs, matrožu blūzēs ar zilām svītriņām uz atlokiem, visi kā izlasīti, braši noauguši un veselīgi, soļoja ātri, pašapzinīgi, un varēja manīt, ka viņi augstu vērtē savu stāju un disciplīnu un lepojas ar to.

Viņu vidū Vladiks ieraudzīja pazīstamu zēnu un nepacietīgi uzsauca viņam:

— Miša, sveiks!

Bet tas tikai paskatījās un tikko manāmi pasmaidīja, it kā likdams saprast: lai gan viņš arī priecājas, tomēr par visu citu vēlāk, pašlaik viņš ir pionieris, matrozis, voroši-lovietis ierindā.

Pēc vakariņām bērni dabūja jaunas sporta biksītes, sporta krekliņus bez piedurknēm un kaklautus. Visur bija dzirdamas čalas, kņada un jautrība.

Bundzinieki uzvilka stingrāk bungas, taurētāji sparīgi pūta taurēs, kas spīdēja kā zelts. Uztrauktā baškīriete Eiņine terasē jau desmito reizi viegli uzskrēja pa citu pleciem gandrīz līdz griestiem un, izpletusi rokas ar zīda karodziņiem, nemākulīgi, bet sparīgi sauca:

— Sveiciens, vecā gvarde, no jaunā maiņa!

Kā zvirbulēni sasēdušies uz lieveņa, skaļi un nesaskanīgi dziedāja oktobrēni. Turpat līdzās nosvīdušais Baran-kins iedzina pēdējās naglas finiera tanka tornītī, bet kustīgais Joska grozījās viņam apkārt palēkdamies, uzslavēdams, pabārdams un mudinādams, jo tanku vēl vajadzēja paspēt nokrāsot.

— Tātad rit? — Toļa ar Vladiku norunāja.

— Teicu jau, rīt.

— Un lai neiznāktu tā kā šodien! Es eju turp, viņš šurp. Es šurp, viņš turp. Tikko mūs atvedīs, nokomandēs

«izklīst», es tīilit — šviuks! — tin tu tāpat. Un uz augšējās taciņas pie lapenes tiksimies.

— Bet ja nu tur jau kāds ir?

— Tad žigli krūmos! Sēdi un svilpo!

— Tas tik būs svilpiens! — Vladiks fesmējās un, pa-klakšķinājis ar mēli, laida vaļā tādus apdullinošus treļļus, ka Nala aizdomīgi paskatījās uz abiem draugiem un padraudēja ar pirkstu.

Pienāca svētku vakars.

Ar pirmo zvanu apklusa dziesmas, aprāvās strīdi, beidzās spēles, un visi steidzīgāk nekā citkārt metās uz savām vietām ierindā.

— Vai tu neredzēji tēti? — jau trešo reizi sarūgtinātais Aļka vaicāja Natai.

— Nē, Aļka, vēl neesmu redzējusi. Nu, bērni, sakārtojiet kreklus un kaklautus! Kā tev ar aukliņu, Karasikov? Vai atkal bikšeles slīdēs zemē?

Kamēr bērni, cits citam palīdzēdami, sakārtojās, Nata mierināja Aļku:

— Neskumsti! Ja jau viņš teica, ka atnāks, tad atnāks. Droši vien darbā mazliet aizkavējies.

Otrā līnijas galā sadusmotais posmvedis Joska gaudās t:n lēkāja ap sapūtušos Barankinu.

— Pats liki tanku krāsot, bet tagad lamājies, — īgni taisnojās Barankins.

— Vai tad es tev ar kaklautu liku krāsot? — sašutis jautāja Joska. — Te traips, un tur traips. Eh, Barankin! Būtu jel ātrāk pateicis, bet tagad noliktava slēgta un mantzine aizgājusi. Nu ko lai dara, Barankin?

— Pirmīt es aizgāju ar karstu ūdeni un ziepēm kaklautu mazgāt, bet, kad izžuva, skatos — atkal uz sausā redzams. Kad iemērcu otiņu, man pēkšņi kāds pagrūda roku. Nu, lūk, tā arī uzšļakstījās. Vai tad var grūstīties, kad cilvēks strādā? Es, kad cilvēks strādā, labāk ar lielu līkumu apiešu tam apkārt, bet grūst — nekad negrūdīšu.

— Tātad pie lapenes, — vēlreiz čukstus atgādināja Toļa. — Vai sērkociņus paņēmi?

— Paņēmu... Ciet klusu! — Vladiks pačukstēja un neuzmanīgi paplikšķināja pa biksēs sabāzto kreklu.

Pustukšā sērkociņu kārbiņa iegrabējās, un posmvedis Joska acumirklī apgriezās.

— Kādēļ tu paņēmi sērkociņus? Nav labi! Svied prom, Vladikt

— Un kas tev? — izbijies nošņācās Vladiks. — Kas par sērkociņiem?

— Mūsējais, Vladik, ir triecienposms, bet vienam, re, kaklauts ar krāsu notriepts, otram noslēpti sērkociņi... Svied labāk prom! Kauns! Kā tu man atbildi? Ja neklausīsi, es, neskatoties uz to, ka esam biedri, ņemšu un pateikšu vadītājai!

— Nu saki... Provokators!

Joska atlēca sāņus. Labsirdīgā, mūsainā seja saviebās, lūpas noraustījās, dūres savilkās. Bet tajā brīdī no lejas, no galvenā štāba, uzvijās signālraķete — «visiem sapulcēties». Un no flanga uz flangu atskanēja skaļa komanda: «Uzmanību!»

Ja tas nebūtu bijis Joska, bet kāds cits, tad droši vien, neraugoties uz signālu un komandu, kauna pilns kautiņš ierindā būtu nenovēršams.

Taču Joska tūdaļ savaldījās. Viņš, smagi elpodams un lēnām atlaizdams dūres, nostājās ierindā.

Tas viss norisa tik ātri, ka gandrīz neviens nekā nebija manījis.

Pionieri tūlīt saskaitījās, pagriezās pa labi un ar brašu dziesmu par jauno bundzinieku, kura slava nekad nezudīs, devās lejup.

Lejā netālu no jūras pletās plašs pionieru nometnes laukums, kuru no trijām pusēm iekļāva stāvi, puķēm noauguši uzkalni.

Uz soliem, ķeblīšiem, uz klinšu izciļņiem un zaļām noriņām bija sasēdušies bērni, nepacietīgi gaidīdami, kad svētku beigās uzliesmos neredzēti milzīgs ugunskurs, prasmīgi sakrauts augstas piecstaru zvaigznes veidā.

Norunājuši sapulcēšanās vietu, Natas pulciņa pionieri izklīda kur kurais.

Drīz atskanēja mūzika. Motorlaivā piebrauca Jaltas delegācija. Pienāca lidotāji no kara sanatorijas, un, gausi līgodamies seglos, piejāja večuki — tatāri no kaimiņu kolhoza.

No pūļa Natu pasauca viņas paziņa komjaunietis Kar. tuzikovs.

— Ifā patīk? Lieliski?... — viņš neapstādamies jautāja. — Atnāc rit uz volejbolu! — Un jau no tālienes viņš sauca: — Aizmirsu,., Tev tur vēstule... steidzīga! Uz galda ctežūrtelpā!

«Kāpēc steidzīga?» Nata ar nepatiku nodomāja. «Un no kā? No Veras tikko bija, Māte steidzīgu nesutis. Bet vairāk ari tā kā nebūtu no kā gaidīt. Paspēšu!» viņa nolēma un gāja tur, kur bērni riņķa dejā ietvēra samulsušos lidotājus.

Piesarkušie lidotāji nemākulīgi manevrēja gan šā, gan tā, pūlēdamies izrauties no apburtā loka. Kolīdz viņi spēra soli, jautrā rotaļnieku virkne virzījās reizē ar viņiem. Un tā tik ilgi, kamēr viņus piespieda pie lapenes sienas. Tur viņus satvēra un aizvilka uz visām pusēm, nosēdināja katru atsevišķi, lai neviens bērns nejustos apbēdināts.

Nata brīdi pastāvēja un atkal atcerējās vēstuli.

«Es taču paspēšu vēl tagad,» viņa domāja. «Vai nu tālu ko skriet.»

Viņa sakārtoja sporta blūzīti un, neatbildējusi nevienam uz jautājumiem, skriešus devās uz dežūrtelpu.

Un tomēr vēstule bija no mātes. Vēstule bija nopietna un juceklīga. Māte rakstīja, ka tēvu kaut kur pārceļot uz ilgu laiku un tēvs soloties braukt ar visu ģimeni. Tur būšot dzīvoklis ar trim istabām, dārzs un šķūnis. Turp jā-braucot veselu nedēļu. Un tēvs staigājot jautrs, bet piecus gadus vecais brālītis Vaņa esot vēl jautrāks un jau saplēsis Natas dāvāto tintnīcu. Un māte gan pati nebēdājoties, taču ko priecāties arī neesot. Seit dzīvojuši, apraduši, bet ej nu sazini, kā būs tur. Sveša mala, un arī ļaudis, stāsta, neesot krievi.

Divas reizes Nata izlasīja vēstuli, bet tā arī nesaprata: kas pārceļ? Kur pārceļ? Kāda mala, un kādi ļaudis?

Viņa saprata vienīgi to, ka māte lūdz, lai viņa brauc ātrāk uz Maskavu un pie tēvoča ilgi neuzkavējas.

Nata kļuva domīga. Pēkšņi tukšajā dežūrtelpā pa logu ieplūda straujas, jautras mūzikas vilnis, pēc tam daudzu balsu dziedāta pazīstama dziesma.

Nata noglabāja vēstuli uz krūtīm, izskrēja ārā un no kalniņa ieraudzīja, ka nometnes svētki jau sākušies — viss dimd un vizmo simt ugunīs.

Tur parādes maršā soļoja fizkultūrieši.

— Kur tu biji pazudusi? Es tevi meklēju, — dusmīgi jautāja nez no kurienes izlīdušais Aļka. — Iesim ātrāk! Kamēr es tevi meklēju, kāds puika apsēdās uz māna soliņa, un man tagad nav kur sēdēt, un es nekā neredzu.

Nata paņēma viņu pie rokas un aizgāja līdz tai vietai, kur bija vairāki brīvi krēsli.

— Tur nedrīkst, — nobažījies viņu apturēja Aļoša Ni* kolajevs. — Tā vieta ir šefiem. Nu ko viņi kavējas?

— Kas par to, ka šefiem? Kad atnāks, mēs atbrīvosim vietas. Viņš taču mazs un nekā nevar redzēt, Aļoša.

— Ielaid vienu, tad otru, tad trešo... — sāka rūkt Aļoša, bet nepaguva pabeigt, jo laukumā ar apsveikumu iznāca lidotājs.

Viņš nepaspēja aiziet līdz laukuma vidum, kad daudzās ugunis uzreiz nodzisa, tumsā kaut kas iešņācās, nobrāk-šķēja. Pēc divām trim sekundēm augstu virs laukuma iemirdzējās uguntiņa, un, izpletņa turēts, gaisā līgojās mazs, sudrabots lidmašīnas modelis.

Tad no zemes, no meža norām, no krūmiem un klinšainajiem akmeņiem atskanēja tāds uzvaras un gaviļu sauciens, ka lidotājs nesapratnē pakratīja galvu un gandrīz veselu minūti klusēja, nezinādams, kā viņam izturēties un kā iesākt apsveikumu.

Beidzot viņš saslējās un teica tādus vienkāršus, kvēlus vārdus, ka visi apklusa un norima, bet Joska, kas aizrautīgi klausījās un pats jau sen sapņoja kļūt par lidotāju, netīšām paklupa un tik tikko neaizlidoja, protams, nevis zilajās debesīs, bet dziļajā grāvī, kur auga ērkšķaini krūmi.

Pēc tam izskrēja meitenes dejotājas un fizkultūrietes, un te tūlīt notika aizķeršanās. Vispirms atskanēja klusa vārdu mija, tad skaļāk un skaļāk, un visapkārt sāka dūkt un čalot.

— Nāk!... Nāk!... Nāk!.,.

Alejas galā bija redzami kādi desmit pusmūža vīri. Tā bija nometnes šefu delegācija no Centrālās izpildu komitejas atpūtas nama Ai-Su.

Nata žigli piecēlās un paņēma Aļku uz rokām.

Kad norima apsveikumi un šefi nosēdās savās vietās, bet svētki ritēja savu gaitu, Nata ieraudzīja, ka malējais krēsls, tieši tas, no kura viņa bija piecēlusies, palicis brīvs. Viņa lēnītēm pastūma krēslu, apsēdās un paņēma Aļku klēpī.

Pa to laiku, kamēr meitenes fizkultūrietes veidoja sarežģītu piramīdu, Nata no sāniem aplūkoja atnākušos šefus. Un pēkšņi blakus krēslā viņa ieraudzīja loti pazīstamu seju.

«Kas tas tāds?» Nata samulsa. «Tumša seja, melna bārda, iesirms, brilles.,. Nu kas viņš tāds ir?»

Tieši tajā bridi visi kā viens aplaudēja un sāka smieties.

Iesmējās arī tas ar melno bārdu — karr, karrl — un tac iepriecinātā Nata uzreiz pazina, ka tas taču, protams, ir Gitajevičs, tas pats, kas tik bieži bija apmeklējis Se-galovu un ar ko Nata bija sadraudzējusies, ciemodamās pirms diviem gadiem veselu mēnesi pie tēvoča Maskavā.

Nata piestūma krēslu, saņēma Gitajeviču aiz rokas un ieskatījās viņam sejā.

Viņš to tūlīt pazina un pasmējās — smējās tik skāņi, ka pārsteigtais Aļka noslīdēja no Natas klēpja un ar neslēptu ziņkāri cieši uzlūkoja šo savādo, čigānam līdzīgo cilvēku.

— Kas tas tāds? — jokojot prasīja Gitajevičs. — Dēls tā kā būtu par lielu, brālītis — par mazu. Brālēns, vai?

— Tas ir Aļka Gaņins, kāda inženiera dēls. Viņš pie-komandēts manam pulciņam, — pajokoja Nata.

Gitajevičs neveikli sakustējās.

Viņš noslaucīja brilles un, kā Natai likās, pārāk cieši paskatījās uz mazo cilvēciņu, kas stāvēja viņa priekšā

•— Es skriešu ... Jau laiks. Vēlāk atgriezīšos, — Aļka kļuva nemierīgs un sarūgtināts noteica: — Ak, tētis, tētis, tā arī neatnāca.

— Serjožas Gaņina dēls? — noskatīdamies paka] aizejošajam Aļkam, jautāja Gitajevičs.

— Ja, Gaņina. Bet vai jūs viņu pazīstat?

•— Es viņu pazīstu jau sen, — Gitajevičs atbildēja,

— ļoti sen. Kopš armijas laikiem.

— Tātad jūs viņus visus labi pazīstat? — brīdi klusējusi, jautāja Nata. — Bet kur, Gitajevič, Aļkas māte? Vai viņa mirusi?

Bungu rīboņa un mūzikas dārdi apslāpēja atbildi. Garām soļoja nometnes militarizētie pionieru pulciņi Vispirms ar izlases strēlniekiem priekšgalā gāja kājnieki. Ciešā, vieglā solī, it kā nepieskardamies zemei, aizsoļoja matroži — vorošilovieši. Aiz viņiem — meitenes sanitāres Pēc tam kaut kā uzmanīgi aizrāpoja garām finiera tanki. Tad pa klajo laukumu sāka rosīties nez kādi kustīgi zēni. Viņi uz zemes kaut ko attina, izstiepa un pazuda.

Muzikanti sāka spēlēt Budjonnija maršu. Pionieru divkāršā ierinda pašķīrās, un pa četri rindā uz spēļu zirgiem izjāja «Pasaules revolūcijas vārdā nosauktais pirmais apvienotais oktobrēnu eskadrons».

Tur bija arī Alka.

Turēdamies ierindā, eskadrons ātrā gaitā aizgāja garām un, smieklu šalts, mūzikas un Budjonnija marša pavadīts, ko dziedāja līdzi gan pionieri, gan viesi, gan šefi, nozuda laukuma pretējā malā.

— Blēži! — aizskarts kādam sacīja netālu sēdošais Karasikovs. — Vai tad viņi paši jāj? Viņus no otra gala ar auklu.velk. Es jau visu izdibināju. Ja mani būtu vilkuši, es arī būtu jājis.

Tad gandrīz viss laukums piepildījās ar bērniem. Sākās masu rotaļas, tin uzstājās pionieru pašdarbības pulciņ'*.

Nakts bija tveicīga. Gitajevičs noslaucīja pieri un pagriezās pret Natu, atbildot uz viņas jautājumiem.

— Viņa māte nenomira. Viņa māte bija rumāņu komjauniete, vēlāk komuniste un tika nogalināta...

— Marica Margulisa! — gandrīz iekliedzās pārsteigtā Nata.

Gitajevičs pamāja ar galvu un tūlīt iekāsēdamies pasmaidīja, jo pilnā sparā no laukuma pie viņiem skrēja «Pasaules revolūcijas vārdā nosauktā pirmā oktobrēnu eskadrona» jātnieks — laimīgais un smejošais Aļka.

Tai brīdī Natai ziņoja, ka Katja Vostrecova sasitusi degunu un brēcot, cik jaudas, bet Fedjam Kukuškinam sa sāpējies vēders, jo droši vien šis rīma, izmantodams vispārējo kņadu, būs saēdies negatavas vīnogas.

Nata atstāja Aļku pie Gitajeviča un pati devās uz de-žūrtelpu.

Katja vairs nebrēca, vienīgi šņukstēja, turot mitru lakatiņu pie deguna, bet pārbiedētais Fedja skaļi atzinās, ka apēdis trīs ābolus, divus bumbierus, bet, cik vīnogu, nezinot, jo bijis tumšs.

— Viņai ar tanku sasita degunu, — dusmīgi paskaidroja Natai posmvedis Vasilītis. — Es viņai teicu: nelien! Bet nē, šī, tūļa, neklausīja. Joskas tornis pagriezās un — bāc! — viņai ar lielgabalu taisni pa degunu!

Tūļu Katju un rīmu Fedju Nata lika nogādāt mājās, bet pati pa piekrasti devās pie Aļkas.

Drīz viņa apstājās. Priekšā pletās no šejienes neredzamā jūra, un bija dzirdami tikai vienmērīgie viļņu šļaksti.

Pie debess nebija ne mēness, ne zvaigžņu, un vienīgi kaut kur ļoti tālu un vāji mirgoja žigla, plīvojoša uguntiņa — laikam no robežsargu ugunskura. Un pēkšņi Natai iešāvās prātā, ka pavisam netālu, tikai viņējā jūras krastā atrodas šī zeme Rumānija, kur gājusi bojā Marica ...

Kāds aizskāra viņas roku. Viņa negribīgi pagriezās uti ieraudzīja Sergeju.

— Kur Aļka? Man teica, ka viņš esot kopā ar jums, Nataša.

— Viņš ir kopā ar mani, — Nata kļuva priecīga.

— Viņš pašlaik sēž pie Gitajeviča. Iesim... Viņš jūs tā gaidīja.

— Es nokavējos, Nataša, — juzdamies vainīgs, atbildēja Sergejs. — Man tur briesmu lietas notiek.

Viņi bija no Gitajeviča vairs tikai dažus soļus, kad atkal pēkšņi nodzisa gaisma un viss apklusa.

— Pastāvēsim! — Nata čukstēja. — Tūlīt aizdegs ugunskuru.

Klusumā un tumsā spalgi ieskanējās taure, un tūdaļ laukuma malās uzliesmoja piecas dūmojošas lāpas. Taure ieskanējās vēlreiz — un ugunis strauji, it kā lidodamas pa gaisu, traucās uz laukuma vidu.

Uguns ilgi šaudījās un vijās zem aizdegtā ugunskura. Te tā pa zaru starpām izšāvās ārā, te atkal ienira dziļumā, te lodāja pa zemi. Un pēkšņi, it kā piekusis jokot un draiskuļot, milzīgs liesmu viesulis uzšāvās gaisā un sāka dūkt virs ugunskura.

Smagie zari izliecās un sprakšķēja. Tūkstošiem karstu dzirksteļu uzskrēja gaisā. Kļuva tik gaišs un karsts, ka pat tie, kas sēdēja patālāk, piemiedza acis un slaucīja sejas, bet tuvāk sēdošie pielēca kājās un spiegdami metās projām.

Kad Nata atskatījās, viņa ieraudzīja, ka Sergejs jau tur Aļku uz rokām, bet pietvīkušais un satrauktais Alka ātri stāsta tēvam aizvadītās dienas notikumus.

Bija jau vēls, kad Natas pulciņš izklaidus atgriezās mājās.

Nata vēl nepaguva uziet uz lieveņa, kad pie viņas pieskrēja uztrauktā dežūrmāsa un klusu pastāstīja, ka pirms desmit minūtēm Vladiks Daševskis atvedis Toļu Sesta-kovu, saskrambātu un sadauzītu, un ka Toļarn laikam būšot izmežģīta roka.

Nata steidzās uz dežūrtelpu. Tur, sakņupis uz dīvāna, ar jodu notraipītu seju, ar kompresi uz acs un pārsietu roku sēdēja Toļa. Varēja redzēt, ka viņam ļoti sāp, bet kaut kādas stūrgalvības dēļ viņš negrib atzīties.

— Kā tad tā? Kur jūs tā? — apsēzdamās blakus, līdzjūtīgi jautāja Nata.

Tola klusēja. Iejaucās dežurante.

— Viņš saka, ka tad, kad apdzisis ugunskurs un bērni sākuši izklīst, viņi ar Vladiku, lai aizskrietu visiem priekšā, metušies prom pa taisnāko taciņu... Bet tur strauti', krūmi, akmeņi, gravas. Kaut kur skrienot aizmetusies kāja un pakritis.

Sameklēja samiegojušos Geiku. Tas sāka rosīties un žigli sajūdza zirgu.

Toļu aizveda uz nometnes slimnīcu, bet Nata, lai gan bija pusnakts, devās ar raportu pie priekšnieka: ļoti stingri bija piekodināts par visiem nelaimes gadījumiem ziņot katrā laikā — dienu vai nakti.

Pirms aiziešanas Nata iegriezās guļamistabā. Viņa iegāja tur bez trokšņa, un pēkšņi, lai gan bija jau pustumsa, ievēroja, ka Vladiks ātri aizgriezās un nekustējās. Tātad viņš vēl negulēja.

— Vladik, — Nata jautāja, — izstāsti, lūdzu, kur... kā tas viss notika.

Vladiks neatbildēja.

— Daševski, — stingri atkārtoja Nata, — tu neizliecies! Es taču redzēju, ka tu neguli. Runā, vai arī es šodien pat izstāstīšu par tevi nometnes priekšniekam.

Ar priekšnieku runāt Vladiks negribēja, un, dusmīgi piecēlies pusguļus, viņš strupi, vārdu pa vārdam atkārtoja to, ko jau bija teicis dežūrmāsai Toļa.

— Velns jūs visus triec naktī pa gravām! — nesavaldījusies izgrūda Nata un nogurusi tumsā vilkās pie priekšnieka.

Bet Sergejs nokavēja svinības, lūk, kādēļ.

Atgriezies no Jaltas, pēc pusdienas Sergejs apstaigāja iecirkņus. Pirmajā darbs ritēja ātri un labi, tādēļ, tur neuzkavējies, Sergejs devās uz otro.

Otrajā vēl nebija beiguši rakt rezerves ūdensbaseinu, bet nostiprināt nemaz nebija sākuši.

Viņš vaicāja: «Kur Djagiļevs?» Viņam atbildēja, l<-'i Djagiļevs esot trešajā iecirknī. Tad arī Sergejs gāja uz dambi, uz trešo iecirkni.

Kāpdams augšup uz ezeru, Sergejs jau no tālienes ieraudzīja sev priekšā uz celiņa to pašu veco tatāru, kas viņam bija vajadzīgs.

Tai pašā brīdī uz izkāmējuša klepera Sergeju panāca desmitnieks Saļimovs un, nolēcis no zirga, sāka iet līdzās.

— Slikti mums klājas, priekšniek, — Saļimovs nopūtās un noslaucīja ar bašlika stūri putekļaino, grumbaino seju.

— Cilvēki slikti strādā.

— Pats redzu, ka slikti. Baseinu vēl nav beiguši, nostiprināt nav sākuši. Protams, nav nekā laba!

— Cieta grunts, — vēl smagāk nopūtās Saļimovs, — akmens, grants. Cilvēks strādā, strādā, nekā nenopelna. Dau-dzi sūdzas. Vakar trīs neatnāca darbā. Šodien atkal daži saka: ja nepielikšot algu, neviens neiešot darbā. Nu k ; man, priekšniek, darīt?

Un Saļimovs bēdīgi noplātīja rokas.

— Kāpēc tikai tev sūdzas, bet man un Djagiļevarn neviens nesūdzas? Dīvaini, Saļimov.

— Tu esi svešs cilvēks, pie tevis vēl nav pieraduši. Bet Djagiļevarn jau ir teikuši. Tikai kas no viņa par labumu? Bluķis, ne cilvēks. Toties no manis visi prasa: tu esi vecākais, tu arī runā.

— Labi, — Sergejs izšķīrās. — Pievakarē tūlīt pēc darba saaicini ļaudis iecirknī! Es pats atnākšu, tad parunāsim. Bet tagad jāj atpakaļ! Un pieskati pats labāk, jo šodien man divi žēlojās, ka viņiem darbu nepareizi uzmērījuši, — ātri uz labu laimi samelojās Sergejs.

— Kur, priekšniek? — Saļimovs kļuva bažīgs. — Pie ūdensbaseina vai pie uzbēruma?

— Nepajautāju. Nebija laika. Tur tu vecākais — tev uz vietas labāk redzams. Sveiks, Saļimov! Tātad tūlīt puc darba.

«Kaut kas nav kārtībā,» Sergejs nodomāja un ieraudzīja, ka vecā tatāra uz celiņa vairs nav. Sergejs paātrināja soli, aizgāja līdz ceļa līkumam, bet arī aiz ceļa likuma večuku nemanīja.

Drīz Sergejs atradās neliela, rāma ezera malā.

Pa kreisi — pie dambja klaudzēi;' <-;~vp. Tveicīgi smaržoja pēc sakarsušiem sveķiem. Seši zāģētāji, reizē iesaukdamies, vēla uz steķiem smagu, vēl zaļu baļķi.

— Kur Djagiļevs? — Sergejs jautāja kādam puisim.

— Lūk, tur viņš ir! — uti puisis parādīja ar cirvi kaut kur uz kalna pusi.

Sergejs paskatījās, bet saulē viņam apžilba acis, un viņš nevienu neredzēja.

— Nu re, kur viņš! — puisis atkārtoja. — Redzi, tur stāv pie krūma un sarunājas ar brāli.

— Ar kādu brāli?

— Ar kādu? Ar savu miesīgo brāli.

«Paskat!» nodomāja Sergejs, ieraudzījis Djagiļevam blakus to pašu vīru, kas priekš dažām dienām darba laikā bija piedzēries. «Tad tāpēc Djagiļevs toreiz tā apjuka.»

Sergeju ieraudzījis, Djagiļeva brālis neveikli sasveici nājās un gāja projām,

— Pieliikojiet! — stingri nosauca viņam paka] Djagi-Jovs. — Tā ka līdz vakaram lai visi sešdesmit kluči būtu sagatavoti!.,. Tas ir mūsu namdaris, — viņš paskaidroja Sergejam. — Viņš mums izpilda vecākā vietu. Labs strād nieks. — Un, aizgriezies prom no Sergeja, nelabprāt piebilda:- — Protams, gadās ari, ka iedzer.

Viņi apstaigāja būvi.

— Vai kāds no Saļimova brigādes ir runājis par likmēm? — Sergejs pajautāja.

— Jā, šo to p|āpāja. Vai nu viņos visos var klausīties?

— Par ko sūdzējās?

— Nu, zināms, par ko: grunts slikta, normas lielas, likmes mazas. Par ko gan citu viņi runās?

— Bet trešajā un pirmajā iecirknī, tur, kur krievi strādā, kāpēc tur nežēlojas?

Djagiļevs klusēja.

— Dīvaini, — brīnījās Sergejs. — Grunts vienāda, normas visur tās pašas, likmes tās pašas. Krievi nesūdzas, bet tatāri sūdzas. Es nesaprotu, Djagijev, kāpēc tas tā?

— Nu, viņiem ir tāds nejauks raksturs, — ne visai pārliecinoši noteica Djagiļevs un tūlīt atcerējās: — Otrajā posmā, Sergej Alcksejevič, balsta stabs ieplaisājis, un es teicu, lai nomaina ar jaunu. Paskatieties — namdari cērt!

...Jau bija vēls vakars, kad Sergejs devās uz otro iecirkni. Viņš steidzās, jo tūlīt pēc sapulces viņam bija jāiet uz svētkiem, kā bija solījies Alkani. Un tad uz nomaļas taciņas atkal tajā pašā vielā Sergejs ieraudzīja šo pašu veco tatāru.

«Ko tas nozīmē?» brīnījās Sergejs un devās tieši klāt gaidītājam. Večuks sasveicinājās un lēnām sāka soļot līdzās.

— Nu, ko tu klusē? — nepacietīgi jautāja ' Sergejs.

— Kāpēc tu vienmēr slapsties? Stāsti, kas uz sirds!.., Nepareizi izmaksāja?... Apkrāpa?... Apvainoja?...

— Apkrāpa, — vienaldzīgi piekrita večuks, — un nepareizi izmaksāja — taisnība. Un apvainoja ... taisnība.

— Vai tu arī pašlaik strādā?

— Nē, — tikpat vienaldzīgi, it kā par viņu nemaz nebūtu runa, turpināja vecais. — Toreiz Saļimovs ievēroja, ka es tev sūdzējos. Nākamajā dienā atlaida. Vecs esi, viņš sau i, slikti strādā. Bet senāk, kad klusēju, tad strādāju labi. Un visi, kas klusē, tie ir tie labie. Vakar atkal trīs atlaida, slikti strādājot. Bet tev varbūt teica: paši aizgājuši. Izpeļņa zema. Protams, zema, — raustīdams Sergeju aiz piedurknes, večuks turpināja.— Es izraku divdesmit kubikmetrus, bet naudu saņēmu par sešpadsmit. Bet vai es viens tāds? Tādu ir daudz. Kur palikuši četri kubikmetri? Protams, izpeļņa iznāk zema. Es viņam saku, bet viņš skaišas: «Tu man te galvu nejauc, es pats par tevi esmu gudrāks.» Es gāju pie vecākā, pie Djagiļeva, bet tas saka: «Es jūsu lietas nezinu. Es dodu Saļimovam papīru — sarakstu un naudu. Naudu viņš paņem, bet papīru ar jūsu parakstiem nes man atpakaļ. Ja viss ir pareizi, tad arī es saku — pareizi. Kārtojiet visus rēķinus ar viņu, bet es pat jūsu valodu nesaprotu, kurš savu uzvārdu paraksta, kurš svešu... Allahs jūs var saprast.» Zināms, allalis, — ar izsmieklu atkārtoja vecais vīrs un pilnīgi negaidot pabeidza: — Paliec sveiks, priekšniek, paldies!

— Pagaidi! — Sergejs uzsauca. — Pagaidi! Uz kurieni tu? Iesim reizē!

Bet večuks saliecies un neatskatīdamies žigli jo žigli iešmauca krūmos.

Sergejs nokāpa lejā otrajā iecirknī un palūdza, lai sa meklē Saļimovu. Viņš gaidīja ilgi. Beidzot sūtītais atgriezās un teica, ka Saļimovs sasitis kāju un aizgājis mājās.

Sergejs devās uz šķūņiem un ieraudzīja, ka tur sapulcējušies tikai kādi astoņi cilvēki. Viņš jautāja, kāpēc tik maz. Sākumā viņam neatbildēja, bet tad paskaidroja, ka šodien sādžā svētki. Viņš painteresējās, kas par svētkiem, un tad pēc neilgas klusēšanas viņam paskaidroja, ka Ša-ļimova dēlam aizvakar piedzimis bērns. Lai arī kā Sergejs pūlējās panākt, lai sanākušie runātu, tomēr likās, ka viņi tā arī nesaprata, ko viņš no tiem vēlējās.

Sergejs atlaida (audis un devās uz nometni.

Un tad viņš nolēma: negaidot, kamēr visu noskaidros, tūlīt padzīt Saļimovu. Atcerējies, ka kopā ar kastīti pazuduši visi dokumenti un paraksti, Sergejs sadrūma.

Bija jau kļuvis gluži tumšs. Pa kreisi no taciņas iezīmējās izplūduši pilsdrupu apveidi. Ļoti tālu no lejas kopā ar svelmaina vēja brāzmām atplūda mūzikas skaņas.

«Esmu nokavējis,» Sergejs saprata. «Aļka dusmosies.»

Krūmos paspīdēja uguns. Skaļš šāviens norībēja tik tuvu, ka notrīsēja gaiss, un kaut kur virs Sergeja galvas klintī ar troksni ietriecās skrošu lādiņš.

— Kas tur? — nokritis aiz akmeņiem un izrāvis brau* niņu, sauca Sergejs.

Viņam neatbildēja. Tikai krūmu brīkšķēšana liecināja, ka kāds steidzīgi aizbēg.

Sergejs mazliet pacēlās un divas reizes izšāva gaisā.

Viņš ieklausījās, un viņam šķita, ka jau tālumā kāds iekliedzas.

Tad Sergejs piecēlās kājās. Neizlaizdams no rokām brau-niņu, viņš gāja tālāk un tā gāja tikmēr, kamēr nonāca pie plata, līdzena ceļa.

Mūzika no lejas kļuva skaļāka tin skaļāka, bet nometnes laukums no šejienes laistījās viss vienās ugunīs.

Sergejs aizbīdīja aizslēgu, noslēpa brauniņu un vēl ātrāk steidzās pie Aļkas.

Rītā pēc ugunskura bērnus modināja stundu vēlāk. Jau sen pirms rīta līnijas bērni bija izdibinājuši, ka ar Tolu Sestakovu gadījusies nelaime. Bet, kas tieši gadījies un kā, to neviens lāgā nezināja, un tādēļ pie Natas nepārtraukti skrēja cits pēc cita iztaujāt.

Tie vaicāja: vai tiesa, ka Toļa pārlauzis kāju? Vai taisnība, ka Toļam vakarējās uguņošanas laikā trāpījusi šķemba pa galvu? Vai tiesa, ka ārsts teicis, ka Toļa tagad būšot akls un kurls un kaut kas līdzīgs pamuļķim? Vai tikai akls vien? Vai tikai kurls? Vai ari ne kurls, ne akls, bet tikai pamuļķis?

Sākumā Nata atbildēja, bet vēlāk, redzēdama, ka tikpat visapkārt trokšņo, strīdas un runā kaut kādas muļķības, viņa sāka dusmoties un, baidīdamās, lai muļķīgās baumas nometnes kopējo brokastu laikā nenonāk citos pulciņos, pasauca drūnio Vladiku un palūdza, lai viņš tūlīt rīta līnijā iznāk un pastāsta pulciņam, kā viss noticis.

Bet Vladiks kategoriski atteicās. Viņa lūdza, mēģināja pierunāt, pavēlēja, bet viss bija velti.

Aizkaitināta Nata solīja viņam to pieminēt un lika dot signālu piecas minūtes ātrāk nekā parasti.

Bērni pulcējās ilgi, ierindā stājās trokšņaini, nekārtīgi, līdzinājās slikti. Pretēji paradumam Vladiks stāvēja klusēdams, nevienu neaiztikdams un nevienam neatbildēdams uz jautājumiem.

Klusēdams un uzmanīgāk nekā citkārt Vladiku novēroja Joska. Acīmredzot vakardienu viņš nebija aizmirsis, kaut ko noprata un kaut kam gatavojās.

Ar Vladika vārdiem Nata īsi pastāstīja bērniem, kas Tolam atgadījies. Nokaunināja par nejēdzīgajām izdomām un brīdināja, ka citu reizi par patvaļīgu aizbēgšanu no pulciņa stingri sodīšot un ka no gadījuma ar Tolu Ses-takovu bērni tagad arī paši varot pārliecināties, kur novedot šāda patvaļa.

— Nav tiesa! — visā ierindā noskanēja sašutusi balss.

— Tas viss ir meli un nav taisnība!

Nata savilka pieri, meklēdama to, kas uzdrošinājies ta nekrietni uzvesties, un sev par lielu izbrīnu redzēja, ka kliedzējs bija pietvīkušais un uztrauktais Joska.

Bērni sakustējās un sačukstējās.

— Klusu! — skaļi uzsauca Nata, — Kāpēc tu saki, ka tas viss nav tiesa?

— Viss meli, — pārliecināti atkārtoja Joska. — Kad vakar stājāmies ierindā, Vladiks Daševskis nez kāpēc noslēpa sērkociņus. Es viņu nokaunināju, bet viņš mani nosauca par provokatoru. Pie ugunskura nebija ne viņa, ne Toļas, abi skraidīja nez kur. Kur, to es neziņu. Un tur, nevis nākot no ugunskura, ar viņiem kaut kas noticis. Es vis neesmu provokators, bet Daševskis ir melis un krāpi visu pulciņu.

Visi bija pārliecināti, ka pēc šiem vārdiem Vladiks metīsies Joskarn virsū vai arī niknumā sāks taisnoties. Bet nobālušais Vladiks, nicinoši lūpas savilcis, stāvēja klusēdams.

— Daševski, — stingri noprasīja Nata, — vai tas ir taisnība, ka jūs vakar pie ugunskura nebijāt?

Nepakustējies, pat nepagriezis uz Natas pusi galvu, Vladiks klusēja.

— Daševski, — tad Nata dusmīgi teica, — šodien pat vakara līnijā tas viss tiks zināms nometnes priekšniekam, bet tagad ej ārā no ierindas un brokastot iesi viens.

Ne vārda neteicis, Vladiks izgāja no ierindas un iegāja istabā.

Pēc brīža pulciņš dziedādams devās lejup brokastot. Vladiks nemaz negāja ēst.

Jau pēc pusdienām, pēc atpūtas stundas, kad bērni nodarbojās, ar ko katrs gribēja, uz klaja pauguriņa saules sakarsētās akācijas pavēnī bēdīgs sēdēja Vladiks. Viss bija iznācis citādi... nejēdzīgi un muļķīgi.

īstenībā Vladikam ļoti gribējās, lai nekas nebūtu bijis: ne vakarējās ķildas ar Josku, ne vakarējā notikuma ar Toļu, ne šā rīta strīda ar Natu, ne kaunpilnās rīta līnijas. Bet, tā kā neko vairs nevarēja labot, viņš nolēma, lai būtu kā būdams, neatzīties, neko neteikt. Un, kaut vai simt priekšnieku viņu izsauktu, viņš stāvēs klusēdams, lai domā, ko grib.

Viņpus žoga bērni jautri spēlēja bumbu. Pēkšņi bumba uzšāvās gaisā un, atsitusies pret stabu, rikošetā pieripoja Vladikam tieši pie kājām.

Vladiks paskatījās uz bumbu un nepakustējās.

Viņš nepakustējās un neiesaucās pat tad, kad aiz žoga izcēlās kņadaj visi skraidīja, meklēdami pazudušo bumbu, un skaļāk par visiem bija dzirdama Joskas izbrīna pilnā balss: «Bumba taču uz šo pusi aizripoja... Es taču redzēju, ka uz šo!»

«Kas man tur daļas?» pat bez ļauna prieka nodomāja Vladiks un neviļus pagriezās, izdzirdis soļus.

Pienāca un apsēdās svešs zēns. Viņš bija vecāks un stiprāks par Vladiku. Zēnam seja bija pelēka, it kā ar pelēkām ziepēm notriepta, bet mute pusviru, likās, ka šādā tveicē viņam būtu iesnas.

Viņš sagrābstīja tabaku, pacēla no zemes gabaliņu papīra un, Vladikam viltīgi pamirkšķinājis, uztina smēķi un aizpīpēja.

No aizstūra izskrēja Joska. Uzdūries Vladikam, viņš gribēja apstāties, bet, ieraudzījis bumbu, piegāja tai klāt, pacēla to un pārmetoši teicas

— Ko tad tul Ja uz mani dusmojies, vai tad citi vainīgi? Zēni meklē, meklē, bet tu nevari bumbu pārsviest pār žogu. Kas tu par biedru?

Joska aizskrēja.

— Vai redzēji? — pret zēnu pagriezies, nicinoši sacīja aizskartais Vladiks. — Viņi svaidīs bumbu, bet man vajadzēs tiem piespēlēt. Atraduši muļķi — piespēlētāju!

— Zināms jau, — zālē nospļaudamies, labprāt piekrita zēns. — Viņiem to tikai vajag. Vai tu re, kāds raibulis atradies!

īstenībā saniknotais Vladiks arī pats zināja, ka pašreiz runā muļķības, un viņam būtu daudz vieglāk, ja šis zēns strīdētos pretī un nebūtu vienis prātis. Bet zēns atbalstīja viņu, un tāpēc Vladika niknums vēl vairāk pieauga, un viņš turpināja jau pavisam muļķīgi un nelabi:

— Viņš domā, ja viņš ir posmvedis, tad man vajadzēs tam bikses turēt. Nē, brāl, negaidi, tagad sulaiņu nav!

— Protams, — tāpat piebalsoja svešais zēns. — Tā jau tāda tauta ... Tu viņiem dod pirkstu, bet viņi tev paņems visu roku. Tāda jau ir viņu suga.

— Kāda suga? — Vladiks brīnījās un nesaprata.

— Kāda? Zēns, kas atskrēja, taču ir žīds. Tātad arī suga tāda!

Vladiks apmulsa. Bija tā, it kā kāds viņam no visa spēka būtu iecirtis ar nātrēm pa seju.

«Ak tad tā! Tad re, kas ir tavā pusē!» viņam pavīdēja prātā. «Joska taču savējais ... pionieris ... biedrs. Bet nu, re, kas iznāk!»

Pats neapjauzdams, ko dara, Vladiks uzlēca kājās un, cik spēka, iesita zēnam pa galvu. Zēns iztrūcies sagrīļojās. Bet viņš bija lielāks un stiprāks. Lamādamies viņš klupa Vladikam virsū. Bet tas, nevērojot sitienus, ar tādu niknumu metās uz priekšu, ka zēns pēkšņi nobijās un, steigā paķēris cepuri un atstājis uz pauguriņa tabaku un sērkociņus, kaukdams likās prom.

Kad Vladiks atjēdzas, līdzās vairs neviena nebija. Aiz žoga tāpat jautri un spraigi spēlēja bumbu. Acīmredzot tur neko nebija dzirdējuši.

Vladiks apskatīja sevi. Uz pelēkā sporta krekla bija izplūduši koši sarkani traipi: no deguna pilēja asinis. Viņš gribēja paslēpties krūmos, tad pēkšņi ieraudzīja Alku.

Alka aizelsies stāvēja piecu sešu soļu attālumā un vērīgi ar nožēlu skatījās Vladikā.

— Vai resnais tevi piekāva? — Aļka klusi vaicāja.

— Bet kāpēc viņš pats brēca? Tu viņam arī sadevi?

— Aļka, — nomurmināja izbiedētais Vladiks. — Ej... tu neaizej... Mēs tūlīt reizē.

Viņi iegāja dziļi krūmos. Tur Vladiks apsēdās un atlieca galvu atpakaļ. Asinis vairs netecēja, bet koši sarkanie traipi uz krekla un skramba lejpus deniņiem palika.

Ja būtu tikai asins traipi, tad varētu atsaukties uz- saules dūrienu. Ja būtu vienīgi skramba, tad varētu teikt, ka ērkšķis saskrāpējis. Bet, kad abi kopā, kas tad ticēs? Kas viņam ticēs pēc visa tā, kas bija noticis vakar un šodien? Un vai ir iespējams izskaidrot, attaisnoties, kādā veidā un kāpēc izraisījās kautiņš? Nē, to nekādi nevar izskaidrot...

— Aļka, — steidzīgi ierunājās Vladiks, — tu neej projām! Aizskriesim mudīgi uz jūru. Es zinu kādu vietu aiz klints. Tur neviens nekad nerādās... Es izskalošu kreklu. Kamēr skriesim atpakaļ, tas izžūs, un neviens nepamanīs.

Pa sānceliņu viņi nokāpa pie jūras. Aļka nosēdās aiz akmens bluķiem un sāka būvēt no akmentiņiem torni, bet Vladiks novilka kreklu un gāja pie ūdens. Bet, tā kā naktī bija bijusi vētra un krastā bija saskalotas visādas drazas, Vladiks iebrida dziļāk ūdenī. Seit ūdens bija tīrs, un Via-diks sāka steidzīgi skalot kreklu.

«Nekas,» viņš domāja, «izmazgāšu, izžūs, un neviens nemanīs. Izsauks pie priekšnieka vai nometnes padomē. Nu, protams, rājiens kā likts. Nekas. Pacietīšu, būs labi. Vēlāk izveseļosies Toļa, un tad varēs sākt citādi — labāk dzīvot...»

«Ak, kāds suns!» viņš ļaunā priekā atcerējās zēnu ar pelēko seju. «Dabūja gan! Ko domā, atradis sev biedru!»

Viņš ienira līdz kaklam, noskaloja seju un skrambu.

Pēkšņi viņam likās, ka viņu kāds dusmīgi sauc vārdā. Vladiks notrīsēja, saslējās un ieraudzīja, ka uz laukuma virs klints stāv Nata un draud viņam ar pirkstu.

Tā viņa mazliet pastāvēja, pamāja ar roku un nozuda.

Tajā pašā mirklī Vladiks saprata, ka tagad cerēt uz glābiņu ir velti, ka viņš ir galīgi pazudis un nekas pasaulē vairs nevar paglābt no tā, lai rit viņš netiktu izraidīts no pionieru pulciņa un aizsūtīts mājās.

Bija ne mazums savu likumu šai milzīgajai nometnei. Dažreiz šos likumus, tāpat kā citur, apgāja tin pārkāpa. Tāpat kā citur, vainīgos ķēra, atmaskoja, kaunināja un sodīja. Bet visbiežāk piedeva.

Pārāk daudz šeit bija dzirkstošas saules bērnam, kas pirmo reizi atbraucis uz dienvidiem no drūmās Murman-skas apkārtnes. Pārāk krāšņi te zēla brīnišķīgi zaļumi, auga āboli, bumbieri, plūmes, vīnogas zēnam, kas bija atsūtīts no aukstās Arhangeļskas. Pārāk bieži te gadījās vēsas aizas, burbuļojošas tērcītes, vientuļas pļavas, neredzēti ziedi meitenei, kas atbraukusi no Vidusāzijas tuksnešiem, Lapzemes tundras vai no drūmajām un plašajām Aizkaspijas stepēm.

Un piedeva par sauli, par āboliem un vīnogām, par norautajiem ziediem un nomīdīto zāli.

Bet par jūru nepiedeva nekad.

Kopš tā laika, kad priekš daudziem gadiem, bez uzraudzības peldoties, jūrā bija noslīcis divpadsmit gadus vecs pionieris, nomelnē bija spēkā negrozāms un nepielūdzams likums: ikvienu, kas bez atļaujas, bez uzraudzības aiziet peldēties, tūdaļ izraksta no nometnes un sūta mājās.

No šī bargā likuma nometne vēl nekad nebija atkāpusies.

Vladiks iznāca no ūdens, stingri izgrieza kreklu, apģērbās un paņēma Aļku pie rokas.

Viņi pagājās gar krastmalu un uzdūrās akmeņu pilsētiņai, kas bija izveidojusies no milzu bluķiem, kuri novēlušies no kalnu virsotnes. Abi apsēdās uz kāda bluķa un ilgi raudzījās, kā putojoši viļņi šalkdami un urdzēdami veļas pa tukšajiem laukumiem un ieliņām.

— Zini, Aļka, — Vladiks skumji iesāka, — kad es vēl biju maziņš — tāds kā tu vai varbūt vēl mazliet mazāks, mēs toreiz nedzīvojām šeit, Padomju zemē. Reiz mēs ar māsu aizgājām uz birzi. Bet māsa Vlada jau bija liela — septiņpadsmit gadu. Iegājām birzī. Viņa atlaidās pļaviņā. Ej, viņa saka, paskraidi, bet es šeit tevi pagaidīšu. Un es, kā šodien atceros, pēkšņi dzirdu: «Fi, fi.» Skatos — putniņš lēkā no krūma uz krūmu. Es lēnītēm tam pakaļ. Viņš tikai lēkā, un es viņam pakaļ. Tālu aizgāju. Tad putniņš uzspurdza kokā. Skatos — kokā ligzda. Pastāvēju un gāju atpakaļ. Eju, eju — neviena nav. Es saucu: «Vlada!» Ne-\ietīs neatbild. Domāju: «Droši vien Vlada jokojas.» Pastāvēju, pagaidīju un saucu atkal: «Vlada!» Nē, neatsaucas. Kas tad tas? Pēkšņi skatos, zem krūma kaut kas sarkans. Pacēlu, redzu — tā ir viņas kleitas lente. Lūk, kā! Tātad es neesmu apmaldījies. Tātad tā ir tā pati pļaviņa, bet viņa vienkārši mani piemānījusi un tīšām pametusi, lai tiktu no manis vaļā. Labi vēl, ka birzs tuvu pie mājas un ccļš pazīstams. L'n toreiz es tik ļoti noskaitos, ka visu ceļu viņu klusībā lamāju par muļķi, pagānu un vēl nezin kā. Atskrienu mājās un saucu: «Kur Vlada? Nu, lai viņa tagad labāk nemaz nerādās mājās!» Māte iekliedzās, bet vecāmāte Juzefa man pielēca klāt no mugurpuses un vienreiz dod pa pakausi, otrreiz. Es stāvu un neko nesaprotu.

Bet vēlāk man stāstīja: kamēr es dzinies paka] putnam, atnākuši divi žandarmi un aizveduši Vladu. Bet viņa, lai mani nenobaidītu, tīšām nav kliegusi. Un iznāca tā, ka es velti uz viņu kliedzis un lamājies. Skumji man pēc tam bija, Aļka!

— Vai viņa arī tagad sēž cietumā? — jautāja Aļka, kas nebija palaidis garām ne vārda.

— Ari tagad, tikai ne kopš tās reizes, bet jau treiu reizi iesēdināta. Es, Ajka, visas šīs dienas gaidīju vēstule no mājām. Runāja, ka būšot amnestija, visi domāja: jau četrus gadus sēž, varbūt izlaidīs. Bet aizvakar pienāca vēstule: nē, nav izlaiduši. Kādus tur no citām partijām ielaiduši, bet komunistus — nē... nelaiž... Un toreiz es otrā dienā viens pats aizgāju uz birzi un par spīti izpostīju ligzdu, un sviedu putnam ar akmeni tā, ka viņš tik ii ar pūlēm aizbēga.

— Vai tad putns vainīgs, Vladik?

— Vai tad es toreiz zināju, kas vainīgs? — dusmīgi sacīja Vladiks. Un, atcerējies, kas šodien notika, viņš pēkšņi apklusa.

— Rīt rnani padzīs no pulciņa, — viņš paskaidroja Aļ-kam. — Kamēr tu aiz klints rotaļājies, Nata mani no augšas ieraudzīja.

— Bet tu taču nepeldējies, tu tikai krekliņu skaloji! — Aļka brīnījās.

•— Kas tam ticēs?

— Saki taisnību, ka tu tikai skaloji, — ieskatīdamies Vladikam sejā, uztraucās Aļka.

— Kas nu man vairs ticēs!

— Nu, es teikšu. Es taču, Vladik, visu redzēju. Es spēlējos, bet pats visu redzēju.

— Tu tak vēl esi mazs! — Vladiks pasmējās.

Vladiks cieši satvēra Aļku aiz rokas. Viņš nopūtās un

jau nopietni palūdza:

— Nē, tu labāk klusē. Citādi arī tev būs brāziens, ka ar mani sapinies. Un man būs vēl sliktāk: kāpēc es tevi uz jūru aizvilku? Iesim, Aļka! Eh, tu! Nu kas tevi tādu mazuli pasaulē laida?

Aļka brīdi klusēja.

— Manu māmiņu arī cietumā nogalināja, — Aļka pēkšņi atbildēja un ar savām mierīgajām nekrieviskajām acīm paskatījās samulsušajam Vladikam tieši sejā.

Vakariņās posms gāja bez Natas. Nata ilgi aizkavējās slimnīcā, kur viņai vajadzēja gaidīt ārstu, kas bija aizņemts pārsienamajā istabā.

Toļarn nebija nemaz tik slikti: trīs sasitumi un neliels izmežģījums. Viņa bija baidījusies, ka būs ļaunāk.

Atceļā Natu pasauca bibliotekārs no bibliotēkas. Viņš ļaunā priekā viņai parādīja divas grāmatas ar izrautām lapām un vienu ar izgrieztu bildi. Par divām grāmatām

Nata nekā nezināja, bet par trešo pateica komjaunietim bibliotekāram, ka tas melojot un ka bilde bijusi jau izgriezta, pirms grāmata nonākusi viņas pulciņā.

Bibliotekārs sāka strīdēties. Nata iekaisa un jau pie durvīm tīšām viņam atgādināja, ka nesen oktobrēnam Bubjakinam, kas prasījis grāmatu par mājdzīvniekiem, viņš iesmērējis populāro Flamariona astronomiju*.

Izsalkusi un piekususi viņa steidzās uz ēdamzāli. Tur jau sen viss bija novākts, un viņa sadabūja tikai divus tomātus un aukstu vārītu olu.

Nata atgriezās pulciņā, bet tur, kā par spīti, viņu jau gaidīja mantzine ar saviem papīriem un rēķiniem. Izvairīties Nata nekādi nevarēja.

— Cik kabatlakatiņu jums pazaudēti? — mantzine jautāja, enerģiski nosēdinādama Nalu sev līdzās un lēnām izklādama savus sarakstus.

— Cik? — bēdīgi nopūtās Nata un klusām sāka skaitit uz pirkstiem. — Vasja! — viņa uzsauca garām skrejošam oktobrēnam Bubjakinam. — Aizskrej pasauc posmvežus! Tikai Rozu nemeklē, viņa ir lejā. Un tad uzzini, vai Ka-rasikovs savu kabatlakatiņu ir atradis vai ne! Droši vien, nevīža, nav atradis.

— Viņš vakar man spļāva virsū, — Vasja drūmi teica,

— un cs ar viņu vairs nedraudzējos.

— Nu nedraudzējies, bet aizskrēji Un pieraugiet, es ar jums parunāšu rīta līnijā, — Nata padraudēja un, prci mantzini pagriezusies, turpināja: — Mums jau trūkst četru dvieļu. Kaklauti vēl vakar bija visiem. Bet vakar mūsu bērni krūmos pacēluši divas svešas panamas, mazu spilventiņu un vienu ādas sandali. Nerakstiet vēl, Marta Adolfovna, tūlīt atnāks posmveži, varbūt trūkst arī kaklautu. Es nekā nezinu. Es šodien visu dienu esmu skrējusi kā apsvilusi.

Nata pagriezās un redzēja, ka aiz piedurknes viņu lēnām rausta Aļka.

— Ko tev vajag? — viņa vaicāja ne vairs dusmīgi, bet arī ne tik laipni kā parasti.

— Zini ko? — paklusu, tā, lai nevarētu dzirdēt mantzine, sacīja Aļka. — Es tevi meklēju, meklēju... Zini... Viņš nemaz nav vainīgs. Es pats biju tur un visu redzēju ...

— Kas nav vainīgs? — izklaidīgi prasīja Nata un, nenoklausījusies līdz galam, teica: — Bet divi vakarējie sporta krekli, Marta Adolfovna, tie nemaz nav mūsu.

Mums tik lielu bērnu nav. Tie jau der lielam vīram. Varbūt pirmajā pulciņā divi trīs tādi atradīsies. Bet man.,, kur nu!

— Viņš nepavisam nav vainīgs, — vēl klusāk un sa* trauktāk turpināja Aļka. — Nata, paklausies... Viņš vienkārši ar puiku sakāvās un pēc tam gribēja izskalot. Viņš ir labs, Nata. Viņš visu laiku gaidīja vēstuli par māsu. Citus izlaida, bet viņu ne.

— Es viņiem gan kaušos! Es viņiem gan kaušos! — mehāniski piedraudēja Nata. — Nu, skrien vien prom, Aļka! Kas tev te meklējams? Nu ko, Vasja, vai posmveži nāk? Un kā ir Karasikovain?

— Viņš man pigu parādīja, — īgni sūdzējās Vasja,

— un es ar viņu vairs nekad nedraudzēšos. Bet kabatlakatiņa viņam tikpat nav. Es pats redzēju, ka viņš pašreiz degunu izšņauca bez kabatlakatiņa.

— Labi, labi. Es ar jums vēlāk tikšu galā. Tātad sešu kabatlakatiņu trūkst, Marta Adolfovna.

— Viņš nemaz nav vainīgs, bet tu viņu turi aizdomās,— jau nikni, tikko asaras valdīdams, murmināja Aļka.

— Viņš pats arī vienreiz par māsu slikti domājis: gan par muļķi, gan par pagānu nosaucis, bet viņa nemaz nebija vainīga. Pēc tam pašam bijis skumji. Tu tikai paklausies, Nata... Viņš, Vladiks, gulēja...

— Ko — Vladiks? Tas negantelis? Kas tev atvēlēja viņam līdzi skriet? — Nata, kas nekā nebija sapratusi, aši pagriezās un tūlīt uzbruka Joskam, kurš, kā viņai likās, nenāca pietiekami ātri.

Ja Nata nebūtu bijusi tik nervoza, ja būtu pagriezusies pret Aļku tūlīt, tad viņa tomēr būtu uzklausījusi to. Bet viņa atcerējās un pagriezās tikai tad, kad Aļkas vairs nebija aiz muguras.

Vakara līnijā Aļkas pēkšņi trūka. Gāja skatīties guļamistabā, vai nav aizmidzis. Nē, nebija. Pasauca uz terases — nē, neatsaucās.

Tad izcēlās satraukums, sāka skraidīt un cits citu izprašņāt: kur? kā? un uz kurieni?

Drīz noskaidrojās, ka Karasikovs, kas bija piezadzies pie durvīm noklausīties, kā Vasja žēlosies par viņa rādīto pigu, pēkšņi ieraudzījis, ka garām paskrējis Aļka, gauži raudādams. Bet, kad iepriecinātais Karasikovs meties viņam pakaļ un saucis: «Rauduli, gauduli!» — tad Aļka apstājies un iesviedis Karasikovam ar akmeni tik spēcīgi, ka Karasikovs tālāk nav skrējis, bet gribējis iet sūdzētie? Natai, tikai pārdomājis, jo Vasja Bubjakins tikko bija žēlojies par viņu pašu.

Visu to, protams, bija uzzinājusi nevis Nata, bet paši bērni, kas tūlit cits caur citu pavēstījuši Natai. Tad viņa paaicināja kādus desmit lielākus un saprātīgākus bērnus un lika viņiem pārmeklēt visas tuvākās meža pļaviņas, celiņus un taciņas, bet pati nogurusi un nomākta apsēdās uz soliņa.

Viņa neskaidri atcerējās dažus neskaidrus Aļkas teiktos vārdus: «...Bet es tevi meklēju, meklēju... Viņš visu laiku gaidīja vēstuli... Tu tikai paklausies, Nata ...»

«Kāpēc meklējis? Kādu vēstuli?» ar pūlēm viņa aptvēra. Un tad nodomāja, ka vienkāršāk ir iet un pajautāt pašam Vladikam. Bet arī Vladiks bija kaut kur pazudis.

«Nu labi,» Nata nodomāja. «Rit pie reizes ari to atcerēšos.»

Cits pēc cita atgriezās meklētāji. Un, kad beidzot ieradās pēdējais — desmitais, Nata izskrēja uz lieveņa un, tumsā maldīdamās, steidzās uz trešo korpusu, lai no turienes piezvanītu nometnes dežurantam.

Kad krūmos jau sāka mirgot uguntiņas, kad viņa jau atradās līdzās pirmajai laterniņai, blakus kaut kas no-čabēja un nobrikšķēja un nez no kurienes, tieši viņai šķērsojot ceļu, izskrēja Vladiks.

— Nevajag, — viņš aizelsies teica, — nevajag...

— Tu atradi? — Nata iesaucās. — Kur viņš ir? Vai mājās jau? Pulciņā?

— Gribējāt gan! — paklusu atbildēja Vladiks.

Un tad Nata pamanīja, ka viņš raugās uz Natu ar tiešu un neslēptu naidu.

Vairāk neko viņš neteica un novērsās. Nata skaļā balsī, satraukti pasauca Vladiku, viņš neklausīja un nozuda. Baidīties viņam tikpat vairs ne no viena nebija vajadzības.

Kad Nata atgriezās, viņai pastāstīja, ka Vladiks Da-ševskis atradis Alku divus kilometrus no nometnes mazā mājiņā zem klints, pie tēva. Tur Alka ari pašreiz palicis.

Nata iegāja savā istabā un apsēdās.

Izklaidīgi klausīdamās, kā spurdz taurenītis ap lampu, viņa atcerējās savas beidzamās bēdīgās dienas: ir Katjušu Vostrecovu ar tās sasisto degunu, ir Toļu ar viņa roku, ir Vladiku, ir mantzini ar tās kaklautiem un muļķīgo bibliotekāru ar viņa meliem... Un no visa tā viņai kļuva tik skumji, ka gribējās vai raudāt.

Negaidot pie durvīm pieklauvēja. Ielūkojās dežurante un teica Natai, ka viņu vēloties redzēt Aļkas tēvs.

Nata nebrīnījās. Viņa tikai ātri pasniedzās pēc karafes, bet karafē ūdens bija silts. Tad, ejot garām mazgājamam traukam, viņa steigā padzērās no krāna un cauri terasei izgāja parkā. Nakts bija tumša, taču Nata tūlit saskatīja cilvēku, kas sēdēja uz akmens trepēm.

Viņi sasveicinājās un tai naktī runājās ļoti ilgi.

Otrā dienā Vladiku neaicināja ne pie priekšnieka, ne uz nometnes padomi.

Arī nākamajā dienā ne.

Un, kad viņš saprata, ka viņu nekur nesauks, viņš kļuva kluss, ierāvās sevī un visu laiku staigāja kā vientuļš, piesardzīgs vilcēns, kas gatavs lēkt un atkosties.

Bet, tā kā nebija kam atkosties un Natas pulciņā dzīve, visiem par prieku, ritēja labi, saskanīgi un jautri, tad drīz viņš nomierinājās un, gaidīdams, kad izveseļosies Toļa, tagad ilgi uzturējās nometnes šautuvē.

Pret Natu viņš bija atturīgs un pieklājīgs.

Taču, kolīdz viņa mēģināja iztaujāt, kā tad īsti Toļam gadījies izmežģīt roku, Vladiks klusēja un katrā ziņā atrada kādu iemeslu, lai pazustu, bet šādu iemeslu izdomāšanā viņš bija nepārspējams meistars.

Bez tam Nata ievēroja, ka šis palaidnīgais zēns ar lielu neatlaidību neuzkrītoši un ar visu sirdi apsargā Aļku, lai nekas neaptumšotu viņa bezrūpīgo bērna dzīvi.

Tā nesen,1 atgriežoties no pastaigas, Nata stingri noprasīja Aļkam, kur viņš licis jauno kārbiņu vaboļu un tauriņu ievietošanai.

Aļka nosarka un ļoti nedroši atbildēja, ka laikam esot aizmirsis to mājās. Bet Nata ļoti pārliecināti atbildēja, ka laikam viņš atkal esot aizmirsis kārbiņu zem krūma vai pie strautiņa. Un tomēr, kad viņi atgriezās mājās, metāla kārbiņa ar sietiņu atradās uz galdiņa pie Aļkas gultas.

Pārsteigtā Nata jau grasījās noticēt, ka kļūdījusies, ja nejauši nebūtu pamanījusi aizkusušā Vladika līksmo skatienu.

Nometne atkal gatavojās, jaunām svinībām. Jau sen bija izžuvuši dīķi, ūdensziediem pārklājušies baseini, apklusušas strūklakas un izsīkušas jautrās tērcītcs. Pat vanna un dušas bija slēgtas, un tās atvēra tikai pašā vakarā uz pusstundu vai stundu.

7 — A. Galdars. «Izlase».

193

Ritēja pēdējie steidzīgie darbi, un pēc trim dienām no kalniem uz nometni vajadzēja plūst veselai straumei vēsa, svaiga ūdens.

Kādu dienu Sergejs pārnāca no darba agri. Vecā nakts-sardze viņam teica, ka uz galda esot telegramma.

Svarīgu telegrammu viņam nebija ko gaidīt, tādēļ vispirms viņš novilka karavīra blūzi, nomazgājās, aizsmēķēja un tikai tad atplēsa telegrammu.

Viņš izlasīja. Apsēdās. Pārlasīja vēlreiz un kļuva domīgs.

Telegramma nebija gara un likās ne visai saprotama. Saturs bija šāds: viņam pavēlēja būt kuru katru brīdi gatavam pārtraukt atvaļinājumu un atgriezties Maskavā.

Tomēr Sergejs šo telegrammu saprata, un pēkšņi viņam ļoti iegribējās redzēt Alku. Viņš saģērbās un devās uz nometni.

Bērni pašlaik ēda vakariņas, un Sergejs apsēdās uz akmens aiz krūmiem, gaidīdams, kad viņi atgriezīsies no ēdamzāles.

Sākumā klusēdami pagāja garām divi vakariņas paēduši zēni. Viņi lā arī nepamanīja Sergeju. Pēc tam aizspurdza vesels bars. Tad vēl iztālēm bija dzirdami strīdi, kliedzieni un pļaviņā izskrēja trīs: jau sen mieru salīgušie oktobrēni Bubjakins un Karasikovs, bet kopā ar viņiem nebēdnīgā baškīriele Emine. Viņiem katram rokā bija pa lielam, sarkanam ābolam.

Uzdūries svešam cilvēkam, apmulsušais KSrasikovs izmeta no rokām ābolu, ko tūlīt paķēra veiklā Emine.

— Ak tu kaza! Atdod, Emka! Vasja, turi viņu! — iebrēcās Karasikovs, ar sašutumu raudzīdamies uz biedru, kas mierīgi visā noskatījās.

— Pamēģini noķert! — Emine sauca, veikli pasviezdama un uzķerdama smago ābolu. — Ū — dumjais... Se! — viņa dusmīgi iesaucās, nometusi ābolu zemē. Un pēkšņi, pagriezusies pret Sergeju, viņa valšķīgi pasmaidīja un svieda viņam savu ābolu. — Se! — Bet pati, jau būdama gabalā, skaļi sauca: — Tu esi Alkas tētis?... Jā?... nd! — Un, neatradusi vairāk vārdu, papurināja galvu, iesmējās un aizskrēja.

— Bet jūsu Aļka vakar viņu, Emku, aplēja ar ūdeni,— svarīgā tonī pasūdzējās Karasikovs. — Un Vasju Bubja-kinu rāva aiz auss.

— Ko tad jūs viņu neiekaustāt? — Sergejs painteresējās.

Karasikovs kļuva domīgs.

— Aļku nevar kaustīt, — brīdi klusējis, viņš paskaidroja. — Viņam bija laba māte.

— Kā jūs zināt, ka laba?

— Zinām, — īsi atbildēja Karasikovs. — Mums Nata stāstīja. — Un, mazliet paklusējis, piebilda: — Bet, kad Vasja gribēja viņu iekaustīt, viņš piespiedās pie sienas, norāva nātri un ar to atgaiņājās. Mēģini tad tuvoties, kājas tak basas.

Sergejs iesmējās.

Kaut kur netālu volejbola laukumā spalgi atsitās bumba, un berili metās turp.

Tad pienāca Nata, aiz viņas — Alka un Katjuša Vostre-cova, kuri aiz auklas vilka sev līdzi mazu kravas auto, līdz malām pilnu ar āboliem, bumbieriem un plūmēm.

— To mūsu bērni vakariņu laikā piekrāva. Mēs vedam prom, — paskaidroja Aļka. — Tēt, tu mūs pavadi līdz pulciņam, un tad mēs ar tevi iesim pastaigāties.

Auto sāka kustēties, bet Sergejs un Nata gāja aiz tā.

— Viņam laikam šinīs dienās būs jābrauc man līdzi uz Maskavu, — Sergejs nelabprāt ierunājās. — Tā vajag, — atbildot uz Natas izbrīna pilno skatienu, viņš teica.

— Vajag tā, Nataša.

— Gaņin! — saņēmusi dūšu, vaicāja Nata. — Vai Aļka kādreiz savu māti ir redzējis? Tas ir... redzējis, protams, ir ... Bet vai viņš to labi atceras?

Auto nodrebēja, divi āboli nokrita un aizripoja pa celiņu. Aļka, ātri pagriezies, paskatījās uz tēvu.

Sergejs noliecās, pacēla ābolus, ielika tos mašīnā un pārmetoši sacīja:

— Kas tev ir, šofer? Bremzē rāmāk, citādi sabojāsi motoru un mašīnu apgāzīsi.

Viņi pienāca pie mājas. Sergejs teica, ka viņš Aļku ilgi neaizturēšot. Bet Aļka atgriezās tikai tad, kad vajadzēja iet gulēt.

Nata viņu izģērba, noguldīja un, aizklājusi abažūru ar lakatiņu, pārlasīja vēlreiz otro — tikko šodien saņemto vēstuli.

Māte satraukta rakstīja, ka tēvu pārceļot uz būvēm Ta-džikijā un ka drīz visiem vajadzēšot aizbraukt. Māte uztraucās, ļoti lūdza, lai Nata brauc drīzāk, un ziņoja, ka tēvs ir sarunājis ar pilsētas komiteju, tādēļ, ja Nata gribēšot, ari viņu laidīšot līdzi ģimenei.

Natu pārņēma pretrunīgas jūtas. Gribējās pabūt ari šeit līdz atvaļinājuma beigām, jo vairāk tāpēc, ka pionieru vadītājs Korčaganovs būs drīz izveseļojies. Būtu labi braukt uz Tadžikiju, kaut gan žēl pamest pilsētu, kurā pagājusi visa bērnība. Ap sirdi viņai bija reizē nemierīgi un priecīgi. Viņa juta, ka nu dzīve uzplaukst un visi ceļi paveras. Cik nesen tas bija: tēvocis ... papaha ... tēvoča zobens aizkrāsnē ... māte ar žagaru ... Cik nesen pionieru pulciņš... pati pioniere... Tad padomju un partijas darbinieku skola. Un pēkšņi — pāris gadu, un nu jau viņai deviņpadsmitais.

Natai likās, ka istabā smacīgi, tādēļ, aizvilkusi priekšā tīkliņu, plaši atvēra logu.

Atgriezusies viņa ieraudzīja, ka Aļka arvien vēl neguļ, viņam acis atvērtas un nemaz nav miegainas.

— Kāpēc tu vēl neguli? Guli, mazais! — Nata viņam uzsauca.

Aļka pasmaidīja un piecēlās sēdus.

— Mēs šodien ar tēti bijām uzkāpuši augstā kalnā. Viņš kāpa un mani vilka līdzi. Augstu uzvilka. Nekas vairs nebija redzams, tikai jūra vien. Es viņam prasu: «Tēt, bet kurā pusē ir tā mala, kur bija mūsu māmiņa?» Viņš padomāja un parādīja: «Lūk, tajā.» Es skatījos, skatījos — tikpat jūra vien. Es jautāju: «Bet kur ir tā mala, kur cietumā sēž Vladika Vlada?» Viņš padomāja un parādīja: «Lūk, tajā.» Savādi, Nata, vai ne?

— Kas tur savāds, Aļka?

— Ir tai pusē... ir otrā pusē... — vārdus stiepdams, teica Aļka. — Visur. Atceries, kā mūsu pasakā, Nata? — viņš dzīvi turpināja. — Tētis man krievs, māte rumā-niete, bet kas es? Nu uzmini!

— Tu? Tu esi padomju zēns. Guli, Aļka, guli! — ātri runāja Nata, jo Aļkas acis ļoti spoži iemirdzējās.

Taču Aļkam nenāca miegs. Viņa nosēdās uz gultas malas, ietina Aļku segā un paņēma uz rokām.

— Guli, Aļka! Vai gribi, lai es tev padziedu dziesmiņu?

Zēns piekļāvās Natai, apklusa, iesnaudās, bet viņa pusbalsī dziedāja tam vienkāršu šūpuļdziesmiņu, to pašu, ko viņai bija dziedājusi māte vēl ļoti agrā, gandrīz aizmirstā bērnībā:

Aizpeld zilais tvaikonīt’s,

Es un tu, mēs abi līdz.

Zilā jūrā klusums te.

Gaiši spulgo zvaigznīte.

Tālē, mākoņi ko sedz,

Svešas zemes malu redz.

Pēkšņi Alka miegā sagrozījās. Negaidot viņš atvēra acis, un laimīgs smaitls atplaiksnījās viņa pietvīkušajā sejā.

— Bet vai zini, Nata? — viņai piekļāvies, Alka priecīgi sacīja. — Es savu māmiņu tomēr reiz redzēju. Ilgi redzēju. .. veselu nedēļu.

— Kur? — nevarēdama savaldīties, ātri ievaicājās Nata.

Alka padomāja, brīdi klusēja, tad enerģiski papurināja galvu.

— Nē, neteikšu... Mums ar tēti arī ir savs kara noslēpums.

Viņš pasmējās, atspiedās pret viņas plecu un tad, jau pilnīgi laizdamies miegā, klusītēm piekodināja:

— Pielūko ... un ari tu nevienam nesaki!

Pēc pusdienām nometnē ieradās Djagiļevs, lai saņemtu no noliktavas skrūves un naglas. Sergejs Djagiļevam pieteica, lai pēc tam, kad būs dabūjis vajadzīgo, pasauc viņu, un tad viņi abi kopā dosies uz ezeru.

Nometnes šautuve atradās krastmalā, tieši pa ceļam, lejpus šosejas. Sergejs iegriezās šautuvē.

Tikko bija beigusies pēcpusdienas atpūta, un tāpēc šautuvē rosījās maz bērnu — kādi astoņi. To vidū bija Vla-diks un Joska.

Sergejs stāvēja, notālēm vērodams Vladiku. KadVladiks piegāja pie barjeras, viņa seja viegli nobāla, pelēkās acis piemiedzās, bet, kad viņš raidīja lodi, lūpas notrīsēja un sakniebās, it kā viņš nešautu vis mērķī, bet aiz tā paslēptā ienaidniekā.

Viņi šāva ar mazkalibra šauteni no piecdesmit metru attāluma.

— Trīsdesmit pieci, — nolikdams šauteni un pagriezies pret Josku, mierīgi sacīja Vladiks. — Saderēsim, uz ko gribi, ka tu pat trīsdesmit nedabūsi.

— Trīsdesmit droši, — brīdi šaubījies, nosprieda Joska.

— Oho! Nu pamēģini!

Joska vainīgi paskatījās uz biedriem un paņēma šauteni. Viņš gatavojās šāvienam ilgāk, tēmēja lēnāk un, pielādējot šauteni pēc izšaušanas, rija siekalas, it kā viņam būtu izkaltusi rīkle.

Un tomēr viņš izšāva trīsdesmit punktu.

Tajā brīdī pie Sergeja pienāca Djagiļevs.

— Stulbā galva! — viņš īgni teica, iesitot sev ar pirkstu pa pieri. — Pats aizjāju, bet pasūtījumu aizmirsu kantori. Izrakstiet jaunu, Sergej Aleksejevič! Bet, kad atgriezīsimies, es iepriekšējo saplēsīšu.

— Četrdesmit izšaušu, — pārliecināts sacīja Vladiks un viegli izņēma no pietvīkušā Joskas rokām šauteni.

— Mazāk par četrdesmit nebūs, — viņš stingri noteica, sajuzdams, cik labi un paklausīgi šautene piekļaujas plecam.

— Četrdesmit es nevaru, — Joska atzinās. — Man pēc trešā šāviena nogurst roka.

— Bet tu netēmē veselu stundu! — Vladiks pamācīja un, satvēris laidi, ar pirmo lodi guva desmit punktu.

Zēni saspringa uzmanībā un sāka smaidīt.

— Bet tu netēmē veselu stundu! — Vladiks atkārtoja un atkal guva desmit.

Pēc trešā šāviena, par jaunu pielādēdams šauteni, līksmais Vladiks aši atskatījās uz Sergeju.

Te viņu it kā butu kāds parāvis. Viņš kaut kā neveikli, nedroši pacēla šauteni, nelaikā nospieda gaili, un ceturtā lode svilpdama ietriecās kaut kur aiz mērķa.

— Aizšāvi garām! Ko tu dari? — puikas čukstēja un nemierīgi sakustējās.

Vladiks steidzīgi no jauna pielādēja šauteni. Nu viņš tēmēja ilgi. Pirksti drebēja, un šautenes grauds lēkāja.

— Tikai divnieks! — kāds vīlies iesaucās, kad viņš bija izšāvis.

Vladiks atbīdīja šauteni un, ne vārda neteicis, atgāja nost.

Sergejam kļuva žēl apmulsušā Vladika.

— Nedusmojies! — viņš mierināja, paņemdams viņa roku. — Tu labi šauj. Tikai nevajadzēja skatīties atpakaļ.

— Nē, — Vladiks dusmīgi teica. — Ne jnu tāpēc.

Dažus sojtis gar krastu viņi pagāja klusēdami. Vladiks

smagi elpoja.

— Es zinu, — viņš apstādamies teica, — jūs par mani aizlikāt vārdu Natai. Jūs nerunājiet pretī, es to labi zinu.

— Es nerunāju pretī, bet es neaizliku vārdu. Es tikai izstāstīju viņai to, ko man bija stāstījis Aļka. Bet viņam es, Vladik, ļoti ticu.

•— Un es ari. — Vladiks aplaizīja satisās lūpas. Un, nezinādams, kā iesākt, viņš ar kāju paspēra akmentiņu, kas bija gadījies ceļā. — Kas tas bija, kas pie jums pirmīt pienāca?

— Pirmīt? Tas bija vecākais desmitnieks. Kas tad ir, Vladik?

Vladiks sastomījās.

— Ja viņš ir desmitnieks, kāpēc tad viņš slēpj šauteni? Kāpēc? Viņa dēļ mēs ar Tolu jūs netīšām tikko nenogalinājām. Viņa dēļ Toļa izmežģīja roku. Viņa dēļ es nupat aizšāvu garām. Alan trīs patronas un trīsdesmit punktu. Pēkšņi redzu... Ko? Kas tas? No kurienes? Protams, vienreiz norāvu... divas reizes, bet, ja būtu tūiīt atskatījies, tad visas piecas būtu aizšāvis garām. Vai tad es viņu te cerēju sastapt?

— Paga, paga, nekliedz taču! — Sergejs apturēja Vla-diku. — Kas mani gribēja nogalināt? Kāda šautene? Kas glabā? Nāc šurp, atsēdies!

Viņi apsēdās uz akmens.

— Atcerieties, jūs jājāt garām un iedevāt diviem zēniem zīmīti, lai aiznes nometnes priekšniekam?

— Nu, un tad?

— Tie bijām mēs ar Tolu. Mēs kā muļķi rāpāmies tornī... Atcerieties, jūs reiz gājāt, pēkšņi jūsu tuvumā norībēja šāviens. Jūs uzkliedzāt un izšāvāt krūmos ar naganu...

— F.s nešāvu krūmos, bet gaisā.

— Vienalga. Tie rībinātāji bijām mēs ar Toļu. Tas iznāca netīšām. Un tad mēs metāmies bēgt; tur viņš novēlās zemē pa nogāzi un sadauzījās.

— Bet šautene? Kur šauteni ņēmāt?

— Šauteni, lūk, tas pats vecais bedrē zem torņa bija noslēpis. Mēs tur rāpāmies un netīšām uzdūrāmies.

— Kāds vecais? Varbūt cits? Varbūt šis nemaz nebija? — uzstājīgi iztaujāja Sergejs.

— Sis pats. Mēs ar Toļu augšā līdzās sēdējām. Un nu šim vajadzēja uzkulties tieši tagad, — Vladiks īgni piebilda. — Es pagriežos un redzu — viņš. No kurienes, domāju? Varbūt atnācis pēc šautenes? Un tā — viens, divi — aizšāvu garām.

— Bet kur šautene?

— Tā ir tur... kaut kur krūmos zem kraujas, — jau negribīgi pabeidza Vladiks. — Ja vajag, aiziesim, var jau ari sameklēt.

— Vladik, — ātri palūdza Sergejs, ieraudzījis piejājam Djagiļevu. — Tu skrej uz šautuvi! Es ari tūlīt nākšu. Un tad mēs paņemsim līdzi Aļku un iesim kopā staigāt. Tur pie reizes visu paskatīsimies un pameklēsim.

Tajā pašā dienā pret vakaru Sergejs izsauca Saļimovu un aizsūtīja vienu strādnieku uz trešo iecirkni pēc Dja-giļeva. Gar akmeņiem nobrāzta, netīra divstobrene stāvēja kaktā. Tā bija atrasta dzelkšņainos krūmos zem kraujas.

Uz Sergeja jautājumiem Sajimovs neatbildēja, bet tikai atkārtoja vienā laidā: allahs esot liels un, protams,redzot, ka viņš, Saļimovs, nekur neesot vainīgs.

Ienāca Djagiļevs. Jau uz sliekšņa viņš sāka gausties, ka Saļimova brigāde pavisam palaidusiēs un ka nez kur nozudusi kaste ar uzgriežņiem.

Bet, ieraudzījis Saļimovu, uzreiz kļuva uzmanīgs, no* bīdīja no soliņa jaunu puisi — kurjeru un apsēdās Sergejam pretī.

— Tu melo, ka tevi apzaguši, — Sergejs tieši pateica.

— Tu pats esi zaglis. Dokumentus nosviedi, bet divstob-■ eni paslēpi.

Un, norādīdams uz apklusušo Saļimovu, viņš vaicāja:

— Bet strādniekus apzagāt kopīgi? Sakiet, cik nozagāt?

— Seši tūkstoši seši simti sešdesmit seši, — ātri un bez apmulsuma atbildēja Djagiļevs. — Ko tu, Sergej Aleksejevič? Vai dinamīts tev galvu kontuzējis?

Piepeši viņš ieraudzīja aiz Sergeja muguras nolikto divstobreni un nikni paskatījās uz klusējošo Saļimovu.

— Ak tā! Svētais Muhamed, tu laikam esi kaut ko sa-pravietojis?

— Es neko neesmu teicis, — izbijies murmināja Saļi-movs. — Es neko neesmu redzējis, neko neesmu dzirdējis un nezinu. Dievs vien to zina.

— Svēta patiesība, — drūmi piekrita Djagiļevs. — Nu, un kas tālāk?

— Vai dokumenti tev ir paša vai sveši? — Sergejs prasīja.

— Dokumenti ir padomju, par paštaisītiem tagad ņem stingri. Nu ko tu man uzplijies, Sergej Aleksejevič? Zaglis nozaga, zaglis arī nosvieda, kas man tur par daļu.

Tai brīdī noklaudzēja durvis, un Djagiļevs ieraudzīja uz sliekšņa svešu zēnu.

— Vladik, — norādīdams uz Djagiļevu, Sergejs jautāja zēnam. — Vai šis cilvēks slēpa šauteni?

Vladiks klusēdams pamāja ar galvu. Sergejs pagriezās, lai piezvanītu pa tālruni.

Sajutis, ka labi nebūs, Djagiļevs arī piecēlās un, atgrūdis kurjeru, kas centās viņu aizturēt, devās uz durvīm.

— Tu pagaidi, zagli! — iesaucās nobālušais Vladiks.

— Te vēl stāvu ari es.

— Kas tu tāds esi par putnu? — iekliedzās apjukušais Djagiļevs un negribot apsēdās, jo Sergejs nosvieda tālruņa klausuli.

— Atlaidiet labāk, Sergej Aleksejevič, — Djagiļevs teica. — Būve pabeigta. Dambis gatavs. Jūs ejiet mierīgi savu ceļu, bet es savu. Visiem vajag ko rit.

— Visiem vajag, bet visi nezog.

— Jums nav vajadzības zagt. Jums jau tā viss pieder.

— Bet jums?

— Mums? Par mums ir īpaša runa. Atlaidiet ar labu, jums būs labāk.

— Man labāk nevajag. Man jau tā ir labi... Bet tu, skatos, esi kulaks. Nu, nu! Neālējies! — Sergejs uzsauca, redzēdams, ka Djagiļevs piecēlies un pievirzījis sev klāt smagu ķeblīti.

— Bija man kulaks, palika piga, — atcirta Djagiļevs un, ieraudzījis pa logu piejājam divus miličus, bezcerīgi atmeta ar roku.

«

— Labāk būtu palaidis, sev tikai ļaunu darāt, — it kā nožēlodams atkārtoja Djagiļevs un nikni parāva aiz piedurknes Saļimovu, kas arvien vēl kaut ko murmināja.

— Celies, svētais Muhamed! Sociālismu cēlām... cēlām un pārstaipījāmies. Nu dosimies uz paradīzi! Lūk, aiz loga jau stāv ercenģeļi.

Pēc divām dienām pašā pusdienas laikā svinīgi atvēra slūžas, un vēsas ūdens straumes plūda no kalniem uz nometni.

Vakarā lejas parka dīķī, kur nopludināja pirmo, vēl duļķaino ūdeni, jau braukāja laivas.

No rīta gaisā šļācās strūklakas, vizuļoja gaišie baseini, no dušu istabas skanēja neganti spiedzieni. Un bargais Geika, kas jau vairākas reizes bija apšļakstīts pa lodziņiem, devīgi laistīja apputējušos mauriņus un miermīlīgi rūca:

— Nu diezgan, diezgan! Noraušu nātres un caur logu sadošu pa pliku vietu. Nu saki viens cilvēks, kādi palaidņil

Kur vien parādījās šis mazais, tumšacainais zēns —-vai meža pļaviņā bezrūpīgo oktobrēnu vidū, vai izcirtumā, kur mežonīgi cīnījās kazaki un laupītāji — milzīgi drosminieki, vai volejbola laukumā, kur dedzīgi spēlēja bumbu lielie komjaunieši, — visur par viņu priecājās.

Un, ja gadījās, ka svešāks zēns pagrūda vai atstūma viņu vai neļāva uzrāpties augstākā vietā, no kurienes viss redzams, tad tādu zēnu vienmēr apturēja un saudzīgi viņam sacīja:

— Vai tev prāts? Tas taču ir mūsu Aļka!

Un tad pusbalsī piebilda vēl kaut ko tādu, ka neuzmanīgais, neveiklais, bet ne jaunais cilvēks tūdaļ samulsa un ar vainas apziņu raudzījās uz šo priecīgo mazuli.

Ik brīdi Sergejs gaidīja telegrammu. Taču pagāja viena diena, otra, bet telegrammas arvien vēl nebija, un Sergejs sāka cerēt, ka atlikušo atvaļinājumu viņi ar Aļku pavadīs mierīgi un līksmi.

Jau metās krēsla, kad Sergejs un Aļka gulēja pļaviņā un gaidīja Nalu. Viņa šodien bija brīva, jo pionieru vadītājs Korčaganovs bija pilnīgi izveseļojies un atgriezies pulciņā.

Taču Nata kaut kur kavējās.

Viņi gulēja uz siltās, smaržīgās zemes un klausījās neskaitāmo cikāžu čirkstēšanā. Abi klusēja.

— Tētiņ, — aizskardams tēva plecu, teica Aļka. —Vla-diks saka, ka vienam lidotājam lodes sašāvušas lidmašīnu. Tad viņš izlēcis, lidojis, lidojis un tomēr nolaidies tieši balto rokās. Kāpēc tad viņš izlēca?

— Laikam taču nezināja, ka nokļūs pie baltajiem, Aļka.

— Bet ja būtu zinājis?

— Nu, tad viņš droši vien būtu domājis, ka varēs aizbēgt vai atšaudīties.

— Neizdevās, — ar nožēlu nopūtās Aļka. — Vladiks saka, ka tajā vietā, kur lidotāju pratinājuši un nogalinājuši, tagad atrodoties tornītis un no turienes zēni lecot ar izpletņiem. Vai tu, kad biji karā, daudz reižu lēci?

— Nē, Aļka, ne reizes. Un mums jau arī nebija tāds karš — mums bija bez izpletņiem.

— Bet kāds būs mums?

— Jums jau varbūt nekāda kara vairs nebūs.

— Bet ja nu tomēr?

— Nu, kad izaugsi, — pats redzēsi. Kāpēc tu lidotāju atcerējies, Aļka?

— No pasakas. Atceries, kad Puisīti sakala važās, viņš ari stāvēja bāls un no viņa arī neko nevarēja izdibināt.

Alka uzlēca kājās un lūdza:

— Iesim, tēt! Mēs Natu satiksim ceļā. Bet man zem spilvena paslēptas divas konfektes, un es jums arī došu pusīti, tikai tu viņai nesaki, ka tās ir no spilvena apakšas, jo mūs par to bar.

Viņi nokāpa uz taciņas un gar dzeloņstiepļu aizžogojumu, kas šķira parku no braucamā ceļa, devās uz māju.

Viņi bija pagājuši jau labu gabalu, kad Sergejs attapās, ka aizmirsis pļaviņā papirosus.

— Aizskrien, Alka, pakaļ! — viņš lūdza. ■— Es tevi šeit pagaidīšu. Skrien tieši caur krūmiem! Tu esi maziņš un ātri izsprauksies.

Aļka ielīda biezoknī.

— O-ū! Kur jūs esat? — iztālēm bija dzirdama Natas balss.

— Hallo! Šeit! — skaļi atsaucās Sergejs. — Nāc šurp, Nata!

Kad atskanēja viņa balss, no krūmiem ceļa pusē izspraucās kāda galva, un Sergejs pazina Djagiļeva brāli. Tas atkal bija stipri piedzēries, bet uz kājām turējās stingri. Viņš mēģināja tuvoties, bet atdūrās pret dzeloņstiepli un apstājās.

— Kādēļ brāli iesēdināji? — viņš dobji prasīja, cieši raudzīdamies Sergejā ar aizmiglotām, ļaunām acīm. — Viltīgais! — vārdus stiepdams, viņš piebilda un padraudēja ar pirkstu.

— Ej izgulies! — Sergejs pamācīja. — Skaties, roku ar stiepli esi ieskrambājis.

— Visi jūs esat vil-tī-gi! — tāpat vārdus stiepdams, atkārtoja piedzērušais un, pēkšņi ar visu ķermeni pasvēries, rāvās uz priekšu, tā ka stieple nodzinkstēja un ieskanējās. Aizsmakušā balsī viņš kliedza:

— Kādēļ brāli iesēdināji? Labāk laid vaļā, citādi būs slikti!

— Tavs brālis ir kulaks un zaglis — to viņš ir pelnījis. Ja tu būsi zaglis, arī tevi iesēdinās. Ej izgulies! — asi atbildēja Sergejs, nenolaizdams acu no šā saniknotā vīra.

— Brālis — zaglis, bet es — īsts bandī-ts! — mežonīgi iekliedzās piedzērušais un, paķēris no zemes smagu akmeni, no visa spēka svieda ar to Sergejam.

—• Liecies mierā! — izvairīdamies uzbrēca Sergejs.

Bet niknuma apmātais, dzērumā apskurbušais vīrs liecās pie zemes, un vesela akmeņu krusa lidoja uz Sergeju. Liels akmens trāpīja viņam pa plecu, un tai brīdī viņš izdzirdēja, ka aiz muguras nobrīkšķ krūmi un kāds paklusu

iekliedzas.

— Stāvi!... Atpakaļ!... Atpakaļ, Aļka! — šausmās iesaucās Sergejs un, izrāvis no kabatas brauniņu, izšāva uz piedzērušo.

Piedzērušais nometa zemē akmeni, padraudēja ar pirkstu, rupji izlamājās un smagi nogāzās uz stieplēm.

Sergejs apgriezās.

Acīmredzot kaut kas bija noticis, jo viņš sagrljojās. Vienā mirklī viņš ieraudzīja cietuma mūru smagās plātnes, sarūsējušās važas un nedzīvās Maricas melnīgsnējo seju. Un līdzās mūriem viņš ieraudzīja sausu, asu zāli. Un šajā zālē, nokritis uz mutes, ar akmeni pie deniņiem gulēja «Pasaules revolūcijas vārdā nosauktā pirmā ok-tobrēnu pulciņa» jātnieks — mazais puisītis Aļka.

Sergejs metās uz priekšu un mazliet pacēla Alku. Bet Aļka necēlās.

— Aļka, — čukstot lūdza Sergejs, — lūdzu piecelies...

Aļka klusēja.

Tad Sergejs nodrebēja, saudzīgi paņēma Alku uz rokām un, pametis nokritušo cepuri, streipuļodams devās kalnup.

No ceļa līkuma izskrēja Nata. Viņa šodien bija jautra, melniem matiem, bez lakatiņa, bez kaklauta; pieskrējusi viņa paplēta rokas un priecīgi jautāja:

— Vai nogaidījāties? Te nu es esmu. Viņš jau guļ?

— Viņš laikam vairs neguļ, — svešādā balsī atbildēja Sergejs un apstājās.

Acīmredzot atkal kaut kas bija noticis, jo pārsteigtā Nata atkāpās, tad piegāja tuvāk un, ieskatījusies Aļkarn sejā, pēkšņi tālumā skaidri sadzirdēja dziesmiņu par to, kā aizpeldēja zilais tvaikonītis ...

Uz klints akmeņainā laukuma, augstu virs zilās jūras ar dinamīta paliekām izspridzināja stipru kapa vietu.

Un gaišā, saulainā rītā, kad aizgūtnēm dziedāja putni, kad vēl nebija nožuvusi rasa ēnainajos parka zālājos, visa nometne bija atnākusi pavadīt Aļku.

Pie kapa kaut ko runāja, kādu ar naidu nolādēja, kaut ko stingri zvērēja, bet no visa tā Nata maz ko dzirdēja.

Viņa redzēja Karasikovu, kas tagad stāvēja nekustīgs, un atminējās, ka Karasikova tēvs ir ogļracis.

Viņa redzēja baskājaino, bet šodien saposušos un sasukājušos Geiku un atcerējās, ka šis labais Gcika kādreiz bijis kareivis arestantu rotā.

Viņa ieraudzīja Vladiku, bālu un tik ļoti apvaldītu, ka likās — neviens nedrīkstētu pašlaik viņam piedurties pat ar pirkstu, un nodomāja, ka tad, ja kādreiz šis Vladiks pa īstam uzmetīs plecā šauteni, tad no viņa puses nebūs ne žēlastības, ne kļūdīšanās.

Tad viņa ieraudzīja Sergeju. Viņš stāvēja nekustīgi kā sargkareivis pie karoga. Un tikai tagad Nata ievēroja, ka viņa seja ir mierīga, gandrīz vai barga, zābaki nospodrināti, siksna savilkta, bet pie tīrās karavīra blūzes piestiprināts kara ordenis.

Te Natu kāds klusu pasauca un tcica, ka baškīriete Emine esot nometusies zālē un gauži raudot.

Pēc tam visi aizgāja. Palika tikai Sergejs, Geika, pirmā pulciņa dežūrposms un četri strādnieki.

Viņi uzvēla virsū smagu akmeņu kaudzi, izkala caurumu, cieši aizlēja ar cementu un apklāja kapiņu ar ziediem.

Uz kapa uzsprauda lielu, sarkanu karogu.

Tai pašā dienā Sergejs saņēma telegrammu. Viņš iegāja savā istabā un sāka posties ceļam. Viņš sakravāja visu savu nelielo mantību, bet, kad piegāja pie rakstāmgalda, lai savāktu papīrus, neatrada tur Aļkas ģīmetni.

Viņš berzēja deniņus, mēģinādams atcerēties, vai viņš to nav paņēmis kaut kur līdzi. Ieskatījās pat lauka somā, taču ari tur ģīmetnes nebija.

Galva nestrādāja kārtīgi, domas juka, lēkāja un pārtrūka, un viņš nezināja, uz ko dusmoties — uz sevi vai uz citiem.

Viņš gāja pie Natas. Nata ari kravājās.

Aļkas gulta ar balto spilvenu un gaišzilo segu stāvēja vēl arvien neskarta, it kā viņš būtu aizskrējis tepat netālu, bet viņa mīļotās bildes ar sarkanās zvaigznes jātnieku vairs nebija.

— Rīt braucu projām, Nataša, — Sergejs teica. — Mani izsauc.

— Un es ari. Brauksim kopā. Vai tu gribi dzert? Dzer no karafes! Tagad ūdens ir auksts.

— Jā, tagad ūdens ir auksts, — mehāniski atkārtoja Sergejs. — Vai tu neesi bijusi pie manis šodien, Nataša?

— Nē, neesmu bijusi. Kas ir ... Serjoža?

— Es nezinu, kur pazudusi no galda Aļkas ģīmetne. Varbūt pats ātrumā esmu kaut kur iebāzis — neatceros. Izmeklējos — nekur nav. Maskavā man ir otra, — it kā attaisnodamies, viņš piebilda. — Bet šeit vairs nav.

Pa durvīm ielūkojās pionieru vadītājs Korčaganovs, kas visu dienu bija meklējis Natu, lai viņu par kaut ko izbārtu. Bet, ieraudzījis Sergeju, viņš saprata, ka patlaban laikam nav īstā reize un vieta. Viņš nozuda, neteicis ne vārda.

Viņi nolēma izbraukt nākošā dienā agri no rīta — ar mašīnu līdz Sevastopolei un no turienes ar vilcienu uz Maskavu.

Pēdējo reizi Nata apstaigāja savu trokšņaino un bezbēdīgo ceturto pulciņu. Vēl nebija pilnīgi apklusušas skumjās valodas, vēl visiem nebija nožuvušas karstās asaras, bet jau pamazām šur tur, pārtraucot klusumu, ierībējās bungas. Nosēdušies uz baļķiem, draudzīgi un nesaskanīgi kā vienmēr jau dziedāja savu dziesmiņu oktobrēni. Vasja Bubjakins un Karasikovs jau bija paspējuši sastrīdēties un atkal izlīgt. Jau sasaucās bērni krastmalā, ūjināja parkā un spiedza zem dzirkstošajām, aukstajām dušām.

Nata iegāja vēsajā guļamistabā. Tur pie loga stāvēja tikai Vladiks. Viņa pienāca tam klāt no muguras, bet viņš bija iegrimis domās un nedzirdēja. Nata paskatījās viņam pār plecu un ieraudzīja, ka Vladiks cieši skatās Aļkas ģīmetnē.

Vladiks atlēca sāņus un noslēpa ģīmetni aiz muguras.

— Kāpēc tā? — pārmezdama vaicāja Nata. — Vai tad tu esi zaglis? Tas nav labi. Atdod, Vladik!

— Kaut vai nosit, tik un tā neatdošu, — zobus sakodis, bet mierīgi, balsi nepaceldams, atbildēja Vladiks.

Un Nata saprata: tiešām, saki viņam, ka to nogalinās, viņš tomēr neatdos.

— Vladik, — Nata maigi sacīja, uzlikdama viņam roku uz pleca, — bet Aļkas tēvam taču ļoti, ļoti sāpīgi. Tu atdod pats, aiznes! Viņš uz tevi nedusmosies ...

Vladikam sāka drebēt lūpas. Pazuda izaicinošais, mazliet nekaunīgais smīns, bērnišķīgi iepletās un sāka mirkšķināties allaž piemiegtās acis, un Aļkas ģīmetni viņš vairs

neturēja cieši un pārliecināti sev priekšā. Viņa balss drebēja, un neparasti lielas asaras sāka ritēt pār vaigiem.

— Jā, Nata, — bezpalīdzīgi, ātri čukstēdams, viņš teica.

— Tēvam droši vien ir vēl. Viņš droši vien dabūs vēl. Bet man ... Es taču viņu vairs nekad ...

Bridi vēlāk, kad, arvien vēi gatavodamies Natu par kaut ko izbārt, ieskrēja pionieru vadītājs Korčaganovs, viņš pavēra muti un apstājās. Uz gultiņas sēdēdami, tieši uz tīrās segas, cieši apskāvušies, Vladiks Daševskis un Nata Segalova raudāja. Raudāja skaļi un vaļsirdīgi — kā mazi muļķa bērni.

Viņš pastāvēja, klusu uz pirkstgaliem izgāja, un viņam pēkšņi iegribējās iedzert malku ļoti auksta ūdens.

Pavadīt atskrēja daudzi. Vēl pašā pēdējā brīdī, kad Sergejs un Nata bija iesēdušies mašīnā, ar milzīgu ziedu pušķi atsteidzās Vladiks, bet aiz viņa Joska un Emine.

— Ņem... Tas viņam un tev, — vārdus apraudams, teica Vladiks. — Nu, ņem taču! Nedomā neko ļaunu! Es tos nenozagu. Mēs aizgājām pie Geikas. Mēs viņam palūdzām. Mēs teicām — kam, un viņš iedeva. Ņem, ņem! Paliec sveika, Nata!

No augsta kalna, sadevušies rokās, skrēja Vasja Bubja-kins un Karasikovs, kas bija nokavējušies. Redzēdami, ka tikpat nepaspēs, viņi apstājās, samulsuši paskatījās viens otrā, tad sāka māt ar rokām un saukt:

— Uz redzēšanos, uz redzēšanos!

Mašīna ierūcās, un Nata, piecēlusies kājās, sauca Vas-jam Bubjakinain un Karasikovam, un visiem šiem labajiem bērniem, visai šai skaļajai, zaļajai pionieru nometnei:

— Uz redzēšanos, uz redzēšanos!

Mašīna līgani devās lejup. Apbraucot nometni ar līkumu, tā traucās uz krastmalu un tad sāka braukt kalnā. Seit, it kā ar nodomu, šoferis samazināja ātrumu. Nata pagriezās.

Pūta spirgts vējš. Tas svilpodams traucās gar ausīm, sakūla putās zilos viļņus un maigi plandīja koši sarkano karogu, kas stalti plīvoja virs nometnes, virs cietās klints, virs Aļkas lepnā kapa ...

Sajā saulainajā rudenī stipri oda pēc negaisiem, kariem un jaunceltņu cementa.

Vilciens joņoja cauri Sivašam, staignajai jūrai, un, raugoties tās pelēkajos, baigajos viļņos, Nata atminējās, ka

te kaut kur divdesmitajā gadā bija kritis un apbedīts viņu kaimiņš, kāds jautrs kurpnieks, kas pirms došanās uz fronti izsviedis no mājas svētbildes, nosaucis savu meitiņu Maņu ar palsajām uzacīm par Vsemiru un, labsirdīgi smaidīdams, naigi aizsoļojis uz staciju, lai nekad vairs nepārnāktu mājās.

Un Nata nodomāja, ka šā namiņa sen vairs nav, bet visā šajā kvartālā uzbūvēts mācību kombināts un ūdens tornis. Bet Maņu — Vsemiru — neviens šādā savāda vārdā nekad nav saucis un nesauc, bet sauc vienkārši pai Miru vai Mirku, un tagad viņa jau ir metalurģe laborante un nesen tai piedzimis dēls, tādām pašām palsām uzacīm, vārdā Paška.

— Un tomēr — kur Aļka redzējis Maricu? — pēkšņi pagriezusies pret Sergeju, jautāja Nata.

— Viņš to redzēja pirms pusotra gada, Nataša. Toreiz Marica bija izbēgusi no cietuma. Viņa metās Dņestrā un peldēja uz padomju robežu. Viņu ievainoja, bet viņa to mēr aizpeldēja līdz malai. Pēc tam viņa gulēja slimnīca Moldāvijā. Bija jau nakts, kad mēs iebraucām Baltā. Bei Marica negribēja gaidīt līdz rītam. Mūs ielaida pie viņas naktī. Alka viņai jautāja: «Vai tevi lode sašāva?» Viņa atbildēja: «Jā, lode.» — «Kāpēc tad tu smejies? Vai te\ nesāp?» — «Nē, Aļka, no lodes vienmēr sāp. Es smejos tāpēc, ka tevi mīlu.» Viņš kļuva nopietns, piesēdās tuvāk un aizskāra viņas bizes. «Labi, labi, mēs viņus ari sa šausim!»

— Bet kāpēc Aļka leica, ka tas ir noslēpums?

— Rumānijas policija Maricu toreiz Bulgārijā meklēja* Bet mēs domājām — lai meklē. Un neteicām nevienam

— Un tad?

— Un tad viņa aizbrauca uz Cehoslovākiju un no tu rienes atkal nonāca savā Rumānijā. Un tas ir viss, Na taša.

Vilciens traucās caur Taurijas stepi. Kā rūsgani milzeņi klajumā pacēlās labības stirpas. Kā sargtorņi slējās elevatori, un uz tiem no visām pusēm brauca mašīnas, vilkās vezumi, rati, arbas, piekrautas ar svaigiem, smaržīgiem graudiem.

Katrā lielā stacijā viņi skrēja pēc avīzēm. Avīžu ne pietika. Izlaižot parastos ziņojumus un skaitļus, atskaites, viņi uzmanīgi lasīja tās rindas, kurās bija runa par smagajiem kara mākoņiem, par lielgabalu dārdiem, kas arvien skaidrāk un skaidrāk bija dzirdami pie vienas no tālajām, tālajām robežām.

Nata nolika avīzi.

Vilciens tagad joņoja caur vareno Donbasu. Tur plosījās liesmas, šņāca koksa krāsnis, dārdēja celtņi un ekskavatori. Un auga un auga starmešu apspīdētie šahtu torņi, fabriku korpusi — veselas pilsētas, kas bija vēl valgas, pelēkas, smaržoja pēc dūmiem, ka|ķiem un cementa.

— Scrjoža, — pēkšņi ierunājās Nata, nosēzdamās līdzās un lēni spiezdama viņam roku, — tā taču ir taisnība, ka mūsu Sarkanā Armija nav no vājākajām pasaulē?

Viņš pasmaidīja un liegi noglaudīja viņai galvu.

Stacijā viņus sagaidīja pats Segalovs.

Sastapies ar Sergeju, viņš apstājās un sarauca pieri. Pārsteigtais Sergejs arī stāvēja, raudzīdamies Segalo-vam tieši sejā, un noslēpumaini smaidīja.

— Paga! Kas tad tas? — saņemdams Sergeju aiz piedurknes, norūca Segalovs. — Serjožka Gaņinsl — viņš pēkšņi iesaucās un, uzsizdams Sergejam uz pleca, skaļi smējās. •— Bet es skatos un brīnos... Kas tas par puisi? ... No kurienes ieradies? ... Uz kurieni dodies? . ..

— Mēs reizē atbraucām. Un tu viņu pazīsti? — Nata priecīgi vaicāja. — Mēs reizē atbraucām. Es tev, (ēvoci. vēlāk visu izstāstīšu. Vai tev ir mašīna? Mēs brauksim kopā.

— Brauksim, brauksim, — Segalovs piekrita. — Tikai man tūlīt jādodas tieši uz štābu. Es jūs izvadāšu pa mā jām, bet vakarā viņš lai noteikti atnāk pie manis. Nu ko tu klusē?

— Trūkst vārdu, — Sergejs atbildēja. — Bet līdz vakaram, Segalov, es visu atcerēšos.

— Bet vai Baltu atcerēsies? Moldāviju atcerēsies?

— Tēvoc, — pēkšņi viņu pārtrauca Nata, kas bija kļuvusi uzmanīga. — Iesim, tēvoci Kur mašīna?

Nata sēdēja vidū. Bet Segalovs jautri izprašņāja Sergeju:

— Nu, kā tu dzīvo? Protams, ir sieva, bērni?

— Tēvoc! — raustot viņu aiz piedurknes, pārtrauca Nata. — Tu man ar piešiem taisni pa kāju iesiti..

— Kā tad lā? — Segalovs brīnījās. — Tavas kājas, re, kur, bet mani pieši — lūk, tur.

— No jau tagad, — Nata apmulsa, — bet tad, kad sēdāmies mašīna.

— Un tiešām neesi precējies? — šegalovs turpināja un pasmējās. — Bet vai atceries, kā Besarābijā mēs reiz uzkūlāmies bēgļu nometnei, un tur bija kāda meitenīte melnam matpinēm un tumšām acīm ...

— Tēvoc! — gandrīz izbijusies iekliedzās Nata. — Tā bija... — Viņa sapinās. — Vai tā mašīna, ar kuru mēs viņreiz abi braucām, bija šī pati?

. — Nu, ko tu, aušīgā, neļauj ar cilvēku ne vārda parunāt? — sašuta Šegalovs. — Te viņai pieši, te mašīna. Si pati mašīna, — viņš īgni atbildēja. — Nu, lūk, esam Īdat, kāp ārā! Tu katrā ziņā pienāc šodien vai rītvakar,— viņš pagriezās pret Sergeju. — Jo man pašam šinīs dienās jābrauc komandējumā. Darīšanas, brāl, — jau klusāk viņš piebilda. — Nopietnas darīšanas. Tā vien tiecas mūs aprīt, bet, atceries manus vārdus, aizrīsies.

Pievakarē piezvanīja Šegalovs un teica, ka atgriezīšoties tikai vēlu naktī. Pēc pusstundas piezvanīja Sergejs un paziņoja, ka šodien viņš nekādi nevarot atnākt, bet centīšoties ierasties rīt.

No rīta Nata pamodās tikai desmitos, un viņai sacīja, ka tēvocis jau aizbraucis, bet noteikti solījies drīz atgriezties.

Tas Natu ļoti apbēdināja. Līdz pulksten četriem Nata gaidīja zvanu, bet tad viņai sāka sāpēt galva, un viņa izgāja ārā uz ielas. Nemanot viņa iegāja Aleksandra parkā. Vakars bija gaišs un vēss. Parkā bija klusu. Zem kājām čabēja sausas lapas, un smaržoja pēc negataviem pīlādžiem.

Pie laikrakstu kioskiem stāvēja nepacietīgo rindas. Cilvēki steidzīgi atlocīja avīzes un kāri lasīja pēdējās ziņas par notikumiem Tālajos Austrumos. Notikumi bija satraucošu

«Ātrāk jāsāk strādāt,» avīzi nolaidusi, nodomāja Nata. «Vai nu mājās, vai uz Tadžikiju... vienalga. Visur darbs — vajadzīgs un svarīgs.»

Un Nata atkal atcerējās Ajkas Kara Noslēpumu: «Kāpēc gan cīnījās pret Sarkano Armiju četrdesmit caru un četrdesmit karaļu? Cīnījās, cīnījās un tikpat paši gāja bojā.»

«Ļoti sen šie cīnījās,» Nata domāja. «Bet lai pamēģina tagad. Vai lai pagaida vēl, kamēr izaugs Vladiks, Toļa, Joska, Barankins un vēl tūkstoši un miljoni tādu bērnu... Jāstrādā,» nodomāja Nata. «Viņi jāsaudzē. Lai viņi rnācī-tos vēl labāk, lai mīlētu savu zemi vēl vairāk. Un tas būs mūsu drošākais, stiprākais Kara Noslēpums, kuru lai mēģina atminēt, ja kāds grib!»

Kad viņa pārnāca mājās, viņai teica, ka bijis Sergejs,

Viņa pieskrēja pie galda un atrada zīmīti.

«Nataša,» Sergejs rakstīja. «Šodien es aizbraucu uz Tālajiem Austrumiem. Sirsnīgs paldies Tev par Aļku, par visu, ko Tu man laba esi darījusi.»

Turpat uz galda gulēja fotogrāfija. Tajā Aļka un Ma-rica Margulisa apskāvušies mīlīgi un jautri smējās.

Un tad viņai pēkšņi ļoti iegribējās vēlreiz sastapt Sergeju.

Viņa piezvanīja un uzzināja, ka ātrvilciens uz Tālajiem Austrumiem atiet septiņos trīsdesmit. Viņai bija atlikušas vēl pusotras stundas.

Nata iedomājās milzīgu, trokšņainu staciju, kur visi rosās, steidzas, pavada un atvadās.

Un tikai Sergejs ir gluži viens, bez Maricas, bez Alkas, stāv klusēdams, droši vien sadrūmis, un gaida, kad beidzot iesvilpsies lokomotīve, nodrebēs vagoni un vilciens dosies šajā ļoti tālajā ceļā.

Viņa steidzīgi izgāja no mājas un ielēca tramvajā.

Stacijā, skriedama no vienas zāles otrā, viņa cieši ielūkojās katrā cilvēkā, bet Sergeju nekur nevarēja ieraudzīt.

Izmisusi viņa beidzot trešo reizi apstājās bufetē, nezinādama, kur Sergeju meklēt un ko domāt.

Pēkšņi pavisam nejauši pie malējā galdiņa, kur paklusu sarunājās daži aizbraucēji karavīri, viņa ieraudzīja Sergeju.

Viņš bija tērpies inženieru karaspēka komandiera formā, viņa biedri — ari.

Bet Natu visvairāk pārsteidza tas, ka viņš nemaz nebija ne drūms, ne kluss un nebija viens pats.

Mazliet pieliecies, viņš uzmanīgi un nopietni klausījās, ko viņam citi pusbalsī stāstīja. Viņš kaut kam nepiekrita un papurināja galvu. Tad atkal pasmaidīja, noslaucīja pieri un sakārtoja lauka somas siksnu.

— Scrjoža! — ne visai skaļi pasauca Nata.

Viņš pagriezās, tūlīt piecēlās, ātri kaut ko pateica saviem biedriem un ļoti priecīgs nāca viņai pretim.

— N11, lūk, — viņš teica, spiezdams Natai roku un nezin kāpēc vainīgi smaidīdams. — Nu, lūk, Nataša, tagad tu redzi, kā tas viss ir iznācis.

Uz perona viņi runāja maz: traucēja kņada, troksnis, svilpieni, pūlis un mūzika, kas izvadīja kādu delegāciju.

Šķiroties abiem kaut ko gribējās atcerēties un pasacīt, tomēr katrs sajuta, ka labāk nemaz nevajag sākt.

Kad viņi bija cieši saskūpstījušies un Sergejs, jau vagonā būdams, pienāca pie loga, Natai pēkšņi iegribējās viņam atvadām uzsaukt kaut ko uzmundrinošu un sirsnīgu.

Taču stikli bija biezi, jau atskanēja svilpiens, bet vārdi neraisījās, un, raugoties viņā, Nata tikai paspēja gluži kā Aļka pacelt un nolaist roku, it kā salutējot kādam, kuru, izņemot viņus abus, neviens neredzēja.

Un viņš to saprata un nolieca galvu.

Nata iznāca uz laukuma un, tramvaju negaidīdama, lēnām devās prom kājām. Apkārt skanēja un mirgoja Maskava. Viņai gluži līdzās pār laukumu joņoja automobiļi ar lieliem prožektoriem, smagās kravas mašīnas, dārdošie tramvaji, noputējušie autobusi, taču tie neaizskāra un it kā sargāja Natu, jo viņa gāja un domāja par vissvarīgāko.

Viņa domāja par to, ka ir pagājusi bērnība un priekšā pavērti daudzi ceļi.

Lidotāji lido augstu debess tālēs.

Kapteiņi brauc pa zilajām jūrām.

Namdari dzen stipras naglas, bet Sergejam pie siksnas karājas nagans.

Taču tagad viņa neapskauda nevienu. Tagad viņa savādāk saprata Vladika salto acu skatienu, Joskas ātro rīcību un bojā gājušā Aļkas drošās nekrieviskās acis.

Un viņa zināja, ka visi ir savās vietās un viņa arī ir savā vietā. Tāpēc viņai tūdaļ kļuva mierīgi un priecīgi ap sirdi.

Pati nemanīdama, viņa iegriezās kādā gluži svešā šķērsielā tikai tāpēc, ka tur dziedādams vingrā solī soļoja sarkanarmiešu vads, kas atgriezās no sardzes.

Brīdi Nata ielūkojās zemas mājiņas neaizklātajā logā un ieraudzīja vecenīti, kas, uzlikusi radioaustiņas, uzmanīgi klausījās un izmisīgi draudēja ar pirkstu atjautīgajam mazulim, kas droši rāpās uz galda pie cukurtrauka.

Tad Nata izdzirda smagu grāvienu un, nogriezusies ap stūri, caur biezo putekļu mākoni saskatija veselu drupu kaudzi: tikko bija nojaukta izčākstējusi baznīciņa.

Kad biezais kaļķu mākonis bija izklīdis, aiz tukšā klajuma Natas priekšā iemirdzējās gluži jauna un dīvaini gaiša pils.

Pie pils ieejas stāvēja trīs biedri ar šautenēm un gaidīja jautru meitenīti, kas jau skrēja uz viņu pusi un skrienot meta gaisā lielu ādas bumbu.

Nata pajautāja viņiem ceļu.

Liela lietus pile uzkrita Natai uz sejas, bet viņa to nemanīja un lēnām smaidīdama gāja tālāk.

Garāmskrejošs zēns ielūkojās viņai sejā. Uzsmaidīja un aizskrēja.

1935. g.

TIMURS UN VIŅA KOMANDA

Jau kopš trim mēnešiem bruņudiviziona komandiera pulkveža Aleksandrova nebija mājās. Domājams, ka viņš bija frontē.

Vasaras vidū viņš atsūtīja telegrammu un ieteica savām meitām Olgai un Zeņai atlikušās brīvdienas pavadīt vasarnīcā Maskavas tuvumā.

Atstūmusi raibo lakatiņu pakausī un atspiedusies uz sukas kāta, Zeņa sabozusies stāvēja Olgas priekšā, bet tā viņai teica:

— Es braukšu ar mantām, bet tu sakop dzīvokli! Vari uzacis neraustīt un lūpas nelaizīt. Pēc tam aizslēdz durvis! Grāmatas aiznes uz bibliotēku! Pie draudzenēm neej, bet nāc tieši uz staciju! No turienes nosūti tētim šo telegrammu! Tad sēdies vilcienā un brauc uz vasarnīcu!... Jevgeņija, tavs pienākums ir mani paklausīt. Es esmu tava māsa ...

— Un es esmu atkal tava.

— Jā... bet es esmu vecākā... un, beigu beigās, tēvs tā lika.

Kad aizbraucot pagalmā ierūcās mašīna, Zeņa nopūtās un apskatījās visapkārt. Viss bija sajaukts un nekārtībā.

Viņa piegāja pie noputējušā spoguļa, kurā atspīdēja pie sienas piekārtais tēva portrets.

Labi! Lai arī Olga ir vecākā un pagaidām viņa jāklausa! Toties viņai, Zcņai, ir tāds pats deguns, tāda pali mute un uzacis kā tēvam. Arī raksturs droši vien būs tāds pats kā viņam.

Viņa apsēja lakatiņu ciešāk ap matiem. Nosvieda sandales. Paņēma lupatu. Norāva no galda galdautu, pabāza zem krāna spaini un, paķērusi suku, sarausa pie sliekšņa gružu kaudzi.

Drīz sāka šņākt petrolejas pavards un iedūcās prīmuss.

Grīda bija pielaistīta ar ūdeni. Cinkotajā veļas toveri šņāca un čaukstēja ziepju putas. Garāmgājēji uz ielas izbrīnījušies noskatījās uz sarkanā sarafānā tērpto baskā-jaino meiteni, kura, stāvot uz palodzes trešajā stāvā, droši mazgāja atvērtā loga rūtis.

Smagais auto drāzās pa platu, saulainu ceļu. Uzlikusi kājas uz čemodāna un atbalstijusies pret mīkstu saini, Olga sēdēja pītā krēslā. Viņai uz ceļiem gulēja ruds kaķēns un ar ķepām plūkāja rudzupuķu pušķi.

Trīsdesmitajā kilometrā viņus panāca sarkanarmiešu motorizētā kolonna. Sēžot rindās uz koka soliem, sarkan armieši turēja šautenes ar gaisā izslietiem stobriem un saskanīgi dziedāja.

Dziesmai atskanot, plašāk atvērās māju logi un durvis Pa sētu spraugām un vārtiņiem priecādamies skrēja laukā puikas. Viņi māja rokām, svieda sarkanarmiešiem vēl ne nogatavojušos ābolus, sauca nopakaļ «urā» un turpat uz vietas uzsāka kaujas, straujā kavalērijas uzbrukumā kapājot vērmeles un nātres.

Smagais auto iegriezās vasarnīcu ciematā un apstājās pie nelielas, efejām apaugušas vasarnīcas.

Šoferis ar palīgu nolaida mašīnas sānus un sāka izkraut mantas, bet Olga atvēra stikloto verandu.

No šejienes bija redzams liels, nolaists dārzs. Dziļi dārzā rēgojās neglīts divstāvu šķūnis, un uz šā šķūņa jumta plīvoja mazs sarkans karodziņš.

Olga atgriezās pie mašīnas. Pie viņas piesteidzās veca, ņipra sieviete — tā bija kaimiņiene, piena sieva. Viņa piedāvājās uzpost vasarnīcu, nomazgāt logus, sienas un uz-tīrīt grīdas.

Kamēr kaimiņiene cilāja bļodas un lupatas, Olga paņēma kaķēnu un iegāja dārzā.

Uz zvirbuļu apknābāto ķiršu stumbriem mirdzēja izkusuši sveķi. Stipri smaržoja upenes, kumelītes un vērmeles. Šķūņa apsūnojušais jumts bija caurumains, un pa šiem caurumiem stiepās augšup kaut kādi tievi auklu vadi un pazuda koku lapotnē.

Olga izspraucās cauri lazdu krūmiem un norausa no sejas zirnekļu tīklus.

I\as tas? Sarkanā karodziņa uz jumta vairs nebija, un tur rēgojās tikai kārts.

Te Olga izdzirda ātru, uztrauktu čukstēšanu. Un pēkšņi, laužot sausos zarus, pie šķūņaugšas loga pieslietās smagās kāpnes ar troksni gāzās gar sienu lejā un, piespiezdamas dadžus, smagi atsitās pret zemi.

Auklu vadi virs jumta iedrebējās. Kaķēns, saskrāpējis Olgai rokas, iekūleņoja nātrēs. Nekā nesaprazdama, Olga apstājās, palūkojās apkārt, ieklausījās. Tomēr ne krūmos, rie aiz svešās sētas, ne šķūņa melnajā loga kvadrātā nekas nebija ne redzams, ne dzirdams.

Viņa atgriezās pie lieveņa.

— Tur puikas citu dārzos blēņojas, — piena sieva paskaidroja Olgai. — Vakar kārniņiem divas ābeles nopurinājuši, bumbieri nolauzuši. Tādi tagad saradušies... huligāni. Es, mīļā, dēlu Sarkanajā Armijā dienēt izvadīju. Gāja projām, degvīnu nedzēra. «Sveika, māt!» viņš sacīja. Un gāja projām svilpodams, mīļais. Pret vakaru, kā jau pienākas, uznāca skumjas, apraudājos. Bet nakti pamostos, un man rādās, it kā pa pagalmu kāds šaudās un ložņā. Domāju, tagad nu esmu vientuļš cilvēks, neviena aizstāvja nav... Un vai daudz man, vecai, vajag? Iezveļ ar ķieģeli pa galvu — gatavs ir. Tomēr dievs apžēloja — nekā nebija nozaguši. Paložņāja, paložņāja un aizgāja. Man pagalmā stāvēja toveris — ozolkoka, pat par diviem nav kustināms — to soļus divdesmit uz vārtu pusi aizvēluši. Tas arī bija viss. Kas tie tādi bija, kas par ļaudīm — tumša lieta.

Krēslā, kad uzkopšana bija beigusies, Olga izgāja uz lieveņa. No ādas futrāļa viņa saudzīgi izņēma baltu, perlamutrā mirdzošu akordeonu — tēva dāvanu, ko tas bija atsūtījis viņas dzimšanas dienā.

Viņa nolika akordeonu uz ceļiem, pārsvieda sil-snu pār plecu un mēģināja pielāgot melodiju nesen dzirdētajiem dziesmas vārdiem:

— Ak, tikai reizi vien Man jūs vēl ieraudzīt,

Ak, tikai reizi vien ...

Un divas... trīs ...

Bet jums to saprast grūti,

Ko gaidot, cilvēks, jūti,

Kad sārta rīia blāzma drīz logā atausīs.

Jā!

Lidotāji — vēji! Bumbas — ložmetēji!

Tālē aizlidoja. Atgriezīsies kad,

Kad būs alkal mājās?

Nezinu, vai drīz gan,

Tikai atgriezieties... nu vienalga, kad.[1]

Jau dziesmiņu dziedot, Olga vairākas reizes pameta satrauktu skatienu uz tumšo krūmu, kas auga pagalmā pie sētas. Beigusi spēlēt, viņa strauji piecēlās un, pagriezusies pret krūma pusi, skaļi jautāja:

— Klausieties! Kādēļ jūs slēpjaties, un ko jums te vajag?

Aiz krūma parādījās cilvēks, ģērbies parastā baltā uzvalkā. Viņš nolieca galvu un pieklājīgi viņai atbildēja:

— Es neslēpjos. Es pats esmu mazliet mākslinieks. Negribēju jūs traucēt. Tāpēc stāvēju un klausījos.

— Jā, bet jūs varējāt stāvēt un klausīties uz ielas. Tomēr jūs nezin kāpēc esat pārkāpis pāri sētai.

— Es?... Pāri sētai?... — cilvēks apvainojās. — Atvainojiet, es neesmu kaķis. Tur, sētas stūrī, izlauzti dēļi, un es no ielas iespraucos pa šo caurumu.

— Saprotams! — Olga pasmīnēja. — Redzat, tur ir vārtiņi. Esiet tik laipns un izspraucieties pa tiem atpakaļ uz ielas!

Cilvēks bija paklausīgs. Neteicis ne vārda, viņš izgāja pa vārtiem, aizšaujot bultu; Olgai tas patika.

— Pagaidiet! — nokāpdama pa kāpnēm no lieveņa, viņa tam uzsauca. — Kas jūs esat? Mākslinieks?

— Nē, — cilvēks teica. — Esmu inženieris mehāniķis, bet brīvajā laikā spēlēju un dziedu mūsu rūpnīcas operā.

— Klausieties! — gluži negaidot Olga izteica viņam priekšlikumu. — Pavadiet mani lidz stacijai! Es gaidu jaunāko māšeli. Ir jau tumšs, bet viņas vēl arvien nav. Es neviena nebīstos, bet vēl nepārzinu šejienes ielas. Ko tad jūs, kādēļ atverat vārtus? Varat mani pagaidīt arī pie sētas.

Viņa aiznesa akordeonu, uzmeta uz pleciem lakatu un iznāca uz tumšās ielas, kur smaržoja rasa un ziedi.

Olga dusmojās uz Zeņu, tādēļ ceļā maz runāja ar savu pavadoni. Viņš gan Olgai pateica, ka viņu saucot par Georgu, ka viņa uzvārds esot Garajevs un viņš strādājot par inženieri mehāniķi automobiļu rūpnīcā.

Gaidot Zeņu, viņi palaida jau divus vilcienus; beidzot pienāca arī trešais, pēdējais.

— Ar to nelietīgo skuķi gan ir tīrais posts! — Olga sarūgtināta iesaucās. — Ja man būtu gadu četrdesmit, nu kaut vai trīsdesmit! Bet viņai trīspadsmit, man — astoņpadsmit, tādēļ viņa mani nemaz neklausa.

— Četrdesmit nevajag! — Georgs noteikti iebilda.

— Astoņpadsmit daudz labāk! Jūs velti uztraucaties. Jūsu māsa atbrauks agri no rīta.

Uz perona ļaužu vairs nebija. Georgs izņēma etviju. Tai brīdī pie viņa pienāca divi iznesīgi pusaudži un, gaidot uguni, izņēma savus papirosus.

— Jaunais cilvēk, — aizdedzinot sērkociņu un apgaismojot vecākā pusaudža seju, teica Georgs. — Ickāms sniedzaties pie manis ar savu papirosu, vajag sasveicināties, jo man jau ir bijis tas gods iepazīties ar jums parkā, kur jūs ar lielu centību lauzāt dēļus no jaunās sētas. Jūs esat Mihails Kvakins. Vai nav tiesa?

Puika nošņācās un atkāpās, bet Georgs nodzēsa sērkociņu, paņēma Olgu zem rokas un veda viņu uz mājām.

Kad viņi aizgāja, otrs puika aizlika nosmulēto papirosu aiz auss un nevērīgi vaicāja:

— Kas tas te par propagandistu gadījies? Vietējais?

— Vietējais, — Kvakins negribot atteica. — Tas ir Garajevu Timkas tēvocis. Vajadzētu noķert Timku un sadot viņam. Viņš savācis sev kompāniju, un viņi, liekas, pret mums kaut ko perina.

Tad abi draugi ieraudzīja perona galā pie luktura sirmu, cienījamu džentlmeni, kas, atspiezdamies uz nūjas, kāpa lejā pa kāpnēm.

Tas bija vietējais ārsts F. G. Koloko]čikovs. Puikas skrēja ārstam nopakaļ un skaļi prasīja, vai viņam neesot sērkociņu. Tomēr viņu balsis un izskats nemaz nepatika šim džentlmenim, jo, pagriezies atpakaļ, viņš padraudēja puikām ar zaraino nūju un cienīgi aizgāja savu ceļu.

Zeņa nepaspēja Maskavas stacijā nosūtīt tēvam telegrammu, tādēļ, izkāpusi no vasarnieku vilciena, nolēma uzmeklēt ciemata pastu.

Fjot pa vecu parku un plūcot pulkstenītes, viņa nemanot iznāca divu dārzu iežogotu ielu krustojumā, tukšās ielas skaidri liecināja, ka viņa ir nokļuvusi ne tur, kur vajadzēja.

Netālu viņa ieraudzīja mazu, ņipru meiteni, kas bārdamās stiepa aiz ragiem tiepīgu kazu.

— Mīļā, pasaki, lūdzu, — Zeņa viņai uzsauca, — kā no šejienes lai tieku uz pastu?

Te uzreiz kaza izrāvās, pasita ragus augšup un aizaulekšoja pa parku, bet meitene brēkdama aizdrāzās tai pakaļ. Zeņa atskatījās: jau krēsloja, bet cilvēku tuvumā neredzēja. Viņa atvēra kādas pelēkas divstāvu vasarnīcas vārtiņus un pa taciņu gāja uz lieveni.

— Sakiet, lūdzu, — neatverot durvis, skaļi, bet ļoti pieklājīgi jautāja Zeņa, — kā lai es no šejienes lieku uz pastu?

Viņai neatbildēja. Viņa pastāvēja, padomāja, atvēra durvis un pa gaiteni iegāja istabā. Saimnieku nebija mājās. Apmulsusi viņa griezās atpakaļ, lai ietu projām, bet tad no pagaldes klusi izlīda liels, gaiši ruds suns. Tas uzmanīgi apskatīja apmulsušo meiteni, klusi ierūcās un šķērsām nogūlās durvīm priekšā.

— Tu stulbais! — bailīgi izpletusi pirkstus, Zeņa iesaucās. — Es tak neesmu zagle! Es pie jums nekā neesmu paņēmusi. Tā ir mūsu dzīvokļa atslēga. Te telegramma tēvam. Mans tēvs ir komandieris. Vai tu saproti?

Suns klusēja un nekustējās. Bet Zeņa, lēnītiņām virzoties uz atvērtā loga pusi, turpināja:

— Tā, lūk! Tu guli? Guli vien... Ļoti labs sunītis... Tāds gudrs, simpātisks.

Bet, tikko Zeņa ar roku pieskārās palodzei, simpātiskais suns, nikni rūkdams, pietrūkās kājās, un, bailēs uzlēkusi uz dīvāna, Zeņa pavilka kājas sev apakšā.

— Pavisam dīvaini, — valdot raudas, viņa ierunājās. — Tu ķer laupītājus un spiegus, bet es... esmu cilvēks! Jā! — Viņa parādīja sunim mēli. — Muļķis!

Zeņa nolika atslēgu un telegrammu uz galda malas. Vajadzēja gaidīt saimniekus.

Bet pagāja viena stunda, otra... Jau satumsa. Pa atvērto logu bija dzirdami tāli lokomotīvju svilpieni, suņu riešana un volejbola bumbas sitieni. Kaut kur spēlēja ģitāru. Tikai te, pie pelēkās vasarnīcas, viss bija kluss kā izmiris.

Nolikusi galvu uz cietā dīvāna rullīša, Zeņa klusi raudāja.

Beidzot viņa cieši iemiga,

Zeņa pamodās tikai otrā rītā.

Aiz loga šalca kupla, lielus noskalota koku lapotne. Netālu čīkstēja akas rats. Kaut kur zāģēja malku, bet te, vasarnīcā, joprojām bija kluss.

Tagad Zeņai pagalvī bija mīksts ādas spilvens, kājas apsegtas ar plānu palagu. Suņa uz grīdas nebija.

Tātad naktī te kāds ir bijis!

Zeņa pielēca kājās, saglauda matus, sakārtoja saburzīto sarafānu, paņēma no galda atslēgu, nenosūtīto telegrammu un gribēja bēgt.

Tad viņa uz galda ieraudzīja papīra lapu, uz tās ar zilu zīmuli lieliem burtiem bija uzrakstīts:

«Meitene, kad iesi projām, aizsit ciešāk durvis!» Zemāk bija paraksts: «Timurs.»

«Timurs? Kas tas tāds par Timuru? Vajadzētu satikt un pateikties šim cilvēkam.»

Viņa ieskatījās blakus istabā. Tur atradās rakstāmgalds, uz tā tintnīca, pelnu trauks, neliels spogulis. Pa labi, blakus autovadītāja ādas cimdiem ar platiem atlokiem, bija redzams vecs, apbružāts revolveris. Turpat pie galda piesliets līks turku zobens saskrāpētā un apdriskātā maksti. Zeņa nolika atslēgu un telegrammu, pataustīja zobenu, izņēma to no maksts, pacēla asmeni virs galvas un paskatījās spogulī.

Izskats bija bargs, draudīgs. Labi būtu tā nofotografēties un tad aiznest uzņēmumu uz skolu! Varētu samelot, ka kādreiz tēvs ir ņēmis viņu līdzi uz fronti. Kreisajā rokā var paņemt revolveri. Rau, tā. Tā būs vēl labāk. Viņa cieši savilka uzacis, saknieba lūpas un, mērķējot spogulī, nospieda gaili.

Istabā norībēja šāviens. Dūmi aizklāja logus. Galda spogulis uzkrita uz pelnu trauka. Atstājusi uz galda atslēgu un telegrammu, apdullinātā Zeņa izšāvās ārā no istabas un drāza projām no šās savādās un bīstamās mājas.

Kaut kā viņa bija nokļuvusi upītes krastā. Tagad viņai nebija ne Maskavas dzīvokļa atslēgas, ne telegrammas kvīts, ne arī pašas telegrammas. Un tagad vajadzēs izstāstīt Olgai visu: gan par suni, gan par gulēšanu tukšā vasarnīcā, gan par turku zobenu un beidzot par šāvienu. Slikti! Būtu tētis, viņš saprastu. Olga dusmosies vai, kas zina, sāks raudāt. Tas vēl ļaunāk. Raudāt arī Zeņa labi prot. Bet, redzot Olgas asaras, viņai vienmēr gribas uzrāpties telefona stabā, augstā kokā vai uz jumta dūmeņa.

Lai iegūtu drosmi, Zeņa izpeldējās un Iēnītiņām gāja meklēt savu vasarnīcu.

Kad viņa kāpa augšā uz lieveņa, Olga stāvēja virtuvē un rīkojās ap prīmusu. Izdzirdusi soļus, Olga apgriezās un klusēdama naidīgi uzlūkoja Zeņu.

— Sveika, Oļa! — Zeņa teica, apstājusies uz pēdējā pakāpiena un mēģinādama pasmaidīt. — Oļa, tu nerāsies?

— Rāšos! — nenolaižot no māsas acis, atteica Olga.

— Nu tad rājies! — Zeņa padevīgi piekrita. — Zini, tāds savāds gadījums, tāds neparasts piedzīvojums! Oļa, es tevi lūdzu, nesavelc uzacis, nav jau nekas briesmīgs, es pazaudēju dzīvokļa atslēgu, tētim telegrammu nenosūtīju ...

Zeņa piemiedza acis un atņēma elpu, lai izšautu visu vienā reizē. Bet tad mājas priekšā ar troksni atsprāga vaļā vārtiņi. Pagalmā ielēca ar dadžiem apvēlusies, pinkaina kaza un, zemu noliekusi ragus, joza dziļāk dārzā. Aiz viņas brēkdama skrēja Zeņai jau pazīstamā baskā-jainā meitene.

Izmantojot šo gadījumu, Zeņa pārtrauca bīstamo sarunu un metās dārzā izdzīt kazu. Viņa panāca meiteni, kad tā, smagi elpojot, turēja kazu aiz ragiem.

— Vai tu neesi kaut ko pazaudējusi? — ātri caur zobiem prasīja meitene, bez mitas ar kāju buknīdama kazu.

— Nē, — Zeņa nesaprata.

— Bet kam tā pieder? Nav tava? — Un meitene parādīja viņai Maskavas dzīvokļa atslēgu.

— Mana, — čukstus atbildēja Zeņa, bailīgi skatīdamās uz verandas pusi.

— Ņem atslēgu, zīmīti un kvīti, telegramma jau ir nosūtīta, — tikpat ātri caur zobiem nomurmināja meitene.

Iespiedusi Zeņai rokā papīra vīsloklīti, viņa iesita kazai ar dūri.

Kaza aizaulekšoja uz vārtiņu pusi, bet baskājainais meitēns tieši pari ērkšķiem un nātrēm kā ēna drāza tai pa pēdām. Abas reizē nozuda aiz vārtiņiem.

Sarāvusi plecus, it kā belzienus būtu saņēmusi viņa, nevis kaza, Zeņa attina vistokhti.

«Tā ir atslēga. Tā ir telegrammas kvīts. Tātad kāds ir nosūtījis tēvam telegrammu. Bet kas? Ahā, te ir zīmītei Bet kas tad tas?»

Zīmītē lieliem burtiem ar zilu zīmuli bija uzrakstīts:

«Meitene, mājās ne no viena nebīsties! Viss kārtībā, un no manis neviens nekā neuzzinās.» Zemāk bija paraksts: «Timurs.»

Kā apburta Zeņa lēni iebāza zīmīti kabatā, tad atlieca plecus un mierīgi gāja pie Olgas.

Olga arvien vēl stāvēja turpat blakus neiededzinātam prīmusam, un viņas acīs jau bija sakāpušas asaras.

— Oļa! — nu jau bēdīgi iesaucās Zeņa. — Es pajokoju. Kāpēc tu dusmojies uz mani? Es uzkopu visu dzīvokli, es notīrīju logus, es centos, visas lupatas, visas giidas izmazgāju. Te ir atslēga, te ir telegrammas kvīts. Ļauj, es labāk tevi noskūpstīšu. Vai zini, kā es tevi mīlu! Gribi, es tevis dēļ no jumta nātrēs ielēkšu?

Un, nenogaidījusi Olgas atbildi, Zeņa metās viņai ap kaklu.

— Jā... bet es uztraucos, — Olga izmisusi ierunājās. — Mūžīgi tev tādi nejauki joki... Un man tētis lika... Zeņa, liecies mierā! Zeņķa, man rokas ar petroleju! Zeņķa, ielej labak pienu un uzliec kastroli uz pri-musa!

— Es... bez jokiem nevaru, — Zeņķa murmināja, kamēr Olga stāvēja pie mazgājamā trauka.

Viņa uzmeta piena kastroli uz prīmusa, pataustīja kabatā zīmīti un vaicāja:

— Olga, vai dievs ir?

— Nav, — Olga atteica un pabāza galvu zem ūdens strūklas.

— Bet kas tad ir?

— Liecies mierā! — Olga alteica īgni. — Nekā nav!

Zeņa brīdi klusēja, tad atkal jautāja;

— Oļa, bet kas ir Timurs*?

— Tas nav dievs, tas ir tāds valdnieks, — ziepējot seju un rokas, negribot atteica Olga, — jauns, klibs, no viduslaiku vēstures.

— Bet, ja nav valdnieks, nav ļauns un nav no viduslaikiem, kas tad?

— Tad es nezinu. Liec mani mierā! Un ko tu ņemies ar to Timuru?

— Tāpēc, ka man liekas — es ļoti mīlu šo cilvēku.

— Ko? — Olga nesaprašanā pacēla ar ziepju putām klāto seju. — Ko tu tur murkšķi, izdomā blēņas, neļauj mierīgi nomazgāties! Pagaidi tikai, atbrauks tētis, viņš paskatīsies to tavu mīlestību.

— Ko nu tētis! — Zeņa iesaucās ar grūtsirdīgu patosu.

— Ja viņš arī atbrauks, tad uz neilgu laiku. Un viņš, protams, neapbēdinās vientuļu, neaizsargātu cilvēku.

— Un tu esi tā vientuļā, neaizsargātā? — Olga neticīgi prasīja. — Ai, Zeņķa, es nezinu, kas tu esi par cilvēku un kurā tu esi atsitusies!

Tad Zeņa nolieca galvu un, apskatīdama savu seju niķelētās tējkannas atspulgā, lepni un bez šaubīšanās atteica:

— Tētī. Tikai. Viņā. Un vairāk nevienā uz visas pasaules.

Padzīvojušais džentlmenis — doktors F. G. Kolokoļči-kovs sēdēja savā dārzā un laboja sienas pulksteni.

Viņa priekšā skumīgs stāvēja mazdēls Kola.

Skaitījās, ka viņš palīdz vectēvam darbā. īstenībā viņš jau veselu stundu turēja skrūvgriezi, gaidot, kad vectēvam šī darbarīka ievājadzēsies.

Tomēr tērauda spirālatspere, ko vajadzēja iedabūt savā vietā, bija ietiepīga, bet vectēvs pacietīgs. Likās, ka nebūs gala šai gaidīšanai. Tas bija bēdīgi vēl jo vairāk tādēļ, ka pa kaimiņu sētas spraugu jau vairākas reizes pabāza savu cekulaino galvu Sima Simakovs, ļoti nadzīgs un lietpratīgs cilvēks. Sis Sima Simakovs ar mēli, galvu un rokām rādīja Koļarn tik dīvainas un mīklainas zīmes, ka pat Koļas piecus gadus vecā māsa Tatjana, kas sēdēja zem liepas un neatlaidīgi mēģināja iebāzt dadža lapu laiski gulošam sunim mutē, negaidot iebrēcās un paraustīja vectēvu aiz biksēm, un tad Simas Simakova galva vienā mirklī nozuda.

Beidzot atspere iegūla savā vietā.

— Cilvēkam ir jāstrādā, — pacēlis mitro pieri un pagriezies pret Koļu, pamācoši noteica sirmais džentlmenis F. G. Kolokoļčikovs. — Bet tev ir tāda seja, it kā es tevi pacienātu ar rīcineļļu. Padod skrūvgriezi un paņem knaibles! Darbs dara cilvēku cildenāku. Tev tieši trūkst dvēseles cēluma. Piemēram, vakar tu apēdi četras porcijas saldējuma un ar jaunāko māsu nedalījies.

— Viņa melo, nekaunīgā! — uzmetis Tatjanai sirdigu skatienu, iesaucās apvainotais Koļa. — Trīs reizes es devu viņai nokosties pa divi lāgi. Bet viņa aizgāja mani nosūdzēt un pa ceļam vēl no mātes galda četras kapeikas nočiepa.

— Bet tu nakti pa virvi no loga nolaidies, — nepagriezusi galvu, nemulsdama izmeta Tatjana. — Tev zem spilvena ir lukturis. Un vakar mūsu guļamistabā kāds huligāns svieda akmeņus. Met un tikai uzsvilpj, met un tikai uzsvilpj.

Koļam Kolokoļčikovam elpa aizrāvās no šiem nekrietnās Tatjanas bezkaunīgajiem vārdiem. Sermuļi pārskrēja pār muguru līdz pat papēžiem. Par laimi, darbā aizņemtais vectēvs tik bīstamai apmelošanai nepievērsa uzmanību vai arī to nesadzirdēja. īstā laikā ar kannām dārzā ienāca piena sieva un, atmērījot ar krūzēm pienu, sāka sūdzēties:

— Pie manis, vectētiņ Fjodor Grigorjevič, naktī bija zagļi, gandrīz vai ozola toveri no pagalma aizvēla. Bet šodien ļaudis stāsta — pie manis mazā gaismiņā uz jumta divi cilvēki redzēti: sēdējuši, nolādētie, uz dūmeņa un šūpojuši kājas.

— Kā tad tā — uz dūmeņa? Atļaujiet, kādā gan nolūkā? — pārsteigtais džentlmenis sāka jautāt.

Te no vistu kūts puses bija dzirdama šķindoņa un zvanīšana. Skrūvgriezis sirmā džentlmeņa rokā nodrebēja, un ietiepīgā atspere, izlidojusi no savas ligzdas, spindzēdama atsitās pret skārda jumtu. Visi, pat Tatjana, pat slinkais suns, uzreiz pagriezās, nesaprazdami, kas tā par šķindoņu un kas noticis. Bet Koļa Kolokoļčikovs, ne vārda neteicis, kā zaķis aizlikās pāri burkānu dobēm un nozuda aiz sētas.

Viņš apstājās pie govju kūts — notās, tāpat kā no vistu kūts, bija dzirdamas spalgas skaņas, it kā kāds ar svaru bumbu sistu pa tērauda sliedes gabalu. Te viņš saskrējās ar Simu Simakovu un uztraukti tam jautāja:

— Klausies ... Es nesaprotu. Kas tas ir? ... Trauksme?

— Nē jel! Tas, liekas, kopīgais izsaukuma signāls pēc pirmā numura formas.

Viņi pārlēca pāri sētai un izspraucās pa caurumu parka žogā. Te ar viņiem sadūrās plecīgs, spēcīgs zeņķis Geika. Pa pēdām atdrāza Vasilijs Ladigins. Un tad vēl un vēl daži. Klusi, veikli, tikai pa viņiem vien zināmām ejām viņi skrēja uz kaut kādu mērķi, skrienot aprauti sarunādamies.

— Vai trauksme?

— Nē, jel! Kopīgais izsaukuma signāls, pirmā numura forma.

— Kas par izsaukumu? Tas nav «trīs — stop», «trīs — stop». Tur kāds stulbiķis liek ar ratu desmit sitienu no vietas.

— Nu paskatīsimies!

— Kā tad, pārbaudīsim!

— Uz priekšu! Zibeņātrumā!

Tai brīdī tās pašas vasarnīcas istabā, kur bija pārnakšņojusi Zeņa, stāvēja slaids, tumšmatains puika, gadus trīspadsmit vecs. Viņam bija melnas, plānas bikses un tumši zils sporta krekls ar izšūtu sarkanu zvaigzni.

Pie viņa pienāca sirms, nopinkojies vecis. Viņa audekla krekls izskatījās nožēlojams. Platās bikses — vienos ielāpos. Pie kreisās kājas ceļa bija piesprādzēts rupji darināts koka stumbenis. Vienā rokā viņš turēja zīmīti, otrā bija sažņaudzis vecu, apbružatu revolveri.

— «Meitene, kad iesi projām, aizsit ciešāk durvis!» — vecais izsmejoši lasīja. — Tātad varbūt tu man tomēr pateiksi, kas šonakt pārgulēja pie mums uz dīvāna?

— Viena pazīstama meitene, — puišelis negribot atteica. — Man promesot, viņu aizturēja suns.

— Nu gan melo! — vecais saskaitās. — Ja tu viņu pazītu, tad šeit, zīmītē, viņu būtu nosaucis vārdā.

— Kad es rakstīju, tad nepazinu. Bet tagad es viņu pazīstu.

— Nepazini. Un tu no rīta atstāji viņu vienu ... dzīvoklī? Tu, mans draugs, esi slims, un tevi vajag nosūtīt uz trakomāju. Tā neliete sasitusi spoguli, sadauzījusi pelnu trauku. Labi vēl, ka revolveris bija pielādēts ar tukšām patronām. Bet ja būtu bijušas kaujas patronas?

— Bet, krusttēv... kaujas patronu tev nav, tāpēc ka taviem ienaidniekiem šautenes un zobeni... ir tikai no koka.

8 — A. Gaidars. «Izlase».

225

Likās, ka vecais pasmaidīja. Tomēr, papurinājis izpūrušo galvu, viņš bargi noteica:

— Pielūko man! Es visu redzu. Tavi darbi, kā es skatos, ir tumši, un ka tikai to dēļ es tevi neaizsūtu atpakaļ pie mātes!

Klaudzinot ar koka kāju, vecais devās pa kāpnēm augšā. Kad viņš nozuda, puišelis palēcās, saķēra aiz ķepām istabā ieskrējušo suni un noskūpstīja to uz purna.

— Ahā, Rita! Mēs abi iekritām. Nekas, viņš šodien ir labs. Viņš tūliņ dziedās.

Un tiešām. No augšas istabas bija dzirdama krekšķi-nāšana. Tad šads tads tral-la-la! ... Beidzot zems baritons uzsāka dziesmu:

— Jau trešo nakti nenāk miegs. Man liekas — atkal jūtu Es slepus kustību šai drūma klusumā...

— Stāvi, trakais suns! — Timurs uzkliedza. — Ko tu man ples bikses, un uz kurieni tu mani velc?

Pēkšņi viņš ar troksni aizcirta durvis, kas veda augšā pie tēvoča, un cauri gaitenim, sekojot sunim, izskrēja verandā.

Verandas stūrī pie neliela tālruņa raustījās, lēkāja un sitās pret sienu aukliņā piesiets bronzas zvaniņš.

Puišelis saspieda to saujā, aukliņu aptina ap nagliņu. Pēkšņi drebošā aukliņa atslāba, laikam bija pārtrūkusi.

Tad pārsteigts un saskaities viņš saķēra tālruņa klausuli.

Stundu pirms visa šā notikuma Olga sēdēja pie galda. Viņas priekšā atradās fizikas mācību grarnata.

Ienāca Zeņa un paņēma joda pudelīti.

— Zeņa, — Olga jautāja neapmierināta, — kā tev uz pleca gadījusies skramba?

— Es gāju, — Zeņa bezbēdīgi atteica, — bet tur pa ceļam kaut kas dzeloņains vai ass. Tā arī gadījās.

— Kādēļ tad man pa ceļam negadās nekas dzeloņains vai ass? — Olga ķircināja.

— Nav taisnība! Tev ceļā stāv pārbaudījums matemātikā. Tas ir gan dzeloņains, gan ass. Pielūko, izgāzīsies! ... Oldziņ, neej uz inženieriem, ej uz mediķiem! — Zeņa teica, piebīdot Olgai galda spoguli. — Nu paskaties: kas tu par inženieri? Inženierim jābūt — tā... tā... un šitā. (Viņa ļoti enerģiski trīs reizes sašķobīja seju.) Bet tev — tā ... tā ... un tā. — Te Zcņa pagrozīja acis, pacēla uzacis un loti maigi pasmaidīja.

— Muļķīte! — viņu apkampjot, skūpstot un viegli atgrūžot, teica Olga. — Ej, Zeņa, un netraucē! Labāk būtu aizskrējusi uz aku pēc ūdens.

Zeņa paņēma no šķīvja ābolu, iegāja kaktā, pastāvēja pie loga, tad atvēra akordeona futrāli un ierunājās:

— Zini ko, Oļa? Pie manis šodien pienāk viens tēvocis, no izskata tīri nekas — blonds, baltā uzvalkā, un prasa: «Meitene, kā tevi sauc?» Es saku: «Zeņa ...»

— Zeņa, netraucē un neaiztiec instrumentu! — nepagriežoties un neatraujoties no grāmatas, teica Olga.

— «Bet tavu māsu,» — Zcņa turpināja, izņemot akordeonu, — «liekas, sauc par Olgu?»

— Zeņķa, netraucē un neaiztiec instrumentu! — negribot ieklausīdamās, atkārtoja Olga.

— «Tava māsa,» viņš saka, «ļoti labi spēlē. Vai viņa negrib mācīties konservatorijā?» (Zeņa izņēma akordeonu un pārsvieda siksnu par plecu.) «Nē,» es viņam saku, «viņa jau mācās dzelzsbetona specialitātē.» Bet tad viņš saka: «A-ā!» (Zeņa nospieda vienu taustiņu.) Un es viņam saku: «Bē-ē!» (Zeņa nospieda otru taustiņu.)

— Nelietīgais skuķi! Liec instrumentu nost! — uzlēkdama kājās, uzkliedza Olga. — Kas tev atļāva sākt sarunas ar kaut kādiem tēvocīšiem?

— Nolikšu ari, — Zeņa apvainojās. — Es jau nesāku. Viņš sāka. Es gribēju tev izstāstīt, kas bija tālāk, bet tagad nekas nebūs. Pagaidi, atbrauks tētis, viņš tev parādīs!

— Man? Tev gan parādīs. Tu man traucē mācīties.

— Nē, tev! — paķērusi tukšo spaini, jau no lieveņa atsaucās Zeņa. — Es viņam pastāstīšu, ka tu mani simtreiz dienā te pēc petrolejas, te pēc ziepēm, te pēc ūdens trenkā! Es tev neesmu ne smagais auto, ne zirgs, ne traktors.

Viņa atnesa ūdeni, nolika spaini uz sola, bet, tā kā Olga sēdēja, noliekusies pār grāmatu, un viņu neievēroja, Zeņa apvainota izgāja dārzā.

Aizgājusi pļaviņā vecā divstāvu šķūņa priekšā, Zeņa izņēma no kabatas kaķeni un, savilkusi gumiju, izšāva debesīs mazu papes izpletņlēcēju.

Uzlidojis ar kājām gaisā, izpletņlēcējs apgriezās. Virs viņa atvērās gaiši zils papīra izpletnis, bet tad vējš.

uzpūta stiprāk, izpletņlēcēju aizvilka sāņus, un viņš pazuda šķūņaugšas melnajā logā.

Avārijai Papes cilvēciņu vajadzēja glābt. Zeņa apgāja apkārt šķūnim. No caurumainā jumta uz visām pusēm stiepās tievi auklu vadi. Viņa pievilka pie loga satrunējušas kāpnes un, uzrāpusies pa tām, nolēca uz šķūņaugšas grīdas.

Ļoti dīvaini! Sī šķūņaugša bija apdzīvota. Pie sienas karājās virvju saišķi, lukturis, divi krusteniski salikti signālkarodziņi un ciemata karte, no vienas vietas izraibināta nesaprotamām zīmēm. Kaktā atradās ar maisu pārklāts salmu klēpis. Turpat stāvēja apgāzta finiera kaste. Pie caurā, sūnainā jumta rēgojās liels, stūres ratam līdzīgs ritenis. Virs riteņa karājās paštaisīts tālruņa aparāts.

Zeņa paskatījās pa spraugu. Viņas priekšā kā jūra viļņoja kuplo dārzu lapotne. Gaisā rotaļājās baloži. Tad Zeņa nolēma: lai baloži kļūst par kaijām, šis vecais šķūnis ar virvēm, lukturiem un karodziņiem — par lielu kuģi. Viņa pati būs kapteinis.

Zeņai kļuva līksmi. Viņa pagrieza stūres ratu. Stingri savilktie virvju vadi ietrīsējās, sāka dūkt. Sacēlās vējš un sāka dzenāt zaļos viļņus. Viņai šķita, ka tās kuģis — šķūnis lēni un mierīgi grozās pa viļņiem.

’— Stūri uz kreiso bortu! — skāņi nokomandēja Zeņa un ciešāk uzgūla smagajam ratam.

Iespraukušies pa jumta spraugām, šauri, taisni saules stari krita viņai uz sejas un apģērba. Bet Zeņa saprata, ka ienaidnieka kuģi tausta viņu ar saviem prožektoriem, un viņa nolēma sākt kauju.

Ar spēku viņa vadīja čīkstošo ratu, manevrējot pa labi un pa kreisi, un valdonīgi izkliedza komandas.

Un tad asie, taisnie prožektora stari nobālēja un nodzisa. Protams, ne jau saule paslēpās aiz mākoņa. Uzvarētā ienaidnieka eskadra nogrima dzelmē.

Kauja bija beigusies. Ar putekļainu delnu Zeņa noslaucīja pieri, un pēkšņi pie sienas iešķindējās tālruņa zvans. To Zeņa nebija gaidījusi; viņa domāja, ka šis tālrunis ir parasta rotaļlieta. Viņa samulsusi nocēla klausuli.

Skaļa, skarba balss prasīja:

— Hallo! Hallo! Atbildiet! Kāds ēzelis norauj vadus un dod muļķīgus un nesaprotamus signālus?

— Tas nav ēzelis, — pārsteigtā Zeņa nomurmināja.

— Tā esmu es — Zeņa!

— Trakais skuķi! — skarbi un gandrīz izbailēs nokliedza ta pati balss. — Atstāj sturcs ratu un skrien prom! Tūliņ atdrazīs... ļaudis, viņi tev sados pa kaklu.

Zeņa nometa klausuli, bet bija jau par vēlu. Gaismā parādījās kāda galva: tas bija Geika, aiz viņa Sima Sima* kovs, Koļa Kolokoļčikovs, viņiem pakaļ līda vēl citi puikas.

— Kas jūs tādi esat? — atkāpjoties no loga, izbailēs prasīja Zeņa. — Ejiet projām!... Tas ir mūsu dārzs. Es jus te neesmu saukusi.

Plecu pie pleca puikas kā cieša siena mēmi virzījās uz Zeņas pusi. Atjēgusies, ka ir iespiesta kaktā, Zeņa iekliedzās.

Tai brīdī gaismā pazibēja vēl viena ēna. Visi apgriezās un pašķira ce|u. Zeņas priekšā stāvēja slaids, tumšma tains zēns, ģērbies zilā sporta kreklā, kam uz krūtīm bija izšūta sarkana zvaigzne.

— Klusāk, Zeņa! — viņš skaļi teica. — Nevajag kliegt. Neviens tevi neaizliks. Mēs esam pazīstami. Es esmu Ti-niurs.

— Tu esi Timurs?! — plati iepletusi asaru pilnās acis, neticīgi iesaucās Zeņa. — Vai tu mani apsedzi nakti ar palagu? Tu atstāji man uz galda zīmīti? Tu nosūtīji tētim uz fronti telegrammu, bet man atsūtīji atslēgu un kvīti? Bet kādēļ? Par ko? Kā tu mani pazīsti?

Tad viņš piegāja Zeņai klāt, paņēma viņu aiz rokas un atbildēja:

— Nu tad paliec pie mums! Sēdies un klausies, tad tu visu sapratīsi.

Nometušies uz salmiem, kas bija apklāti ar m:.\icm zēni sasēdās apkārt Timuram, kurš izklāja sev priekšā vasarnīcu ciemata karti.

Pie cauruma virs jumta lodziņa virvju šūpolēs iesēdās novērotājs. Aukliņā ap kaklu viņam karājās apbružāts teātra binoklis.

Netālu no Timura sēdēja Zeņa un uzmanīgi klausījās un vēroja visu, kas notika šajā nevienam nezināmā štāba apspriedē. Runāja Timurs:

— Rit, saulei lecot, kamēr ļaudis guļ, mēs ar Koļu Ko-lokoļčikovu izlabosim viņas (viņš parādīja uz Zeņu) sarautos vadus.

8 — A. Gaidars. «Izlase».

229

— Viņš aizgulēsies, — drūmi piemetināja lielgalvis Geika, kas bija ģērbies matroža kreklā. — Viņš pamostas tikai brokastu un pusdienu laikā.

— Meli! — uzlēcis kājās, stostīdamies iekliedzās Koļa Kolokoļčikovs. — Es ceļos reizē ar pirmajiem saules stariem.

— Es nezinu, kurš saules stars pirmais, kurš otrais, bet viņš noteikti aizgulēsies, — Geika ietiepīgi turpināja.

Te novērotājs, šūpodamies virvē, iesvilpās. Zēni pietrūkās kājās.

Pa ceļu putekļu mākonī auļoja artilērijas divizions.

Spēcīgie zirgi, ietērpti siksnās un dzelžos, ātri vilka zaļas munīcijas kastes un pelēkiem apvalkiem klātus liel gabalus.

Vējā un saulē iedegušie jātnieki, seglos nesalīgojoties, veikli nogriezās aiz stūra, un baterijas cita aiz citas nozuda birzi. Divizions aizjoņoja.

— Uz staciju, brauks projām, — Koļa Kolokoļčikovs svarīgi paskaidroja. — Es pēc viņu ietērpa redzu: kad viņi jāj uz mācībām, kad uz parādi, kad vēl kaut kur citur.

— Ja redzi, ciet klusu! — Geika viņu apturēja. —Mums arī ir acis. Vai zināt, puikas, ka šis pļāpa grib bēgt uz Sarkano Armiju?

— Nedrīkst! — Timurs iejaucās. — Tā ir pavisam tukša iedoma.

— Kā tā — nedrīkst? — Koļa nosarcis prasīja. — Bet kāpēc agrāk puikas vienmēr uz fronti bēga?

— Tas bija agrāk! Tagad stingri jo stingri visiem priekšniekiem un komandieriem pavēlēts šitādus brāļus dzīt ratā.

— Kā tā — ratā? — iekaisis un vēl vairāk nosarcis, iesaucās Koļa Kolokoļčikovs. — Tas ir... savējos taču!

— Tā jau ir!... — Timurs nopūtās. — Savējos gan! Bet tagad, zēni, pie lietas!

Visi nosēdās savās vietās.

— Līkajā šķērsielā, trīsdesmit ceturtajā mājā, nezināmi puikas dārzā nopurinājuši ābeli, — Koļa Kolokoļčikovs aizvainots paziņoja. — Nolauzuši divus zarus un izbradājuši dobi.

-— Kam pieder māja? — Un Timurs ieskatījās burtnīcā ar vaskadrānas vākiem. — Sarkanarmieša Krjukova māja. Kurš no mums ir bijušais svešu dārzu un ābeļu speciālists?

— Es, — atskanēja nokaunējusies balss.

— Kurš to būtu varējis izdarīt?

— Tur ir strādājis Miška Kvakins un viņa palīgs, ar palamu «Figūra». Ābele — mičuriniete, šķirne — «Zella dzidrais» un, protams, speciāli izraudzīta.

— Atkal un atkal Kvakins! — Timurs kļuva domīgs.

— Geika! Vai tu ar viņu runāji?

— Runāju.

— Un kas iznāca?

— Iekrāvu viņam divas reizes pa kaklu.

— Un viņš?

— Nu, viņš man ari iegāza divas reizes.

— Ek! Tev vienmēr — «iekrāva» un «iegāza»... Bet jēgas kā nav, tā nav! Labi! Par Kvakinu būs īpaša runa. Skatīsim tālāk!

— Divdesmit piektajā mājā vecajai piena sievai dēlu paņēma kavalērijā, — kāds no kakta paziņoja.

— Nu gan trāpīji! — un Timurs pārmetoši pakratīja galvu. — Tur taču uz vārtiem jau aizvakar mūsu zīme? uzlikta. Bet kurš uzlika? Kolokoļčikov, tu?

— Es.

— Kādēļ tad tev augšējais kreisais zvaigznes stars liks kā dēle? Ja esi apņēmies padarīt, padari labi! Atnāks ļaudis, izsmies. Skatīsim tālāk!

Sima Simakovs pielēca kājās un pārliecinoši, bez stomīšanās nobēra:

— Lielgabalnieku ielā piecdesmit četri kaza pazudusi. Es eju, redzu — vecene per meiteni. Es kliedzu: «Krust-mārniņ, likums neatļauj pērt!» Viņa saka: «Kaza pazudusi. Ak tu nolādētā!» — «Kur tad viņa pazuda?» — «Rau, tur gravā aiz mežiņa grauza mizu un pazuda, it kā vilki to būtu apēduši!»

— Pagaidi! Kam tā māja?

— Sarkanarmieša Pāvela Gurjeva māja. Meitene — viņa meita, sauc par Ņurku. Viņu pēra vecāmāte. Kā

sauc, nezinu. Kaza pelēka, mugura melna, sauc par Maņku.

— Uzmeklēt kazu! — Timurs pavēlēja. — Ies četru cilvēku komanda. Tu... tu un tu. Nu, zēni, vai viss?

— Divdesmit otrajā mājā meitene raud, — it kā negribot ziņoja Geika.

— Kāpēc viņa raud?

— Taujāju — nesaka.

— Vajadzēja labāk taujāt. Varbūt viņu kāds iekulstī» jis ... apvainojis?

— Taujāju •— nesaka.

— Vai liela meitene?

— Četri gadi.

— Ir gan nelaimei Ja būtu cilvēks... bet tikai četri gadi. Pagaidi, kam tā māja?

— Leitnanta Pavlova māja. Tā paša, kurš nesen krita uz robežas.

— «Taujāju — nesaka», — Timurs sarūgtināts mēdījās. Viņš savilka pieri, padomāja. — Labi... To es pats. Jūs tur nejaucieties!

— Pie apvāršņa parādījies Miška Kvakins! — novērotājs skali paziņoja. — Iet pa ielas otru pusi. Ed ābolu! Timur! Izsūtīt komandu: lai sadod pa ribām vai iekrauj pa sprandu!

— Nevajag. Palieciet visi uz vietas! Es drīz būšu atpakaļ.

Viņš nolēca pa logu uz kāpnēm un pazuda krūmos.

Novērotājs no jauna ziņoja;

— Pie dārza vārtiņiem manā redzeslokā nezināma jaunava, izskatās skaista, stāv ar krūzi un pērk pienu. Droši vien vasarnīcas saimniece.

— Vai tā ir tava māša? — raustot Zeņu aiz piedurknes, jautāja Kola Kolokoļčikovs. Un, nesaņēmis atbildi, viņš svarīgi un ar aizvainojuma pieskaņu brīdināja; — Pielūko, nemēģini viņai no šejienes uzkliegt!

— Sēdi! — izraujot piedurkni, zobgalīgi atteica viņam Zeņa. — Atradies priekšnieks ...

— Neuzbāzies viņai, — Geika kaitināja Koļu, — ci* tādi viņa tev sados.

— Man? — Koja apvainojās. — Kas viņai? Nagi? Bet man — muskulatūra. Paskat... rokām, kājām!

— Viņa tev sados ar visu tavu roku un kāju muskulatūru. Puikas, uzmanību! Timurs iet klāt Kvakinarn.

Viegli vicinot nolauzto zariņu, Timurs gāja šķērsām pār ielu pretī Kvakinarn. To pamanījis, Kvakins apstājās. Viņa plakanajā sejā nebija ne izbrīna, ne baiļu.

— Sveiks, komisār! —• noliecis galvu sāņus, viņš paklusu teica. — Uz kurieni steidzies?

— Sveiks, ataman! — Timurs atteica tādā pašā tonī.

— Tev pretī.

— Priecājos par viesi, bet nav, ar ko pacienāt. Varbūt tikai šo? — viņš iebāza roku azotē un sniedza Ti-muram ābolu.

— Zagtie? — Timurs pavaicāja, iekožot ābolā,

— Tie paši, — Kvakins paskaidroja. — Šķirne «Zelta dzidrais». Viena nelaime: nav vēl īsti gatavi!

— Skābs! — Timurs teica, nometot ābolu. — Klausies: vai tu trīsdesmit ceturtajā numurā uz mājas sētas šādu zirni redzēji? — Un Timurs parādīja uz zvaigzni, kas bija izšūta uz viņa zilā sporta krekla.

— Redzēju gan, — Kvakins kļuva domīgs. — Es, brāl, kā dienā, tā naktī visu redzu.

— Tad nu tā: ja tu dienā vai naktī vēl kaut kur tādu zīmi redzi, tad bēdz projām no tās vietas, it kā tu ar verdošu ūdeni būtu applaucēts.

— Ai, komisār! Cik tu ātrs! — Kvakins teica, stiepjot vārdus. — Parunājāmies, pietiks!

— Ai, alaman, cik tu ietiepīgs! — Timurs atbildēja, nepaceļot balsi. — Bet tagad iegaumē pats un pasaki savai bandai, ka šī ir mūsu pēdējā saruna ar jums!

Neviens no malas pat neiedomātos, ka te runā nevis divi sirsnīgi draugi, bet ienaidnieki. Un tāpēc Olga, turot rokā krūzi, jautāja piena sievai, kas tas esot par puiku, kas apspriežoties par kaut ko ar huligānu Kvakinu.

— Nezinu, — piena sieva dusmīgi atbildēja. — Droši vien tāds pats huligāns un palaidnis. Viņš bez mitas te slaistās ap jūsu māju. Tu pielūko, mīļā, ka tik viņi tavu māšeli nesamizo!

Nemiers pārņēma Olgu. Viņa naidīgi paskatījās uz abiem puikām, aizgāja uz verandu, nolika krūzi, aizslēdza durvis un izgāja uz ielas meklēt Zeņu, kas jau divas stundas nebija rādījusies mājās.

...Atgriezies šķūņaugšā, Timurs izstāstīja zēniem par savu satikšanos. Nolēma rīt visai bandai nosūtīt rakstveida ultimātu.

Bez trokšņa bērni lēca lejā no šķūņaugšas un pa caurumiem žogos vai pāri žogiem izklīda pa mājām kur kurais. Timurs piegāja pie Zeņas.

— Kā ir? — viņš vaicāja. — Vai tagad tu visu saprati?

— Visu, — Zeņa atteica, — tikai vēl ne visai. Paskaidro man vienkāršāk!

— Tad kāp lejā un nāc man līdzi! Tavas māsas tik tin tā pašlaik nav mājās.

Kad viņi bija nokāpuši no šķūņaugšas, Timurs apgāza kāpnes.

Metās jau tumšs, bet 2eņa uzticīgi sekoja viņam pa pēdām.

Viņi apstājās pie mājiņas, kur dzīvoja vecā piena sieva. Timurs apskatījās visapkārt. Cilvēku tuvumā nebija. Viņš izņēma no kabatas svina tūbiņu ar eļļas krāsu un piegāja pie vārtiem, kur bija uzzīmēta zvaigzne; zvaigznes augšējais kreisais stars tiešām bija izlocījies kā dēle.

Drošu roku viņš nolīdzināja starus, uzzīmēja asus un taisnus.

— Pasaki — kādēļ? — Zeņa viņam jautāja. — Izskaidro man vienkāršāk: ko tas viss nozīmē?

Timurs iebāza tūbiņu kabatā, norāva dadža lapu, noberza krāsas traipus no pirkstiem un, skatoties Zeņai sejā, teica:

— Tas nozīmē, ka no šīs mājas kāds cilvēks aizgājis Sarkanajā Armijā. Un no tā laika šī māja atrodas mūsu uzraudzībā un aizsardzībā. Vai tavs tēvs ir armijā?

— Jā! — Zeņa atbildēja ar uztraukumu un lepnumu.

— Viņš ir komandieris.

— Tātad ari tu esi mūsu uzraudzībā un aizstāvībā.

Viņi apstājās pie citas vasarnīcas vārtiem. Ari te uz

sētas bija uzzīmēta zvaigzne. Ap tās taisnajiem, gaišajiem stariem bija apvilkta plata, melna mala.

— Redzi! — Timurs sacīja. — Arī no šās mājas cilvēks aizgāja Sarkanajā Armijā. Bet viņa vairs nav. Tā ir leitnanta Pavlova vasarnīca, un viņš nesen krita uz robežas. Te dzīvo viņa sieva un tā mazā meitene, no kuras labsirdīgais Geika nevarējis izdibināt, kādēļ viņa bieži raud. Un, ja tev gadīsies, Zeņa, tad izdari viņai kaut ko labu!

Viņš visu to pateica ļoti vienkārši, tomēr drebuļi pārskrēja Zeņai pār krūtīm un rokām, kaut gan vakars bija silts, pat tveicīgs.

Viņa klusēja, noliekusi galvu. Un tikai tādēļ, lai kaut ko teiktu, viņa jautājas

— Vai tad Geika ir labsirdīgs?

— Jā, — Timurs atbildēja. — Viņš ir jūrnieka — matroža dēls. Viņš bieži bar lielīgo, mazo Kolokoļčikovu, bet pats viņu vienmēr un visur aizstāv.

Skarbs, pat dusmīgs sauciens lika viņiem apgriezties. Netālu stāvēja Olga.

Zeņa pieskārās Timuram pie rokas: viņa gribēja to aizvest pie Olgas un iepazīstināt.

Taču jauns sauciens, stingrs un pavēlošs, piespieda viņu no šā nodoma atteikties.

Juzdamās vainīga, pametusi Timuram ar galvu un nesaprašanā paraustījusi plecus, viņa gāja pie Olgas.

— Jevgeņija! — smagi elsojot, ar asarām balsī sacīja Olga. — Es aizliedzu tev sarunāties ar šo puiku. Saprati?

— Bet, Oļa, — Zeņa nomurmināja, — kas tev noticis?

— Es tev aizliedzu saieties ar šo puiku, — Olga cieti noteica. — Tev — trīspadsmit, man — astoņpadsmit. Es esmu tava māsa... Es esmu vecākā, un, kad tētis brauca projām, viņš man lika ...

— Bet, Oļa, tu nekā, nekā nesaproti! *— Zeņa izmisusi iesaucās. Viņa trīcēja. Viņa gribēja izskaidrot, attaisno' ties. Tomēr viņa nevarēja. Viņai nebija tiesību. Un, atmetusi ar roku, viņa neteica māsai vairs ne vārda.

Viņa tūlīt likās gultā, bet ilgi nevarēja aizmigt. Taču, kad bija iemigusi, tad tā ir nedzirdēja, ka naktī pieklauvēja pie loga un iedeva telegrammu no tēva.

...Ausa gaisma. Iedziedājās gana tāšu taure. Vecā piena sieva atvēra vārtiņus un dzina govi pie ganāmpulka. Viņa nepaspēja iegriezties aiz stūra, kad no akāciju krūma, cenšoties neskandināt tukšos spaiņus, izlēca pieci puikas

un metās pie akas.

— Sūknē!

Apšļakstīdami ar aukstu ūdeni basās kājas, puikas joza uz pagalmu, izgāza spaiņus ozola toverī un nekavējoties aši skrēja atpakaļ uz aku.

Pie samirkušā Simas Simakova, kas bez atelpas cilāja akas sūkņa rokturi, pieskrēja Titnurs un jautāja:

— Vai jūs Kolokoļčikovu te neredzējāt? Nē? Tātad viņš ir aizgulējies. Ātrāk, steidzieties! Vecā tūliņ nāks atpakaļ.

Nokļuvis Kolokoļčikovu vasarnīcas dārzā, Timurs nostājās zem koka un uzsvilpa. Nesagaidījis atbildi, viņš uzrāpās kokā un ieskatījās istabā. No koka viņš varēja redzēt tikai pusi gultas, kas bija piebīdīta pie palodzes, un segā ietītas kājas.

Timurs uzmeta uz gultas mizas gabaliņu un klusi pasauca:

— Kola, celies! Kojai

Gulētājs nekustējās. Tad Timurs izņēma nazi, nogrieza garu rīksti, rīkstes galā noasināja kāsīti, pārsvieda rīksti pār palodzi un, ar kāsīti aizķēris segu, vilka to uz savu pusi.

Vieglā sega slīdēja pāri palodzei. Istabā atskanēja aizsmacis, izbrīna pilns brēciens. Iepletis miegainās acis, no gultas izlēca sirms džentlmenis apakšveļā un, ar roku ķerstīdams slīdošo segu, pieskrēja pie loga.

Nokļuvis aci pret aci ar cienījamu vecu vīru, Timurs vienā rāvienā nošļūca lejā no koka.

Bet sirmais džentlmenis, nometis uz gultas atkaroto segu, norāva no sienas divštobreni, steidzīgi uzlika brilles un, izbāzis šauteni pa logu ar stobru pret debesīm, aizmiedza acis un izšāva.

...Pārbiedētais Timurs apstājās tikai pie akas. Viņš bija kļūdījies. Viņš bija noturējis gulošo džentlmeni par Koju, bet sirmais džentlmenis, protams, noturēja viņu par zagli.

Tad Timurs ieraudzīja, ka vecā piena sieva ar nēšiem un spaiņiem iznākusi pa vārtiņiem pēc ūdens. Viņš paslēj pās aiz akācijas un sāka vērot.

Atgriezusies no akas, vecā pacēla spaini, izgāza to mucā un tūlīt atlēca nost, jo muca bija pilna līdz malām un ūdens šņākdams un šļakstīdamies gāzās pāri viņai tieši zem kājām.

Vaimanādama un brīnīdamās vecā apgāja mucai apkārt. Viņa iesmēla saujā ūdeni un pielika pie deguna. Tad aizskrēja uz lieveni pārbaudīt, vai ir vesela durvju atslēga. Beidzot, nezinādama, ko darīt, viņa sāka klauvēt pie kaimiņienes loga.

Timurs iesmējās un iznāca no savas paslēptuves. Vajadzēja steigties. Saule patlaban lēca. Koja Kolokoļčikovs nebija ieradies, un vadi vēl arvien nebija izlaboti.

... Lavīdamies uz šķūni, Timurs ieskatījās dārza pusē atvērtajā logā.

Pie galda blakus gultai, ģērbusies sporta bikšelēs un kreklā, sēdēja Zcņa un, nepacietīgi atmetot uz pieres slīdošos matus, kaut ko rakstīja.

Ieraudzījusi Timuru, viņa nenobijās un pat nebrīnījās. Viņa tikai padraudēja Timurain ar pirkstu, lai viņš nepa* modina Olgu, iebāza nepabeigto vēstuli atvilktnē un uz pirkstgaliem izgāja no istabas.

Te, dabūjusi no Timura zināt, kāda nelaime viņam šodien gadījusies, viņa aizmirsa visas Olgas pamācības un labprāt piedāvājās palīdzēt izlabot pašas sarautos vadus.

Kad darbs bija pabeigts un Timurs jau stāvēja otrpus sētas, Zeņa viņam teica:

— Nezinu — kādēļ, bet mana māsa tevi ļoti neieredz.

— Redzi nu, — Timurs sarūgtināts atteica, — un rnlns krusttēvs tāpat tevi!

Viņš gribēja aiziet, bet viņa to atturēja:

— Pagaidi, sasukājies! Tu šodien esi ļoti izpūrjs.

Viņa izņēma ķemmi, pasniedza to Timuram, un tai pašā

brīdī aizmugurē no loga atskanēja sašutuma pilns Olgas sauciens*

— Zeņa! Ko tu dari? ...

Māsas stāvēja verandā.

— Es tev paziņas nemeklēju, — Zeņa izmisusi aizstāvējās. — Kādus? Ļoti vienkāršus^altos uzvalkos. «Ak, cik jūsu māsa brīnum jauki spēlē!» Jauki! Jūs labāk būtu paklausījies, cik brīnum jauki viņa lamājas! Skaties! Es jau par visu rakstu tētim.

— Jevgeņija! Sis puika ir huligāns, bet tu esi muļķe, —• Olga sacīja salti, cenzdamās izlikties mierīga. — Ja gribi, lūdzu, raksti tētim, bet, ja es kaut reizi redzēšu tevi kopā ar šo puiku, tad tai pašā dienā es atstāšu vasarnīcu un mēs no šejienes brauksim projām uz Maskavu. Tu zini, ka es savu vārdu turu.

— Jā... mocītāja! — Zeņa atbildēja ar asarām. — To jau nu es zinu ...

— Bet tagad ņem un lasi! — Olga nolika uz galda naktī saņemto telegrammu un izgāja.

Telegrammā bija rakstīts.»

«Sfnīs dienās cauri braucot dažas stundas būšu Maskavā datumu stundu telegrafēšu papildus punkts. Tētis.»

Zeņa noslaucīja asaras, piespieda telegrammu pie lūpām un klusu čukstēja*

— Tēt, brauc ātrāki Tēt! Man, tavai Zeņkai, klājas ļoti grūti.

Tai mājā, no kurienes bija pazudusi kaza un kur dzīvoja vecāmāte, kas iekaustīja sprigano meiteni Ņurku, atveda divus vezumus malkas.

t

Bārdama bezrūpīgos vedējus, kas izgāzuši malku kā pagadās, vecāmāte stenēdama un vaidēdama sāka kraut to grēdā, šis darbs nebija viņai pa spēkam. Krekšķēdama viņa apsēdās uz kāpnēm, atvilka elpu, paņēma lejkannu un aizgāja uz sakņu dārzu. Tagad pagalmā palika tikai trīs gadus vecais Ņurkas brālītis — kā redzams, enerģisks un centīgs cilvēks, jo, tikko vecāmāte nozuda, viņš pacēla koku un sāka dauzīt ar to pa solu un pa apgāztas siles dibenu.

Tad Sima Simakovs, kurš tikko bija gūstījis izbēgušo kazu, kas lēca pa krūmiem un gravām ne sliktāk kā Indijas tīģeris, vienu cilvēku no savas komandas atstāja mežmalā, bet ar pārējiem četriem kā viesulis iedrāzās pagalmā.

Viņš iebāza mazulim mutē sauju zemeņu, iesprauda viņam rokā spožu kovārņa spārna spalvu, un visi četri metās kraut malku grēdā.

Pats Sima Simakovs aizšāvās apkārt gar žogu, lai aizturētu pa to laiku vecomāti sakņu dārzā. Apstājies tai vietā, kur pie žoga ciešiapiekļāvās ķirši un ābeles, Sima palūkojās pa spraugu.

Vecāmāte bija salasījusi brunču stērbelē gurķus un taisījās iet uz pagalmu.

Sima Simakovs klusu padauzīja pa sētas dē|iem.

Vecāmāte sāka ausīties. Tad Sima pacēla koku un sāka ar to kustināt ābe|u zarus.

Vecaimātei tūlīt likās, ka kāds lēnītēm lien pāri sētai pēc āboliem. Viņa izbēra gurķus uz ežas, izrāva lielu kušķi nātru, piezagās un paslēpās pie sētas.

Sima Simakovs atkal paskatījās pa spraugu, bet veco-māti viņš tagad neredzēja. Noraizējies viņš palēcās, aizķērās ar rokām aiz sētas malas un uzmanīgi sāka vilkties augšup. To pašu bridi vecāmāte ar uzvaras saucienu iznāca no savas paslēptuves un veikli uzšāva Simam Sima-kovarn ar nātrēm pa rokām. Vēcinādams apsvilinātās rokas, Sima šāvās uz vārtiem, pa kuriem jau skrēja ārā savu darbu pabeigušais četrinieks.

Pagalmā palika mazulis viens pats. Viņš pacēla no zemes skaidu, nolika to uz grēdas malas, pēc tam vilka turp tāss gabalu.

Pie šā darba viņu atrada no sakņu dārza atgriezusies vecāmāte. Iepletusi acis, viņa apstājās pie kārtīgi sakrautās grēdas un jautāja:

— Kas tad te bez manis strādā?

Mazulis, likdams tāsi grēdā, svarīgi atteica:

— Vai tu, veernāmiņ, neredzi — es strādāju.

Pagalmā ienāca piena sieva, un abas vecenītes dzīvi sāka

apspriest savādos notikumus ar ūdeni un malku. Viņas mēģināja izdabūt atbildi no mazuļa, tomēr daudz nekā neuzzināja. Viņš tām paskaidroja, ka pa vārtiem ieskrējuši ļaudis, iebāzuši viņam mutē saldas zemenes, iedevuši spalvu un vēl apsolījuši noķert zaķi ar divām ausim un četrām kājām. Pēc tam žigli sakrāvuši malku un atkal aizskrējuši.

Pa vārtiņiem ienāca Ņurka.

— Ņurka, — vecāmāte jautāja, — vai tu neredzēji, kas tikko pie mums pagalmā bija ieskrējis?

— Es meklēju kazu, — Ņurka skumji atteica. — Es pati visu rītu pa mežu un pa gravām skraidīju.

— Nozaguši! — vecāmāte bēdīgi sūdzējās piena sievai.

— Bet kas iā bija par kazu! Dūjiņa, ne kaza. Dūjiņa!

— Dūjiņa! — pavirzoties nostāk no vecāsmātes, atcirta Ņurka. — Kā sāk slaistīt ragus, nezini, kur sprukt. Dūjiņai ragu nav.

— Ciet klusu, Ņurka! Ciet klusu, nesaprātīgā tūļa! — vecāmāte iekliedzās. — Tā, zināms, bija kaza ar raksturu. Es viņu, kaziņu, pārdot gribēju. Bet tagad manas dūjiņas vairs nav.

Vārtiņi čikstot atvērās. Zemu noliekusi ragus, pagalmā ieskrēja kaza un metās taisni pie piena sievas.

Paķērusi smago kannu, piena sieva spiegdama uzskrēja uz lieveņa, bet kaza, atdūrusies ar ragiem sienā, apstājās.

Tad visi ieraudzīja, ka kazai pie ragiem cieši piesieta finiera plāksne un uz tās lieliem burtiem uzrakstīts:

Kaza es, kas apkārt klīst,

Žēlastības nepazīst.

Kas Ņurku sitīs,

Nelaimē kritīs.

Bet aiz sētas stūra no sirds smējās apmierinātie puikas.

Iespraudis zemē mietu, piecirzdams kājas un dejodams apkārt, Sima Sirnakovs skāņi dziedāja:

— Brašulīga banda neesam,

Kas tik lielīga, ka plīst.

Jautra komanda mēs esam,

Katrs — pionieris īsts.

U — uh, tut

Un kā čurkstes zēnu bariņš strauji un klusu aizspurdza prom.

Šodien bija vēl daudz darba, bet galvenais — tūliņ vajadzēja sastādīt un nosūtīt Miškam Kvakinam ultimātu.

Kā sastāda ultimātus, to vēl neviens nezināja, un Ti-murs pajautāja krusttēvam.

Tas viņam paskaidroja, ka ikviena valsts rakstot ultimātus pēc savas modes, bet beigās pieklājības dēļ esot jāpieraksta:

«Pieņemiet, ministra kungs, mūsu visdziļākās cieņas apliecinājumu.»

Tad akreditētais sūtnis ultimātu nododot naidīgās valsts valdniekam.

Taču šāda kārtība ne Timuram, ne viņa komandai nepatika. Pirmkārt, nekādu cieņu viņi huligānam Kvakinam negribēja apliecināt; otrkārt, ne pastāvīga sūtņa, ne ari pārstāvja pie šās bandas viņiem nebija. Apspriedušies viņi nolēma ultimātu nosūtīt vienkāršāk, tāpat kā aizkrācieši nosūtīja vēstījumu turku sultānam; to katrs ir redzējis attēlā, lasot, kā drošsirdīgie kazaki cīnījušies ar turkiem, tatāriem un ļahiem.

Aiz pelēkajiem vārtiem ar melnsarkano zvaigzni, tās mājas ēnainajā dārzā, kas atradās preti Olgas un Zeņas vasarnīcai, pa smilšainu aleju gāja maza, gaišmataina meitenīte. Viņas māte — jauna, skaista sieviete ar skumju, nogurušu seju — sēdēja šūpuļkrēslā pie loga, uz kura stāvēja kupls lauku puķu pušķis. Viņas priekšā gulēja kaudze atplēstu telegrammu un vēstuļu —no radiem un draugiem, pazīstamiem un nepazīstamiem. Sīs vēstules un telegrammas bija sirsnīgas un laipnas. Tās skanēja no tālienes kā meža atbalss, kas ceļinieku nekur nesauc, nekā nesola, tomēr uzmundrina viņu, čukst viņam, ka ļaudis tuvu un tumšajā mežā viņš nav viens.

Turot lelli ar kājām gaisā tā, ka tās koka rokas un kaņepāju bizes vilkās pa smiltīm, gaišmatainā meitene apstājās pie sētas. Gar sētu uz leju laidās no saplākšņa izgriezts un izkrāsots zaķis. Tas kustināja ķepu, trinkšķinot uzzīmētās balalaikas stīgas, un purniņš viņam bija skumjš un jocīgs.

Sajūsmināta par tādu neizskaidrojamu brīnumu, kam līdzīgu, protams, pasaulē nav, meitene izlaida lelli no rokām, piegāja pie sētas, un labais zaķis ieslīdēja viņai taisni plaukstā. Aiz zaķa parādījās blēdīgā un apmierinātā Zeņas seja.

Meitenīte paskatījās uz Zeņu un jautāja:

— Vai tu ar mani spēlējies?

— Jā, ar tevi. Gribi — es nolēkšu lejā pie tevis?

— Te ir nātres, — meitenīte padomājusi brīdināja. — Te es vakar apsvilināju sev roku.

— Nekas, — nolēkdama no sētas, teica Zeņa. — Es nebīstos. Parādi, kura nātre tevi vakar apsvilināja! Vai tā? Skaties: es to izrāvu, nometu, saminu ar kāju un uzspļāvu tai virsū. Sāksim spēlēties: tu glabā zaķi, es ņemšu lelli.

Olga redzēja no verandas lieveņa, ka Zeņa grozās pie sveša žoga, bet viņa negribēja māšeli traucēt, tāpēc ka tā šorīt jau tāpat bija daudz raudājusi. Bet, kad Zeņa uzrāpās uz žoga un ielēca svešā dārzā, Olga norūpējusies izgāja no mājas, piegāja pie vārtiņiem un atvēra tos. Zeņa un meitenīte jau stāvēja pie loga, blakus sievietei, un tā smaidīja, kad viņas meitiņa rādīja, kā jocīgais, skumīgais zaķis spēlē balalaiku.

Pēc Zeņas satrauktās sejas sieviete uzminēja, ka dārzā ienākusī Olga ir neapmierināta.

— Nedusmojieties uz viņu! — sieviete paklusu teica Olgai. — Viņa rotaļājas ar manu meitiņu. Mums ir bēdas ... — Sieviete apklusa. — Es raudu, bet viņa ... — sieviete parādīja uz savu sīko meitiņu un klusu piebilda:

— Bet viņa pat nezina, ka viņas tētis nesen kritis pie robežas.

Tagad apmulsa Olga, bet Zeņa no tālienes paskatījās uz viņu rūgti un pārmetoši.

— Es esmu viena, — sieviete turpināja. — Mana māte ir kalnos, taigā, ļoti tālu, brāļi armijā, māsu nav.

Viņa aizskāra pienākušās Zeņas plecu un, rādīdama uz logu, jautāja:

— Meitēn, vai tu noliki to puķu pušķi naktī uz mana lieveņa?

— Nē, — Zeņa ātri atteica. — Es neesmu likusi, bet droši vien kāds no mūsējiem.

— Kas? — Olga nesapratnē paskatījās uz Zeņu.

— Es nezinu, — Zeņa izbijusies ieminējās, — es neesmu likusi. Es nekā nezinu. Skatieties, šurp nāk ļaudis.

Aiz vārtiem ierūcās automašīna, un pa celiņu no vārtiem nāca šurp divi lidotāji komandieri.

— Tie nāk pie manis, — sieviete teica. — Viņi, zināms, atkal piedāvās man braukt uz Krimu, Kaukāzu, kūrortu, sanatoriju...

Abi komandieri pienāca, militāri sveicināja, un, kā redzams, dzirdējis viņas pēdējos vārdus, vecākais — kapteinis — teica:

— Ne uz Krimu, ne uz Kaukāzu, ne uz kūrortu, ne sanatoriju. Jūs vēlējāties redzēties ar savu māti? Jūsu māte šodien ar vilcienu izbrauc no Irkutskas pie jums. Līdz Irkutskai viņu aizveda ar speciālu lidmašīnu.

— Kas? — priecīgi apmulsusi, iesaucās sieviete. — Jūs?

— Nē, — lidotāju kapteinis atteica, — mūsu un jūsu biedri.

Pieskrēja mazā meitenīte, droši paskatījās uz atnākušajiem, un zilais formas tērps, redzams, viņai bija labi pazīstams.

— Māmiņ, — viņa lūdzās, — uztaisi man šūpoles, es lidošu šurpu un turpu, šurpu un turpu... Tālu, tālu, kā tētis.

— Ai, nevajag! — apkampusi un piespiedusi pie krūtīm meitenīti, iesaucās māte. — Nē, nelido tik tālu ... kā tavs tētis!

...Mazās Gravas ielā aiz kapličas ar noplukušām sienu gleznām, kurās bija zīmēti bargi, matiem apauguši sirmgalvji un maigi eņģelīši, pa labi no gleznas, kas attēloja pastaro tiesu* ar darvas katliem un spriganiem velniem, kumelītēm apaugušā laukā Miškas Kvakina kompānijas puikas spēlēja kārtis.

Naudas spēlmaņiem nebija, un viņi spēlēja uz «dunku», «uz knipi» un uz «atdzīvini mironi». Zaudētājam aizsēja acis, nolika viņu zālē augšpēdu un iedeva rokā svecīti, tas ir, garu nūju. Ar šo nūju viņam, nekā neredzot, bija jāatkaujas no saviem labajiem biedriem, kas, žēlojot nelaiķi, centās viņu atsaukt dzīvē, cītīgi sukājot ar nātrēm pa kailajiem cejiem, lieliem un pēdām.

Spēle gāja pilnā sparā, kad aiz sētas atskanēja spalgas signāltaures skaņas.

Ārpusē pie sienas stāvēja Timura komandas sūtņi.

Štāba taurētājs Koļa Kolokoļčikovs bija sažņaudzis rokā spožu misiņa tauri, bet baskājainais, drūmais Geika turēja no ietinamā papīra salīmētu aploksni.

— Kas tad te par cirku vai komēdiju? — pārliekdamies pāri sčtai, jautāja puisis, ko sauca par Figūru.— Miškal — viņš pagriezies iebļāvās. — Met kārtis pie malas, te pie tevis vesela ceremonija atnākusi!

— Esmu šeit, — rāpjoties uz sētas, atsaucās Kvakins.

— Ehe, Geika, sveiks! Un kas tas par mikstpēdiņu tev līdzi?

— Ņem aploksni! — sniegdams ultimātu, teica Geika.

— Apdomāšanai jums ir dotas divdesmit četras stundas. Pēc atbildes atnākšu rit šai pašā laikā.

Apvainots, ka viņš nosaukts par mikstpēdiņu, štāba taurētājs Koļa Kolokoļčikovs pacēla tauri un, piepūtis vaigus, sirdīgi nospēlēja atkāpšanās signālu. Neteikuši vairāk ne vārda, abi parlamentārieši cienīgi aizgāja, uz sētas sakāpušo puiku ziņkārīgo skatienu pavadīti.

— Kas tad tas? — grozīdams aploksni un uzlūkodams puiku ieplestās mutes, Kvakins jautāja. — Dzīvojām, dzīvojām, ne par ko nebēdājām... Pēkšņi... taure, negaiss klāt! Es, brālīši, tiešām nekā nesaprotu!...

Viņš atplēsa aploksni un, nenokāpjot no sētas, sāka lasīt:

— «Svešu dārzu aptīrīšanas bandas atamanam Mihailam Kvakinam....... Tas ir man, — Kvakins skaļi paskaidroja. — Ar pilnu titulu, viss pēc formas, «...un viņa,» — viņš turpināja lasīšanu, — «palīgam, neģēlībās slavenajam Pjotram Pjatakovam, ar iesauku Figūra ...» Tas tev, — ar gandarījumu Kvakins paskaidroja Figūrām.

Vai tu re, kā iespēruši: «neģēlībās slavenajam». Tas jau varen dižciltīgi, varēja, muļķi, ari vienkāršāk nosaukt. «... tāpat visiem šās apkaunojošās bandas locekļiem tiek nosūtīts u 11 i m ā t s.» Kas tas ir, to es nezinu, — Kvakins zobgalīgi paziņoja. — Droši vien kāds lamuvārds vai kas tamlīdzīgs.

— Tas ir tāds starptautisks vārds. Sāks mūs kaut, — paskaidroja Figūrām blakus stāvošais puišelis Aļoša ar kaili noskūtu galvu.

— Tad tā arī būtu rakstījuši! — Kvakins teica. — Lasu tālāk. Pirmais punkts:

«Ievērojot to, ka jūs naktīs rīkojat uzbrukumus mierīgo iedzīvotāju dārziem, netaupot ari tās mājas, uz kurām stāv mūsu zīme — sarkanā zvaigzne, un pat tās, uz kurām stāv zvaigzne ar melnu sēru apmali, jums, bailīgajiem neliešiem, mēs pavēlam ...»

Paskat tik, kā šie suņi lamājas! — apmulsis; bet cenšoties smaidīt, turpināja Kvakins. — Un kāds stils tālāk, kādi komati! Jā!

t

«... pavēlami ne vēlāk kā rīt no rīta Mihailam Kvaki nam un neģēlīgajai personai Figūrām ierasties tai vietā, kādu viņiem norādīs vēstneši, ņemot līdzi jūsu apkauno jošās bandas locekļu sarakstu.

Atteikšanās gadījumā mēs paturam cev pilnīgu rīcības brīvību.»

— Kādā nozīmē brīvību? — Kvakins atkal pārvaicāja

— Mēs viņus, liekas, pagaidām nekur neesam ieslodzījuši.

— Tas ir tāds starptautisks vārds. Sāks mūs kaut, — atkal paskaidroja Aļoša ar noskūto galvu.

— Tad tā arī būtu teikuši! — Kvakins sašutis noteica

— 2ēl, ka Geika aizgāja; var redzēt, viņš sen nav raudājis.

— Viņš nesāks raudāt, — sacīja zēns ar noskūto galvu,

— viņa brālis ir matrozis.

— Nu?

— Arī viņa tēvs bija matrozis. Viņš neraudās.

— Bet kas tad tev?

— Mans tēvocis ari ir matrozis.

— Tad ta muļķis, skandina vienu un to pašu! — Kvakins saskaitās. Te tēvs, te brālis, te tēvocis. Bet, kas un kādēļ, — nav zināms. Ataudzē, Aļoša, matus, citādi tev saule karsē pakausi. Bet ko tu tur īdi, Figūra?

— Vēstneši rīt jānoķer, bet Timka un viņa kompānija jānomizo, — īsi un drūmi ieteica ultimāta apvainotais Figūra.

Tā arī nolēma.

Aizgājuši kapličas ēnā un divatā apstājušies pie g!ez rias, kur nadzīgi, muskuļaini velni izmanīgi vilka uz elii grēciniekus, kas gaudoja un stīvējās pretim, Kvakins jau laja Figūrām:

— Klausies, vai tu līdi tai dārzā, kur dzīvo skuķis, kam tēvs kritis?

— Jā, es.

— Tad tā... — Kvakins sapīcis nomurmināja, bakstot ar pirkstu sienā. — Es, protams, par Timkas zīmēm no spļaujos, un Timku es vienmēr slānīšu ...

— Labi, — Figūra piekrita. — Bet ko tu man ar pirkstu uz velniem rādi?

— Lūk, tā, — sašķiebis lūpas, Kvakins viņam atteica,

— lai arī tu esi mans draugs, Figūra, bet ar cilvēku tev maz līdzības, drīzāk, rau, ar šo resno, nešķīsto sātanu.

No rīta piena sieva nesastapa mājās trīs pastāvīgos pircējus. Uz tirgu iet bija jau par vēlu, un, uzcēlusi piena kannu uz pleca, viņa sāka apstaigāt dzīvokļus.

Ilgi viņa staigāja bez panākumiem un pēdīgi apstājās pie vasarnīcas, kur dzīvoja Timurs.

Aiz sētas viņa izdzirda zemu, patīkamu balsi: kāds paklusu dziedāja. Tātad saimnieki bija mājās un te varēja gaidīt izdošanos.

Iegājusi pa vārtiņiem, vecā dziedošā balsī sauca;

— Pienu, vai nevajag pienu?

— Divas krūzes! — zema balss atbildēja.

Nocēlusi no pleca kannu, piena sieva apgriezās un ieraudzīja no krūmiem iznākam pinkainu, skrandās ģērbušos, klibu veci, kas turēja rokā kailu, līku zobenu.

— Es, tētiņ, prasu, vai pieniņu nevajag, — nobijusies un pakāpusies soli atpakaļ, ierunājās piena sieva. — Kāds tu, tētiņ mans, no skala nopietns! Ko tad tu, ar zobenu zāli pļauj?

— Divas krūzes. Trauks uz galda, — strupi atteica vecais un iespieda zobenu zemē.

— Tu, tētiņ, būtu nopircis izkapti, — steidzīgi liedama pienu krūzē un bailīgi pamezdama acis uz veco, sacīja piena sieva. — Bet zobenu labāk atstāj! Ar šitādu zobenu nabaga cilvēku var nobaidīt līdz nāvei.

— Cik jāmaksā? — noprasīja vecais, bāžot roku plato bikšu kulē.

— Kā jau visiem, — piena sieva viņam atteica, — rubli četrdesmit — pavisam divi astoņdesmit. Lieka man nevajag.

Vecais parakņājās un izvilka no kabatas lielu, apbružātu revolveri.

— Es, tētiņ, vēlāk... — paķērusi kannu un steigdamās projām, izgrūda piena sieva. — Tu, mans mīļais, nepūlies! — viņa turpināja, pielikdama soli un nemitīgi skatīdamās atpakaļ. — Man, dārgais, nauda nedeg.

Viņa izskrēja pa vārtiņiem, aizcirta tos un no ielas dusmīgi kliedza:

— Slimnīcā tevi, veco velnu, vajag turēt, nevis laist brīvībā. Jā, jā! Aiz atslēgas, slimnīcā!

Vecais paraustīja plecus, iebāza atpakaļ kabatā izņemto trijnieku un tūliņ paslēpa revolveri aiz muguras, jo dārzā ienāca padzīvojušais džentlmenis, ārsts F. G. Kolokoļči-kovs.

Ar vērīgu, nopietnu seju, atspiezdamies uz nūjas, taisnā, mazliet stivā gaitā viņš soļoja pa smilšaino aleju.

Ieraudzījis dīvaino veci, džentlmenis ieklepojās, sakārtoja brilles un jautāja:

— Vai tu, mīļais, nepateiktu, kur es varu satikt šās vasarnīcas īpašnieku?

— Sai vasarnīcā dzīvoju es, — vecais atteica.

— Tādā gadījumā, — paceļot roku pie salmu cepures, turpināja džentlmenis, — jūs man pateiksiet, vai tāds puisēns Timurs Garajevs neiznāk jums rada.

— Jā, tā iznāk gan, — vecais teica. — Sis puisēns ir mans brāļadēls.

— Man ļoti nepatīkami, — ieklepodamies un neizpratne pašķielēdams uz zemē iesprausto zobenu, iesāka džentlmenis, — bet jūsu brāļadēls vakar mēģināja aplaupīt mūsu māju.

— Ko? — vecais brīnījās. — Mans Timurs gribējis aplaupīt jūsu māju?

— Jā, iedomājieties! — mezdams skatienus vecajam aiz muguras un uztraukdamies, džentlmenis turpināja. — Man guļot, viņš mēģināja nozagt flaneļa segu, ar ko biju apsedzies.

— Kas? Timurs jūs aplaupījis? Nozadzis flaneļa segu? — vecais apjuka. Aiz muguras paslēptā roka ar revolveri negribot noslīdēja lejup.

Cienījamo džentlmeni pārņēma uztraukums, un, ar cieņu atkāpjoties uz vārtiem, viņš teica:

— Es, protams, neapgalvoju, bet fakti... fakti! Cienījamais kungs! Es jūs lūdzu, netuvojieties man! Es, protams, nezinu, kā lai izskaidroju... Bet jūsu izskats, jūsu savādā izturēšanās...

— Paklausieties, — tuvodamies džentlmenim, teica vecais, — bet tas, redzams, ir pārpratums.

— Cienījamais kungs! — nenolaižot acis no revolvera un vēl arvien kāpjoties atpakaļ, iekliedzās džentlmenis.

— Mūsu saruna pieņem nevēlamu un, es pat teiktu, mūsu vecumam necienīgu virzienu.

Viņš izmuka pa vārtiņiem un ātrā solī gāja projām, arvien atkārtodams:

— Nē, nē, nevēlamu un necienīgu virzienu ...

Vecais piegāja pie vārtiņiem taisni tai brīdī, kad Olga, iedama peldēties, sastapās ar uztraukto džentlmeni.

Pēkšņi vecais sāka māt ar rokām un saukt Olgu, lai tā apstātos. Bet džentlmenis žigli kā āzis pārlēca pār grāvi, saķēra Olgu aiz rokas, un viņi abi tūlīt nozuda aiz stūra.

Tad vecis sāka pilnā kaklā smieties. Uztraukts un iepriecināts, braši piesperdams savu koka kāju, viņš dziedāja:

— Bet jums to saprast grūti,

Ko gaidot, cilvēks, jūti,

Kad sārta rīta blāzma drīz logā atausīs.

Jā!

Viņš atsprādzēja uz ce|gala siksnu, aizsvieda zālē koka kāju un, pa ceļam noraujot parūku un bārdu, aizskrēja uz māju.

Pēc desmit minūtēm jaunais, jautrais inženieris Georgs Garajevs noskrēja no lieveņa, izstūma no šķūņa motociklu, uzsauca sunim Ritai, lai sargā māju, nospieda starteri un, uzlēcis uz sēdekļa, aizjoņoja uz upi meklēt pārbiedēto Olgu.

Pulksten vienpadsmitos Geika un Koļa Kolokoļčikovs gāja saņemt atbildi uz ultimātu.

— Ej mierīgi! — Geika rūca uz Koļu. — Soļo viegli, stingri! Bet tu ej kā cālēns, pēc tārpa lēkādams. Viss tev, brāl, ir labs — gan bikses, gan krekls, gan visa forma, bet izskata tev tomēr nav. Tu, brāl, neapvainojies, es runāju to, kas ir. Nu saki man: kādēļ tu ar mēli lūpas apslienā? Ievelc mēli mutē, un lai tā paliek savā vietā ... Bet kāpēc tu ieradies? — Geika prasīja, ieraugot pretī izskrējušo Simu Simakovu.

— Mani Timurs sūtīja sakaru uzturēšanai, — Simakovs žigli nobēra. — Tā vajag, tu neko nesaproti. Jums sava, bet man sava darīšana. Koļa, padod, iepūtīšu taurē. Paskat, cik tu šodien lepns! Geika, muļķi! Ejot darīšanās, būtu jel zābakus apāvis! Vai tad sūtņi basām kājām iet? Nu, ir jau labi, jūs uz turieni, bet es te. Hop-hop, uz redzēšanos!

— Ir gan tarkšķis! — Geika pakratīja galvu. — Pasaka simt vārdu, kur pietiktu ar četriem. Taurē, Nikolaj, redz,

kur sēta!

— Lai panāk augšā Mihails Kvakins! — Geika pavēlēja uz žoga uzlīdušajam puikam.

— Ienāciet pa labi! — Kvakins kliedza aiz sētas. — Tur tieši jums ir atvērti vārti.

t

— Neej! — raustot Geiku aiz rokas, Koļa čukstēja.

— Viņi mūs saķers un sados,

— Vai šie visi pret diviem? — Geika uzpūtīgi jautāja.

— Taurē, Nikolaj, skaļāk! Mūsu komandai visur ceļš vaļā. Viņi iegāja pa sarūsējušiem dzelzs vārtiņiem un nokļuva aci pret aci ar zēnu baru, kura priekšā stāvēja Figūra un Kvakins.

— Dodiet atbildi uz vēstuli! — Geika sacīja stingri. Kvakins smaidīja, Figūra bozās.

— Kas ir, parunāsimies, — Kvakins lika priekšā. — Atsēdies, pasēdi — kur steidzies?

— Dodiet atbildi uz vēstuli! — Geika vēsi atkārtoja.

— Bet runāt mēs runāsim vēlāk.

Un likās savādi, nesaprotami; vai viņš tēlo vai jokojas, šis atklātais, druknais zēns matroža kreklā, kuram blakus stāv mazs, jau nobālis taurētājs? Vai, piemiedzis savas vērīgās, pelēkās acis, šis plecīgais baskājis tiešām prasa atbildi, jūtot tiesības un spēku?

— Še, ņem! — pasniegdams papīru, Kvakins teica. Geika atvēra lapu. Tur bija redzama piga un zem tās

rupji lamu vārdi.

Mierīgi, nemainot sejas izteiksmi, Geika saplēsa papīru. Tai pašā brīdi viņu un Koļu cieši saķēra aiz rokām ui? pleciem.

Viņi nepretojās.

— Par tādiem ultimātiem jums vajadzētu sadot pa kaklu, — pieejot klāt pie Geikas, Kvakins teica. — Bet... mēs esam labsirdīgi ļaudis. Līdz naktij mēs jūs ieslodzīsim, rau, te, — viņš parādīja uz kapliču, — bet naktī mēs notīrīsim divdesmit ceturtā numura dārzu pavisam tīru.

— Tas nenotiks, — Geika mierīgi teica.

— Nē, notiks, — kliedza Figūra un iesita Geikam pa vaigu.

— Sit kaut simt reižu, — piemiedzis un atkal atvēris acis, Geika teica. — Koļa, — viņš norūca uzmundrinoši,

— nebīsties! Es jūtu, ka šodien būs kopējā sasaukuma signāls pēc pirmā numura formas.

Gūstekņus iegrūda mazajā kapličā ar cieši aizvērtajiem dzelzs slēģiem. Abas durvis aiz viņiem aizvēra, aizgrūda aizbīdni un iedzina tajā koka ķīli.

— Nu, kā ir? — piegājis pie durvīm un pielicis plaukstu pie mutes, Figūra kliedza. — Kā nu tagad iznāk: pēc jūsu vai pēc mūsu prāta notiks?

Aiz durvīm dobji, tikko dzirdami atskanējas

— Nē, klaidoņi, tagad pēc jūsu prāta nekad un nekas vairs nenotiks!

Figūra nospļāvās.

— Viņam brālis ir matrozis, — drūmi paskaidroja Aļoša ar noskūto galvu. — Viņš ar manu tēvoci uz viena kuģa dien.

— Nu, — Figūra jautāja draudoši, — un kas tu tāds —• kapteinis, vai?

— Viņu turēja aiz rokām, bet tu viņam siti. Vai tā ir labi?

— Se tev ar! — Figūra saskaitās un atvēzējies iesita Ajošam.

Abi puikas ievēlās zālē. Viņus vilka aiz kājām, rokām, mēģināja izšķirt...

Un neviens nepaskatījās uz augšu, kur biezajā liepu lapotnē žoga tuvumā pazibēja Simas Simakova seja.

Kā vilciņš griezdamies, viņš noslīdēja zemē un tieši pāri svešiem sakņu dārziem aizauļoja pie Timura, pie savējiem uz upīti.

Apsegusi galvu ar dvieli, Olga gulēja pludmales karstajās smiltis un lasīja,

2eņa peldējās. Negaidot kāds apkampa tās plecus.

Viņa apgriezās.

— Sveiki, — slaida melnace meitene viņai teica. — Es atpeldēju no Timura. Mani sauc Taņa, un es arī esmu no viņa komandas. Timuram ļoti žēl, ka viņa dēļ māsa tev sadeva. Tava māsa droši vien ir ļoti ļauna?

— Lai viņš nežēlo, — Zeņa piesarkusi nomurmināja.

— Olga nepavisam nav ļauna, viņai tāds raksturs. — Un, sasilusi plaukstas, Zeņa izmisumā piebilda: — Nu, māsa! Māsa un māsa! Pagaidiet tikai, atbrauks tētis...

Viņas iznāca no ūdens un uzkāpa stāvajā krastā pa kreisi no smilšainās pludmales. Te viņas uzskrēja virsū Ņurai.

— Meitēn, vai tu mani pazini? — kā vienmēr ātri un caur zobiem viņa jautāja Zeņai. — Jā! Es tevi uzreiz pazinu. Un tur ir Timurs! — nometusi apģērbu, viņa rādīja uz pretējo krastu, kas bija piins zēnu. — Es zinu, kas noķēra manu kazu, kas sakrāva mūsu malku un kas iedeva manam brālītim zemenes. Un tevi arī es pazīstu, •— viņa pievērsās Taņai. — Tu reiz sēdēji uz dobes un raudāji. Bet tu neraudi! Kāda tur jēga?... Ei! Mierā, velna māte,

vai arī es tevi iesviedīšu upē! — viņa uzkliedza krūmos piesietajai kazai. — Meitenes, lēksim ūdeni!

Zeņa ar Taņu saskatījās. Viņa bija ļoti smieklīga, šī mazā, iedegusī, čigānietei līdzīgā Ņura.

Saķērušās rokās, viņas piegāja pie pašas kraujas malas, zem kuras plunkšķēja dzidrs, gaiši zils ūdens.

— Nu, lēksim?

— Lēksim!

Un viņas reizē metās ūdenī.

Bet meitenes nepaguva iznirt, kad aiz viņām ūdenī ielēca vēl kāds ceturtais.

Kā bijis — ar sandalēm, biksēs un kreklā — Sima Si-makovs kā skrēja, tā metās upē. Purinādams slapjos matus, spļaudīdamies un sprauslādams viņš gariem vēzieniem peldēja uz otru krastu.

— Nelaime, Zeņa, nelaime! — viņš nokliedza, pagriezies atpakaļ. — Geika un Koļa iekrituši slazdos!

Lasot grāmatu, Olga kāpa kalnā. Tur, kur stāvā taka šķērsoja ceļu, viņa satika Georgu, kas stāvēja pie motocikla. Viņi sasveicinājās.

— Es braucu, — Georgs viņai paskaidroja, — skatos, jūs nākat. Nodomāju — pagaidīšu un aizvedīšu, ja būs pa ceļam.

— Nav taisnība! — Olga neticēja. — Jūs ar nodomu stāvējāt un mani gaidījāt.

— Pareizi, — Georgs piekrita. — Gribēju samelot, bet neizdevās. Man jūsu priekšā jāatvainojas, ka nobiedēju jūs no rīta. Klibais vecis pie vārtiem taču biju es. Es biju grimējies un gatavojos mēģinājumam. Sēdieties, es jūs aizvedīšu.

Olga noraidoši papurināja galvu.

Viņš nolika puķu pušķi uz viņas grāmatas.

Pušķis bija skaists. Olga nosarka, apjuka un... nometa to uz ceļa.

Georgs to nebija gaidījis.

— Klausieties! — viņš sarūgtināts teica. — Jūs labi spēlējat, dziedat, acis jums patiesas, gaišas. Es jūs ne ar ko neesmu aizvainojis. Man šķiet, ka tā kā jūs ļaudis nedara ... pat dzelzsbetona speciālisti ne.

— Puķu nevajag! — pati nobijusies par savu izturēšanos, vainīgi atteica Olga. — Es... arī bez puķēm ar jums braukšu.

Viņa apsēdās uz ādas sēdekja, un motocikls aizjoņoja pa ceļu.

Ceļš dalījās, un, pabraucis garām tam, kas veda uz ciematu, motocikls aizdrāzās laukos.

— Jūs pagriezāt uz nepareizo pusi, — Olga iesaucās,

— mums vajag pa labi!

— Te labāks ceļš, — Georgs atteica, — te jautrāks ceļš.

Atkal pagrieziens, un viņi drāzās cauri šalcošai, ēnainai

birzij. No ganāmpulka izlēca suns un kvekšķēdams centās viņus panākt. Bet nē! Kur nu! Tālu.

Kā smags šāviņš garām aizdūca pretimbraucošā kravas mašīna. Un, kad Georgs un Olga izrāvās no saceltā putekļu mākoņa, viņi kalna pakājē ieraudzīja kādas nepazīstamas pilsētas dūmus, skursteņus, torņus, stiklu un dzelzi.

— Tā ir mūsu rūpnīca! — Georgs uzsauca Olgai.

— Pirms trim gadiem es braucu šurp lasīt sēnes un zemenes.

Gandrīz nemaz nesamazinot ātrumu, motocikls spēji apgriezās.

— Taisni! — Olga brīdinoši sauca. — Laidiet taisni mājup!

Pēkšņi motors apklusa, un viņi apstājās.

— Pagaidiet, — Georgs nolecot sacīja, — maza avārija.

Viņš aizstūma motociklu zālē zem bērza, izņēma no somas uzgriežņu atslēgu un sāka kaut ko piegriezt un pievilkt.

— Ivo jūs tēlojat tajā operā? — atsēžoties zālē, Olga jautāja. — Kāpēc jūsu grims ir tik bargs un biesmlgs?

— Es tēloju vecu invalīdu, — nemitīgi rosīdamies gar motociklu, Georgs atteica. — Viņš ir bijušais partizāns, un viņš mazliet... sajucis. Viņš dzīvo robežas tuvumā, un viņam arvien liekas, ka ienaidnieki mūs ar viltību pārsteigs un piemānīs. Viņš ir vecs, bet uzmanīgs. Turpretim sarkanarmieši ir jauni, viņi smejas, pēc sardzes spēlē vo Icjbolu. Viņiem tur visādi skuķi... Katjušas!

Georgs savilka pieri grumbās un sāka klusi dziedāt:

— Dziest mēness, mākoņi tam priekšā tiek,

Man trešo nakti nenāk miegs, es aklā tumsā sēdu.

Ai, mana zeme, neguli! Lien tumsā ienaidnieks.

Es vecs. Es vārgs. Ai, bēdas manas... ai, bēdas!

Te Georgs mainīja balsi un, atdarinot kori, nodziedāja:

— Jel mierīgs, vecais... mierīgs!

— Ko nozīmē «mierīgs»? — ar mutautiņu slaukot apputējušās lūpas, jautāja Olga.

— Tas nozīmē, — joprojām dauzīdams ar atslēgu pa ieliktni, paskaidroja Georgs, — tas nozīmēs guli mierīgi, vecais muļķi! Sen jau visi cīnītāji un komandieri stāv savās vielās... Oļa, vai jūsu māšele par manu sastapšanos ar viņu jums ko teica?

— Teica, un es viņu sarāju.

— Nepelnīti. Ļoti jocīga meitene. Es viņai saku «ā'>, viņa man «bē»l

— Ar šo jocīgo meiteni nelaimē var iekulties, — atkal ierunājās Olga. — Viņai piesējies nez kāds puika, par Tirnku sauc. Viņš no huligāna Kvakina kompānijas. JJn es nekā nevaru šo puiku atradināt, lai neložņā ap mūsu māju.

— Timurs!... Ilm ... — Georgs samulsis ieklepojās.

— Vai viņš no kompānijas? Viņš, liekas, nav tāds... ne visai... Nu labi! Neuztraucieties! Es viņu no jūsu mājas atradināšu. Oļa, kādēļ jūs nemācāties konservatorijā? Ak tu mūžs — inženieris! Es pats esmu inženieris, bet kāda jēga?

— Vai jūs esat slikts inženieris?

— Kādēļ slikts? — pievirzījies Olgai tuvāk un sākdams sist pa priekšējā riteņa ieliktni, Georgs atbildēja:

— Nemaz neesmu slikts, bet jūs ļoti labi spēlējat un dziedat.

— Klausieties, Georg, — samulsusi atvirzoties, sacīja Olga — Es nezinu, kāds jūs esat inženieris, bet... motociklu gan jūs labojat ļoti dīvaini.

Un Olga pavicināja roku, rādot, kā viņš sit ar atslēgu te pa ieliktni, te pa riteņa loku.

— Nemaz nav dīvaini. Viss tiek darīts, kā vajag. — Viņš pielēca kājās un iesita ar atslēgu pa rāmi. — Nu, rau, viss kārtībā! Oļa, vai jūsu tēvs ir komandieris?

— Jā.

— Tas ir labi. Es arī pats esmu komandieris.

— Kas jūs lai izprot! — Olga paraustīja plecus. — Te jūs esat inženieris, te aktieris, te komandieris. Varbūt pie viena jūs esat arī lidotājs?

— Nē, — Georgs iesmējās. — Lidotāji apdullina galvas ar bumbām no augšas, bet mēs no zemes caur dzelzi un betonu trāpām tieši sirdī.

Un atkal viņiem garām aizzibēja rudzu druvas, lauki, birzis, upītes. Un beidzot vasarnīca,

Dzirdot motocikla troksni, no verandas izskrēja Zeņa. Ieraudzījusi Georgu, viņa samulsa, bet kad viņš aizjoņoja, tad, noskatoties pakaļ, Zeņa piegāja pie Olgas, apkampa viņu un ar skaudību teicai

— Ai, cik tu šodien esi laimīgai

Norunājuši satikties netālu no 24. numura mājas dārza, puikas aiz žoga izklīda.

Aizkavējās tikai Figūra. Viņu kaitināja un mulsināja klusums kapličā. Gūstekņi nekliedza, neklauvēja un uz Figūras jautājumiem un kliedzieniem neatsaucās.

Tad Figūra ķērās pie viltības. Atvēris ārējās durvis, viņš iegāja mūra priekštelpā un sastinga, it kā viņa te nemaz nebūtu.

Un tā, pielicis ausi pie atslēgas, viņš stāvēja tik ilgi, līdz ārējās dzelzs durvis aizcirtās ar tādu troksni, it kā pa tām kāds būtu iesitis ar baļķi.

— Ei, kas tur? — pieskrējis pie durvīm, saskaitās Figūra. — Ei, neāksties, citādi sadošu pa kaklu!

Bet viņam neatbildēja. Ārpusē atskanēja svešas balsis. Iečīkstējās slēģu viras. Kāds caur loga restēm sarunājās ar gūstekņiem.

Pēc tam kapličā atskanēja smiekli. No šiem smiekliem Figūrām kļuva nelabi.

Beidzot ārējās durvis atvērās. Figūras priekšā stāvēja Timurs, Simakovs un Ladigins.

— Attaisi otru aizbīdni! — Timurs nekustoties pavēlēja.

— Attaisi pats, citādi būs sliktāk!

Negribot Figūra atvilka aizbīdni. No kapličas Iznāca Koļa un Geika,

— Lien viņu vietā! — Timurs pavēlēja. — Lien, rāpuli, žigli! — viņš uzkliedza, sažņaudzis dūres. — Man nav laika ar tevi pļāpāt!

Aiz Figūras aizcirtās abas durvis. Smagajam šķērskokam uzlika skavu un pielika piekaramo atslēgu.

Tad Timurs paņēma papīra lapu un greiziem burtiem ar zilu zīmuli uzrakstīja:

«Kvakin, sargāt nevajag. Es viņus ieslēdzu, atslēga pie manis. Es atnākšu tieši, kur norunāts, uz dārzu vakarā.»

Pēc tam visi nozuda. Pēc piecām minūtēm pie kapličas atnāca Kvakins.

Viņš izlasīja zīmīti, pakustināja atslēgu, pasmīnēja un gāja uz vārtiņiem, bet ieslēgtais Figūra tobrīd izmisumā bungoja ar dūrēm un papēžiem pa dzelzs durvīm.

Pie vārtiņiem Kvakins atskatījās un vienaldzīgi norūca:

— Klauvē, Geika, klauvē! Nē, brāl, līdz vakaram tu vēl diezgan izklauvēsies.

Notikumi risinājās tālāk.

Pirms saules rieta Timurs un Simakovs aizskrēja uz tirgus laukumu. Tur, kur nekārtīgās rindās stāvēja kvasa, gāzētā ūdens, dārzeņu, tabakas, pārtikas preču un saldējuma bodītes, pašā malā atradās sašķiebusies, tukša būda, kur tirgus dienās strādāja kurpnieki.

Sai būdā Timurs un Simakovs neuzturējās ilgi.

Krēslai iestājoties, šķūņaugšā sāka strādāt stūres rats. Cits pēc cita savilkās stiprie auklu vadi, pārraidot signālus tur, kur vajag, un tādus, kā vajag.

Pienāca pastiprinājums. Salasījās puikas, viņu bija daudz — divdesmit trīsdesmit. Bet pa žogu spraugām klusi, bez trokšņa līda vēl un vēl.

Taņu un Ņuru aizsūtīja atpakaļ. 2eņa sēdēja mājā. Viņai vajadzēja aizkavēt un nolaist dārzā Olgu.

Šķūņaugšā pie rata stāvēja Timurs.

— Atkārto signālu pa sesto vadu! — Simakovs, izliecies pa logu, norūpējies lūdza. — Tur nez kāpēc neatbild.

Divi puišeļi uz saplākšņa loksnes zīmēja kaut kādu plakātu. Pienāca Ladigina posms.

Pēdīgi atnāca izlūki. Kvakina banda pulcējoties klajumā, netālu no 24. numura mājas dārza.

— Ir laiks, — Timurs teica. — Visiem sagatavoties!

Viņš izlaida no rokām ratu un ķērās pie virves. Virs

vecā šķūņa starp mākoņiem slīdošā mēness mainīgajā gaismā lēni pacēlās un sāka plandīties komandas karogs— kaujas signāls.

Gar 24. numura mājas sētu ķēdē virzījās desmit puišeļu. Apstājies ēnā, Kvakins teica:

— Visi sanākuši, nav tikai Figūras.

— Viņš ir viltīgs, — kāds atbildēja. — Viņš droši vien ir jau dārzā. Viņš vienmēr lien pa priekšu.

Kvakins atbīdīja divus jau iepriekš no naglām atlauztus dēļus un pa spraugu ieslīdēja dārzā. Aiz viņa ielīda pārējie. Uz ielas pie spraugas palika vienīgi sargs — Aļoša.

No nātrēm un citām nezālēm aizaugušā grāvja otrpus ielas iznira piecas galvas. Četras no tām tūlīt paslēpās.

Piektā — Koļas Kolokoļčikova galva — aizkavējās, bet kāda plauksta uzsita tai pa pakausi, un galva nozuda.

Sargs Aļoša paskatījās visapkārt. Uz ielas valdīja klusums, un viņš pabāza galvu pa spraugu — paklausīties, kas notiek dārzā.

No grāvja izlīda trīs. Nākamajā mirklī sargs juta, ka stiprs spēks parauj viņu aiz kājām un rokām. Nepaspējis iekliegties, viņš aizlidoja gabaliņu no žoga.

— Geika, — viņš nomurmināja, pacēlis galvu, — no kurienes tu?

— No turienes, — Geika nošņāca. — Stāvi klusu! Citādi es neievērošu to, ka tu mani aizstāvēji.

— Labi, — Aļoša bija ar mieru, — es klusēšu. — Un negaidot viņš griezīgi iesvilpās.

Tūlīt viņam muti aizspieda Geikas platā plauksta. Vairākas rokas satvēra Aļošu aiz pleciem, aiz kājām un aizvilka projām.

Svilpienu dārzā sadzirdēja. Kvakins pagriezās. Svilpiens vairs neatkārtojās. Kvakins uzmanīgi apskatījās visapkārt. Tagad viņam likās, ka dārza stūrī sakustas krūmi.

— Figūra! — Kvakins paklusu uzsauca. — Vai tu, muļķi, tur slēpies?

— Miška! Uguns! — pēkšņi kāds iekliedzās. — Tur nāk saimnieki.

Bet tie nebija saimnieki.

Aizmugurē, lapu biezoknī, uzdzirkstīja ne mazāk kā desmit elektrisko laterniņu. Žilbinot acis, tās strauji tuvojās apjukušajiem iebrucējiem.

— Sitiet, neatkāpieties! — izraujot no kabatas ābolu un sviežot uz ugunīm, iekliedzās Kvakins. — Izrauj lukturus no rokām! Tur nāk viņš ... Timka!

— Tur Timka, bet te Simka! — no krūmiem izlecot, ieķērcās Simakovs.

Un vēl kādi desmit puikas izlēca no aizmugures un flanga.

— Ehē! — Kvakins iebrēcās. — Siem ir spēks! Puikas, joziet cauri žogam!

Ielenktā banda panikā metās pie žoga.

Grūstoties, sasitoties ar pierēm, puikas izspruka uz jēlas un nokļuva tieši Ladigina un Geikas rokās.

Mēness bija pavisam paslēpies aiz mākoņiem. Bija dzirdamas tikai balsis:

— Laid vaļā!

— Liec mieru!

— Nelien! Neaiztiec!

— Visi klusāk! — tumsā skanēja Timura balss. — Gūstekņus nesist! Kur Geika?

— Geika te!

— Ved visus uz zināmo vietu!

— Bet ja kāds nenāk?

— Grābiet aiz rokām un kājām un stiepiet ar godu kā dievmātes svētbildi!

— Laidiet vajā, velni! — atskanēja kāda raudulīga balss.

— Kas kliedz? — Timurs jautāja dusmīgi. — Nelietības strādāt jūs, huligāni, esat meistari, bet atbildēt baidāties! Geika, dod komandu, aiziet!

Gūstekņus aizveda pie tukšās būdas tirgus laukuma malā. Te viņus citu pēc cita iegrūda pa durvīm.

— Mihailu Kvakinu pie manis! — Timurs palūdza.

Pieveda Kvakinu.

— Gatavs? — Timurs noprasīja.

— Viss gatavs.

Pēdējo gūstekni iegrūda būdā, aizšāva aizbīdni un cilpā iebāza smago atslēgu.

— Laidies projām! — Timurs tad sacīja Kvakinam.

— Tu esi smieklīgs. Tu nevienam neesi ne bīstams, ne arī vajadzīgs.

Gaidīdams, ka viņu sāks sist, nekā nesaprazdams, Kva-kins stāvēja, nodūris galvu.

— Laidies projām! — Timurs atkārtoja. — Paņem, rau, šo atslēgu un atslēdz kapilču, tur sēž tavs draugs Figūra.

Kvakins negāja.

— Izlaid puišus! — viņš drūmi lūdza. — Vai arī iesēdini mani kopā ar viņiem!

— Nē, — Timurs atteicās, — tagad visam beigas. Ne viņiem ar tevi, ne tev ar viņiem vairs nav nekādas darīšanas.

Svilpienu, trokšņa un ūjināšanas pavadīts, ierāvis galvu plecos, Kvakins gausi vilkās projām. Nogājis soļus desmit, viņš apstājās un saslējās.

— Piekaušu! — viņš naidīgi kliedza, pagriezies pret Timuru. — Tevi vienu pašu piekaušu. Viens pret vienu, līdz nāvei! — Palēcis sāņus, viņš nozuda tumsā.

— Ladigin, tu un tavs piecnieks, jūs esat brīvi, — Timurs teica. — Kas tev uzdots?

— Divdesmit otrā numura māja — pārvelt baļķus Lielajā Rudzupuķu ielā.

— Labi. Strādājiet!

Blakus, stacijā, atskanēja svilpiens. Pienāca vasarnieku vilciens. No tā izkāpa pasažieri, un Timurs sāka steigties.

— Simakov, kas tev un tavam piecniekam uzdots?

— Trīsdesmit astotā numura māja Mazajā Petrakova ielā. — Viņš iesmējās un piebilda; — Mūsu darbs kā vienmēr; spaiņi, baļļa un ūdens. Hop! Hop! Uz redzēšanos!

— Labi, strādājiet! Bet tagad,., šurp nāk ļaudis. Pārējie visi pa mājām ... Tūliņ pat!

Laukumā bija dzirdami dārdi un sitieni. No vilciena nākošie pasažieri rāvās sāņus un apstājās. Sitieni un kaucieni atkārtojās. Tuvāko vasarnīcu logos iedegās ugunis. Kāds ieslēdza gaismu virs būdas, un sapulcējušies ļaudis ieraudzīja pie tās šādu plakātu:

GARĀMGĀJĒJ, NEŽĒLOl Te sēž ļaudis, kas naktis gļēvulīgi aptīra mierīgo Iedzīvotāju dārzus.

Atslēga pakārta aiz šā plakāta, un tas, kurš laidis laukā šos arestantus, lai iepriekš apskatās, vai starp tiem nav viņa tuvinieki un

paziņas.

Vēla nakts. Melni sarkanā zvaigzne uz vārtiem nav redzama. Bet tā tur ir.

Tās mājas dārzs, kur dzīvo mazā meitenīte. No zaraina koka uz leju nolaižas virves. Pēc tam pa grumbuļaino stumbru noslīd zēns. Viņš uzliek dēli, atsēžas un mēģina, vai šīs jaunās šūpoles būs izturīgas. Resnais zars mazliet čīkst, lapas čab un ietrīsas. Uzspurdz un iepīkstas izbiedēts putns. Ir vēls. Sen jau guļ Olga, guļ Zeņa. Guļ arī viņa biedri: jautrais Simakovs, klusais Ladigins, jocīgais Koja. Grozās, protams, un kaut ko murmina pa miegam drošsirdīgais Geika.

Pulkstenis ugunsdzēsēju sargtornī sit ceturkšņus; «Bija diena — bija darbs! Bim-bain, viens, divi!...»

Jā, jau vēls.

Zēns pieceļas, ar rokām pagrābstās pa zāli un paceļ smagu lauku puķu pušķi. Sīs puķes bija plūkusi Zeņa.

Uzmanīgi, lai neuzmodinātu un neizbiedētu gulētājus, viņš uzkāpj uz mēness apspīdētā lieveņa un rūpīgi noliek pušķi uz augšējā pakāpiena. Tas ir Timurs.

... Bija izejamās dienas rīts. Godinot sarkanā karaspēka uzvaru pie Hasana ezera*, ciemata komjaunieši atceres gadadienā sarīkoja parkā lielu karnevālu ar koncertu un dejām.

Meitenes aizskrēja uz birzi jau laikus. Olga steidzīgi beidza gludināt blūzi. Pārcilājot drānas, viņa papurināja Zeņas sarafānu, un tam no kabatas izkrita papīriņš.

Olga pacēla to un izlasīja:

«Meitene, mājās ne no viena nebīsties! Viss kārtībā, un no manis neviens nekā neuzzinās. Timurs.»

«Ko neuzzinās? Kāpēc nebīsties? ‘Kas tie par noslēpumiem šai noslēgtajai un viltīgajai meitenei? Nē! Tam jādara gals. Tēvs aizbrauca, un viņš lika ... Va jag rīkoties noteikti un ātri.»

Pie loga pieklauvēja Georgs.

— Oļa, — viņš teica, — izpalīdziet! Pie manis bija atnākusi delegācija. Lūdza, lai dziedu uz skatuves. Šodien tāda diena — atteikties nevarēju. Pavadiet mani ar akordeonu!

— Jā... Bet to jau var izdarīt pianiste! — Olga brīnījās. — Kādēļ tad ar akordeonu?

— Oļa, es negribu ar pianisti. Gribu ar jums! Mums izdosies labi. Vai drīkst — es pie jums pa logu ielēkšu? Nolieciet gludekli un izņemiet instrumentu! Nu, paraug vien, es pats to izņēmu. Jums tikai ar pirkstiem jānospiež taustiņi, bet es dziedāšu.

— Paklausieties, Georg, — Olga aizvainoti teica,

— beigu beigās jūs varējāt nekāpt pa logu, kad ir durvis ...

Parkā bija trokšņaini. Rindām piebrauca mašīnas ar zaļumniekiem. Lēni vilkās smagās mašīnas ar sviestmaizēm, veģiem, pudelēm, desām, konfektēm, cepumiem.

Kārtīgi, zilās grupiņās, ieradās saldējuma nesēji un vedēji.

Pļaviņās dažādās balsīs brēca patafoni, ap tiem bija apmetušies atbraukušie un vietējie zaļumnieki ar ēdieniem un dzērieniem.

Spēlēja mūzika.

Pie estrādes teātra žoga vārtiem dežurējošais vecītis rāja montieri, kas gribēja ieiet pa vārtiņiem ar visām savām atslēgām, siksnām un dzelzs kāpšļiem.

— Ar instrumentiem, mīļais, te neielaižam. Sodieri svētki. Tu papriekš aizej uz māju, nomazgājies un pārģērbies!

— Bet te taču, tētiņ, bez biļetēm, bez maksas!

— Vienalga nevar. Te dziedāšana. Tu vē! telefona stabu varēji sev līdzi atvilkt. Un tu, pilsoni, arī ej apkārt! — apturēja viņš kādu citu cilvēku. — Te ļaudis dzied ... mūzika. Bet tev pudele no kabatas ārā rēgojas.

— Bet, mīļais tētiņ, — stostīdamies mēģināja pretoties cilvēks, — man vajag.... es pats esmu tenors.

— Ej, ej apkārt, tenor! — rādot uz montieri, turpināja vecais. — Palūk, bass neprotestē. Un tu, tenor, arī nepretojies!

Zeņa, kurai puikas pateica, ka Olga ar akordeonu aizgājusi aiz skatuves, nepacietīgi trinās pa solu.

Beidzot uz skatuves iznāca Georgs un Olga. Zeņai kļuva baigi: viņai likās, ka par Olgu tūlīt sāks smieties.

Bet neviens nesmējās.

Georgs un Olga stāvēja uz skatuves tik vienkārši, jauni un jautri, ka Zeņai gribējās viņus abus apkampt.

Olga pārmeta siksnu pār plecu.

Dziļa rieva iegūla Georga pierē, viņš sakumpa, nolieca galvu. Tagad tas bija vecs vīrs, un zemā, sulīgā balsī viņš sāka dziedāt:

— Jau trešo nakti nenāk miegs. Man liekas, atkal jūtu Es slepus kustību šai drūmā klusumā.

Deg rokās šautene. Sit trauksmi sirds man krūtīs,

Reiz kara tumšās naktis tāpat sita tā.

Bet tevi, svešzemniek, ja sastapšu vēl tagad Uz sava ce|a ejamā, uz savas takas rīt,

Es, sirmgalvis, tad celšos kaujai smagai Bargs, mierīgs kā pirins gadiem divdesmit.

— Ai, cik skaisti! Un žēl šā klibā, drošsirdīgā veča! Vareni, vareni... — Zeņa murmināja. — Tā, tā. Spēlē, Oļa! Tikai žēl, ka tētis tevi nedzird.

Pēc koncerta, draudzīgi saķērušies rokās, Georgs un Olga gāja pa aleju.

— Viss būtu labi, — teica Olga. — Bet es nezinu, kur pazudusi Zeņa.

— Viņa bija pakāpusies uz sola, — Georgs atbildēja,

— un kliedza: «Bravo, bravo!» Pēc tam pie viņas piegāja... — te Georgs sastostījās, — kāds zēns un viņi nozuda.

— Kāds zēns? — Olga uztraucās. — Georg, jūs ešat ve-cāks, sakiet — ko lai es ar viņu daru? Skatieties! Šorīt es viņas drēbēs atradu, rau, šo papīriņu!

Georgs izlasīja zīmīti. Un nu arī viņš kļuva domīgs un sarauca pieri.

— Nebaidies, tas nozīmē — neklausi. Ek, gadījies tas puika man pa rokai, tad gan es ar viņu būtu parunājis!

Olga noglabāja zirnīti. Brīdi viņi klusēja. Bet spēlēja ļoti jautra mūzika, apkārt skanēja smiekli, un, atkal saķērušies rokās, viņi gāja pa aleju.

Pēkšņi krustceļos viņi saskrējās ar otru pāri, kas arī, draudzīgi sadevies rokās, nāca viņiem pretim. Tie bija Timurs un Zeņa.

Apjukuši abi pāri, garām ejot, pieklājīgi sasveicinājās.

— Tas ir viņš! — raustot Georgu aiz rokas, izmisusi teica Olga. — Tas ir tas pats puika.

— Jā, — Georgs apjuka, — bet galvenais, ka tas ir Timurs, mans pārgalvīgais brāļadēls.

— Un tu... jūs zinājāt! — Olga saskaitās. — Un jūs man nekā neteicāt!

Palaidusi vaļā Georga roku, viņa aizskrēja pa aleju. Bet ne Timurs, ne Zeņa vairs nebija redzami. Olga nogriezās pa šauru, liku taku, un tikai te viņa uzdūrāsTimuram, kas stāvēja Figūras un Kvakina priekšā.

— Klausieties, — pieejot viņam cieši klāt, teica Olga.

— Vai nepietiek vēl, ka esat apložņājuši un aplauzuši visus dārzus, pat večiņām, pat meitenei bārenei; vai vēl nepietiek, ka no jums pat suņi bēg, — tu samaitā un kūdi pret mani māšeli. Tev ap kaklu pionieru kaklauts, bet tu vienkārši esi... nelietis!

Timurs bija bāls.

— Tas nav taisnība, — viņš teica. — Jūs nekā nezināt.

Olga atmeta ar roku un aizskrēja meklēt Zeņu.

Timurs stāvēja un klusēja.

Klusēja pārsteigtie Figūra un Kvakins.

— Nu, komisār? — Kvakins ievaicājās. — Ari tev, kā redzu, neiet jautri?

— Jā, ataman, — lēni paceļot acis, atteica Timurs.

— Man pašlaik ir smagi, man nav jautri. Labāk jūs būtu mani noķēruši, noslānījuši, piekāvuši, nekā man jūsu dēļ jādzird ... lūk, tas.

— Ko tad tu klusēji? — Kvakins pasmīnēja. — Būtu teicis: es jau tas neesmu. Tie ir viņi. Mēs te blakus stāvējām.

— Jā! Būtu teicis, bet mēs tev par to sadotu, — piebilda iepriecinātais Figūra.

Bet, nepavisam negaidījis tādu atbalstu, Kvakins klusējot vēsi paskatījās savā draugā. Tiinurs, ar roku aizskarot koku stumbrus, lēnām aizgāja.

— Lepns, — Kvakins klusu teica. — Grib raudāt, bet klusē.

— Gāzīsim viņam reiz, tad arī sāks *raudāt, — Figūra teica un laida Timuram nopakaļus ar egļu čiekuru.

— Viņš... ir lepns, — Kvakins atkārtoja aizsmakušā balsī, — bet tu... tu esi neģēlis! — Un atvēzējies viņš iesita Figūrām ar dūri pa pieri.

Figūra apstulba, tad iebrēcās un metās skriet. Kvakins divas reizes viņu panāca un iezvēla pa muguru.

Pēdīgi Kvakins apstājās, pacēla nokritušo cepuri, nopurināja to, sitot pret celi, piegāja pie saldējuma pārdevēja, paņēma porciju, atbalstījās pret koku un, smagi elpojot, kāri sāka rit saldējumu lieliem kumosiem.

Laukumā pie šautuves Timurs atrada Geiku un Simu.

— Timur! — Sima viņu brīdināja. — Tevi meklē (viņš, šķiet, ļoti dusmīgs) tavs tēvocis.

— Jā, eju, es zinu.

— Tu nāksi atpakaļ?

— Nezinu.

— Tima! — negaidīti maigi sacīja Geika un saķēra biedra roku. — Kas ir? Mēs taču nekā ļauna nevienam neesam darījuši... Bet tu jau zini, ja cilvēkam taisnība...

— Jā, zinu... tad viņš ne no kā pasaulē nebīstas. Bet viņam tomēr sāp.

Timurs aizgāja.

Pie Olgas, kas nesa uz mājām akordeonu, piegāja Zeņa.

— Oļa!

— Ej projām! — neskatīdamās uz māsu, atteica Olga.

— Es ar tevi vairs nerunāju. Es tūliņ braukšu uz Maskavu, un tu bez manis vari staigāt, ar ko gribi, kaut līdz rīta gaismai.

— Bet, Oļa...

— Es ar tevi nerunāju ... Parīt mēs brauksim projām uz Maskavu. Un tur sagaidīsim tēti.

— Jā! Tētis, bet ne tu — viņš visu uzzinās! — dusmās un asarām acīs iekliedzās Zeņa un aizskrēja meklēt Ti-muru.

Viņa sameklēja Geiku, Simakovu un jautāja, kur Timurs.

— Viņu aizsauca uz mājām, — Geika teica. — Tēvocis par kaut ko tevis dēļ ļoti sadusmojies uz viņu.

0 — A. Gaidars. «Izlase>.

261

Trakās dusmās Zeņa piespēra kāju un, savilkusi dūres, iekliedzās:

— Lūk, tā ... ne par ko ... iet bojā cilvēki!

Viņa apkampa bērza stumbru, bet te pie viņas pieskrēja Taņa un Ņura.

— Zeņa! — Taņa iekliedzās. — Kas tev lēcies? Zeņa, skriesim! Tur atnācis bajānists, tur sākušās dejas — sku-ķēni dejo.

Viņas saķēra to, sapurināja un vilka rotaļu lokā, kur vidū kā spilgti ziedi zibēja sarafāni, kleitas un blūzes:

— Zeņa, nevajag raudāt! — tāpat kā vienmēr — ātri un caur zobiem sacīja Ņura. — Kad mani vecāmāte per, ari tad es neraudu! Meitenes, iesim labāk lokā!... Skriesim!

— «Skr-r-riesim!» — ķircināja Ņuru Zeņa.

Un, izlauzušās cauri ķēdei, viņas sagriezās un uzvir-pu|oja neprātīgi jautrā dejā.

Kad Timurs atgriezās mājās, viņu pasauca tēvocis.

— Man ir apnikušas tavas nakts gaitas, — Georgs teica. — Apnikuši signāli, zvani, auklas. Kas tas bija par dīvainu notikumu ar segu?

— Tā bija kļūda.

— Laba kļūda! Pie tās meitenes tu vairs nelien: viņas māsa tevi necieš.

— Kāpēc?

— Nezinu. Laikam esi pelnījis. Kas tās tev par zīmītēm? Kas tā par dīvainu tikšanos dārzā rītausmā? Olga saka, ka tu meiteni gribot novest no ceļa.

— Viņa melo, — Timurs sašuta, — un vēl esot komjauniete! Ja viņai kaut kas nav saprotams, viņa varēja pasaukt mani, noprasīt. Un es viņai uz visu atbildētu.

— Labi. Bet, kamēr tu viņai nekā neesi atbildējis, es aizliedzu tev tuvoties viņu vasarnīcai, un vispār, ja tu būsi patvaļīgs, es tevi tūlīt aizsūtīšu atpakaļ pie mātes.

Viņš gribēja aiziet.

— Tēvoc, — Timurs viņu aizturēja, — bet, kad jūs bijāt zēni, ko jūs darījāt? Kā rotaļājāties?

— Mēs?... AAēs skrējām, lēcām, līdām pa jumtiem, gadijas arī, ka izkāvāmies. Bet mūsu rotaļas bija vienkāršas un visiem saprotamas.

Lai pārmācītu Zeņu, pievakarē, neteikusi māšelei ne vārda, Olga aizbrauca uz Maskavu.

Maskavā viņai nekādu darīšanu nebija. Tādēļ, neiegriezusies savā dzīvokli, viņa devās pie draudzenes, nosēdēja pie tās līdz tumsai un tikai ap pulksten desmitiem pārnāca mājās. Viņa atvēra durvis, uzdedzināja gaismu un tūlīt nodrebēja: pie durvīm bija piesprausta telegramma. Olga norāva telegrammu un izlasīja to. Telegramma bija no tēva.

Pievakarē, kad no parka jau brauca projām pēdējās smagās mašīnas, 2eņa ar Taņu ieskrēja vasarnīcā. Viņas gatavojās spēlēt volejbolu, un Zeņai vajadzēja apmainīt kurpes pret čībām.

Viņa patlaban sēja aukliņu, kad istabā ienāca sieviete — gaišmatainās meitenes māte. Meitenīte viņas rokās snauda.

Uzzinājusi, ka Olgas nav mājās, sieviete noskuma.

— Es gribēju pie jums atstāt meiteni, — viņa teica.

— Es nezināju, ka nav māsas... Vilciens pienāk šonakt, un man jātiek Maskavā — sagaidīt māti.

— Atstājiet vien! — 2eņa teica. — Ko nu Olga ... Vai tad es neesmu cilvēks? Lieciet viņu manā gultā, bet es gulēšu otrā.

— Viņa guļ mierīgi un tagad pamodīsies tikai rīt no rīta, — māte nopriecājās. — Viņai tikai pa reizei jāpačubina spilvens zem galvas.

Meitenīti izģērba un noguldīja. Māte aizgāja. Zeņa atvilka vaļā aizkarus, lai pa logu būtu redzama gultiņa, aizcirta verandas durvis, un viņas abas ar Taņu izskrēja spēlēt volejbolu, norunājušas pēc katras spēles atskriet un paskatīties, kā meitenīte guļ.

Tikko viņas bija aizgājušas, uz lieveņa uznāca pastnieks. Viņš ilgi klauvēja, bet, tā kā viņam neatsaucās, viņš atgriezās pie vārtiņiem un jautāja kaimiņam, vai saimnieki nav aizbraukuši uz pilsētu.

— Nē, — kaimiņš atteica, — skuķi nupat es te redzēju. Dod, cs saņemšu telegrammu!

Kaimiņš parakstījās, iebāza telegrammu kabatā, atsēdās uz sola un aizsmēķēja pīpi. Viņš Zeņu gaidīja ilgi.

Pagāja pusotras stundas. Atkal pie kaimiņa pienāca pastnieks.

— Paraug, — viņš sacīja. — Kas par ugunsgrēku un steigu? Saņem, draugs, ari otru telegrammu!

Kaimiņš parakstījās. Bija jau pavisam tumšs. Viņš iegāja pa vārtiņiem, uzkāpa uz verandas kāpnēm un ieskatījās pa logu.

Mazā meitenīte gulēja. Blakus viņas galvai uz spilvena gulēja ruds kaķēns. Tātad saimnieki ir kaut kur mājas tuvumā. Kaimiņš atvēra vēdlodziņu un iemeta pa to abas telegrammas. Tās nogūlās tieši uz palodzes, un Zeņai atgriežoties vajadzēja tās tūlīt ieraudzīt.

Bet Zēna tās neieraudzīja. Atnākusi mājās, mēness gaismā viņa sakārtoja meitenītei spilvenu, aiztrieca kaķēnu, noģērbās un gāja gulēt.

Viņa ilgi gulēja vaļējām acīm un domāja: kāda gan ir dzīve! Viņa nav vainīga un Olga — ari it kā nebūtu. Un nu pirmo reizi viņas ar Olgu nopietni sastrīdējušās.

Viņa jutās ļoti aizskarta. Miegs nenāca, un Zeņai iegribējās baltmaizes ar ievārījumu. Viņa izlēca no gultas, piegāja pie skapja, ieslēdza gaismu un ieraudzīja uz palodzes telegrammas.

Viņai kļuva baigi. Drebošām rokām viņa pārrāva aizlīmēju nni un izlasīja.

Pirmajā bija rakstīts:

«Būšu šodien caurbraucot no divpadsmitiem naktī līdz trim rītā punkts gaidiet pilsētas dzīvokli tētis.»

Otrajā:

«Brauc nekavējoties naktī tētis būs pilsētā Olga.»

Ar šausmām viņa paskatījās pulkstenī. Bija bez ceturkšņa divpadsmit. Uzmetusi kleitu un paķērusi miegaino bērnu, Zeņa kā neprātīga metās uz lieveņa. Tad viņa pārdomāja. Nolika bērnu gultā. Izdrāzās uz ielas un aizjoņoja uz vecās piena sievas māju. Viņa dauzīja durvis ar dūri un kāju tik ilgi, kamēr logā parādījās kaimiņienes galva.

— Ko dauzies? — viņa jautāja miegainā balsī. — Ko blēņojies?

— Es neblēņojos, — Zeņa lūdzoši ierunājās. — Man vajadzīga piena sieva, krustmāte Maša. Es viņai gribētu atstāt bērnu.

— Ko muldi? — kaimiņiene atteica, aizsitot logu ciet.

— Saimniece jau no paša rīta aizbrauca uz laukiem viesoties pie brāļa.

No stacijas puses atskanēja pienākošā vilciena svilpiens. Zeņa izskrēja uz ielas un uzgrūdās virsū sirmajam džentlmenim, ārstam.

— Piedodiet, — viņa nomurmināja. — Vai jūs nezināt, kāds vilciens tur pūš?

Džentlmenis izņēma pulksteni.

— Divdesmit trīs piecdesmit pieci, — viņš teica. — Tas šodien uz Maskavu pēdējais.

— Kā — pēdējais? — rijot asaras, čukstēja Zeņa. — Bet kad nākošais?

— Nākošais ies no rīta, trijos četrdesmit. Meitene, kas noticis? — satverot sagrīļojošos Zeņu aiz pleca, līdzjūtīgi jautāja vecais. — Tu raudi? Varbūt es tev kaut kā varu palīdzēt?

— Ai nē! — apvaldījusi elsas, Zeņa aizskrienot teica.

— Nu man vairs nevar palīdzēt neviens visā pasaulē!

Mājās viņa iespieda galvu spilvenā, bet tūlīt atkal uzlēca un naidīgi paskatījās uz gulošo meitenīti. Tad attapās, sakārtoja segu, nogrūda no spilvena rudo kaķēnu.

Viņa iededza gaismu verandā, virtuvē, istabā, atsēdās uz dīvāna un pašūpoja galvu. Tā viņa sēdēja ilgi un, liekas, ne par ko nedomāja. Nejauši viņa piegrūdās turpat nomestajam akordeonam. Mehāniski viņa pacēla to un sāka piespiest taustiņus. Ieskanējās melodija, svinīga un skumja. Zeņa pēkšņi aprāva spēlēšanu un piegāja pie loga. Viņas pleci trīcēja.

Nē! Palikt vienai un ciest tādas mokas viņai nav vairs spēka. Viņa aizdedzināja sveci un caur dārzu aizgāja klupdama uz šķūni.

Te nu ir šķūņaugša. Virve, karte, maisi, karogi. Viņa aizdedzināja lukturi, piegāja pie stūres rata, atrada vajadzīgo vadu, nostiprināja to aiz āķa un spēji pagrieza ratu.

Timurs gulēja, kad Rita ar ķepu aizskāra viņa plecu. Pieskārienu viņš nesajuta. Tad, saķērusi zobos segu, Rita novilka to uz grīdas.

Timurs uzlēca kājās.

— Ko tu? — viņš apjucis prasīja. — Kaut kas noticis?

Suns skatījās viņam acīs, luncināja asti, kratīja purnu.

Timurs sadzirda brouzas zvaniņa skaņu.

Neaptverdams, kas tur varētu zvanīt melnā naktī, viņš izgāja uz verandas un paņēma tālruņa klausuli.

— Jā, es, Timurs pie aparāta. Kas? Tā esi tu... tu, Zeņa?

Sākumā Timurs klausījās mierīgi. Bet riu viņa lūpas sāka kustēties, uz sejas parādījās sarkani plankumi, viņš elpoja ātri un aizgūtnēm.

— Un tikai uz trim stundām? — viņš uztraukti jautaja.

— Zeņa, tu raudi? Es dzirdu ... Tu raudi. Nav brīv! Nevajag! Es būšu drīz ...

Viņš pakāra klausuli un paķēra no plaukta vilcienu sarakstu.

— Jā, te nu ir, pēdējais divdesmit trijos piecdesmit piecās. Nākošais ies tikai trijos četrdesmit. — Viņš stāv un koda lūpas. — Par vēlu! Vai tiešām nekā nevar izdarīt? Nē! Par vēlu!

Bet sarkanā zvaigzne dienu un nakti deg uz Zeņas mājas vārtiem. Viņš pats ar savu roku to aizdedzināja, un tās stari, taisni, asi, spīd un laistās viņa acu priekšā.

Komandiera meita nelaimē! Komandiera meita nejauši nokļuvusi nelaimē.

Viņš ātri apģērbās, izmetās uz ielas un pēc dažām minūtēm stāvēja pie sirmā džentlmeņa vasarnīcas lieveņa. Ārsta kabinetā vēl bija gaišs. Timurs pieklauvēja. Viņam atvēra.

— Pie kā tu? — sausi un pārsteigti noprasīja viņam džentlmenis.

— Pie jums, — Timurs atteica.

— Pie manis? — Džentlmenis padomāja, pēc tam ar plašu žestu atvēra durvis un teica: — Tad... lūdzu iekšā!...

Saruna nebija ilga.

— Un tas ir viss, ko mēs darām, — acīm mirdzot, nobeidza savu stāstu Timurs. — Un tas ir viss, ko mēs darām, kā rotaļājamies, un tādēļ man tūlīt vajadzīgs jūsu Koļa.

Klusējot vecais piecēlās. Strauji viņš saņēma Timuru aiz zoda, pacēla tā galvu, ieskatījās acīs un izgāja.

Viņš iegāja istabā, kurā gulēja Koļa, un paraustīja to aiz pleca.

— Celies, — viņš sacīja, — tevi sauc!

— Bet es nekā nezinu, — izbīlī iepletis acis, ierunājās Koļa. — Es, vectētiņ, tiešām nekā nezinu.

— Celies! — džentlmenis sausi atkārtoja. — Pie tevis atnācis tavs biedrs!

Sķūņaugšā uz salmu klēpja, ar rokām aptvērusi ceļu?, sēdēja Zeņa. Viņa gaidīja Timuru. Bet viņa vietā spraugā parādījās izspūrusī Kolokoļčikova galva.

— Tas esi tu? — Zeņa brīnījās. — Ko tev vajag?

— Es nezinu, — Koļa atbildēja klusi un bailīgi. — Es gulēju. Viņš atnāca. Es piecēlos. Viņš sūtīja. Viņš lika, lai es ar tevi noeju lejā, pie vārtiņiem.

— Kāpēc?

— Es nezinu. Man pašam galvā klaudz un rūc. Es, 2eņa, arī pats nekā nesaprotu.

Nebija, kam prasīt atļauju. Tēvocis pārnakšņoja Maskavā. Timurs aizdedzināja lukturi, paņēma cirvi, pasauca suni Ritu un izgāja dārzā. Viņš apstājās aizslēgto šķūņa durvju priekšā. Paskatījās uz cirvi un tad uz atslēgu. Ja! Viņš zināja — tā nedrīkstēja darīt, bet citas izejas nebija. Ar stipru cirtienu viņš notrieca atslēgu un izstūma motociklu no šķūņa.

— Rita! — viņš rūgti teica, nometies uz ceļgala un skūpstīdams suņa purnu. — Tu nedusmojies! Es nevarēju citādi rīkoties.

Zeņa un Koļa stāvēja pie vārtiņiem. Tālumā parādījās uguns, kas ātri tuvojās. Uguns lidoja tieši uz viņiem, varēja dzirdēt motora rūkoņu. Apžilbināti viņi aizmiedza acis, atkāpās pie sētas, tad pēkšņi uguns nodzisa, motors apklusa un viņu priekšā nostājās Timurs.

— Koļa, — viņš sacīja, nesveicinot un nekā nejautājot, — tu paliksi te un apsargāsi gulošo meitenīti. Tu atbildi par viņu visas mūsu komandas priekšā. Zeņa, sēdies! Uz priekšu! Uz Maskavu!

Zeņa iekliedzās, ar visu spēku apkampa Timuru un noskūpstīja.

— Sēdies, Zeņa, sēdies! — cenšoties būt skarbs, uzsauca Timurs. — Turies stingrāk! Uz priekšu! Uz priekšu, aiziet!

Motors ierūcās, taure iekaucās, un sarkanā uguntiņa drīz nozuda apjukušā Kojas acīm.

Viņš bridi pastāvēja, pacēla nūju un, turot to uz rokas kā šauteni, apgāja apkārt spilgti apgaismotajai vasarnīcai.

— Jā, — viņš nomurmināja, cienīgi soļojot. — Ek, smags gan ir kareivim dienests! Nav tev miera ne dienu, ne nakti!

Laiks tuvojās pulksten trim naktī. Pulkvedis Aleksan-drovs sēdēja pie galda, uz kura stāvēja atdzisusi tējkanna un sagriezta desa, siers un baltmaize.

— Pēc pusstundas es aizbraukšu, — viņš Olgai teica.

— Zēl, ka neiznāca satikt Zeņu. Oļa, tu raudi?

— Es nezinu, kāpēc viņa neatbrauca. Man viņas tik žēl, viņa tevi tā gaidīja. Tagad viņa pavisam sajuks prātā. Jau tā viņa ir gluži bez prāta.

— Oļa, — tēvs teica pieceļoties, — es nezinu, es neticu, ka Zeņa varētu nokļūt sliktā sabiedrībā, ka viņu varētu samaitāt, komandēt. Nē! Tāds nav viņas raksturs.

— Kā tad! — Olga noskuma. — Tu tikai pasaki viņai to! Viņa jau tā atkārto, ka raksturs viņai tāds pats kā tev. Bet kur nu tāds pats! Viņa uzlīda uz jumta un nolaida pa dūmeni virvi. Es gribu paņemt gludekli, bet tas lēkā uz augšu. Tēt, kad tu aizbrauci, viņai bija četras kleitas. Divas jau ir lupatās. No trešās viņa izaugusi, vienu es pagaidām nedodu viņai valkāt. Bet trīs jaunas es pati viņai pašuvu. Viss viņai kūst kā sniegs. Vienmēr viņa vienos zilumos un skrambās. Bet viņa, protams, pienāk, jauki savelk lūpas, iepleš zilās acis. Nu, protams, visi domā — puķe, ne meitēns. Bet pagaidi tikai! Oho! Puķe! Pieskarsies tikai — apdedzināsies. Tēt, tu neiedomājies, ka viņai tāds pats raksturs kā tev! Pasaki tik viņai to! Viņa trīs dienas uz dūmeņa dejos.

— Labi, — tēvs piekrita, apkampjot Olgu. — Es viņai pateikšu. Es viņai uzrakstīšu. Nu, bet tu, Oļa, neapspied viņu par daudz! Pasaki viņai, ka es viņu mīlu un atceros, ka mēs atgriezīsimies drīz un ka viņa nedrīkst manis dēļ raudāt, jo viņa ir komandiera meita!

— Tāpat raudās, — Olga teica, pieglauzdamās tēvam.

— Arī es esmu komandiera meita. Un arī es raudāšu.

Tēvs paskatījās pulkstenī, piegāja pie spoguļa, aplika siksnu un sakārtoja formas blūzi. Pēkšņi ieklaudzējās ārdurvis. Atvērās durvju priekškars. Un, stūraini savilkusi plecus, it kā gatavodamās lēcienam, ienāca Zeņa.

Bet viņa neiekliedzās, neskrēja klāt, nelēca, tikai ātri piegāja un klusējot paslēpa seju tēvam pie krūtīm.

Viņas piere bija apšļakstīta dubļiem, saburzītais apģērbs vienos traipos. Un Olga bailēs iesaucās:

— Zeņa, no kurienes tu? Kā tu šeit nokļuvi?

Nepagriezusi galvu, Zeņa pameta ar roku, un tas nozīmēja: «Pagaidi!... Liec mieru!... Nejautā!...»

Tēvs paņēma Zeņu uz rokām, atsēdās uz dīvāna, nosēdināja viņu sev uz ceļiem. Viņš ieskatījās meitai sejā un ar delnu noberza viņas notriepto pieri.

— Jā, labi! Tu esi braša meita, Zeņa!

— Bet tu esi nošķiesta ar dubļiem, seja melna! Kā tu tiki šurp? — Olga atkal vaicāja.

Zeņa parādīja viņai uz priekškaru, un Olga ieraudzīja Timuru.

Viņš patlaban vilka nost automobilista ādas cimdus. Deniņi viņam bija notriepti ar dzeltenu eļļu. Viņam bija mitra, nogurusi seja kā darba cilvēkam, kas godīgi izpildījis savu uzdevumu. Sveicinot visus, viņš nolieca galvu.

— Tēt! — pielecot no tēva ceļiem un pieskrienot pie Timura, sacīja Zeņa. — Netici nevienam! Viņi nekā nezina. Tas ir Timurs — mans vislabākais biedrs!

Tēvs piecēlās un nevilcinādamies paspieda Timuram roku. Ātrs un gavilējošs smaids pārslīdēja pār Zeņas seju — vienu mirkli viņa pētoši paskatījās uz Olgu. Tā apjukusi, arvien vēl nekā nesaprazdama, piegāja pie Timura.

— Nu ... tad sveiks ...

Drīz pulkstenis nosita trīs.

— Tēt, — Zeņa izbijās. — Tu jau celies? Mūsu pulkstenis ir ātrāks.

— Nē, Zeņa, pareizs.

— Tēt, un tavs pulkstenis arī steidzas, — viņa pieskrēja pie tālruņa un uzgrieza «pareizu laiku», un no klausules atskanēja rāma, metāliska balss:

— Trīs un četras minūtes!

Zeņa pavērās sienā un nopūzdamās sacīja:

— Mūsējais ātrāks, bet tikai par vienu minūti. Tēt, ņem mūs līdzi uz staciju, mēs tevi pavadīsim līdz vilcienam!

— Nē, Zeņa, nevar. Man tur nebūs laika.

— Kādēļ? Tēt, biļete taču tev jau ir?

— Ir.

— Mīkstajā?

— Mīkstajā.

— Ak, kā es gribētu ar tevi braukt mīkstajā tālu, tālu!...

Un tur ir kāda stacija, līdzīga Piemaskavas preču stacijai, līdzīga Šķirotavai. Sliedes, pārmijas, vilcieni, vagoni. Cilvēku neredz. Uz sliedēm stāv bruņuvilciens. Paveras dzelzs logs, pazib un nozūd liesmu apmirdzētā mašīnista seja. Uz platformas, ģērbies ādas mētelī, stāv pulkvedis Aleksandrovs — Zeņas tēvs. Pienāk leitnants, militāri sveicina un jautā:

— Biedri komandieri, atjausiet doties ceļā?

— Jā! — Pulkvedis skatās pulkstenī: trīs un piecdesmit trīs minūtes. — Pavēlēts doties ceļā trijos un piecdesmit trīs minūtēs.

Pulkvedis Aleksandrovs pieiet pie vagona un skatr.s. Svīst gaisma, bet debess apmākusies. Viņš satver mitrās margas. Viņa priekšā atveras smagās durvis. Un, uzlicis kāju rz pakāpiena, pasmaidījis viņš pats sev jautā:

— Mīkstajā?

— Jā, mīkstajā ...

Smagās tērauda durvis aiz viņa dārdēdamas aizcērtas. Vienmērīgi, bez grūdieniem, bez trokšņa bruņotais milzenis sakustas un pakāpeniski palielina ātrumu. Aiztrauc lokomotīve. Aizpeld lielgabalu torņi. Maskava paliek aiz muguras. Migla. Zvaigznes dziest. Aust gaisma.

No rīta, atgriezies no darba un neatradis mājās ne Timura, ne motocikla, Georgs uz vietas nolēma nosūtīt Timuru uz mājām pie mātes. Viņš atsēdās rakstīt vēstuli, bet pa logu ieraudzīja šurp nākam sarkanarmieti.

Sarkanarmietis izvilka aploksni un jautāja:

— Biedrs Garajevs?

— Jā.

— Georgs Aleksejevičs?

— Jā.

— Pieņemiet paketi un parakstieties!

Sarkanarmietis aizgāja. Georgs paskatījās uz paketi

un saprotoši iesvilpās. Jā! Te nu ir tas, ko viņš jau sen bija gaidījis. Viņš atplēsa sūtījumu, izlasīja un saburzīja iesākto vēstuli. Tagad vajadzēja nevis Timuru sūtīt projām, bet ar telegrammu atsaukt viņa māti uz vasarnīcu.

Istabā ienāca Timurs, un sakaitinātais Georgs uzsita ar dūri pa galdu. Bet tūliņ ienāca Olga un Zeņa.

— Klusāk! — Olga teica. — Nevajag ne kliegt, ne galdu dauzīt. Timurs nav vainīgs. Vainīgs esat jūs un es ari.

— Jā, — Zeņa piekrita, — jūs uz viņu nekliedziet! Oļa, nepieskaries galdam! Rau, tas revolveris ļoti stipri šauj.

Georgs paskatījās uz Zeņu, tad uz revolveri, uz māla pelnu trauku ar nodauzīto rokturi. Viņš sāka kaut ko saprast, nojaust un jautāja:

— Tad toreiz naktī tu biji šeit, Zeņa?

— Jā, tā biju es. Oļa, izstāsti cilvēkam visu, kā nākas, bet mēs paņemsim petroleju, lupatu un iesim tīrīt motociklu.

Otrā dienā, kad Olga sēdēja verandā, pa vārtiņiem ienāca komandieris. Viņš soļoja stingri, noteikti, it kā ienāktu savās mājās, un pārsteigtā Olga piecēlās viņam pretī. Viņas priekšā tankistu kapteiņa formas tērpā stāvēja Georgs.

— Kas tad tas? — Olga klusi prasīja. — Vai atkal... jauna loma operā?

— Nē, — Georgs atteica. — Es ienācu uz mirkli, lai atvadītos. Tā nav jauna loma, bet tikai jauns formas tērps.

— Un tas, — rādot uz zīmotnēm un mazliet sarkstot, jautāja Olga, — arī tas pats?... «Mēs caur dzelzi un betonu trāpām tieši sirdi»?

— Jā, tas pats. Padziediet un uzspēlējiet, Oļa, man kaut ko tālajam ceļam!

Viņš atsēdās, Olga paņēma akordeonu.

Lidotāji — vēji! Bumbas — ložmetēji!

Tā!ē aizlidoja. Atgriezīsies kad,

Kad būs atkal mājās?

Nezinu, vai drīz gan,

Tikai atgriezieties... nu vienalga, kad.

Hei! Vai uz šis zemes plašās,

Vai padebešos pašos,

Vai pār zemēm svešām —

Spārni skrien,

Spārni sarkanzvaigžņotie,

Draudīgie un mīļotie,

Gaidu jūs, kā gaidīju Es arvien...

— Tā, — viņa teica. — Taču tā ir par lidotājiem, bet par tankistiem es tik jaukas dziesmas nezinu.

— Nekas, — Georgs atbildēja. — Atrodiet man ari bez dziesmas labu vārdu!

Olga kļuva domīga un, meklējot labo vārdu, apklusa, uzmanīgi paskatīdamās viņa pelēkajās acīs, kas tagad vairs nesmējās.

Zeņa, Timurs un Taņa bija dārzā.

— Klausieties, — Zeņa ieteica, — Georgs tūlīt aizbrauc. Sanāksim uz atvadībām visa komanda! Palaidīsim pēc pirmā numura formas kopējo sasaukuma signālu. Tad tik būs tracis!

— Nevajag, — Timurs atteica.

— Kāpēc?

— Nevajag! Mēs citu nevienu tā neesam pavadījuši.

— Nu, kad nevajag, nevajag, — Zeņa piekrita. — Jūs te pasēdiet, es iešu padzerties.

Viņa aizgāja, bet Taņa iesmējās.

— Kas tev lēcies? — Timurs nesaprata.

Taņa smējās vēl skaļāk.

— Ir gan braša un viltīga mūsu Zeņa! «Es iešu padzerties»!

— Uzmanību! — no šķūņaugšas atskanēja skaļš, līksms Zeņas sauciens. — Dodu pēc pirmā numura formas kopējā sasaukuma signālu.

— Trakā! — Timurs pieskrēja viņai klāt. — Tūlīt šurp atdrāzīs simt cilvēku! Ko tu dari?

Bet smagais rats jau griezās un čīkstēja, ietrīsējās, noraustījās vadi — «trīs — stop», «trīs — stop», pauze! Un zem šķūņu jumtiem, pieliekamajos kambaros, vistu kūtiņās notrinkšķēja zvani, tarkšķi, pudeles, skārda bundžas. Simts jau nu ne, bet ne mazāk kā piecdesmit bērnu ātri steidzās šurp, atsaukdamies uz pazīstamā signāla aicinājumu.

— Oļa, — Zeņa ieskrēja verandā, — mēs arī iesim pavadīt. Mūsu ir daudz. Paskaties pa logu!

— Ehē, — Georgs brīnījās, atvelkot aizkarus. — Jums taču ir liela komanda. To var iesēdināt ešelonā un sūtīt uz fronti.

— Nevar! — Zeņa nopūtās, atkārtojot Timura vārdus.

— Tagad stingri jo stingri visiem priekšniekiem un komandieriem pavēlēts no turienes šitādus brāļus dzīt ratā. Bet žēl! Es arī gribētu kaut kur tur... kaujā. Ložmetēji uz ugunslīniju! Pir-r-mā!

— Pir-r-mā!... tu pasaulē lielībniece un atamans! — Olga viņu ķircināja un, pārmetusi pār plecu akordeona siksnu, teica: — Nu labi, ja jau pavadīt, tad pavadīsim ar mūziku.

Viņi izgāja uz ielas. Olga spēlēja akordeonu. Tad ieskanējās pudeles, bundžas, nūjas, priekšā izlauzās pašu sastādīts orķestris, atskanēja dziesma.

Viņi gāja pa zaļām ielām, un viņu pulkam pievienojās arvien jauni un jauni pavadītāji. Sākumā nezinātāji nesaprata: kādēļ troksnis, rīboņa, spiedzieni? Kādēļ dziesma? Bet sapratuši viņi uzsmaidīja, un dažs pie sevis, dažs ari skaļi vēlēja Georgam laimīgu ceļu. Kad viņi tuvojās platformai, garām stacijai aizdārdēja kara ešelons.

Pirmajos vagonos bija sarkanarmieši. Viņiem māja ar rokām un kliedza. Tad nāca vaļējas platformas ar vezumiem, virs kuriem slējās gaisā vesels zaļu ilkšu mežs. Tad — vagoni ar zirgiem. Zirgi purināja galvas un ēda sieriu. Arī tiem sauca «urā». Beidzot pazibēja platforma, uz kuras atradās kaut kas liels, stūrains, rūpīgi nosegts ar pelēku brezentu. Turpat, šūpojoties līdzi vilciena gai-tai, stāvēja sargs. Ešelons nozuda, pienāca vilciens. Un Timurs atvadījās no tēvoča.

Pie Georga piegāja Olga.

— Uz redzēšanos! — viņa sacīja. — Un varbūt uz ilgu laiku?

Viņš pašūpoja galvu un spieda viņai roku.

— Nezinu ... Kā liktenis lems!

Svilpiens, troksnis, apdullinošā orķestra dimdoņa. Vilciens aizgāja. Olga bija domīga. Zeņas acīs spulgoja liela, pašai neizprotama laime.

Timurs satraukts, tomēr nezaudē dūšu.

— Redzi nu, — viņš saka mazliet savādākā balsī nekā parasti, — tagad arī es esmu palicis viens. — Un tūlīt, saslējies taisni, viņš piebilst: — Starp citu, rīt pie manis atbrauks māte.

— Bet es? — Zeņa iekliedzās. — Bet viņi? — viņa parādīja uz biedriem. — Bet tā? — un viņa piegrūda pirkstu pie sarkanās zvaigznes.

— Esi mierīgs! — Olga, atvairījusi skumjās domas, teica Timuram. — Tu vienmēr domāji par citiem, un viņi tev atmaksās ar to pašu.

Timurs pacēla galvu. Ak, un tad, arī tad viņš nevarēja citādi atbildēt, šis vienkāršais un mīļais zēns!

Viņš pārlaida skatienu pār biedriem, pasmaidīja un teica:

— Es stāvu... es skatos... Visiem ir labi! Visi mierīgi. Tad ari es esmu mierīgs!

1940. g.

FRONTES PIEZĪMES

Tver ieroci, komjauniešu cilts!

Karš!

Tu saki: es nīstu ienaidnieku. Es nicinu nāvi. Dodiet man šauteni, un es došos ar lodi un durkli aizstāvēt Dzimteni.

Viss tev šķiet vienkāršs un skaidrs. Laidi pie pleca, nospied gaili un — nodārd šāviens.

Seju pret seju, aci pret aci — nozibsnī uz priekšu triekts durklis, un ar caurdurtām krūtīm ienaidnieks saļimst.

Tas viss ir taisnība. Bet, ja tu nepratīsi pareizi nostādīt tēmēkli, tad tava lode, nepavisam nenobaidīdama ienaidnieku, to pat uzmundrinādama, bezmērķīgi aizlidos garām.

Ja tu bez sajēgas metīsi granātu, tā nesprāgs.

Naidā sakodis zobus, tu triecienā metīsies uz ienaidnieku. Tu izlauzīsies ugunij cauri un atvēzēsi durkli. Taču, ja nebūsi pieradis skriet, tavs cirtiens būs vājš un bezspēcīgs.

Tev pareizi saka: mācies, kamēr nav par vēlu! Kad tevi aicinās zem kaujas karogiem, komandieri tevi mācīs, taču

tavs pienākums — zināt kara lietas, vienmēr būt gatavam kaujai.

Tev iedos šauteni, automātu, rokas ložmetēju un dažāda veida granātas. Prasmīgās rokās, karstas, Dzimtenei uzticīgas sirds vadīti, šie ieroči ir bargs un baigs spēks. Bez prasmes un veiklības tava kvēlā sirds uzliesmos kaujas laukā kā spoža signālraķete, kas izšauta bez mērķa un jēgas, un tūdaļ nodzisīs, nekā neveikusi, velti izšķiesta...

Komjaunieti, skolniek, pionieri, jaunais patriot, karš nupat vēl tikai sākas, un zini, ka tu kaujā vēl būsi vajadzīgs!

Nāc palīgā mums ne tikai ar savu drosmi, bet arī ar prasmi! Lai tu, atnācis pie mums, tūlīt uz vietas aši izraktu sev drošu ierakumu un, ar lāpstu uzsitis pa irdeno zemi, ar sauju iespiedis bedrīti patronām, apsedzis granātu ar dadža lapu, lai tā neapbirtu ar smiltīm, ar acīm nomērījis attālumu, nostādītu tēmēkli. Tad aizsmēķējis sacītu: «Sveicināti pa labi un pa kreisi!»

Redzēdami, ka tu iesāc bez palīga prasīšanas, ka tev nevajag kara aukļu un māmuļu, tevi iemīļos pa labi un pa kreisi.

Un zini, pat tālā frontē patronu pienesējs, sakarnieks vai sanitārs, kas pārsien ievainojumus, kādam noteikti sacīs:

— Atsūtīti papildspēki. Vienu redzēju. Jauns un laikam komjaunietis.

— Nu! Vai raustās?

— It nemaz neraustās. Apsēdās, ierakās, klusē un strādā.

Pirms divdesmit diviem gadiem šais pašās augusta dienās es, toreiz vēl puika komjaunietis, kopā ar komjauniešiem biju šais pašās Ukrainas frontes vietās.

Kādi gan mūsu vidū bija politiķi! Kādi stratēģi! Cik brīvi un vienkārši mēs risinājām Eiropas un pasaules mēroga problēmas.

Bet vai! Kara lietas mēs toreiz apguvām maz. Disciplīna kliboja. Šāvām vāji un pārliecināti domājām, kn šautenes stobru mums neļauj ar vīli novīlēt vienīgi galvenā štāba speciālistu atpalicības dēļ.

Taču toreiz armijā mūsu nebija daudz. Bārdainie tēvoči mūs mīlēja jaunības dēļ. Daudz ko mums piedeva un izturējās pret mums tēvišķi un labsirdīgi.

Nu vairs nav tie laiki. Tagad komjaunatne ir liels spēks armijā.

Kādā lielā pilsētā tās bargajās dienās pie sarežģītiem lielgabalu aprēķiniem stājās studenti matemātiķi, komjaunieši.

Aiz smilšu maisu barikādēm pie smagajiem prettanku ložmetējiem par papildu numuriem stāvēja tēmētāji komjaunieši.

Pilsētas apkaimē jau notika kaujas, bet viņi vēl arvien steidzīgi un alkaini, it kā pirms vissvarīgākā eksāmena savā mūžā, ieskatījās šaušanas tabulās.

Lūk, arī tu atgriezies no darba, no mācībām. Tu zini, ka naktī tev vēl būs dežūra bēniņos, uz jumta, un tomēr tu droši vien ņem līdzi kaujas reglamentu. Tu iesaisties militārajā pulciņā. Tu stājies ierindā.

Vai karsē saule, vai lietus līst, vai barga tumsa klāj tavas dzimtās pilsētas ielas, cilvēki dzird tavus tvirtos soļus, komandas vārdus un šautenes laides atsitienu pret dunošo bruģi.

Bet naktī aiz melnā aptumšošanas aizkara tu droši vien sēdi, pētīdams smagu rokas granātu, kuras uguns līdz ar tavas sirds un tavu acu uguni uzspridzinās un izdeldēs tos, ko mēs tik zvērināti un nesamierināmi nīstam.

Tver ieročus, komjauniešu cilts!

Maskava, 1941. gada augusts.

Karš un bērni

Aizmugures dzelzceļa stacija ceļā uz fronti. Ūdenstornis. Divas vecas, staltas papeles. Zema, biezās akācijās paslēpusies no ķieģeļiem celta stacijas ēka.

Apstājas kara ešelons. Pie vagona, groziņiem rokās, pieskrien divi ciema zēni.

Leitnants Martinovs jautā:

— Cik maksā jāņogas?

Vecākais atbild:

— No jums maksu neņemsim, biedri komandieri!

Zēns godprātīgi piepilda glāzi ar kaudzīti, tā ka jāņogas birsv karstajos putekļos starp gulšņiem. Viņš ieber ogas pasniegtajā katliņā, atmet galvu un, ieklausīdamies tālajā rūkoņā, saka:

— «Henkelis» dūc... Uh!... Uh!... Noslāpa. Nebaidieties, biedri leitnant, re, kur mūsu iznīcinātāji! Pa gaisu te vācieši netiks cauri.

Viņš paķer groziņu un steidzas tālāk, Pie vagona paliek viņa septiņus gadus vecais brālītis ar gaišiem matiem, basām kājām. Viņš saspringti ieklausās zenītlielga-balu tālajā dunoņā un nopietni paskaidro:

— Dzi! Kā tur būkšķ ...

Sis paziņojums ieinteresē leitnantu Martinovu. Viņš apsēžas uz grīdas pie durvīm un, izkāris kājas laukā, jāņogas ēzdams, vaicā:

— Hm! Bet ko tad īsti, puis, cilvēki tai karā dara?

— Sauj, — puika paskaidro, — paņem šauteni vai lielgabalu, notēmē... un bahl Gatavs!

— Kas gatavs?

— Lūk, kas! — pikti iesaucas puika. — Nostāda gaili, nospiež, un nāve klāt.

— Kam nāve — man? — Un Martinovs aukstasinīgi rāda ar pirkstu sev krūtīs.

— Nē taču! — sarūgtināts par komandiera ncattapību, attrauc pārsteigtais zēns. — Atnācis tāds nelietis un met bumbas uz mājām un šķūņiem. Tur vecomāti nosita, saplosīja divas govis. Bet ko t\ — viņš zobgalīgi kaunināja leitnantu, — naganu piekāries, bet, kā jākaro, to nezina.

Leitnants Martinovs apkaunots. Ap viņu stāvošie komandieri smejas.

Lokomotīve svelpj.

Puišelis, kas iznēsāja jāņogas, paņem sadusmoto brāli aiz rokas un, iedams gar vilcienu, kas sācis jau kustēt, gari stiepdams, iecietīgi viņam skaidro:

— Viņi zina! Viņi tikai joko! Tādi jaudis brauc... jautri, pārgalvīgi! Man kāds komandieris par jāņogu glāzi trīs rubļus garām braukdams iedeva. Nu, tad gan es drāzu vagonam pakaļ. Un tomēr iesviedu naudu vagonā atpakaļ.

— Pareizi!... — puika piekrizdams māj ar galvu.

— Kas tev no tā! Bet viņš sev frontē vai nu alu, vai limonādi nopirks.

— Auša! — soli pielikdams un turēdamies vagonam līdzi, pamācoši saka vecākais. — Vai tad karā to dzer? Nespiedies man pie sāniem! Negrozi galvu! Tas mūsējais «1-16» — iznīcinātājs, bet vācu mašīna rūc smagi, aizgū* dāmās. Karš velkas jau otro mēnesi, bet tu vēl mūsējo lidmašīnu nepazīsti.

Piefrontes josla. Krustcelēs, palaizdama garām kolhozu lopu barus, kas dodas uz mierīgām ganībām austrumos, mašīna apstājas.

Uz pakāpiena uzlec gadus piecpadsmit vecs puika. Viņš kaut ko lūdz. Lopi mauj, putekļu mākonī šmiukst garā pātaga.

Rūc motors, šoferis neganti taurē, dzīdams projām apstulbušos lopus, kas negriež ceļu, kamēr ar pieri ietriecas radiatorā. Kā puisim vajag? Nesaprotam. Naudas? Maizes?

Izrādās:

— Tēvocīt, iedodiet divas patronas!

— Kam tev patronas?

— Nu ... par piemiņu.

— Piemiņai patronas nemēdz dot.

Es iespiežu viņam rokās rievotu rokas granātas apvalku un spožu izšautu čaulu.

Zēna lūpas nicīgi saviebjas.

— Te nu bij! Kāds labums no tā?

— Ā, dārgais! Tātad tu gribi piemiņu, no kuras kāds labums tiek? Varbūt vēlies šo zaļo pudeli vai ari melno granātu, apaļu kā olu? Varbūt atkabināt no vilcēja šo nelielo prettanku lielgabalu? Kāp mašīnā, nemelo un izstāsti visu patiesību!

Sākas izvairīgi noslēpumains, aplinku stāsts, lai gan īstenībā mums viss jau sen zināms.

Visapkārt drūmi stiepjas biezs mežs, ceļu šķērso dziļas gravas, upes krastus izdobušas staignas niedru dūkstis. Partizānos aizgājuši tēvi, tēvoči un vecākie brāļi. Viņš pats vēl par jaunu, bet veikls un drosmīgs. Viņš zina katru paleju, katru taku četrdesmit kilometru apkaimē...

Baidīdamies, ka viņam nenoticēs, zēns izvelk no azotes vaskadrāniņā ievīstītu komjaunatnes biedra karti. Un, nedrīkstēdams vairāk neko stāstīt, aplaizīdams sasprēgā' jušās, apputējušās lūpas, viņš gaida kāri un nepacietīgi.

Es skatos viņam acīs. Iespiežu viņa karstajā rokā aptveri. Tā ir manas šautenes aptvere. Tā pierakstīta man.

Es uzņemos atbildību par to, ka ik lode no šīm piecām patronām lidos tieši uz to pusi, kur vajag.

— Kā tevi sauc?

— Jakovs.

— Klausies, Jakov, kam tev patronas, ja tev nav šautenes? No tukšas krūzes šausi, vai?

... Mašīna sakustas. Jakovs nolec no pakāpiena, viņš palecas un līksmi sauc kaut ko draisku un aušīgu. Viņš smejas un atvadām noslēpumaini draud man ar pirkstu.

Tad, iebelzis' ar dūri govij, kas mīņājas uz vietas, viņš pazūd putekļu vālos.

Ai nē! Sis puisis neliks aptveri tukšā krūzē.

Bērni! Karš uzbrucis desmittūkstošiem bērnu tāpat kā pieaugušajiem, jo uz mierīgajām pilsētām fašistu mestās bumbas visiem nes vienādu postu.

Skaudri, vēl skaudrāk nekā pieaugušie, pusaudži — meitenes un zēni — pārdzīvo Lielā Tēvijas kara notikumus.

Kāri, līdz pēdējai zilbei viņi uzklausa Informbiroja ziņojumus, iegaumē visos sīkumos varoņdarbus, piezīmē varoņu vārdus un uzvārdus, viņu dienesta pakāpes.

Ar bezgalīgu cieņu viņi pavada ešelonus uz fronti, ar l ezgalīgu mīlestību sagaida ņo frontes ievainotos.

Esmu redzējis mūsu bērnus tālā aizmugurē, nemierīgajā piefrontes joslā un arī pašā frontes līnijā. Un visur es vēroju viņos milzīgas darbošanās un pat varoņdarba alkas.

Pirms kaujas kādas upes krastā es nesen satiku zēnu.

Meklēdams noklīdušo govi, viņš, lai saīsinātu ceļu, pārpeldējis upi un negaidot nokļuvis vācu pusē.

Noslēpies krūmos, viņš sēdējis trīs soļus atstatu no fašistu komandieriem, kas, turēdami sev priekšā karti, ilgi sarunājušies.

Zēns atgriezās pie mums un pastāstīja, ko redzējis.

Es viņam jautāju:

— Paklau! Bet tu taču dzirdēji, ko runāja priekšnieki, tas mums būtu ļoti svarīgi.

Zēns izbrīnījās:

— Viņi taču, biedri komandier, runāja vāciski!

— Protams, ne jau turciski. Cik klases tu esi beidzis? Deviņas? Tev taču vajadzēja kaut ko saprast no viņu sarunas?

Viņš skumīgi un sarūgtināti ieplēta rokas:

— Ai, biedri komandier! Butu es par šo satikšanos zinājis agrāk...

Paies gadi. Jūs būsiet lieli. Un tad klusā atpūtas stundā pēc liela un mierīga darba jūs ar prieku atcerēsieties to, ka reiz, Dzimtenei grūtās dienās, jūs nemaisījāties pa kājām, nesēdējāt, rokas salikuši, bet, kā vien spēdami, palīdzējāt savai zemei viņas smagajā un ļoti svarīgajā cīņā ar cilvēces ienaidnieku — fašismu.

Aktivā armija, 1941. gadu 21. augusts.

Taisns un šaurs kā durkļa asmens upei pārgūlis dzelzs tills. Un uz tā augstu — starp ūdeni un debesim — ik pēc katriem divdesmit trīsdesmit metriem stāv mūsu sargkareivji.

Pa labi gar krastu aiz niedrēm — bet kur tieši, zina tikai purva tilbītes un garkājainie gārņi, — paslēpts kājnieku bataljons, kas sedz tiltu. Otrajā krastā kalnā, krūmājā — zenītartilēristi.

Pa tiltu uz kaujas līnijām nepārtraukti virzās mašīnas ar karaspēku, ieročiem un munīciju. Pa tiltu iet un brauc uz pilsētas tirgu apkārtnes kolhoznieki.

Lejā pa upi ar laiviņām braukā zvejnieki, zvejodami vācu «henkeļu» bumbu apdullinātās zivis.

Pa smilšainu zemes mēli mazs riteņtraktors, ar virvi aiz kājas aizķēris, atstādams dziļu sliedi, velk nejauši ar šķembu nosistu vērsi.

Pie sargbūdiņas, kas slāv ar nošķiebušos jumtu, šķembu izraibināta, it kā baku izēsta, iznirst kājnieku bataljona sakarnieks sarkanarmietis Fjodors Jefimkins. Viņš laipojis pa taisno, cauri muklājam un grīšļiem, tādēļ viņa ķermeņa apakšējā daļa gandrīz līdz jostasvietai slapja un melna, bet formas blūze un laiviņa saulē izbalējušas un pārklājušās sausiem, gaišpelēkiem putekļiem. Rūsganā siksna tik cieši apkārta ar rokas granātām, ka, Jefimkinam strauji pagriežoties, tās atkarājas nost un izslienas uz visām pusēm.

Viņš apstājas pie staršinas Dvorņikova, kas bažīgi vēro saspaidītā, šķembu caururbtā katliņa robainos caurumus, un, pielicis roku pie cepures, jautā:

— Atļaujiet, biedri staršina, griezties ar neoficiālu jautājumu! Katliņam, kam ir visi pustonnu smagas fugasa bumbas trāpījumi, saspiešanās rezultātā rodas plīsumi un tāpat dažādi caurumi, un to var iemest pāri margām upē. Bet, ja jūs, biedri staršina, uz stundu — divām aizdotu man, rau, šo pašu grozu, tad, še mans vārds, iešu atpakaļ, atnesīšu jums jaunu, gaiši zili krāsotu trofejas katliņu.

Staršina Dvorņikovs pagriežas:

— Kādām vajadzībām tev grozs?

— Nevar teikt, biedri staršina, kara noslēpums.

— Nedošu grozu, — saka staršina. — Jūs no mums paņēmāt maisu un neatdevāt.

— Maiss, biedri staršina, bija sagatavots atdošanai. Bet tad notika fakts, ka mūsējie saņēma gūstā trīs vāciešus, un to somās atradās salaupīts materiāls: četras kāršu partijas, abu dzimumu biksītes, dvieļi, jakas, kakao un virspalagi ar mežģīnēm. Viss pieminētais, izņemot kakao, tika salikts jūsu maisā un nogādāts kā pierādījums uz divīzijas štābu, no kurienes maisu pilnīgi var atprasīt pēc likuma.

— Tu mani te neapvārdo, — negribot pasmaidījis, teica staršina. — Saki man labāk, kādēļ esi tik daudz granātu piekāris pie jostas. Kas tev tur—arsenāls vai mantnīca?

— Es gāju vakar izlūkos, biedri staršina, sešas izmetu, divu pat pietrūka. Man vēl pāris apaļo citronu ir kabatā. Tā ir laba lietiņa nakts izlūkošanai: uguns spoža, skaņa griezīga; ja kāds vācietis nenomirst, tad vismaz apstulbst no bailēm. Dodiet, biedri staršina, grozu! Vai, kā vajag! Citādi izjūk visa mana operācija.

— Kas par operāciju? — nesaprot staršina. — Tu, draugs, man te diez ko pļāpā.

Staršina skatās Jefimkinā.

Ak, viltīgs gan viņš ir un draisks šis puisis! Taču dūšīgs! Vienmēr viņš ir vai nu slapjš, vai ar putekļiem vai eļļu nošmulējies, bet paraugies vien uz viņa taisnajiem, stūrainajiem pleciem, viņa labsirdīgi viltīgajā smaida, paraugies, kā viņš stāv, cik veikli uztin stingru mahorkas smēķi, un tūliņ teiksi: tas ir varens puisis.

— Ņem! — staršina saka. — Un pasaki jūsu leitnan* tam: kāpēc, sak, mūs bombardē, bet jūs lejā nodarbojaties ar zivju ķeršanu, un palūdz viņam, lai atsūta arī mūsu daļu — zupai kādu līdacēnu vai ķīsi.

— Ko vēl ne! Kaut kādu tur ķīšu dēļ es lai eju traucēt leitnantu, — steidzīgi paķerdams grozu, saka Jefimkins.

— Jūs droši vien šodien atkal bombardēs, es pievakarē pēc caurlaides atnākšu — veselu grozu ar svaigiem brekšiem atnesīšu. Augsts ir jūsu postenis, biedri staršina,— nopūties piebilst Jefimkins. — Kas nu mēs — pie mums zāle, grāvji, zeme, krūmāji. Bet jūs... stāvat visas pasaules priekšā.

Jefimkins paņem grozu un zili pelēks, netīrs un noputējis, piekārtās granātas žvadzinādams, iet pār tiltu garām sargkareivjiem, kas klusēdami pavada viņu ziņkārīgiem skatieniem. Daudzus no viņiem Jefimkins zina jau pēc uzvārdiem. Lūk, Ņestercnko, Kurbatovs. Klusēdams, šaurās acis piemiedzis, stāv turkmēnis Beketovs.

So cilvēku sākumā gribēja iedalīt izlūkos. Naktī mežā viņš atpalika, apjuka, nomaldījās. Nākošreiz — tas pats. Gandrīz jau nosprieda, ka viņš ir zaķpastala. Vadība gribēja uzlikt disciplināru sodu. Taču komisārs ātri aptvēra, kā tas izskaidrojams. Beketovs uzaudzis un dzīvojis bezgalīgajos Turkmēnijas smiltājos. Mežu viņš nekad nebija redzējis un orientējās tajā slikti. Bet tagad viņš lepni stāv visbīstamākajā sargpostenī. Trīsdesmit metru virs ūdens! Pašā tilta vidū. Tieši tai punktā, kuru kaucot un rēcot nu jau trīs nedēļas nikni, bet neveiksmīgi bombardē fašistu lidmašīnas.

Jefimkinam patīk šā sargkareivja mierīgā, nesatraucamā seja. Viņš gribētu pateikt tam kaut ko patīkamu turkmē-niski, bet, izņemot krievu valodu un izlūkos nepieciešamos vācu vārdus «halt» (stāt), «Hände hoch» (rokas augšā), «Waffen hinlegen» (nolikt ieročus), Jefimkins nekā cita nezina un tādēļ, paklakšķinājis ar mēli, pamirkšķinājis ar aci, atzinīgi sasit vienu plaukstu pret otru un, atstājis turkmēni pilnīgā nesaprašanā, paķer uz rokām mazu meitenīti, iesēdina to grozā un garām smaidošajiem sargkareivjiem šūpodams nes to līdz pašam tilta galam.

Tur viņš atdod bērnu mātes rokās, bet pats, uzmanīgi apkārt skatīdamies, lien pa stāvo nogāzi uz purvu.

Staršinam Dvorņikovam, kas Jefimkinu vēro ar binokli, tagad kļūst skaidrs kā kara noslēpums, tā visa Jefimkina operācija. Sont šāviņš sadragāja furgonu ar plūmēm. Pa ceļu gāja kareivji un tās uzlasīja, bet daļa plūmju palika, un Jefimkins lasa tās grozā, lai aiznestu saviem biedriem un komandieriem. Staršina apskatās. Visapkārt plašums un miers. Tiesa, kaut kur aiz pakalniem ir karš, dobji dārd sprādzieni, bet tā ir tāla mūzika un tiltam nav bīstama.

Staršina vēlreiz paskatās uz salocīto, caurumaino katliņu un droši pārmet to pāri margām.

Bet, pirms katliņš pagūst aizlidot un noplunkšķēt siltajā, rāmajā ūdenī, atskan saraustīts, uzbudinošs rokas sirēnas kauciens un no viena tilta gala līdz otram aizlido trauksmains kliedziens: «Gaisa trauksme!»

Steidzīgi aizjoņo uz tilta pārsteigtās mašīnas, vezumi, ļaudis. Viņi slēpjas aiz uzbēruma, grāvjos, nogriežas uz pļavu, pie siena kaudzēm, lien bedrēs, slēpjas krūmājā.

Vēl viena, divas... trīs minūtes! Un, lūk, te tas ir, bargais dzelzs tiits, kā zibošs zobens, ass, taisns, mēmi saspiests virs ūdens zemes plaukstās.

Gods un slava drošsirdīgajiem un vīrišķīgajiem visu mūsu lielās Padomju zemes kara ce|u sargkareivjiem — gan tiem, kas stāv biezajos mežos, gan tiem, kas augstos kalnos, gan tiem, kas sādžās, ciematos, lielās pilsētās, pie vārtiem, uz stūriem, krustceļiem, — bet visgaišāk deg tā sargkareivja skarbā slava, kas stāv uz tilta, pār kuru iet patronām un šāviņiem piekrauti vilcieni un soļo putekļiem pārklātās drosmīgās karaspēka daļas, dodamās izšķirošā kaujā.

Viņš stāv uz šauras un garas dzelzs sloksnītes, un virs viņa galvas plešas atklāta, motoru rūkoņā dārdoša un nāvi nesoša debess. Zem viņa kājām ir trīsdesmit metru dziļš tukšums, bet vēl zemāk spīguļo tumšie viļņi. Viļņos rēc no lidmašīnām nomestās bumbas, debesīs rīb zenīt-lielgabalu sprādzieni un kaukdamas, šņirkstēdamas un žvadzēdamas, atsizdamās preti stingri novilktajiem metāla stieņiem, krustam šķērsām lido nokaitētas šķembas.

Divi soļi pa labi, divi soļi pa kreisi.

Lūk, viss sargkareivja gājiens.

Pļava — kājnieki — klusē un sasprindzināti vēro kauju.

Bet kalns — zenītnieki — dusmās. Kalns aizstāv tiltu ar visu savu uguns viesuļa varenību un spēku.

Stiepti kauc «meseršmiti». Smagi rēc bumbvedēji. Tie bariem metas uz tiltu. Viņu ir daudz: trīsdesmit, četrdesmit. Tie cits pēc cita uzsāk savu kaujas skrējienu. Un šķiet, ka vairs nav spēka, kas varētu kavēt tos mesties lejup un nosviest bumbas pašā tilta centrā, tur, kur, atspiedies ar muguru pret dzelzi un uzvilcis uz pieres smago bruņucepuri, mēmi stāv sargkareivis Beketovs, bet kalns nikni raida debesīs draudīgas uguns un tērauda šaltis.

Viena ienaidnieka lidmašīna salīgojas, palecas, sagrīļojas un smagi krīt lejā, pļavā, bet tur to priecīgi sagaida kājnieki ar savu balsta ložmetēju.

Un tūliņ blakus ejošā lidmašīna, kas strauji bija drāzusies lejā uz mērķi, steidzīgi nomet bumbas ātrāk nekā vajag, izlīdzinās, nosveras uz spārna un aiziet.

Bumbas lido kā akmens lietus, bet tās krīt ūdenī, smiltīs, purvā, jo lidmašīnu kaujas ierinda saraustīta un sajaukta.

Vairāki desmiti gaiši spīdošu degbumbu nokrīt uz tilta seguma, bet, negaidot ugunsdzēsējus, ar smagā, dzelzīm apkaltā zābaka purngalu vai šautenes laidi sargkareivji ietriec tās no tilta ūdenī,

Atskrējušā «vanaaziņa» vajātas, ienaidnieka lidmašīnas sajukumā atkāpjas.

Un, pirms vēl sakarnieki pagūst salabot gaisa viļņa pārrauto lauka telefona vadu, pirms vēl tilla apsardzes priekšnieks leitnants Merkulovs pa telefonu paziņo štābam bombardēšanas rezultātus, daudz, daudz ļaužu, ar delnu aiz-klādami no saules acis, sasprindzināti raugās uz tilta pusi.

Septiņsimt uzlidojumu jau ir izdarījis ienaidnieks un nedēļas laikā tilla rajonā nometis vairāk nekā piecus tūkstošus bumbu.

Paiet ilgas, mokošas minūtes... piecas, desmit un pēkšņi...

No augšas lejup — no jumtiem, logiem, kokiem, žogiem — atlido līksmi izsaucieni:

— Iet, iet!

— Mūsējie sakustējušies!

Iepriecinātie ļaudis ir ieraudzījuši, ka pār tiltu sāk kustēties un virzīties mūsu mašīnas.

— Tātad viss kārtībā!

Pie staršinas Dvorņikova, kas stāv pie sarkanarmiešu grupas, pienāk sakarnieks Jefimkins. Viņš pasniedz slarši-nam jaunu skārda katliņu. Noliek zemē grozu ar svaigām, vācu bumbu apdullinātām zivīm un saka:

— Labs vakars! Visi veseli?

Viņam cits caur citu atbild:

— Akimovs ievainots. Jemeļjanovs grūda bumbu, izdedzināja zābakā caurumu un apdedzināja kāju.

Staršina ņem grozu, ieved Jefimkinu telpā un no leitnanta saņem nakts caurlaidi.

Pirms došanās lejup pa uzbērumu abi pagriežas atpakaļ. Cauri dzelzs tilta režģiem mirdz mēness.

Tālu pie horizonta uzliesmo un lēni peld pa debess jumu gaiši zila raķete.

Pa kreisi no sādžiņas atlido kora dziesma. Jā, dziesma. Jā, te drīz vien pēc uguns viesuļa norimšanas skāņi uzsāk dziesmu meitenes.

Jefimkins aiztur staršinu aiz piedurknes:

— Augsts ir jūsu postenis, biedri staršina, — viņš atkal atkārto. — Dienu divdesmit kilometru apkārt redzams, nakti — ap desmit viss dzirdams ...

Aktīvā armija, 1941. gada 20, augusts.

Mūsu bataljons iegāja ciemā.

Karaspēka kolonnu saceltie putekļi, bumbu sprādzienos izspārdītās smiltis, vāciešu nodedzināto māju pelni biezā kārtā sedza rupjās kukurūzas lapas un gatavos, nenovāktos ķiršus.

Pēkšņi pārsteigtā vāciešu baterija no pakalna steigšus sāka plāt priekšējos posteņus ar degbumbām.

Uguns čūskas šņākdamas aizlidoja garām. Un tūlīt ar blāvu, saules gaismā caurspīdīgu liesmu aizdegās tukša kolhoza šķūņa salmu jumts.

Pirms nogulšanās pulka komjaunatnes sekretārs Colaks Kupaljans pāris mirkļu apskatījās apkārt: vai viss pirms kaujas rit savā noteiktajā kārtībā un kur patlaban atrodas bataljona komandieris?

Bataljona komandieris — vecākais leitnants Prudņi-kovs — bija tepat līdzās, aiz mājas stūra. Nolēcis no zirga un pasviedis pavadu raitniekam, viņš patlaban pavēlēja ceturtajai rotai vienā rāvienā ieņemt kaujas pozīcijas, piektajai — atbalstīt ceturto ar uguni, bet sestajai — pastiprināt savu flangu un turēties piektajai pie sāniem.

Tālāk sekoja pavēles izlūkiem, ložmetējniekiem, mīnmetējiem, sakarnieku vadiem, artilērijas sakarniekiem...

Un, lūk, sāka iet ceturtā, tad piektā ...

Visi gāja — pareizāk, līšus līda pa kviešu, pa griķu lauku, galvu smiltīs, ar seju pa zāli, zemi, pa slapju kūdras purvu.

Dārdoņa pastiprinās.

Sauj ienaidnieka mīnmetēji. Deg mājas. Cilvēki nav redzami. Un tādēļ sākumā liekas, ka starp šiem daudzbalsīgajiem kaucieniem un grāvieniem nekādas saprātīgas kārtības nav un nevar būt.

Bet drīz vien izrādās, ka sava neredzama dzelzs kārtība šai kaujai tomēr ir.

Gravā steigšus sakārto savu smago kravu un atklāj uguni mīnmetējnieki.

No pakalna, pāri kartupeļu laukam, veldamies no viena sāna uz otru, velk telefona vadu komjaunietis Sergijenko. Zem kuplas lazdas radists uzstāda mazu, ezim līdzīgu radiostaciju.

Pēkšņi — ba-bac! — nepareizi uzstādījis. Apdedzinājies noskurinās, iestiepj kasti grāvī un, uzlicis austiņas, kaut ko groza un noskaņo.

Ceturtā rota ielaužas pozīcijās. Lūk, pēdējā māja. Pirms trim minūtēm te bija ienaidnieks. Viņš aizbēdzis. Panikā, steigā. Arī tagad vēl lejā, starp krūmiem, pārskrien ienaidnieka karavīri. Viens, divi, trīs ... piecpadsmit... četrdesmit! Stop! Nu vairs nav četrdesmit...

Samirkušais ložmetējnieks, ar joni pieklupis pie ložmetēja, nospiež «maksima» mēlīti, un skaitlis acumirklī samazinās.

Māja. Uz grīdas samesti spilveni un pēļi. Te viņi gulējuši.

Galds. Uz galda šķīvji, karotes, apgāzta piena krūze. Te viņi negausīgi ēduši.

Atvērta lāde, savandīta veļa. Izšūtiem gaiļiem rotāts dvielis. Bērna veltenis. Te viņi laupījuši. Virs lādes pāri pussienai ar ogli uzvilkts fašistu zirnekļa krusts.

Mierīgās mājas sienas dreb no sprādzieniem, bēdām un niknuma.

Kauja turpinās. Pa kviešu lauku aši soļo par kaut ko uztrauktais bataljona štāba priekšnieks Šulgins.

Pēkšņi viņš pietupstas. Tad pieceļas un neizpratnē aplūko savu kāju. Kāja vesela, bet zābaka stulmu nogriezusi šķemba. Viņš jautā:

— Kur bataljona komandieris? Vai Prudņikovu neredzējāt? Viņš nupat tur bija.

«Tur», aiz pakalna, kur nupat bija komandpunkts, mīna uzspridzinājusi šķūni, uz visām pusēm izsvaidītie dēļi liesmo, aizdedzinādami ap sevi biezo kviešu vārpas.

Staba priekšnieka sejā bažas sava bataljona komandiera dēļ.

Viņš ir visas divīzijas vislabākā pulka vislabākais un drosmīgākais bataljona komandieris.

Kad smagi, biedējoši, sirdi plosot, iekaucās, iegaudojās vācu taures, draudot ar triecienuzbrukumiem, tad, atbildēdams uz pulka komandiera jautājumu pa telefonu: «Kas tas ir?» viņš, mazliet atkārušās lūpas sakniebis, ar smīnu bija atbildējis:

— Viss kārtībā, biedri komandier. Sākas mūzika. Tūlīt likšu ložmetējiem nospēlēt savu gammu.

Ar binokli kaklā, ar vienkāršu pistoli «TT» makstī sveiks un vesels pēkšņi no dūmiem iznirst bataljona komandieris.

Visi par viņu priecīgi. Uz jautājumiem par sevi viņš neatbild un pavēls

— Pārejam uz aizstāvēšanos. Te ienaidniekam lieli spēki. Savienojiet mani ar artilēriju! Visiem rotu komandieriem pamatīgi ierakties!

Pa kūdras lauku atkal vadu velk Sergijenko. Lūk, viņš nokrīt, bet ievainots nav. Viņš ir piekusis. Seju iespiedis mitrajā kūdrā, Sergijenko smagi elpo. Viņš pagriež galvu un redz, ka tepat līdzās, pie viņa mutes — mīnas sprādziena izrauta bedre, kurā kā b|odas dibenā sakrājies nedaudz ūdens. Sergijenko pieliec galvu, kāri dzer, tad paceļ ar brūnu kūdru aplipušo seju un lien ar savu spoli tālāk.

Pēc dažām minūtēm sakari ar pulku nodibināti. Pienāk pavēle:

«Nekavējoties pārejiet...»

Un pēkšņi pavēle pārtrūkst. Bataljona komandieris drūmi raugās Kupaljanā: kurp pāriet?

Sajā frontē, pa kreisi un mums priekšā, notiek kauja. Risinās liela mēroga kauja, cīņa par mezgla pilsētu. Varbūt pavēle skanējusi: «Nekavējoties pārejiet uzbrukumā pret ienaidnieka pārspēku»?

Tad komandieri jāizvirza priekšgalā. Komunisti un komjaunieši arī priekšgalā. Jāsavāc dūrē viss gribasspēks un jāuzbrūk.

Bataljona komandieris dod pēdējos rīkojumus...

Piepeši sakari atkal atjaunojas. Izrādās, ka pavēle skan:

«Nekavējoties iziet no kaujas. Braslā šķērsot upi un ieņemt augstieni «165».»

Sarkanarmietis sakarnieks atkal grib dzert. Viņš ieskrien malējā mājā.

Viņš redz postažu un jucekli.

Uz sienas zirnekļa krusts.

Viņš spļauj uz to.

Pārsvītro ar ogli. Un aši uzvelk savu sarkanarmieša zvaigzni.

Bataljons sapulcējas pie brasla.

Krastā uz telšu brezenta, pārcelšanos gaidīdami, guļ ievainotie. Viens no tiem atver acis. Viņš skatās, ieklausās pieaugošajā dunoņā un jautā:

— Biedri, vai jūs mani pārnesīsiet?

— Mīļais draugs, tevi glābdami, patlaban šauj līdz pēdējai minūtei, piespiezdami ienaidnieku pie zemes, puskurli kļuvušie mīnmetējnieki.

— Vai dzirdi? Tev nodrošinādamas pārcelšanos, deviņu kilometru attālumā no šejienes savu vareno sprostuguni

atklājušas virspavēlniecības rezerves pulka baterijas. Mēs pāriesim upei pāri mierīgi. Vai gribi uzsmēķēt? Nē! Tad aizver acis un pagaidām klusē. Tu būsi vesels un vēl redzēsi ienaidnieka sagrāvi, savas tautas un savu slavu.

Aktīvā armija, 1041. gada 8. augusts.

Priekšējās līnijās

Pie ejas, kas veda cauri smagai, ar raupjiem dēļiem apšūtai barikādei, milicis pārbaudīja manu caurlaidi izkļūšanai no ielenktās pilsētas.

Viņš man ieteica piebraukt tuvāk priekšējai līnijai ar mašīnu vai ar kādu vezumnieku, kas dotos uz to pusi, bet es atteicos. Diena bija jauka un ceļš īss. Bez tam piekalnēs mašīnas dažreiz apšaudīja ar mīnām. Bet tērēt mīnu vientuļa gājēja dēļ nav vērts. Ja nu tomēr kas gadās, kājniekam vienmēr vieglāk iemesties ceļmalas grāvī.

Es gāju gar tukšām, pamestām mājiņām ar aizsistiem logiem un aizvērtiem vārtiem. Bija kluss. Tarkšķēja tikai vējdzirnaviņas, un izbadējušies kaķi medija zvirbuļus.

Cauri dārziem, kurus šķērsoja dzeltenas, lietus izskalotas pretgaisa aizsardzības tranšejas, es izgāju uz gravas nogāzes un ar kāju aizķēru lauka telefona vadu. Aptuveni noteicis virzienu, es nolēmu iet taisni gar vadu, tāpēc ka man bija vajadzīgi ļaudis.

Pēkšņi atskanēja sprādziens. Šķita, ka tas nodārdēja tieši virs manas tērauda bruņucepures. Es ātri iemetos vecā, bumbas izraktā bedrē, uzmanīgi apskatījos visapkārt un netālu ieraudzīju nomaskētu dzota pauguru, no kura tumšās spraugas slējās resns lielgabala stobrs.

Es nogāju lejā līdz dzotam un apsveicinājies jautāju vecākajam seržantam, ar ko pašreiz nodarbināti viņa ļaudis.

Skaidrs, ka pirms atbildes seržants pārbaudīja manu caurlaidi un dokumentus. Pajautāja, kā dzīvo Maskavā. Tikai pēc tam viņš bija ar mieru atbildēt uz maniem jautājumiem.

Tad tālumā pa labi iedārdējās bieži sprādzieni.

Telefonists skaļi jautāja telefona klausulē kaimiņu dzotam:

— Kā pie tevis? Runā stiprāk! Kāpēc tu runā tik klusu? Ak, ap tevi sprāgst mīnas! Un tu domā, ja runāsi skaļi, tās izbīsies?

Sie vienkāršie vārdi apklusušajā, uzmanības pilnajā dzotā izraisīja smaidus. Pēc tam atskanēja barga komanda un ierēcās mūsu lielgabals.

To atbalstīja kaimiņi. Ienaidnieki atbildēja. Viņi šāva ar šāviņiem «205» un tālšāvējām mīnām.

Mīnas... Par tām jau daudz rakstīts. Rakstīts, ka tās kauc, svelpj, dūc, krāc. Nē! Lidojot minas skaņa ir smalka un melodiski skumja. Sprādziens sauss un griezīgs. Bet lidojošo šķembu dīkšana līdzīga kaķa ņaudēšanai, kuram pēkšņi ar smagu zābaku uzminuši uz astes.

Rupjie, ar dzelzs klamburiem sastiprinātie griestu baļķi nodreb. Caur spraugām uz pleciem un aiz apkakles birst sausa smilts. Telefonists steidzīgi uzmet bruņucepuri traukam ar griķu biezputru, nepārtraukdams skaļi kliegt:

— Pa labi, nulle divdesmit pieciem šāviņiem! Tagad tieši! Skrejuguni!

Pēc piecām minūtēm abpusējā šāviņu krusa kā nocirsta aprimst.

Acis visiem kvēlo, pieres miklas, ļaudis dzer no blašķēm. Telefonists prasa kaimiņiem, kas ir noticis un kur.

Noskaidrojas: vienam gaisa vilnis apgāzis ūdens tvertni; otram pārrauts pulka telefona vads; trešajam vēl ļaunāk: cauri ambrazūrai ar šķembu pārsists lielgabala vairogs un plecā ievainots labākais baterijas tēmētājs; mums visapkārt izrautas bedres, dobumi, gabalos saraustīts un aiznests, droši vien aiz mākoņiem, viens izmircis zābaks, ko sarkanarmietis Konopļovs bija pakāris kokā saulītē žāvēt.

— Tu esi nevis ogļracis, bet vārna, — seržants pārmetot rūc uz sarkanarmieti Konopļovu, kas domīgs un nesaprašanā blenž veselajā zābakā. — Tagad kara laiks. Tev vajadzēja paņemt auklu un novilkt no šejienes līdz zābakam sakarus. Tad, tiklīdz kaut kas notiek, pavelc un izrauj zābaku no apšaudes sektora slēptuvē. Bet tagad tev nav izskata, otrkārt, sarkanarmietim ar vienu pašu kreisās kājas zābaku nav nekādas kaujas vērtības. Ņem savu zābaku rokā, nes to kā faktu staršinam un paskaidro savu bēdīgo stāvokli!

Kamēr visi pagriezušies ziņkārīgi klausījās šais pamācībās, pa dzota durvīm kāds ienāca. Ienācējam sākumā nepievērsa nekādas uzmanības: domāja, kāds no savējiem, no lielgabala apkalpes. Pēc tam pamanīja. Seržants pienāca nodot priekšniekam raportu.

No kādas tikko jaušamas kustības man kļuva skaidrs, ka šo cilvēku te cienī un dziļi mīl.

Sejās atplauka smaidi. Ļaudis steigšus sakārtoja jostas, pavilka uz leju formas blūzes. Bet sarkanarmietis Konop-jovs žigli paslēpa savu baso kāju aiz tukšajām šāviņu kastēm.

Tas bija vecākais leitnants Mjasņikovs, bataljona komandieris.

Mēs ar viņu gājām gar aizsardzības rezerves līniju, kur sarkanarmieši — vairums Doņeckas ogļraču — veicīgi un prasmīgi raka satiksmes ejas un pilna profila ierakumus.

Katrs no šiem cīnītājiem ir inženieris, apbruņots ar cirvi, kapli un lāpstu. Sarežģītus labirintus, aizsegus, ligzdas, blindāžas, ambrazūras viņi, atrazdamies apšaudes ugunī, būvē ātri, prasmīgi un izturīgi. Tie ir pieredzējuši, vīrišķīgi un attapīgi ļaudis. Mums pretī no krūmiem pa graviņu iznāk sarkanarmietis. Ieraudzījis komandieri, viņš uz mirkli apjūk.

Redzu, komandieris saraucis pieri, droši vien saskatījis kādu nekārtību un tūliņ izteiks sarkanarmietim piezīmi. Bet tas nesamulsis iet taisni pretī. Viņš ir jautrs, spēcīgs, platiem pleciem.

Pienācis piecu — septiņu metru attālumā, viņš uzņem reglamentā noteikto, stingro soli, pieliek roku pie laiviņas un, galvu pacēlis, svinīgi un braši paiet garām.

Komandieris apstājas un pilnā kaklā smejas.

— Ir gan kareivis! Ir gan malacis! — viņš iesaucas sajūsmā, skatīdamies uz to pusi, kur ierakumos pazuda kareivis.

Un uz manu izbrīna pilno jautājumu atbild:

— Viņš (kareivis) gāja ar laiviņu, nevis bruņucepuri galvā, kā noteikts. Ieraudzīja komandieri, nav kur bēgt. Viņš zina, ka man patīk laba stāja, disciplīna. Lai notušētu pārkāpumu, viņš tad arī plēsa man garām kā parādē. Ogļrači! — ar mīlestību iesaucas komandieris. — Piedzīvojuši un gudri ļaudis. Ja mani aizsūtītu uz citu daļu, es ietu uz štābu un raudātu pēc saviem ogļračiem.

Mēs lēnām gājām uz priekšējām līnijām. Vienā no pagriezieniem komandiera apmetnis aizķērās aiz lāpstas roktura. Zem viņa apmetņa malas kaut kas gaiši pazibēja. Pakāpies uz nākošā izciļņa, es uzmanīgi, acis pagriezis, no augšas paskatījos uz komandiera formas blūzes krūtīm.

Paskat tikai: tur zcin apmetņa kvēlo «Zelta Zvaigzne». Viņš, leitnants, — Padomju Savienības Varonis.

Nu jau esam pie pašām priekšējām līnijām. Kaujas nav. Ienaidnieks te atdūries pret cietu sienu. Bet sargies! Šeit augšā viss ir atklāts ienaidnieka un arī mūsu apšaudei. Seit valda labi paslēpušies snaiperi. Seit ložmetējs «DS», šaurs kā dzelonis, var izlaist caur ambrazūru vienā punktā no viena stobra septiņsimt līdz tūkstoš ložu vienā minūtē.

Seit, pilsētas pievārtē, ar negodu nolicis savas piedzērušās galvas ne viens vien fašistu pulks. Seit galīgi sakauta visa deviņdesmit piektā vācu divīzija.

Turpinās reta apšaude. Caur šauru spraugu jau labi var atšķirt ienaidnieka ierakumu nomaskēto valni. Pēkšņi aiz paugura kaut kas pakustējās, pasitās sānis un no šāviena pazuda.

Tumšais spēks! Tu te! Tu blakus! Aiz mūsu muguras stāv gaišā, lielā pilsēta. Un tu no savām melnajām alām skaties manī savām alkainajām, bezkrāsainajām acīm.

Nāc! Uzbrūc! Un saņem nāvi no šīm smagajām ogļraču rokām! Lūk, no šā slaidā, mierīgā cilvēka ar tā drošo sirdi, kas deg kā zelta zvaigzne.

Aktivā armija, 1941. gada 17. septembris.

Raķetes un granātas

Desmit izlūku jaunā seržanta Ļapunova vadībā pa stāvu taciņu dodas lejup uz upes braslu.

Karavīri steidzas. Tumst, un jāpagūst vēl pēdējo reizi pirms nakts iestāšanās uzpīpēt pamestajā ganu būdiņā, kuras tuvumā apmeties un ieracies lauksardzes postenis.

Tālāk, kaut kur viņā krastā, — ienaidnieks. Viņš jāat-rod.

Kamēr desmit, cilvēku guļus — galva pie galvas — kāri ievelk stipros mahorkas dūmus, izlūku priekšnieks — jaunais seržants Ļapunovs brīdina tādu pašu jaunu sardzes priekšnieku seržantu Burikinu:

— Kad nāksim atpakaļ, es tev, dārgais, no viņa krasta paroli nebļaušu. Un tu šai sakarā neiedrošinies atklāt uguni uz mani. Es sūtīšu kareivi pa priekšu. Tu viņam no krasta klusu uzsauc ūdenī, Viņš pienāks, tad pateiks.

— Zinu, — Burikins svarīgi atbild. — Nav sarežģīta māksla.

— Nu, nu, nav sarežģīta! Bet vakar sargkareivis tik stipri uzkliedza, ka ienaidnieks varētu sadzirdēt. Kas tai krastā? Klusu?

— Divas raķetes, lūk, šai virzienā. Tad divi šāvieni, — paskaidro Burikins. — Reizēm vējš uzpūš — kaut kas ietarkšķas. Jā! Pēc tam lidmašīna atlidoja, izlūks. Pagrozījās, palidinājās un tad nozuda, rau, tur, nelietis.

— Lidmašīna — debess laupītājs, — nopietni saka seržants Ļapunovs, — bet mūsu uzdevums — meklēt pa zemi, zāli un mežu. Nu, — viņš bargi apgriežas. — Vai sasmē-ķējāt? Mans sapnis ir nepīpētāji izlūki, bet viņi bez tabakas knupja nevar dzīvot.

Pakāruši kaklā patronsoīnas, turot virs ūdens šautenes un granātas, tumša ķēdīte pāriet upi.

Kā zilgana uguntiņa virs viļņiem uz komandiera rokas spīguļo kompasa gaišā ciparnīca.

Nokļuvis meža malā, seržants noraisa spīdošo kompasu, noslēpj to kabatā, un izlūku nodaļa bez skaņas pazūd meža biezoknī.

Izlūku kodols virzās pa meža ceļu. Divi cilvēki pa priekšu, pa divi labajā un kreisajā pusē. Ik pēc katrām desmit minūtēm bez pulksteņa, bez komandas izlūki pēc nojautas apstājas. Atspiedušies ar laidēm pret zemi, nometušies uz ceļiem, aizturēdami elpu, ļaudis sasprindzināti ieklausās nakts skaņās un čabēšanā.

Klau! Kaut kur nodzied gailis, ko vācieši vēl nav paspējuši aprīt.

Pēc tam tālumā kaut kas nodun, nošķind, it kā ar buferiem būtu saskrējušies divi tukši vagoni.

Tad kaut kas ietarkšķas... Tas ir motors. Te kaut kur klejo motociklisti. Tie jāsameklē par katru cenu.

No tumsas iznirst sarkanarmietis Meļčakovs un aizelsies ziņo:

— Biedri seržant, uzkalniņā viņpus ceļa zem kājām vads.

Seržants iet pa priekšu. Viņš aptausta vadu ar roku un apdomā: vai iet gar vadu pa kreisi vai pa labi? Bet izrādās, ka pa .kreisi vads ved staignā purvā. Kājas slīgst, un zābaks ar grūtībām jāvelk laukā no lipīgajiem dubļiem. Pa labi tas pats,

Pie seržanta pienāk Meļčakovs, izņem nazi un sakas

— Atjaujiet, biedri seržant, es pārgriezīšu vadu!

Seržants apstādina Meļčakovu. Viņš saviebj seju, tad

tver vadu, aptin to ap durkļa maksti un ar spēku velk. Vads padodas. Purvā kaut kas iečapstas. Tad uz ceļa izslīd smags akmens.

Seržants gavilē. Aha, tātad vads ir neīsts. Tā arī ir: vada otrā galā piesiets un iemests purva grīšļos dzelzs atsperes gabals.

— «Pārgriezīšu, pārgriezīšu!» — seržants izzobo Meļčakovu. — «Biedri seržant, ziņoju, ka esmu iznīcinājis telefona sakarus starp diviem purva varžu bataljoniem.» Tu, Meļčakov, uz visu esi ļoti pārsteidzīgs. Ej pa priekšu! Meklē! Kaut kur netālu te ir īstais vads.

Atkal priekšā dzirdama motora rūkoņa. Izlūki lienot virzās pa smilšainu mežmalu. No šejienes aiz krūmāja redzams lauku mājas siluets. Pie mājas — pīts žogs. Aiz žoga — neskaidrs troksnis.

Seržants čukstus pavēl:

— Sagatavot granātas! Pielīst pie žoga! Es ar trim eju uz priekšu pa labi. Granātas mest taisni tai virzienā, uz kurieni es slīpi izšaušu sarkanu raķeti.

Sagatavot granātas — tas nozīmē: klik — uzvilkt... klik — drošinātājs, klik — un kapsele savā vietā.

Sī uguns, apslēpta, gatava uzliesmot, guļ pie krūtīm, pie pašas sirds.

Aizrit minūte, otra, piecas, desmit. Raķetes nav. Beidzot parādās seržants Ļapunovs un pavēls

— Izlādēt granātas! Māja pamesta. Tas ir Ievainots zirgs, kas spārdās pagalmā pie šķūņa. Atri celties! Ņemsim pa kreisi. Vai dzirdat? Vācieši ir kaut kur tepat, aiz kalniņa.

Pie seržanta pienāk Meļčakovs. Viņš vilcinās un labo roku, dūrē savilktu, tur kaut kā savādi pastieptu sānis.

— Biedri seržant, — viņš samulsis saka. — Mana granāta nav «pudele», bet «citrons», «F-l». Un, lūk, rezultāts bēdīgs.

— Kāds rezultāts? Ko tu murkšķi?

— Tā, biedri seržant, uzvilkta kaujas stāvoklī.

Acumirklī visi instinktīvi atraujas no Meļčakova.

— Ir gan ķīmiķis! — izmisīgā čukstā iesaucas pārsteigtais seržants. — Ko tad tu... aizsargtapu esi jau izrāvis?

— Jā, biedri komandieri. Es domāju: tūliņ būs raķete, un es to tūliņ metišu.

— «Metīšu, metīšu,» — atcērt seržants.— Nu tagad turi to saujā un nepalaid roku vaļā kaut vai līdz rītausmai!

Meļčakova stāvoklis nav apskaužams. Viņš ir pasteidzies, un granātas dzelksni tagad notur tikai saujā samiegtā skava. Neaizdedzinot uguni, aizsargtapu ielikt nevar. Nevar arī nosviest granātu mežā, purvā — tad izjuks viss izlūkgājiens. Kareivji ejot klusu lamā Meļčakovu:

— Ko tu, puis, pie ļaudīm spiedies? Ej garām vai gar malu!

— Kā tad viņš var gar malu? Lai iet pa ceļu, kur līdzenāks, citādi aizķersies aiz saknes un tad ies vaļā.

— Nemētā roku, neesi parādē! Turi granātu ar abām rokām!

Beigu beigās aizvainotajam Meļčakovam atņem šauteni un sūta to ar granātu pa priekšu kā priekšējo patruļnieku.

Pēc dažām minūtēm izlūku kodols viņu sastop ceļa malā sēdot.

— Ko tu?

— Man te zem kājām vads, — drūmi paziņo Meļčakovs.

Izlūki iet gar vadu. Pēkšņi motoru tarkšķēšana atskan

pavisam blakus. Uzspīd un nodziest uguns. Priekšā, pie kolhoza šķūņiem, troksnis, kustība. Seržants, aiz viņa visi izlūki pieplok pie zemes un lien projām no ceļa, uz kura droši vien kaut kur pavisam tuvu stāv sardze.

Divsimt metru izlūki lien minūtes četrdesmit. Tad viņi ilgi guļ nekustīgi, ieklausīdamies troksnī, rūkoņā un nepazīstamās valodas skaņās.

Seržants parausta Meļčakovu aiz pēdas un norāda viņam uz uzvilkto raķešu pistoli. Meļčakovs klusēdams un saprazdams paloka galvu. Seržants atlien sāņus.

Atkal viena, otra — garas minūtes. Pēkšņi kā sarkana čūska, norādot virzienu, uzliesmo seržanta mestā raķete.

Meļčakovs uzlec kājās un ar visu spēku met savu granātu pāri šķūņa jumtam.

Atskan grāviens, tad kauciens, pēc tam apdullinoša motoru rūkoņa saplūst ar vācu automātu tarkšķēšanu.

Izlūki atklāj uguni.

Aizdegas šķūņa salmu jumts. Gaišs. Redzami ienaidnieki. Tā arī ir, — tā ir motociklistu rota.

Bet tad bezjēdzīgajai automātu tarkšķēšanai pievienojas smago ložmetēju rējieni.

Pārgriezuši vairākās vietās vadu, izlūki aiziet.

Šaušana aizmugurē neapklust. Tagad tā turpināsies līdz gaismai.

Tumšs. Tālu viņā krastā, protams, pamodies rotas komandieris. Viņš dzird šo apšaudi un domā patlaban par saviem izlūkiem.

Bet viņa izlūki soļo pa mežu saskanīgā, naigā solī. Bez dusmām viņi tagad lamā garkāji Meļčakovu. Nepacietīgi aptausta kabatas ar mahorku.

Un, lai kaut vai aiz upes būdā viņš atļautu tiem pēc patikas izsmēķēties, viņi vienā balsī un skaļi slavē savu jauno seržantu.

Aktīvā armija,

1941. gada 4. oktobris.

Rakstnieka dzīve un varoņdarbs Biogrāfisks apraksts

Arkādijs Ciaidars nodzīvoja nepilnus 38 gadus. No tiem literatūrai veltīti tikai piecpadsmit, taču viņa devums mūsu kultūrā, jaunatnes audzināšanā ir milzīgs.

1941. gada vasarā Dienvidrietumu frontē Gaidaru uzņēma kā tuvu cilvēku. «Mēs esam izauguši no jūsu grāmatām,» teica viņam frontinieki. Bet pionieri, kurus neņēma karā, izveidoja «komandas». Zēni un meitenes frontinieku ģimenēm gatavoja malku, novāca ražu sakņu dārzos. Okupētajā Kijevā timurieši palīdzēja glābt un kopt ievainotos. Blokādes laikā Ļeņingradā, stiprā salā bērni ar sarkanarmiešu zvaigznītēm pie mēteļiem ragaviņās izvadāja pa mājām ūdeni no Ņevas, iznēsāja pastā sakrājušās vēstules, izpirka veikalos produktus tiem, kam bija grūti staigāt. Daudzi kara laika timurieši gāja bojā savā postenī.

Grāmatu «Timurs un viņa komanda» Gaidars uzrakstīja Lielā Tēvijas kara priekšvakarā. Karš sen ir beidzies, bet komandas rodas vēl aizvien — pagalmos, skolās, pionieru namos. Ir pat veselas pilsētas, kur komandām ir ļoti liela nozīme: Inta, Svetlograda, Sterļitamaka, Ar-hangeļska, Leņinabada.

Arī tagad miljoniem bērnu rūpējas par mazākajiem un veciem cilvēkiem, par armijā dienējošu vai Baikāla— Amūras maģistrāles celtniecībā strādājošu cilvēku tuviniekiem, organizē «tirnuriešu pakalpojumu birojus», aizsargā mežus un upes, putnus un zivis. Lai palīdzētu šiem bērniem, žurnāls «Pioņer» izveidojis Vissavienības Timura štābu.

Daudzi no šiem pašaizliedzīgajiem un prasmīgajiem bērniem cenšas līdzināties ne tikai Gaidara varoņiem — Puisītim īkstītim, Aļkam, Borisam, Serjožam, Natai, Ti-muram un Zeņiai, bet ari pašam Gaidaram. Un ar lepnumu viņi sevi dēvē par gaidariešiem.

«Gaidara dzīve bija kā viņa grāmatu turpinājums, bet dažreiz varbūt arī to sākums,» teicis K. Paustovskis.

«Viņa dzīve laikam gan ir viena no visinteresantākajām grāmatām pasaulē,» apgalvojis B. Jcmcļjanovs, viens no pirmajiem rakstnieka biogrāfiem. Viņš bija «savu grāmatu autors un varonis», teicis par viņu S. Maršaks.

Kā izveidojās šī apbrīnojamā personība, kuru daudzu valstu lasītāji pazīst pēc īsa, vilinoša un noslēpumaina vārda — Gaidars?

Ģimene. Kurskas apgabala Ļgovas pilsētā saglabājusies kādreizējās skolas vienstāva ēka. Tagad tur ir Gaidara Valsts literāri memoriālais muzejs. Sajā skolā mazā, šaurā dzīvoklītī skolotāju Goļikovu ģimenē 1904. gada 9. (22.) janvārī piedzima dēls Arkādijs.

Rakstnieka tēva Pjotra Isidoroviča vectēvs bija dzimtcilvēks, bet tēvs — atvaļināts kareivis, kas bija nodienējis cara armijā divdesmit piecus gadus. Ar milzīgām pūlēm, gandrīz bez jebkāda atbalsta, Pjotrs Isidorovičs izlauza ceļu uz izglītību un beidza Kurskas skolotāju semināru.

Rakstnieka māte Natālija Arkadjevna cēlusies no muižnieku ģimenes. Pēc nostāstiem viņas «dzimtā bijis daudz karavīru». Dzīve tēva, štābkapteiņa Saļkova mājā viņai bija neciešama. Beigusi ģimnāziju un saņēmusi atestātu ar tiesībām strādāt skolā un pasniegt stundas jaunākajās klasēs, Natālija Arkadjevna aizgāja no mājām, pārtrauca sakarus ar savām aprindām un nolēma veltīt savu dzīvi tautas izglītošanai.

Pjotrs Isidorovičs un Natālija Arkadjevna daudz strādāja, nodarbojās ar pašizglītošanos, mācījās svešvalodas. Brīvajā laikā viņi dziedāja tautasdziesmas, lasīja viens otram priekšā dzejoļus, bet bērniem — pasakas. Reizēm vecāki arī paši sacerēja dzejoļus.

Atdarinot tēvu un māti, Arkādijs agri sāka «runāt ritmā». Savu pirmo dzejoli viņš sacerēja, vēl neprazdams lasīt. Arkādijs iemīlēja dzeju un tautasdziesmas un jau zēna gados daudzas zināja no galvas.

Goļikovu mājā bija daudz grāmatu, bet bērniem — bilžu grāmatas. Arkādijs agri sāka aizrauties ar lasīšanu. Iemīļotos stāstus un romānus viņš varēja atstāstīt no galvas — vārds vārdā — veselām nodaļām.

No mazotnes Arkādijs mājās bija pieradināts pie patstāvības un bruņnieciskuma. Neviens ģimenē neatcerējās gadījumu, ka viņš būtu ietiepies par sīkumiem vai sūdzējies par biedriem. Viņa pienākums bija rūpēties par mazākajām māsām. Gandrīz no trīs gadu vecuma Arkādijs ģimenē kļuva par «meiteņu aizbildni».

Natālija Petrovna Goļikova-Poļakova atcerējās: bērnībā, vizinoties kopā ar brāli funikulierī, viņa pēkšņi nobijusies, ka tauvas var pārtrūkt. Un Arkādijs, atrazdamies ar viņu kabīnē ļoti augstu gaisā, paņēmis viņu aiz rokas un apgalvojis, ka tauvas «vēl nekad nekad» nav pārtrūkušas, bet brālis bijis tikai gadu vecāks par māsu.

Reiz, kad Arkādijs ar «kaķeni» bija izšāvis logu un aizbēdzis, māte viņam paskaidroja, ka stiprs un drosmīgs cilvēks nekad nemelo un neslēpjas aiz citu mugurām. «Ja esi vainīgs, — atnāc un pasaki to pats,» viņa teica. Arkādijs apsolīja. Un kopš tā laika viņš vienmēr atzinās savās kļūdās un nodarījumos. Pārvarot bailes no soda, viņš audzināja sevī drosmi un gribasspēku.

Skolotājs G a 1 k a. 1914. gada augustā sākās pasaules karš. Pjotru Isidoroviču tūlīt iesauca armijā. Arkādijs ļoti skuma bez viņa. Sakrājis mazliet naudas, viņš aizbēga no mājām, lai dotos pie tēva uz fronti, bet tika aizturēts un nogādāts atpakaļ mājās.

«Mīļo tēt!» rakstīja Arkādijs. «Cik jauki pie mums pašlaik. Spīd saulīte, viss zaļš, priecīgs. Zied ievas. Ir tik labi... Man tikai žēl, ka Tev varbūt tā nav. Man briesmīgi gribas aizbraukt kaut kur tālu, tālu, lai vilciens mani aizvestu pēc iespējas tālāk, pie Tevis, pa to pašu ceļu, pa kuru brauci Tu, no tās pašas stacijas, kur es tik rūgti raudāju!»

1914. gada rudenī Arkādijs Goļikovs iestājās reālskolā, kur mācījās gandrīz piecus gadus. Vēlāk grāmatā «Skola» Gaidars diezgan ironiski pastāstīja par reālskolas dzīvi un tikumiem, bet ironija attiecās galvenokārt uz dievvārdu pasniedzēju, «vācieti» un inspektoru Ļebjažjevu, kuru skolēni īpaši necieta. Bet vispār mācību darbs šeit bija labi organizēts. Par labāko pedagogu tika uzskatīts literatūras skolotājs Nikolajs Sokolovs, saukts Galka. Sokolovs bija visizglītotākais cilvēks pilsētā. Viņš daudz bija ceļojis, prata vairākas valodas. Izlasījis Arkādija dzejā uzrakstīto sacerējumu, Sokolovs teica, ka uzrakstīts slikti, taču ielūdza Goļikovu pie sevis, atļāva izmantot savu bibliotēku un labprāt sarunājās ar viņu par izlasītajām grāmatām.

Par nopietnu literatūras mocīšanu reālskolā liecina mājas sacerējuma temats — «Prozas un dzejas atšķirība». Arkādijs par šo sacerējumu saņēma piecnieku.

4. klases skolnieka Goļikova dienasgrāmatā ir iemīļoto autoru un izlasīto grāmatu saraksts. Tajā minēti Puškins, Gogolis, Tolstojs, Gončarovs, Pisarevs, Šekspīrs, Zils Vc-ms, Marks Tvcns, somu tautas eposs «Kalevala». Arkādijs gribēja izstudēt «Darvina rakstus» un G. Bokla «Civilizācijas vēsturi Anglijā» (G. Bokls taiā laikā tika uzskatīts par «pašu gudrāko, visdziļākdomājošo un visgrūtāk saprotamo rakstnieku»).

Sajā pašā dienasgrāmatā atrodamas piezīmes par redzētajām kinofilmām un teātru izrādēm. «Atbraucu pie tēva uz Penzu,» viņš rakstīja 1918. gada martā. «Vakarā biju tautas namā...». Un nākošajā lappusē: «Es tēloju huzāru Glovu Gogoļa komēdijā «Spēlmaņi».»

Glova loma lugā ir viena no grūtākajām.

Kad sākās revolūcija, Sokolovs aizveda Arkādiju uz boļševiku klubu. Kļuvis par Arzamasā pirmā laikraksta «Mo-lot» redaktoru, Nikolajs Nikolajevics pieņēma Arkādiju sev par palīgu redakcijas sekretāra postenī. Vai gan jābrīnās, ka dažus gadus vēlāk, pabeidzis pirmā stāsta «Sakāvju un uzvaru dienās» melnrakstu, Goļikovs devās cauri pus Krievijai, lai parādītu to savam bijušajam literatūras skolotājam.

Stāstā «Skola» N. Sokolovs parādīts arodskolas skolotāja Galkas tēlā.

Ceļš uz fronti. Kad sākās revolūcija, Arkādijam Goļikovam bija 13 gadu. Viņš bija izsūtāmais boļševiku klubā, strādāja par lietvedi partijas apriņķa komitejā. Naktīs apsargāja pilsētu. Piedalījās komjaunatnes organizēšu,nā Arzamasā. Apmeklēja reālskolu. Rakstīja skolēnu avīzē «Za svobodu». Nodarbojās ar pašizglītošanos. Interesējās arī par filozofijas jautājumiem. «Altruisms,» viņš rakstīja dienasgrāmatā, «ir likums, kas aicina cilvēku rūpēties par citiem.» Un vēl Arkādijs centīgi apguva militārās zinības un pat mācījās jāt ar vecu ūdensvedēja kleperi: viņš bija izlēmis nokļūt frontē.

1918. gada novembrī Goļikovs brīvprātīgi iestājās Sarkanajā Armijā. Viņš kļuva par Arzamasas komunistiskā bataljona komandiera J. Jefimova adjutantu. J. Jēfimovu drīz iecēla par republikas dzelzceļa apsardzes karaspēka pavēlnieku. Būdams komandiera adjutanta un sakaru mezgla priekšnieka postenī, četrpadsmitgadīgais Arkādijs Goļikovs pārcēlās uz Maskavu.

Taču štāba darbs Goļikovam nelikās interesants. Viņš iesniedza raportu ar lūgumu nosūtīt viņu uz fronti. Jefi-movs, gribēdams pasargāt zēnu, kuram šķita, «ka karš ir tāda kā rotaļa vai pastaiga pa skaistām vietām», izdomāja mazu viltību: viņš nosūtīja Arkādiju uz Sarkanās Armijas komandieru kursiem Maskavā. Tur bija jāmācās sešus mēnešus. Taču kursus pēc dažām dienām pārcēla uz Kijevu — tur bija Petļuras fronte.

Lidojuma sākums. Kijevas komandieru kursu programma bija plaša. Šeit mācīja krievu valodu, aritmētiku, dabaszinības, vēsturi, ģeogrāfiju, ģeometriju, kājnieku reglamentus, ložmetējmācību, taktiku, fortifikāciju, topogrāfiju, artilērijas pamatus, militāro administrāciju. Lekcijas bieži tika pārtrauktas ar «praktiskajām nodarbībām»: radās bīstama situācija, un kursantus sūtīja cīņā te pret baltajiem, te pret «zaļo» bandām.

Vienas šādas ekspedīcijas laikā Goļikovu iecēla par nelielas vienības komandieri un uzdeva likvidēt atamana Bitjuga bandu. Taču atamans bija piesardzīgs. Parādījās, kur viņu negaidīja, no kaujas ar kursantiem izvairījās. Goļikovam uzticētā operācija izjuka. Tad palīdzēja pats Bitjugs. Viņš uzdeva kādam zemniekam iebērt indi akā, no kuras ņēma ūdeni kursanti. Indētāju notvēra. Goļikovs lika ciema vecākajam «uz rītdienu sagatavot pajūgus...» un piebilda, ka «ļaudis saslimuši, un jādomā, ka viņi ir saindēti».

Naktī Bitjugs ar visu baru iebruka ciemā.

— Oho-fio-ho! Nomest ieročus, sprāgušās mušas! — auroja bandīti.

«Bet tad uzšāvās gaisā,» rakstīja Gaidars stāstā «Sakāvju un uzvaru dienās», «zila raķete. No sarkano puses atskanēja dārdoša, saskanīga zalve, saplūzdama ar četru ložmetēju tarkšķēšanu... Sagrāve bija pilnīga...»

Pabeigt Kijevas komandieru kursus Goļikovam neiznāca. Pasliktinājās stāvoklis frontē. 1919. gada augusta beigās 180 kursanti tika nostādīti ierindā skolas laukumā. Viņiem nolasīja pavēli par komandiera pakāpes piešķiršanu pirms termiņa. Izsniedza apliecības. Un nosūtīja uz frontes pārrāvuma vietu pie Bojarkas kā ierindniekus.

Rītausmu sestā rota sagaidīja Kužuhovkas sādžā. Atstājuši sardzi, karavīri sadalījās pa mājām un nolikās gulēt. Pārgājienā nomocījušies, sargkareivji arī aizmiga. Un, kad kā trauksmes signāls sprāga granāta, baltie jau bija ielavījušies ciema nomalē.

Rotas komandieris Jakovs Oksjuzs metās uz to pusi, kur notika apšaudīšanās. Aiz viņa — pārējie. Pēkšņi Oksjuzs nokrita, ienaidnieka lodes ķerts. Biedri apjukumā apstājās. Draudēja katastrofa ...

— Kļausit manu komandu! — iesaucās Goļikovs. — Uz priekšu, par mūsu Jašku!

Goļikovs uzvarēja šo kauju. Vakarā biedri ievēlēja viņu par komandieri. Arkādijam toreiz bija piecpadsmit gadu.

Maz pazīstamā dienesta autobiogrāfijā 1922. gadā Gai-dars rakstīja, ka pēc vairākām nepārtrauktu kauju nedēļām viņa rotā «palikuši septiņpadsmit cilvēki no simt astoņdesmit».

1919. gada 6. decembrī kaujā pie Ullas sādžas Baltkrievijā, kad Goļikovs savas vienības priekšgalā jāšus traucās kaujā, šrapnelis viņu ievainoja kājā, bet sprādziena vilnis nometa no zirga.

Goļikovs nokļuva Voroņežas hospitālī un drīz vien devās mājup turpināt ārstēšanos. Brūce nebija bīstama, bet kritiens no zirga lika sevi manīt pēc trīs gadiem...

Kad Goļikovs izveseļojās, viņu nosūtīja mācīties uz Maskavu, Augstākās strēlnieku skolas rotu komandieru nodaļu. Nodarbībās atklājās, ka viņam ir izcilas spējas. Drīz viņu pārcēla uz bataljona komandieru, bet pēc tam pulka komandieru nodaļu. Turklāt Goļikovs pirms paredzētā laika un labāko skaitā pabeidza skolu un tika iecelts par komandieri Voroņežas pulkā, kurā bija 5 tūkstoši durkļu un zobenu, lai gan viņš bija jaunāks par visiem — viņam bija tikai 17 gadu!

Par īstu ne vien karavadoņa meistarības, bet ari revolucionārā humānisma skolu Goļikovam kļuva dienests Tambovas guberņā. Viņš tika iecelts par 58. atsevišķā pulka komandieri un piedalījās Antonova dumpja likvidēšanā. Kaujas operācijas šeit vadīja V. Antonovs-Ovse-jenko, kurš bija piedalījies Ziemas pils Ieņemšanā un arestējis Pagaidu valdību, N. TuhaČevskis, cilvēks ar izcilām militārām spējām un personisko drosmi, kurš 26 gadu vecumā komandēja armiju, kā arī slavenais brigādes komandieris G. Kotovskis un citi.

Tambovas guberņā bija ieviestas tā saucamās «piedošanas dienas». Jebkurš dumpja dalībnieks «piedošanas dienā» varēja atdot šauteni un tūlīt pat doties mājas. Tikai 58. pulka teritorijā vien no meža iznāca un tika atlaisti mājās vairāk nekā seši tūkstoši cilvēku ...

Pret Solovjovu. 1922. gada sākumā Go]ikovs saņēma sevišķi grūtu uzdevumu — viņu nosūtīja uz Sibīriju, uz tālo Hakasiju. Tur Ačinskas-Minusinskas rajonā trešo gadu darbojās nenotveramā atamana Solovjova bandas. Izmantojot iebiedēto vietējo iedzīvotāju atbalstu, Solovjovs pārtvēra vezumus ar zeltu un labību, traucēja produktu sagādi, turēja sasprindzinājumā Jeņisejas guberņas lielāko daļu. Kad pret Solovjovu sūtīja lielu karaspēku, viņš aizveda savas bandas taigā.

Solovjovs bija stiprs un viltīgs pretinieks. Ar savu līdzzinātāju palīdzību atamans izplatīja baumas, ka viņš «visu redz, visu dzird, un lode viņu neķer».

Solovjovs lika manīt savu klātbūtni ik dienas. Lai ata-mans nepārsteigtu viņu nesagatavotu, Goļikovs divas un pat trīs reizes naktī apstaigāja posteņus. Pārbaudes beidzās laimīgi. Taču, tiklīdz Goļikovs bija aizbraucis no ciema, Solovjovs nodūra sargkareivi.

Astoņpadsmitgadīgais 2. kaujas rajona priekšnieks drīz vien saprata, ka Solovjovam ir lielisks novērošanas un sakaru dienests. Viņš izveidoja arī savu izlūkdienestu. Par talantīgu izlūku Goļikovam kļuva jaunā rnedniece liaka-siete Nastja Kukarceva. Tieši viņa bija tā, kas atklāja vairākas Solovjova bāzes, starp tām ari galveno bāzi Podņebesnijzuba kalnā, kuru Goļikovs ieņēma pārdrošā nakts uzbrukumā.

Solovjovam ar personisko apsardzi izdevās aizbēgt. Taču ar galvenās bāzes ieņemšanu sākās bandītu «impērijas» sagrāve. Pēc tādas sagrāves atamans vairs nevarēja savākt jaunus spēkus.

Daiļrades sākums. Kaujas rajona priekšnieka štābs bija izvietojies Forposta ciemā (tagad Ordžonikidzes ciemats). Goļikovs ievēroja, ka ciema jaunieši garlaikojas, nezina, ko iesākt. Un viņš organizēja pašdarbības teātri. Kopā ar jauniešiem Goļikovs iestudēja A. Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» pirmo cēlienu, pēc tam kādu laikmetīgu lugu.

Reiz neviens no jaunajiem aktieriem neatnāca uz mēģinājumu: vecie iedzīvotāji bija paziņojuši, ka teātra spēlēšana ir «dievam nepatīkams darbs», un aizlieguši saviem bērniem un mazbērniem piedalīties izrādēs, Goļikovs pavēlēja sasaukt sapulci. Kad ļaudis bija sapulcējušies, kaujas rajona priekšnieks cīņai pret bandītiem paziņoja:

— Forposta ciema pilsoņi! Es jūs sasaucu, lai izskaidrotu jums, kas ir teātris!...

Runa atstāja iespaidu. Dievbijīgie sirmgalvji aizliegumu atcēla. Pat vēl vairāk, — drīz vien vairums «aktieru» kļuva komjaunieši.

Turpat Sibīrijā Goļikovs sāka rakstīt. Iesākumā tie bija uzmetumi, piezīmes par to, ko viņš kā zēns bija piedzīvojis revolūcijas gados. Arkādijs Petrovičs rakstīja retajos brīvajos brīžos, reizēm atraujot tos miegam. Savas burtnīcas viņš glabāja karavīra somā.

Kā atceras ciņu biedrs, bijušais vada komandieris P. Ņi-kitins, reiz pēc īsas kaujas, kad taigā nācies vājāt bandu, Goļikovs pamanījis, ka somas vairs nav. Uzsāktā meklēšana bijusi veltiga. Burtnīca ar piezīmēm bija pazudusi uz visiem laikiem.

Un tad, kad jau šķita, ka līdz Solovjova pilnīgai sakāvei un notveršanai atlicis pēdējais izrāviens, pali pēdējā kauja, kad Goļikovs juta, ka viņš var visu — karot, rakstīt, uzvest lugas, spēlēt tajās pats, kad nākotne šķita pilnīgi skaidra — viņš iestāsies Ģenerālštāba akadēmijā un uz visiem laikiem paliks armijā — šajā laikā Arkādiju Petroviču uzveica slimība.

Viņa organisms neizturēja arvien pieaugošo nepārtraukto pārslodzi. Slimība, kas perinājās viņā kopš kontūzijas un kritiena no zirga deviņpadsmitā gada decembrī, slimība, kura, ja ievērotu mierīgu, mērenu dzīvesveidu, varēja snaust desmitiem gadu, lika sevi manīt ar negaidītu spēku.

Arkādijs Petrovičs pacietīgi ārstējās. Jo vēl taču klaiņoja taigā atamans Solovjovs. Un vajadzēja ātrāk pabeigt Ģenerālštāba akadēmiju. Republikas Revolucionārā kara padome trīs reizes piešķīra viņam atvaļinājumu uz pusgadu. Bet ārsti bija nepielūdzami un uzskatīja, ka karadienestam viņš vairs nav derīgs. Un 1924. gada novembrī pulka komandiera dienesta pakāpē divdesmit gadu vecumā Arkādijs Goļikovs tika atvaļināts «uz nenoteiktu laiku».

Dokumentus par atvaļināšanu izsniedza viens no Frun-zes līdzgaitniekiem, Republikas Revolucionārās kara padomes loceklis Daņilovs. Viņš sāka interesēties: tik jauns cilvēks, bet būtībā jau invalids. Goļikovs īsi pastāstīja par savu dzīvi pēc aizbraukšanas, gandrīz vai aizbēgšanas no mājām. Daņilovs labsirdīgi uzsita viņam uz pleca un smaidot teica:-

— Tikai revolūcijas laikā var notikt tādas lietas.

«Bet es stāvēju vājš un saviļņots, ieņēmis miera stāju,» mēs varam lasīt Gaidara dienagrāmatā.

Literārās mācības. Izvirzījās jautājums: ko darīt? Kā dzīvot tālāk? Un Goļikovs nolemj kļūt par rakstnieku.

Vai šī izvēle bija nejauša? Protams, nē. Jo interese par vārda mākslu pamodās Goļikovā ļoti agri. Agri vadās arī rakstītnepieciešamība. Skolā viņš sacerēja dzejoļus, izdeva žurnālu rokrakstā. Vēstules, kuras viņš 10—11 gadu vecumā rakstīja tēvam uz fronti un kuras saglabājušās līdz mūsdienām, liecina par neapšaubāmām literārām dotībām. Ari dienasgrāmatā «Biedrs» uz jau-tājumu «Jūsu iemīļotā nodarbošanās?» viņš atbildēja: «Grāmata.»

Nevar zināt, kā būtu izveidojusies Arkādija Petroviča dzīve, ja nesāktos slimība un viņš pabeigtu Ģenerālštāba akadēmiju. Jādomā, ka viņš tomēr kļūtu par rakstnieku. To apliecina ari stāsts «Sakāvju un uzvaru dienās», kuru Arkādijs Petrovičs sāka rakstīt jau Sibīrijā, turpinādams dienēt sevišķu uzdevumu karaspēkā Jeņisejas guberņā. Stāsta melnraksti ir saglabājušies. Tā ir iespaidīga skolēnu burtnīcu kaudzīte. Uz pirmās burtnīcas vāka — liela zvaigzne saulstaru ielokā.

Kad Arkādijs Petrovičs demobilizējās, viņam jau bija gatavas vairākas grāmatas nodaļas. Maskavā viņš izstaigāja gandrīz visas izdevniecības, cerēdams ieinteresēt redaktorus par savu manuskriptu, bet izdevēji pret iesācēju autoru palika vienaldzīgi. Tad Goļikovs devās uz Ļeņin-gradu.

Viņš noīrēja istabu un no rītiem strādāja pie sava stāsta, ar kuru tagad bija saistītas visas viņa cerības, bet pēcpusdienās gāja uz Publisko bibliotēku, kur viņu gaidīja lielas pasūtīto grāmatu kaudzes. Dažas grāmatas viņš «aprija» steidzīgi, bet citās iedziļinājās katrā vārdā, meklējot rakstnieka meistarības noslēpumus. Pārrakstījis stāstu, Goļikovs atkal devās uz izdevniecību. Tā atradās Ņevas prospektā tagadējā Grāmatu namā. Kādā Valsts izdevniecības istabā Goļikovs nolika biezo mapi ar savām burtnīcām gara, gaišmataina cilvēka priekšā un teica:

— Es esmu Arkādijs Goļikovs. Tas ir mans romāns. Gribu, lai jūs to izdotu.

— Jūs esat jau agrāk kaut ko rakstījis?

— Nē. Tas ir mans pirmais darbs, bet esmu stingri nolēmis kļūt par rakstnieku.

Manuskriptu diezgan ātri izlasīja. Un gaišmatainais cilvēks — tas bija Konstantīns Fedins — teica Goļiko-vam:

— Rakstīt jūs neprotat, bet jūs varat rakstīt un rakstīsiet.

Sie vārdi izskanēja kā atalgojums par ticību sev, neatlaidību un vīrišķību.

«Tad es sāku mācīties,» vēlāk atcerējās Arkādijs Petro-vies. «Mani mācīja Konstantīns Fedins, Mihails Sloņim-skis un sevišķi daudz Sergejs Semjonovs, kurš vārda tiešā nozīmē rindiņu pa rindiņai analizēja kopā ar mani visu uzrakstīto, izskaidroja, kritizēja un palīdzēja.»

Stāsts «Sakāvju un uzvaru dienās» iznāca 1925. gadā almanahā «Kovš». Žurnālā «Zvezda» drīz iespieda stāstu «RKP», kurš tolaik bija domāts pieaugušajiem. Bet avīzē «Ļeņinskije iskri» parādījās pirmais Arkādija Petroviča stāsts bērniem «Patronas».

ķeņingradā divdesmito gadu vidū strādāja daudz talantīgu rakstnieku. Goļikovs iepazinās ar dzejnieku S.Mar-šaku, ar pasaku lugu autoru J. Svarcu, kurš tolaik vēl nebija uzrakstījis pasaku lugas «Sniega karaliene», «Drakons», «Ena», «Parasts brīnums» un «Kailais karalis», ar prozaiķi V. Ivanovu, kurš jau bija kļuvis slavens ar savām grāmatām «Bruņuvilciens 14—69» un «Partizānu stāsti», ar M. Zoščenko, humoristisko stāstu autoru, ar I. Gruz-devu, literatūrzinātnieku, M. Gorkija biogrāfu, ar V. I<a-verinu, nākamo romāna «Divi kapteiņi» autoru, un citiem literātiem.

Goļikovu tagad ielūdza te vienā, te otrā mājā, kur sapulcējušies rakstnieki lasīja savus tikko pabeigtos darbus, bet pēc tam uzklausīja biedru domas. Sajās sarunās bieži tika skarti tie paši literārās meistarības noslēpumi, kurus Goļikovs vēl nesen bija meklējis viens.

... Visi trīs darbi, kurus Goļikovs publicēja Ļeņingradā, bija par karu. Paklausot savu jauno draugu padomiem, Goļikovs devās (viņš domāja, ka uz neilgu laiku) «iepazīt dzīvi». Arkādijs Petrovičs izbraukāja, bet kad beidzās nauda, nostaigāja kājām simtiem kilometru. Pelnīja iztiku, palīdzēdams zemniekiem lauku darbos, izkraudams vagonus, cirzdams ogles dziļā šahtā. Viņš nebaidījās ne no kāda darba. Vakariņu laikā pēc maiņas vai laukā pie

ugunskura Golikovs sarunājās ar saviem jaunajiem draugiem vai nejaušiem ceļabiedriem. Un viņam atklājās tās dzīves puses, kuras viņš nepazina, dienēdams armijā.

Žurnālistika. 1925. gada rudeni Arkādijs Goļikovs sagaidīja Urālos, Permā. Seit viņš kļuva par vietējās avīzes «Zvezda» redakcijas literāro līdzstrādnieku.

Žurnālistika ir īpaša profesija. Žurnālistam ir nepieciešama prasme ātri, īsi un skaidri pastāstīt par pašu galveno. Taču tas nav viegli. Un bijušais pulka komandieris, daudzsološais jaunais rakstnieks sāka ar pašu vienkāršāko — viņš mācījās izlabot strādnieku korespondentu vēstules un rakstus.

Goļikovs ātri apguva avīžnieka darbu. Biedri atcerējās, ka viņš, «strādājis daudz, aizrautīgi, nežēlodams spēkus un kļūdams pret sevi arvien prasīgāks un prasīgāks». Un bieži «bijis ar sevi neapmierināts».

Dažreiz vienā avīzes numurā bija ievietoti divi vai pat trīs viņa sagatavoti materiāli. Pavisam Urālos nedaudz vairāk kā gada laikā viņš uzrakstīja 4 garos stāstus, 14 stāstus un ap 150 feļetonu un aprakstu.

Savu pirmo stāstu laikrakstā «Zvezda» (tas saucās «Nams uz stūra» un bija iespiests 1925. gada 7. novembri) Arkādijs Petrovičs parakstīja ar vārdu «Gaidars».

Sava pseidonīma izcelsmi uz jokiem noskaņotais Gai-( ars ieskaidroja dažādi. Taču vienreiz draudzīgā sarunā viņš atzinās, ka «atvedis» to no Hakasijas. Būdams atsevišķā pulka komandieris Minusinskas stepēs, Arkādijs Petrovičs bieži dzirdējis, kā vietējie iedzīvotāji runājuši, viņam parādoties: «Haidar Goļikov?» (tas ir: «Kurp dodas Goļikovs?»). Vai vienkārši: «Haidar?»

Bet rakstniekam pašam šķita, ka viņa pseidonīmā ielikta pavisam cita jēga. Jaunajā vārdā skanēja aicinājums un jautās stepes plašums. Sis aicinājums un plašums atgādināja Arkādijam Petrovičam cīņu dienas jaunībā, kad pēc pirmā trauksmes signāla viņš steidzās uz turieni, kur bija visgrūtāk un visbīstamāk, bet no muguras skanēja sauciens: «Haidar ... Haidar?»

Nav nejaušība, ka pēc rakstnieka bojāejas radās romantiska leģenda par to, ka vārds «Gaidars» nozīmē «jātnieks, kas auļo priekšgalā».

Arkādijs Petrovičs strādāja laikrakstos daudzās pilsētās: Sverdlovskā, Maskavā, Arhangeļskā, Ilabarovskā. Visur viņš ķērās pie visgrūtākā darba.

Arhangeļskas «Pravda Severa» sāka interesēties, kāpēc pazeminājies darba ražīgums kokmateriālu pludinātāju arteļos. Gaidars iestājās vienā no tiem. Kopā ar visiem cītīgi stiepa baļķus, sēja no tiem plostus, darīja citu vajadzīgu darbu. Kad avīze sāka meklēt savu pazudušo līdzstrādnieku, redakcija saņēma atbildi: «Korespondents pie mums nav bijis un nav. Brigādē gan strādā kāds Gaidars, bet tas ir koku pludinātājs ...»

Atgriezies Arhangeļskā, Arkādijs Pctrovičs iesniedza sīku atskaiti. Bet par brigādē nopelnīto naudu nopirka harmonikas un aizsūtīja tās kā dāvanu saviem nesenajiem biedriem — koku pludinātājiem.

1928. gada novembrī Arhangeļskas tuvumā uzskrēja uz zemūdens klints franču kravas kuģis «Saīda» ar kokmateriāliem.

Kuģis kuru katru brīdi varēja apgāzties. Ekipāža atstāja kuģi. Kuģa glābšanas darbus veica padomju jūrnieki.

Avīze uzticēja Gaidaram uzrakstīt par to reportāžu. Arkādijs Petrovičs nokļuva uz bojā ejošā kuģa. Viņš piedalījās tā glābšanā un nosūtīja no radiokabīnes radio-grammu: «Uzvara! «Saīda» nocelta no sēkļa. Matrozis Gaidars.»

Stāsts «Skola». 1927. gadā Arkādijs Petrovičs uz īsu laiku aizbrauca uz Maskavu un kļuva par laikraksta «Krāsnij voin» līdzstrādnieku. Laikraksts publicēja daudz rakstu jaunajiem sarkanarmiešiem, kuri pirmoreiz tika iesaukti obligātajā karadienestā. Gaidars rakstīja viņiem īsus stāstus, kuros izskaidroja militārās mākslas pamatus.

Kāpēc ar šauteni jāapietas saudzīgi? Tāpēc, teica Gaidars, ka tā ir «precīza, pārbaudīta mašīna». Bija reiz pilsoņkara laikā šāds gadījums. Kaujiniekam Sašarn Ko-marovam bija paradums dauzīt ar laidi visu, kas vien pagadījās: viņš dzina ar to naglas, dauzīja riekstus. Kad izlūkgājienā Saša uzdūrās baltajiem un parāva aizslēgu, tad ieraudzīja, ka šautene sabojāta ... Gaidars pastāstīja arī par to, ka kareivim Berseņevam bijis pavēlēts steidzīgi nogādāt svarīgu paketi, bet viņš nolēmis nesteigties. Un mūsu artilērija, nesaņēmusi savlaicīgi ziņojumu par stāvokļa izmaiņām, sākusi šaut ar smagajiem lielgabaliem uz pašu kājniekiem ...

Taču Gaidars mācīja ne tikai, kā nevajag rīkoties, bot arī kas jādara, lai izvairītos no bojāejas bīstamā situācijā, lai izrādītos stiprāks par pretinieku un apstākļiem.

«Jebkurš ierocis ir nedzīva lieta,» rakstīja Gaidar? stāstā «Bumba». «Pats tas darboties nevar, viss galvenais spēks slēpjas cilvēkā, ir svarīgi, kā cilvēks sevi nostāda un cik savaldīgs viņš ir.»

Kas gan tas ir par spēku cilvēkā, ja tas ir varenāks par ieročiem? Tā ir aukstasinība — spēja nezaudēt bīstamos apstākļos pašsavaldīšanos; tā ir atjautība — prasme ātri, apsverot iespējamos variantus, atrast vienīgo pareizo atrisinājumu.

1929. gadā Gaidars pabeidza savu ievērojamo stāstu «Skola» un līdz ar to nostājās līdzās mūsu literatūras vadošajiem meistariem.

Tā bija grāmata par to, kā miegaino, garlaicīgo senās Arzamasas dzīvi saviļņoja revolūcija, par to, kā Boriss Gorikovs, feldšeres un karavīra dēls, dažu mēnešu laikā nogāja sarežģīto ceļu no reālskolas audzēkņa līdz revolucionārās vienības cīnītājam. Tas bija stāsts par Borisa audzinātājiem: par pašu dārgāko viņa draugu — tēvu; par gudro skolotāju ar iesauku Galka — viņš aizveda puisi uz boļševiku klubu; par viņa militārajiem audzinātājiem — komandieri Sebalovu un ogļraci Cubuku.

Stāsts par Borisa personības veidošanos atspoguļoja veselas paaudzes likteni.

Svarīgu vietu stāstā Ieņem pēdējā, vislielākā daļa «Fronte».

...Sapņodams par varoņdarbiem kā daudzi viņa vecumā, Boriss aizbēg no mājām uz fronti. Romantiski noskaņotais zēns kļūst par prasmīgu, apzinīgu sarkanarmieti. Un stāsts par to, kā notiek ši pārmaiņa, satur daudz pamācošu karavīru gudrību.

Sebalova vienībā uzņemtais Boriss lūdz, lai Cubuks viņu paņem līdzi izlūkgājienā. Rotas komandieris iebilst: jauniņais «var visu sabojāt». Bet Cubuks viņu tomēr paņem.

Noskaidrojas, ka Borisam nepiemīt novērošanas spējas. Viņš neprot rīkoties ar ieroci. Gatavodamies mest granātu, viņš neparauj gredzenu. Gribēdams palīdzēt Cu-bukam, kurš cenšas sasiet «mēli», Boriss nomet šauteni... un iekož gūsteknim pirkstā. Izlūkgājiens neizjūk vienīgi tādēļ, ka Cubuks nenolaiž acis no Borisa un visbīstamākajos brīžos izlabo viņa kļūdas.

Kad Boriss reiz sāk apšaubīt Cubuka tālredzību, neievēro viņa padomu un vecais ogļracis vairs nevar izlabot

Gorikova kļūdu, notiek nenovēršama nelaime — Cubuks iet bojā.

Negribot izraisījis Cubuka bojāeju un skaidri zinādams ka viņa vainu neviens nevarēs pierādīt, Boriss, atgriezies vienībā, nekavējoties visu izstāsta biedriem. Neapšaubāmais godīgums, kas prasa lielu vīrišķību, palīdz Gori* kovarn kļūt. par īstu revolūcijas cīnītāju atšķirībā no Fedjas Sircova. Fedja arī ir drosmīgs un pārgalvīgs kaujā, bet, pieļāvis kļūdas, nespēj tajās atzīties, sapinas melos — un beigās, baidoties, ka biedri viņu tiesās, aizbēg pie Mahno tētiņa.

«Skolas» pēdējā daļa, kas galvenokārt ir stāsts par Bo-risa kļūdām, no kurām Gaidars gribēja brīdināt savus lasītājus, tāpat kā visa grāmata, palīdz audzināt īstus cilvēkus — prasmīgus, vīrišķīgus, uzticamus.

Ievērojamais bērnu literatūras pētnieks, bijušais fron* tinieks, rakstnieks A. Ivičs atcerējās: «Daudziem cīnītājiem, kas aizstāvēja Dzimteni Lielā Tēvijas kara gados, mugursomās glabājās daudzkārt lasīta, nobružāta Gaidara «Skola».»

Audzināšana ar sevis pārvarēšanu. Stāsts «Skola» bija rakstīts pusaudžiem. Bet Gaidars uzskatīja, ka vīrišķību, attapību, spēju izdzīvot bīstamās situācijās vajag audzināt jebkurā vecumā un jo agrāk, jo labāk. Bezbailīgi un stipri ļaudis ir vajadzīgi ne tikai karā. Gadās stihiskas nelaimes: plūdi, ugunsgrēki, nogruvumi. Ir ne mazums mierlaika profesiju, kas pastāvīgi prasa vīrišķību: ugunsdzēsēju, ģeologu, ogļraču, jūrnieku, naftinieku, žurnālistu, lidotāju, tēraudlējēju, pedagogu, ārstu profesijas.

Kas ir vīrišķība? Tā ir prasme nezaudēt dūšu nelaimē, spēja pārvarēt bailes sevī.

Kas dod spēku pārvarēt bailes sevī? Griba.

Kā audzināt gribu? Bieži, katru dienu pārvarot nelielas grūtības, veidojot prasmi darīt to, ko negribas darīt.

Stāsta «Grāfa pilsdrupās» varoņi zēni Jaška un Vaļka strīdas, vai var ar kailu roku noplūkt nātri, «nepamirkšķinot ne aci».

«— Es ari varu, — saka Vaļka, — tikai negribu.

— Bet tu gribi... — saka viņam Jaška. — Nespēj vis iegribēt?»

Un Vaļka, sajuzdams biedra dzēlīgo skatienu, raušus izrauj lielu nātri un saka, «drusku stostīdamies:

— Es ari ne acu nepamirkšķināju.»

Jaška un Vaļka sarīko sev tādu pārbaudījumu, sapņodami «kļūt par varoņiem».

Taču citos Gaidara stāstos dzīve prasa no bērniem vīrišķīgu rīcību vairs ne uz derībām — «nespēj vis», — bet īstenībā. Kad vajag kādam palīdzēt vai kādu izglābt. Un bieži vien, lai spētu tā rīkoties, zēnam vai meitenei nākas pārvarēt sevī bailes no nopietnām briesmām.

Visās Gaidara grāmatās pusaudži un pat mazi bērni nonāk grūtās, bet reizēm pat ārkārtīgi bīstamās situācijās, no kurām viņiem pašiem jāmeklē izeja.

Ir gadījies, ka daži literatūras kritiķi pārmetuši rakstniekam pārāk cietsirdīgu apiešanos ar saviem varoņiem. Taču tā nav cietsirdība, bet gan īstas labsirdības izpausme, jo Gaidars domāja galvenokārt par lasītāju.

Katrs no mums, neatkarīgi no vecuma, taču var pēkšņi nokļūt grūtā stāvoklī, apjukt vai pat zaudēt dūšu. Bet Gaidars uzskatīja, ka tad, ja cilvēks atcerēsies, ka ar kādu citu kaut kas līdzīgs jau ir atgadījies vai arī ka «ir dzīvojis reiz tāds Dundurs», kurš visu dzīvi cīnījies un ticis galā ar vēl lielākām briesmām un nelaimēm, — tas cilvēku uzmundrinās...

Stāstot savās grāmatās par sarežģītiem un dramatiskiem notikumiem, Gaidars paskaidroja, kas var atgadīties dzīvē un kā jārīkojas, lai izrāditos stiprāks par apstākļiem un vēlāk nevajadzētu sarkt biedru un savā priekšā ...

Stāstā «Ceturtā blindāža» trīs bērni apšaudes laikā slēpjas patvertnē. Sprādziena vilnis atrauj durvis. Tās jāaizver. Bet visiem ir bail. Tomēr kādam ir jābūt drosmīgākam par citiem. Drosmīgāka par zēniem ir meitene Ņura. Uzvarēt bailes šajā brīdī izdodas tikai viņai vienai.

Mazajam Volodjam — stāstā «Dūmi mežā» —, lai izglābtu lidotāju Fedosejevu, ir jāpārpeld upīte.

«— F.s slikti protu peldēt, — atzinās Volodja. — Tiesa, es varēju pārpeldēt dīķi... bet tikai tādēļ, ka tur ūdens visdziļākajā vietā man nesniedzās pāri zodam.»

Tomēr pamest lidotāju nelaimē Volodja nevar. Un viņš nolemj peldēt.

Stāstā «Tālas zemes» Petjka netīšām aiznes no ģeologu telts kompasu. Un pārsteigumā nomet to blakus nogalinātā kolhoza priekšsēdētāja asiņainajai cepurei.

Ciemā domā, ka priekšsēdētājs paņēmis sabiedrisko naudu un aizbēdzis. Viņa nozušanas noslēpumu tagad zina tikai Petjka, Bet, ja viņš pastāstīs, kas noticis ar priekšsēdētāju, viņam būs jāpastāsta ari par kompasu. Petjka pārvar sevī bailes no kauna.

Katram cilvēkam bērnībā vai jaunībā nākas izvēlēties: kāds es gribētu būt?... Kā tādam kļūt?... Kas palīdzēs iran veidot sevī gribu, attapību, izturību?

Gaidara daiļrade dod atbildi uz šiem jautājumiem. Tādēļ tā ir tuva un vajadzīga ikvienai jaunai lasītāju paaudzei.

Stāsts par mūsdienīgo bruņinieku.

1940. gadā iznāca pats ievērojamākais Gaidara stāsts «Timurs un viņa komanda», kurš ar savu vajadzīgumu, dzīves gudrību un skartajām problēmām ir tikpat mūsdienīgs šodien kā toreiz, pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem.

Kad un kā radusies šī darba iecere, nav iespējams noteikt. Gaidars nav atstājis mums ne ierakstus dienasgrāmatā, ne atmiņas par to. Taču stāsts par Timuru bija ļoti personiska grāmata, un tās pirmavoti meklējami rakstnieka bērnībā un jaunībā.

Varbūt iecere radās no atmiņām par to, ka rakstnieka tēvs 1914. gadā devās karā un ģimenei uzreiz uzbruka grūtības. Vai arī Gaidars atcerējās, kā, būdams pulka komandieris Tambovas guberņā, viņš kopā ar karavīriem palīdzēja sarkanarmiešu ģimenēm novākt ražu... Un protams, iecere bagātinājās un padziļinājās ar Gaidara daudzajiem novērojumiem par bērnu pašaizliedzīgo un cēlsirdīgo rīcību.

... Maskavas skolnieks Timurs Garajevs, atbraucis uz vasarnīcu pie sava tēvoča, sapulcē bērnus un izveido komandu, lai slepeni palīdzētu karavīru un komandieru ģimenēm. Kāpēc slepeni?

Pirmkārt, tā ir interesantāk. Otrkārt, lai neviens no bērniem necerētu, ka par katru atnesto ūdens spaini vai pārzāģēto malkas pagali viņiem teiks paldies un pacienās ar tēju un ievārījumu.

Komanda ne tikai palīdz — tā uzņemas aizstāvēt šīs ģimenes, apsargā viņu mieru, viņu mājas. Bet, kad Miš-kas Kvakina banda sāk zagt ābolus pat tajās mājās, uz kuru vārtiem uzzīmēta sarkanā zvaigznīte, komanda sāk noteikti rīkoties.

Stāsta melnrakstā saglabājies šāds fragments. Tēvocis Georgijs Garajevs jautā savam krustdēlam:

«— Kāpēc tev ir zilums zem acs?

— Mums... mums nācās iekaustīt dažus zēnus. Nu, un viņi, protams, nestāvēja rokas salikuši.»

Lai ļaudis, kas aizsargā mūsu zemi, būtu mierīgi par saviem tuviniekiem un savām mājām, Timura komanda bezbailīgi dodas cīņā ar «gļēvajiem neliešiem» no «apkaunojošās bandas».

Nesaudzīgi cīnīdamies pret kvakiniešiem, Timurs vēršas pie to pieaugušo cilvēku saprāta, kuri caur pirkstiem skalās uz savu bērnu huligāniskajām «rotaļām».

Ieslēdzis noķerto Kvakinu un viņa līdzgaitniekus tukšā stacijas kioskā, Timurs izkar plakātu:

«Garāmgājēj, nežēlo!

Te sēž ļaudis, kas naktīs gļēvulīgi aptīra mierīgo iedzīvotāju dārzus.

Atslēga pakārta aiz šā plakāta, un tas, kurš laidīs laukā šos arestantus, lai iepriekš apskatās, vai starp tiem nav viņa tuvinieki vai paziņas.»

Tiesības nesavtīgi palīdzēt ļaudīm Timurs aizstāv ne tikai cīņā pret Kvakina bandu, bet arī sadursmēs ar pieaugušajiem, kuri gan Kvakinu, gan Tirnuru uzskata par vienādiem huligāniem un palaidņiem.

Pieaugušie taču arī ir dažādi. Pulkvedis Aleksandrovs visu saprot no pusvārda. Bet Olga un Georgijs Garajevs (viņi nav slikti cilvēki, tikai ir neuzmanīgi) negrib pat iedziļināties, ar ko nodarbojas Timurs un viņa draugi. Un ar neizpratni, pat ar aizdomām raugās uz bērnu noslēpumaino darbošanos.

Tādēļ vislielākais pārbaudījums Timuram ir nevis cīņa ar Kvakinu, bet ieilgušais konflikts ar Olgu un tēvoci.

Uzskatīdama Timuru par huligānu, Olga nosauc viņu par nelieti. Bet tēvocis, kurš varētu visu noskaidrot un aizstāvēt zēnu, vēl piebilst: «Es aizliedzu tev tuvoties viņu vasarnīcai» un piedraud aizsūtīt krustdēlu mājās.

Ja Timurs būtu mazdūšīgāks, viņš izbeigtu savu rotaļu, kas pēkšņi kļuvusi tik bīstama. Bet 13 gadu vecais komandas kapteinis nav no bailīgajiem. Un viņam nākas izturēt vēl vienu pārbaudījumu. Vēlu vakarā Timuram piezvana Zeņa — pēdējais elektriskais vilciens aizgājis. Viņa nesastaps tēvu. Zēnam jāizšķiras: vai nu pakļausit muļķīgajam aizliegumam un atstāt nelaimē Zeņu, vai ari palīdzēt Zeņai — un nokļūt nelaimē pašam. Par nepaklausību taču draud aizsūtīšana prom no vasarnīcas, bet tas nozīmē: ardievu, štābs šķūņaugšā, ardievu, bīstamā un satraucošā rotaļa. Bet, no otras puses, ko gan vērti būtu štābs un komanda, ja viņš, Timurs, nobītos tm komandiera meita nevarētu satikt tēvu? Timurs uzlauž šķūni, kur stāv tēvoča motocikls, un aizved meiteni uz Maskavu.

«Timurs un viņa komanda» ir stāsts par pašaizliedzību un pilsonisko drosmi ikdienišķās situācijās.

Gaidars mācīja jauno lasītāju aizstāvēt savu zēnu cildeno taisnību.

Par labu dzīvi jācīnās. Starp Gaidara draugiem un paziņām bija daudz bērnu. Viņš vienmēr iedziļinājās viņu brīžiem sarežģītās un grūtās dzīves apstākļos. Un, ja varēja, centās palīdzēt.

Arkādijs Petrovičs draudzējās ar Piemaskavas stacijas Povarovkas bērnu nama bērniem: veda viņiem tikko iznākušās grāmatas, lasīja, priekšā savu jauno darbu manuskriptus. Bērni savukārt stāstīja par saviem sapņiem un rūpēm, lūdza izšķirt viņu strīdus.

Gaidars bieži domāja, kā panākt, lai ikvienam bērnam būtu laimīga bērnība, lai viņš nenoklīstu no ceļa.

Zigans stāstā «RKP», pazaudējis tuviniekus, kļuva par bezpajumtnieku. Serjožas Sčerbačova likstas sākās pēc viņa mātes nāves («Bundzinieka liktenis»). Daudzi dzīvu vecāku bērni taču arī kļuva par bāreņiem, tāpēc ka bija izirušas viņu ģimenes.

Kad izirst ģimene, pirmām kārtām cieš bērni. Tādēļ Gaidars uzskatīja, ka bērniem līdz ar pieaugušajiem jā-rūpējas par savas ģimenes laimi.

Stāsta «Gaišzilā krūzīte» varones rudmatainās Svetlanas ģimenē pēkšņi rodas satraukums: ciemos atbraucis polārais lidotājs, sens viņas mātes Marusjas draugs, un Svetlanas tēvam pēkšņi sāk likties, ka Marusja viņu vairs nemīl. Tad sešus gadus vecā meita parāda savu gudrību.

«— Tētiņ, — Svetlana saviļņota ievaicājās, — mēs taču pa īstam neaizgājām no mājām? Viņa taču mūs mīl...

— Kā tu zini, ka mīl? Varbūt tevi vēl mīl, bet mani gan vairs nē.

— Ei, nu tu gan mels! — Svetlana pašūpoja galvu.

— Es vakar naktī pamostos, skatos, māmiņa atlikusi grāmatu sāņus, pagriezusies uz tavu pusi un ilgi tevī noraugās.

— Kas tur liels, ka noraugās? Viņa arī pa logu lūkojas ...

— Ai nē! — Svetlana pārliecinātā iebilda. — Pa logu viņa lūkojas pavisam citādi...»

Taču mājas izrādās, ka taisnība bijusi Svetlanai: «Ma-rusjas acis bija brūnas un raudzījās sirsnīgi. Bija redzams, ka viņa ir gaidījusi mūs ilgi, beidzot sagaidījusi un tagad ļoti priecājas.»

Svetlana ar sev raksturīgo vērīgumu pirms tēva saprot, ka noticis pārpratums. Viņa vienmēr interesējas par visu, kas notiek mājās, kopā ar vecākiem apspriež daudzas ģimenes lietas. Turklāt viņai neviens nav teicis: «Neiejaucies. Tu vēl esi maza. Tu to nesaproti.» Gluži pretēji. Viņas domas vienmēr godbijīgi uzklausa. Un, kad ģimenē pienāk grūts bridis, meitene ar savu gudrību palīdz tēvam un mātei.

Gaidars Maskavā. Arkādijs Petrovičs dzīvoja un strādāja daudzās pilsētās, bet savas dzīves pēdējos desmit gadus pavadīja Maskavā.

Gaidars pārcēlās uz galvaspilsētu 1930. gadā, pēc stāsta «Skola» iznākšanas. Sākumā Arkādijs Petrovičs ar sievu un dēlu apmetās Piemaskavas vasarnīcu ciematā Kuncevo, 1 ielajā Kuncevas ielā. Seit Gaidars sāka rakstīt «Skolas» otro grāmatu, kas palika nepabeigta, uzrakstīja stāstu «Ceturtā blindāža» un stāsta «Tālas zemes» lielāko daļu.

Pēc tam Gaidars dzīvoja pašā Maskavas centrā, Lielajā Dmitrovkas (tagad Puškina) ielā. No šejienes viņš varēja dažās minūtēs aiziet līdz Mazajai Cerkasu šķērsielai, kur atradās bērnu literatūras izdevniecība, kas izdeva viņa grāmatas, un līdz Ļihova šķērsielai, kur atradās kinostudija «Sojuzdetfiļm», ar šo studiju rakstnieks sadarbojās jau sen.

Un pavisam tuvu bija Gorkija iela, žurnāla «Pioņer» redakcija, kurai Gaidars iesniedza stāstus «Lai spīd!», «Gaišzilā krūzīte», «Zilās zvaigznes». Sim žurnālam bija domāts arī stāsts «Talismans» («Semjons Bumbarašs»), kuru Arkādijs Petrovičs nepaguva pabeigt.

Tajā pašā Lielajā Dmitrovkas ielā dzīvoja Gaidara tuvs draugs, gudrs un labs cilvēks, rakstnieks Ruviins Fraer-manis. Gandrīz katru dienu Arkādijs Petrovičs iegriezās pie viņa: sarunājās, prasīja padomu, dalījās iespaidos ar draugu, ņēma grāmatas no viņa lielās bibliotēkas, kurā bija klasikas darbi, enciklopēdijas, vēsturiski sacerējumi.

K. Paustovskis atcerējās: «... Pie Ruvima Fraermaņa viņa mazajā dzīvoklī Lielajā Dmitrovkas ielā gandrīz katru vakaru pulcējās viņa draugi.» Šo rakstnieku sadraudzību pa jokam nosauca par «Konotopu».

«Mēs lasījām,» stāstīja Paustovskis, «cits citam visu, ko bijām tikko uzrakstījuši, strīdējāmies... Stāstījām dažādus atgadījumus... Toreiz es pārliecinājos, ka tādās mazās rakstnieku sadraudzībās arī top lielā literatūra ...» «Konotopu» labvēlīgajā atmosfērā tika iecerētas, radītas, pirmo reizi lasītas un apspriestas tādas grāmatas, kā K. Paustovska «Karabugazs», A. Roskina «Antoša Ce-honte», M. Loskutova «13. karavāna», R. Fraermaņa «Krūmu suns Dingo jeb Stāsts par pirmo mīlestību», A. Gaidara «Gaišzilā krūzīte» ...

1938. gadā Gaidars apmetās Lielajā Kazjonnijas šķērsielā, kura pēc kara, paklausot bērnu neatlaidīgajiem lūgumiem, tika pārdēvēta par Gaidara ieiu. Sajā savā pēdējā dzīvoklī Gaidars sarakstīja stāstus «Dūmi mežā», «Cuks un Geks», lugu «Garāmgājējs», pasaku «Karstais akmens» un trīs kinostāstus: «Timurs un viņa komanda», «Sniega cietokšņa komandants» un «Timura zvērests».

Kara korespondents. 1941. gada 22. jūnijā vācu fašistiskā armija nodevīgi iebruka mūsu zemē. Jau otrajā dienā Gaidars aiznesa iesniegumu ar lūgumu nosūtīt viņu uz aktīvo armiju. Tomēr veselības stāvokļa dēļ viņu nevarēja iesaukt armijā. Un Arkādijs Petrovičs aizbrauca uz fronti kā laikraksta «Komsomoļskaja pravda» korespondents.

Pirms aizbraukšanas Gaidaram bija saruna ar R. Fraer-mani, kurš ari brīvprātīgi devās uz fronti.

— Kas tu būsi zemessargos? — jautāja viņam Arkādijs Petrovičs.

— Vienkārši ierindnieks.

— Bet man ir par maz — būt ierindniekam, — teica Arkādijs Petrovičs. — Es varu būt komandieris.

Gaidars ieradās Dienvidrietumu frontē, Kijevā, kur bija sācis savu cīņas ceļu 1919. gadā.

...Priekšējās līnijās Gaidars sāka no jauna apgūt karamākslu. Viņš mācījās šaut ar viņam jaunajiem automātiskajiem ieročiem: automātu, Degtjarjova sistēmas rokas lielgabalu, patšauteni, trofeju «Smeiseru». Kopā ar karavīriem viņš atvairīja pretinieka uzbrukumus, devās triecienuzbrukumos.

Reiz Gaidars sarunājās ar bataljona komandieri Prud-ņikovu. Ienāca izlūkdaļas komandieris un ziņoja, ka karavīri gatavi izpildīt uzdevumu. Izlūki devās uz ienaidnieka aizmuguri pēc «mēles».

— Biedri vecāko leitnant, — teica Gaidars, — atjaujiet man iet kopā ar viņiem. (Prudņikovs mēģināja viņu atrunāt.) Es varu rakstīt tikai par to, ko esmu redzējis pats, — piebilda Arkādijs Petrovičs.

Bataljona komandieris atjāva. Karavīri atgriezās rīta pusē tin atveda gūstekni.

— Bet rakstnieks, izrādās, mūsu lietu saprot, — sacīja Prudņikovam viens no izlūkiem. — Viņš pateica mums priekšā, kur vāciešiem stāv kaujas apsardze un kur vajag ņemt «mēli». Tur arī saņēmām.

Par bataljona komandiera Prudņikova un viņa karavīru varonību Arkādijs Petrovičs pastāstīja aprakstā «Pie pārceltuves».

«Tādu mirkļu dēļ bija vērts dzīvot!» Ari frontē Gaidars vairākkārt satikās ar bērniem.

Reiz Arkādijs Petrovičs brauca uz priekšējām līnijām un ieraudzīja, ka liels, spēcīgs zēns piekauj mazāku un vājāku. Gaidars palūdza šoferim pieturēt un izlēca no kabīnes, lai aizstāvētu vājāko ...

Citu reizi Arkādijs Petrovičs ieradās pulka štābā, kad tur risinājās nopietna saruna. Izlūkiem bija vajadzīgs pavadonis, kas zinātu slepenās takas otrā, ienaidnieka ieņemtajā upes krastā.

Sīs takas varēja parādīt tikai Saša un Marina. Tie bija mazi bērni — brālis un māsa. Viņiem tajā krastā bija palikušas dzimtās mājas, kur viņus gaidīja māmiņa.

Rakstniekam lūdza padomu: «Vai var paļauties uz bērniem tādā lietā?»

Gaidars galvoja, ka var. Un apsolīja, ka ies ar bērniem un izlūkiem pats.

Irpeņas upīti pārgāja naktī. Vācu krastā ietarkšķējās ložmetējs, un visu apkārtni apgaismoja raķetes. Mazais Saša izbijās un kā sastindzis palika stāvam krastā. Izlūki gaidīja, bet Saša stāvēja. Tad Gaidars ātri uzkāra zēnam kaklā savu automātu, Baidīties, kad tev ir īsts ierocis, būtu kauns. Un zēns sāka iet pa ūdeni. Ar bērnu palīdzību izlūki veiksmīgi nokļuva dziļā ienaidnieka aizmugurē un bez zaudējumiem atgriezās atpakaļ.

Kijevā, kinoteātri «Stnena», Gaidars satikās ar bērniem no pilsētas Centrālās Timura komandas. Pionieri timurieši bija organizējuši pie «Smenas» bērnudārzu un šūšanas darbnīcu, kas strādāja frontei, vāca naudu aizsardzības fondam, dežurēja evakuācijas punktos, pēc fron-tinieku lūguma meklēja viņu piederīgos. Bērni bija pat palīdzējuši aizturēt bīstamu spiegu: viņš izlikās par aklu un tirgojās ar zīmuļiem pilsētas galvenajā ielā Krešča-tikā.

Klausoties bērnu stāstos, Gaidars izdarīja piezīmes savā burtnīcā. Pēc šīs satikšanās viņš teica:

— Tādu mirkļu dēļ bija vērts strādāt kā katordzniekam! Tādu mirkļu dēļ bija vērts dzīvot!

Pēc dažām dienām republikāniskais laikraksts «Sovet-skaja Ukraina» publicēja Gaidara aicinājumu:

«Bērni, pionieri, lieliskie timurieši! Veltījiet vēl vairāk uzmanības un rūpju uz fronti aizgājušo cīnītāju ģimenēm! Jums visiem ir veiklas rokas, modras acis, ātras kājas un gudras galvas. Nenogurstoši strādājiet, palīdziet vecākiem cilvēkiem...

Traucieties kā bultas, lieniet kā čūskas, lidojiet kā putni, lai brīdinātu pieaugušos par ienaidnieka diversantu, izlūku un izpletņlēcēju parādīšanos.

Ja kādam iznāk sastapties ar ienaidnieku, — klusējiet vai apmāniet viņu, parādiet viņam nepareizu ceļu...»

Tā bija kara pavēle ...

Ienaidnieka aizmugurē. Kad fašisti noslēdza loku ap Kijevu, Gaidaram piedāvāja vietu lidmašīnā, kas devās uz Maskavu. Viņš atteicās.

1941. gada 19. septembra vakarā Gaidars atradās pēdējās, vēl neuzspridzinātās Dņepras pārceltuves komandpunktā. Tas bija slavenais Ķēžu tilts.

Visu Kijevas pārceltuvju priekšnieks pulkvedis Kaznovs un frontes Kara padomes pārstāvis vecākais politvadītājs Belokoņevs apsprieda jautājumu: «Ko darīt?»

Mūsējie pilsētu jau bija atstājuši. Kuru katru brīdi tajā varēja ienākt ienaidnieks.

Bija saņemta pavēle tiltu iznīcināt. Uzspridzināšanai viss bija sagatavots. Bet ja nu Kijevas nomalē vēl turpinās kauja un tur cīnās mūsu daļas pārliecībā, ka sapieri gaidīs līdz pēdējam brīdim? Vajadzēja nosūtīt izlūkus. Bet nebija neviena ko sūtīt.

— Atļaujiet man, — teica Gaidars.

— Ja jūs būtu karavīrs, — viņam atbildēja. — Bet jūs esat rakstnieks ...

— Es jūs lūdzu ne kā karavīrs, bet kā rakstnieks... Pie viena izlūkošu stāvokli.

Viņam atļāva. Gaidara nebija visu nakti. Viņš pārradās rītausmā.

— Mūsējo pilsētā nav, — viņš ziņoja.

Ķēžu tiltu uzspridzināja.

...Gaidars spēcīgas vienības sastāvā virzījās ar kaujām pa ienaidnieka aizmuguri.

Pie Jerkovcu ciema notika kārtējā sadursme ar hitleriešiem. Ienaidnieka automātisti nepārtraukti šāva, paslēpušies aiz žogiem un šķūņiem.

Arkādijs Petrovičs paman.ja jaunu sarkanarmieti, kas šāva, nepaceldams galvu no zemes.

— Ko tu šaudies, draudziņ, ziiā gaisā? — Gaidars viņam ironiski jautāja.

Viņš paņēma no cīnītāja šauteni: «Skaties!» — pagaidīja, kamēr virs žoga parādījās galva smagā kaskā, nospieda gaili. Kaska lēni nosvērās sānis un pazuda aiz žoga.

— Re, kā vajag šaut! Saprati? — teica Gaidars.

Karavīrs pamāja, paslējās uz elkoņiem un sāka mērķēt.

Pulkvedis Orlovs, 36. aviācijas divīzijas štāba priekšnieks, stāstīja, ka saticis Arkādiju Petroviču Semjonov-skas mežā netālu no Kijevas. Seit bijuši sakoncentrējušies daudz cilvēku — karavīri un civiliedzīvotāji. Fašisti ielenkuši mežu. Viņiem bijuši arī tanki.

Gaidars uzmeklējis kaimiņu ciemā komjauniešus, kas slepeni izveduši no meža ievainotos. Viņš palīdzējis Or-lovam sagatavot izlaušanās grupu. Naktī straujā triecienā aplenkuma loks ticis pārrauts. No lamatām izdevies izvest vairāk nekā 2000 cilvēku.

1941. gada oktobra sākumā Gaidars iestājās partizānu vienībā, kuru komandēja Geļmjazevas rajona partijas komitejas sekretārs Gorelovs. Vienība bija apmetusies mežā, dažu kilometru attālumā no Ļepļavas ciema Kaņevas pilsētas tuvumā.

Gaidars vienībā vadīja operatīvo un diversiju darbu: ierīkoja slēpņus pie ceļiem, izveda ar kravas mašīnu produktus ienaidnieka acu priekšā, gatavoja Kaņevas lidlauka ieņemšanu, izstrādāja plānu lielas partizānu vienības izveidošanai pēc armijas parauga.

G a i d a r a soma. Partizānu vienībā Arkādijam Gai-daram bija brezenta gāzmaskas soma, no kuras viņš nekad nešķīrās. Gaidars ņēma to līdzi, dodoties uzdevumā, pabāza zem galvas, guļot zemnīcā, lika blakus uz sola, kad sēdās pusdienot.

Gaidars glabāja tajā pistoles ložu aptveres, rokas ložmetēja patronas, granātas un degļus. Bet galvenā bagātība bija burtnīcas, bloknoti un piezīmes uz atsevišķām lapiņām. Te bija ari dienasgrāmata, īss apraksts par Kijevas aizstāvēšanu, par izlaušanos no Semjonovskas meža, apraksts par diviem lidotājiem, kuru varoņdarbu un bojāeju Gaidars pats bija redzējis; humoristisks stāsts par to, kā viņš, Gaidars, gandrīz noslīcis purva upītē Tru-bežā; Gorelova komandētās partizānu vienības hronika; apbrīnas vērti padomju cilvēku pašaizliedzības un varonības piemēri.

Tas bija materiāls nākamajām grāmatām.

Partizānu vienībā Gaidaram bija savs «kabinets» — resns nozāģētas priedes celms. Seit, nolicis uz ceļiem burtnīcu, rakstnieks strādāja katru brīvu brīdi.

«Kabineta» tuvumā nebija pieņemts trokšņot. Un, ja kāds no partizāniem aizmirsās, viņu tūlīt apsauca:

— Klusāk! Vai neredzi: Gaidars raksta ...

Reiz pie ugunskura partizāni palūdza:

— Arkādij Petrovič, izlasiet mums, ko jūs rakstāt... Vienalga ko.

Gaidars samulsa:

— Savas piezīmes tagad jums nelasīšu. Tie vēl ir tikai uzmetumi. Kad iznāks grāmata, tad paši arī izlasiet. Es rakstu par to, ka mēs esam no dažādām vietām, mums ir dažādas profesijas, atšķirīga pagātne. Bet negaidīti un trauksmaini ir pavērsusies dzīve, un mēs esam kļuvuši par «mežabrāļiem». Esmu daudz ko uzrakstījis par jums. Uzrakstīšu vēl vairāk. Un, ja iziesim no meža, no aplenkuma, Dzimtene jūs neaizmirsīs.

Pie Gaidara pienāca vienības izlūks — piecpadsmit gadus vecā Maša Iļjašenko (Gaidars sirsnīgi dēvēja viņu par Dzelteno lentīti).

— Jums agrāk bija tikai bērnu grāmatas, — viņa teica. — Vai tagad būs grāmata pieaugušajiem?

— Ja palikšu dzīvs, — Gaidars atbildēja, — es uzrakstīšu daudz grāmatu. Uzrakstīšu lielu romānu pieaugušajiem, bet tajā katrā ziņā būs ari par bērniem. Uzrakstīšu lielu romānu bērniem, bet noteikti pastāstīšu tajā par bērnu un pieaugušo vīrišķību. Taču pašā pirmajā grāmatā pastāstīšu par tevi. Un nodaļa par tevi sauksies «Dzeltenā lentīte»... Un vēl man gribas rakstīt par tavas paaudzes komjauniešiem, tāpēc ka tad, kad man bija tikpat daudz gadu, cik tev ir tagad, kad es biju zēns, komjaunietis, es arī pirmoreiz karoju šeit, Ukrainā, un to liesmaino laiku un sevi tolaik es ļoti labi atceros ...

Ložmetējnieka varoņdarbs. 22. oktobra rītā partizānu nometnei uzbruka soda vienība. Hitleriešu bija daudz vairāk. Viņiem bija smagie mīnmetēji. Sākās nevienlīdzīgā kauja, kas ilga vairākas stundas.

Nespēdami pavirzīties ne soli uz priekšu, hitlerieši sāka nometni ielenkt. Tad vienības komandieris pavēlēja atkāpties. Atkāpšanos ar savu ložmetēju sedza Gaidars.

Bijušais partizānu vienības štāba priekšnieks Tjutjuņ-ņiks rakstīja: «... b. Gaidars... pats pieteicās segt atkāpšanos ar ložmetēja uguni. Tā bija liela palīdzība vienības cilvēku izglābšanā.»

Pēdējais varoņdarbs. Atkāpušies partizāni apmetās Prohorovkas mežā, netālu no tās pašas Ļepļavas. Tika sameklēta vieta jaunai, pastāvīgai bāzei 80 kilometru attālumā. Vajadzēja vienīgi sagādāt produktus ceļam.

1941. gada 25. oktobra vakarā Gaidars un četri viņa biedri devās uz veco, izpostīto nometni, kur bija palikusi vesela soda vienības neskartā noliktava. Tumsā viņi izgāja no Prohorovkas meža Ļepļavas virzienā. Pie dzelzceļa uzbēruma viņus pamanīja policists ...

Kad 26. oktobra rītausmā partizāni atgriezās pa to pašu ceļu, pie takas, kas veda uz Prohorovku, viņus gaidīja slēpnis — lauka žandarmērijas pusrota.

Hitleriešiem bija pavēlēts piecus saņemt dzīvus un uzzināt, kur pārējie.

Apmēram divdesmit metrus no takas kaujinieki apmetās atpūsties. Un Arkādijs Gaidars nolēma iegriezties pie dzelzceļa apgaitnieka, kas dzīvoja dzelzceļam otrā pusē. Viņš uzkāpa pa nogāzi. Negaidīta skaņa piesaistīja viņa uzmanību. Gaidars pagriezās un pamanīja, ka pie takas kāds slēpjas.

Bija tikai daži mirkļi laika, hitlerieši vēl nebija pārliecināti, vai viņš miglā tos pamanījis, un gaidīja, ko viņš darīs. Karavīra liktenis tajā brīdī Gaidaram bija atvēlējis tikai vienu soli.

Gaidars bija attapīgs un drosmīgs cilvēks. Jaunībā, kopā ar vada komandieri Ņikitinu uzdūries atamana So-lovjova bandai, viņš bija izrāvis zobenu un, nokomandējis divus neesošus eskadronus, meties uz priekšu...

Dienvidrietumu frontē, 1941. gadā, Gaidaram reiz jautājuši: kāpēc viņam vienmēr jābūt tur, kur ir visbīstamāk? Viņš atbildējis:

— Lai dzīvotu!

Viņš visur gāja pirmais, lai dzīvotu — bet ne uz citu rēķina ...

— Puiši, vācieši! — Gaidars iesaucās.

Sāka šaut ložmetējs. Un tajā pašā mirklī krūmos, kur slēpās hitlerieši, sāka krist granātas. Žandarmi piekļāvās zemei. Bet, kad viņi pacēla galvas, zem kokiem, kur bija atpūtušies partizāni, neviena nebija.

Gaidars krita, lai izglābtu. Un izglāba.

...Viena vienīga lode trāpīja viņam tieši sirdi. Bet arī ar lodes cauršautu sirdi viņš vēl kādu brīdi dzīvoja.

...Fašisti pievāca Gaidara korespondenta apliecību, PSRS Rakstnieku savienības biedra karti un noņēma ordeni «Goda Zīme» ar № 6844.

Dzelzceļa apgaitnieks apglabāja Arkādiju Gaidaru pie uzbēruma.

1947. gadā Gaidara mirstīgās atliekas tika pārvestas uz Kaņevas pilsētu. Parkā, kas tagad nosaukts viņa vārdā, rakstniekam uzcelts piemineklis. Blakus parkam stāv viegla un gaiša celtne — A. Gaidara Bibliotēka muzejs, kas celts par līdzekļiem, ko nopelnījuši un atsūtījuši bērni no visiem mūsu Dzimtenes nostūriem.

Simtiem tūkstošu pieaugušo un bērnu katru gadu dodas uz Kaņevu un Ļepļavu, lai noietu rakstnieka kauju ceļu, dzirdētu no nedaudzajiem vēl dzīvajiem bijušajiem partizāniem atmiņu stāstu par viņu, lai noliktu lauku ziedu pušķīti uz sliedēm pie dzelzceļa apgaitnieka būdiņas...

Gaidara varonība Lielā Tēvijas kara dienās atzīmēta pēc nāves ar Tēvijas Kara 1 pakāpes ordeni, bet viņa literārā darbība un izcilais devums daudzu jauno paaudžu audzināšanā — ar Ļeņina komjaunatnes prēmiju.

Gaidara grāmatas šodien lasa Indijā un Japānā, Dienvidamerikā un Āfrikā.

Timura komandas veic savu labo un nesavtīgo darbu daudzās Eiropas un Āzijas valstīs.

1935. gadā stāstā «Gaišzilā krūzīte» Gaidars ar sāpēm rakstīja par to, ka Vācijā pie varas nācis fašisms. Un, lūk, nesen Berlinē, Vācijas Demokrātiskās Republikas galvaspilsētā, kur uz visiem laikiem ir iznīcināts fašisms, pa ielām gāja bērnu kolonnas. Tie bija vācu timurieši. Berlīnē notika viņu pirmais salidojums.

Gaidars šodien iet pa mūsu planētu roku rokā ar visiem, kas sapņo kļūt stipri garā. Kas grib nest prieku un laimi cilvēkiem. Un kas gatavi par šo laimi cīnīties.

Boriss Kurnovs

Komentāri

38. Ipp. Eleroni — kustīgas plāksnes pie lidmašīnu spārnu pakaļējām daļām; tās nostiprinātas uz šarnīriem, grozāmas abas reizē, bet uz pretējām pusēm; noder lidojuma sānsveres vadīšanai. Lonžerons — sija gar lidmašīnas spārnu, kura padara spārnu stabilu. Vibrācija — šeit: lidmašīnas korpusa svārstlšanās, trīcēšana dzinēja darbības laikā. Deri vācija — lodes vai šāviņa sāniska novirzīšanas no šaušanas plaknes to griešanās virzienā.

62. ipp. Trīsdesmitajos gados pionieru kaklautu nenēsāja sasietu mezglā, bet sasprauda ar īpašu metāla sprādzi, uz kuras bija attēlots degošs ugunskurs.

62. Ipp. Ckalovs V. (1904—1938) — padomju lidotājs, Padomju Savienības Varonis. Viņa vadītā lidmašīnas apkalpe 1937. gadā veica lidojumu pāri Ziemeļpolam no Maskavas uz ASV bez nosēšanās. Molokovs V. (dz. 1895. g.) — padomju lidotājs, Padomju Savienības Varonis, piedalījās ledlauža «Ceļuskins» glābšanas ekspedīcijā. Kokinaki V. (dz. 1904. g.) — lidotājs izmēģinātājs, divkāršs Padomju Savienības Varonis, uzstādījis vairāk nekā 20 pasaules rekordu.

64. Ipp. «Ņiva» — ilustrēts žurnāls, kas iznāca Krievijā pirms revolūcijas.

66. ipp. Kazemāts — šajā gadījumā: vieninieku kamera bijušajā cietoksnī. Cara laikā kazemātos turēja sevišķi bīstamus politiskos ieslodzītos. Pieminot kazeinātus, tēvocis centās radīt iespaidu, ka vecajam Jakovam ir ļoti lieli revolucionārie nopelni.

73. Ipp. Kapablanka H. (1888—1942) — kubiešu šahists, 'io 1921. gada lidz 1927. gadam bija pasaules čempions šahā.

73. Ipp. Senajā Grieķijā bija radīti mīti par bezbailīgo un cēlsirdīgo dievu un varoni Hēraklu, kurš veicis daudz varoņdarbu: nogalinājis milzīgu lauvu, iznīcinājis deviņgalvainu hidru, izmēzis c;ira Augcja staļļus... Romā un citās zemēs Hēraklu dēvēja par Ilor-kulesu.

76. Ipp. S m ir n o vs-S ok o ] s k i s (1898—1962) — ievērojams estrādes mākslinieks, KPFSR Tautas mākslinieks. N. Smirnovs-Sokoļ-skis sacerēja aktuālus feļetonus, ar kuriem pats uzstājās koncertos.

76. Ipp. Gladiatori Senajā Romā — īpaši apmācīti vergi vai karagūstekņi, kuru pienākums bija uzjautrināt publiku, cīnoties savā starpā vai ar plēsīgiem zvēriem. Uzvarētais gladiators parasti gāja bojā.

81. Ipp. Edisons T. (1847—1931) — ievērojams amerikāņu izgudrotājs. Starp vairāk nekā tūkstoš vit.ia izgudrojumiem ir arī tādi kā fonogrāfs, telefons, akumulators un dažādi mērinstrumenti. Viņš pilnveidojis elektrisko spuldzi un radījis elektronu spuldzīti, bez kuras šodien nav iespējams izgatavot pat visvienkāršāko radiouztvērēju.

90. Ipp. Judeņičs N. (1862—1933) — ģenerālis, kontrrevolu-cionāro speķu pavēlnieks Krievijas Ziemeļrietumos, vadīja baltgvardu armiju, kas 1919. gadā uzbruka sarkanajai Petrogradai un ciela sakāvi.

96. Ipp. 1918. gada janvārī Rumānijas buržuāziski muižnieciskā valdība sagrāba Bcsarābiju, kas piederēja Padomju Krievijai. 19-10. gada jūnijā Besarabija tika atkal apvienota ar Padomju Savienību.

100. Ipp. Laperūzs £. (1741—1788?) — ievērojams franču jūrasbraucējs, atklājis starp Salialīnas un Hokaido salu jūras šaurumu, kas nosaukts viņa vārdā.

119. Ipp. Mjasņickaja — tagadējā Kirova Iela Maskava.

122. Ipp. Siguranca — politiskā policija monarhistiskajā Rumānijā.

131. Ipp. Līdz 1918. gadam Polija bija Krievijas sastāvdaļa. 1918. gada 29. augustā Padomju valdība piešķīra Polijai pašnoteikšanās tiesības. Izveidojās buržuāziski muižnieciska valsts. Tās vadītāji 1920. gadā, imperiālistisko valstu atbalstīti, organizēja uzbrukumu Padomju Krievijai. Par šā laika dramatiskajiem notikumiem Vladiks stasta Toļam.

190. Ipp. Flamarions K. (1842—1925) — franču astronom«, ievērojams zinātnes popularizētājs. Viņa grāmata «Astronomija» pārtulkota daudzās valstis.

208. Ipp. Laika posmā, par kuru stāstīts «Kara noslēpumā» (trīsdesmito gadu sākumā), un līdz otrā pasaules kara beigām Bulgārijā un Rumānijā bija buržuāziski monarhistiska valsts iekārta.

222. Ipp. Timurs, Timerlengs («Timurs Klibkājis») — Vidusāzijas karavadoņa un valsts darbinieka Tamerlana (136G—1405) dažādi vārdi. Tamerlans iekaroja Turkestānu, Persiju, Indiju un Sīriju.

242. Ipp. Pēc reliģiskajiem ticējumiem, visus cilvēkus pēc nāves gaida pastarā tiesa, kas grēciniekiem liks izciest dažādas mocības. Gaidars ironiski apraksta bazniciņas sienu gleznojumos attēloto pastaro tiesu: tur redzami verdoši piķa katli un «spriedumu» izpildītāji velni.

258. Ipp. Hasana ezera rajonā 1938. gada jūlijā un augustā japāņu imperiālisti mēģināja sagrābt daļu padomju teritorijas. Sis mēģinājums beidzās ar japāņu armijas sakāvi.

Saturs

Karstais akmens. Tulk. E. Grinberga

Cuks un Geks. Tulk. M. Paula........

Bundzinieka liktenis. Tulk. E. Bumbiere ......

Kara noslēpums. Tulk. C. Palkavniece.......

Timurs un viņa komanda. Tulk. A. Skalberga ..... Frontes piezīmes:

Tver ieroci, komjauniešu cilts! Tulk. E. Grinberga . , , Karš un bērni. Tulk. E. Grinberga .......

Tilts. Tulk. B. Brikšķe..........

Pie pārceltuves. Tulk. E. Grinberga.......

Priekšējās līnijās. Tulk. B. Brikšķe.......

Raķetes un granātas. Tulk. B. Brikšķe......

B. Katnovs. Rakstnieka dzīve un varoņdarbs. Tulk. G. Silakalne Komentāri ............. .

Gaidars A.

Ga 152 Izlase: Jaunākā un vidējā skolas vecuma bērniem / Sast. G. Silakalne; No krievu vai. tulk. E. Grinberga u. c.; II. E. Ozoliņš. — R.: Zvaigzne, 1984. — 324 lpp., il.

„ 4803010102—117 , _

G A\S02(II)—84 131'84 84,(7

1

Vārsmas atdzejojis Māris Caldai3.

Content

Gaidars Arkādijs Pētera d. Izlase

KARSTAIS AKMENS

II

III

IV

Čuks un Geks

BUNDZINIEKA LIKTENIS

KARA NOSLĒPUMS

TIMURS UN VIŅA KOMANDA

FRONTES PIEZĪMES

Rakstnieka dzīve un varoņdarbs Biogrāfisks apraksts

Komentāri

Saturs

1