Ostrovskis Nikolajs Alekseja d.

Kā rūdījās tērauds

NIKOLAJS OSTROVSKIS

KĀ RŪDĪJĀS TĒRAUDS.

.

.

..

PIRMĀ DAĻA

,

PIRMĀ NODAĻA

— Kuri no jums pirms svētkiem bija pie manis mājās atbildēt uzdoto — piecelieties!

Izblīdis vīrs garīdznieka tērpā, ar smagu krustu kaklā draudīgi uzlūkoja skolēnus.

Mazas, ļaunas ačeles kā durstīt durstīja visus sešus, kas piecēlās no soliem, četrus zēnus un divas meitenes. Bērni bailīgi raudzījās uz vīru garīdznieka tērpā.

—     Jūs sēdieties, — pops pamāja uz meiteņu pusi.

Tās aši apsēdās un atviegloti uzelpoja.

Tēva Vasilija ačeles sasprindzinātā uzmanībā pievērsās četriem maziem augumiņiem.

—     Panācieties šurp, mīlīši!

Tēvs Vasilijs piecēlās, atstūma krēslu un piegāja cieši klāt pulciņā sablīvušajiem puikām.

—     Kurš no jums, neliešiem, pīpē?

Visi četri klusu atbildēja:

—     Mēs nepīpējam, tētiņ.

Popa seja tumši piesārta.

—     Ak nepīpējat, nekrietneļi, bet kas man mīklā tabaku iebēra? Ak nepīpējat? Tūliņ paskatīsimies! Apgrieziet kabatas! Nu, veicīgāki Nedzirdat, ko saka? Kabatas uz āru!

Trīs zēni sāka izkravāt kabatu saturu uz galda.

Pops vērīgi nopētīja vīles, meklēdams tabakas pēdas, taču nekā neatrada un ķērās pie ceturtā, melnacaina puikas pelēkā kreklā un zilās, ceļgalos nolāpītās biksēs.

—     Un ko tu stāvi kā miets?

Melnacis ar slēpta naida pilnu skatienu dobji atteica:

—     Man kabatu nav. — Un novilka ar rokām pa aizšūtajām vīlēm.

—    Aha, nav kabatu! Un tu domā, es nezinu, kas varēja pastrādāt tādu nelietību—samaitāt mīklu! Tu domā, ka arī tagad vēl paliksi skolā? Nē, mīlīt, tas tev tā nepāries. Pagājušo reizi tikai tava māte vien pielūdza atstāt tevi skolā, bet tagad nu pietiek. Marš, ārā no klases! — Viņš sāpīgi sagrāba puiku aiz auss un izsvieda gaitenī, piecirzdams aiz viņa durvis.

Klase apklusa, sadrūvējās. Neviens nesaprata, kāpēc Pavku Korčaginu padzen no skolas. Vienīgi Serjožka Bruzžaks, Pavkas tuvākais draugs, bija redzējis, ka Pavka iebēra popam lieldienu mīklā mahorkas sauju tur, virtuvē, kur viņi, seši nesekmīgie skolēni, gaidīja popu. Viņiem vajadzēja atbildēt uzdoto popa dzīvoklī.

Izdzītais Pavka atsēdās uz lieveņa pēdējā pakāpiena. Viņi domāja, kā lai iet mājās un ko lai saka mātei, kas ir tik gādīga un no agra rīta līdz vēlai naktij strādā par virēju pie akcīzes inspektora.

Pavku smacēja asaras.

«Nu, ko lai es tagad daru? Un tas viss tā nolādētā popa dēļ. Un kāda velna pēc es viņam to mahorku iebēru? Serjožka uzkūdīja. «Kas ir,» saka, «iebērsim tam čūsku tēviņam, nešpetnajam.» Nu, un iebērām. Serjožkam nekas, bet mani droši vien padzīs.»

Sis naids ar tēvu Vasiliju bija sācies jau sen. Reiz Pavka nez kā bija sakāvies ar Ļevčukovu Mišku un viņu atstāja bez pusdienām. Lai viņš nedauzītos pa tukšo klasi, skolotājs palaidni ieveda pie vecākajiem skolēniem, otrā klasē. Pavka apsēdās pēdējā solā.

Skolotājs, kalsns, melnos svārkos, stāstīja par zemi, par spīdekļiem. Pavka klausījās, muti iepletis aiz brīnumiem, ka zeme jau pastāvot daudz miljonu gadu un ka arī zvaigznes esot apmēram tādas pašas kā zeme. Viņš bija tik pārsteigts par dzirdēto, ka gribēja jau piecelties un pateikt skolotājam: «Bībeles stāstos nav tā rakstīts,» — taču nobijās, ka nedabū brāzienu.

Ticības mācībā pops vienmēr lika Pavkam pieci. Visus troparus', visu jauno un veco derību viņš zināja kā savus piecus pirkstus, bija stingri iegaumējis, ko dievs kurā dienā radījis. Pavka nolēma iztaujāt tēvu Vasiliju. Pašā pirmajā ticības mācības stundā, tikko pops bija apsēdies krēslā, Pavka pacēla roku un, saņēmis atļauju runāt, piecēlās.

—    Tētiņ, bet kāpēc skolotājs vecākajā klasē stāsta, ka zeme pastāvot miljoniem gadu un nevis tā kā bībeles stāstos— pieci tūkst … — un uzreiz saplaka no tēva Vasilija spiedzīgā kliedziena:

—    Ko tu teici, nelieti? Ak tā tu man mācies dieva vārdu!

Pavka nepaspēja ne iepīkstēties, kad pops sagrāba viņu aiz abām ausīm un ņēmās dauzīt viņa galvu pret sienu. Pēc brīža viņu sasistu un pārbijušos izgrūda gaitenī.

Pamatīgu brāzienu Pavka dabūja arī no mātes.

Otrā dienā viņa aizgāja uz skolu un pielūdza tēvu Vasiliju uzņemt dēlu atpakaļ. Kopš tā laika Pavka ar visu savu būtni ienīda popu.

'Tropars—īsa slavas dziesma.

Nīda un baidījās. Nevienam viņi nepiedeva ne mazāko pāridarījumu; arī popam neaizmirsa nepelnīto pērienu, kļuva ļauns, ierāvās sevī.

Vēl daudz sīku pārestību puika izcietās no tēva Vasilija: pops dzina viņu aiz durvīm, nieku dēļ lika veselām nedēļām stāvēt kaktā un ne reizi neatprasīja uzdoto, un tāpēc viņam pirms lieldienām kopā ar nesekmīgajiem bija jāiet pie popa uz mājām atbildēt. Tur, virtuvē, Pavka tad bija piebēris mahorku lieldienu mīklai.

Neviens netika redzējis, bet pops tik un tā uzreiz zināja, kā darbs tas ir.

. . . Stunda beidzās, bērni izspurdza pagalmā un apstāja Pavku. Viņi nīgri klusēja. Serjožka Bruzžaks no klases ārā nenāca, juta, ka arī viņi vainīgs, taču biedram palīdzēt nekā nevarēja.

Atvērtajā skolotāju istabas logā parādījās skolas pārziņa Jefrema Vasiļjeviča galva, un viņa dobjais bass lika Pavkam nodrebēt.

—    Tūliņ atsūtiet pie manis Korčaginu! — viņi pakliedza.

Un Pavka ar strauji pukstoŠu sirdi devās uz skolotāju istabu.

*

Stacijas bufetes pārzinis, bāls pusmūža vīrs ar nespodrām, izbalējušām acīm, uzmeta paviršu skatienu Pavkam, kas stāvēja nomaļus.

—    Cik viņam gadu?

—     Divpadsmit, — māte atbildēja.

—     Nu labi, lai paliek. Noteikumi tādi: astoņi rubļi mēnesī un ēdiens tais dienās, kad strādā; viena diennakts strādājama, otra — mājās. Un tā ka lai nezagtu!

—    Ko nu, ko nu! Zagt viņš nezags, es galvoju, — māte bailīgi iesaucās.

—     Nu, lai sāk strādāt šodien pat, — saimnieks pavēlēja un, pagriezies pret pārdevēju, kas stāvēja turpat blakus aiz letes, palūdza: — Zina, aizved puiku uz trauku mazgātavu, pasaki Froseņkai, lai dod viņam Criikas darbu.

Pārdevēja nosvieda nazi, ar ko pašlaik grieza šķiņķi, un, pamājusi Pavkam ar galvu, gāja cauri zālei uz sāndurvīm, kas veda trauku mazgātavā. Pavka viņai sekoja. Māte steidzīgi tipināja nopakaļ, aizgūtnēm čukstēdama:

—    Centies nu gan, Pavluša, nepaliec kaunā.

Un, pavadījusi dēlu ar skumju skatienu, devās uz izeju.

Trauku mazgātavā darbs kūsāt kūsāja: uz galda veselām kaudzēm bija sagāzti šķīvji, dakšiņas un naži, un vairākas sievietes tos slaucīja pār plecu pārmestos dvieļos.

Sarkanmatis zēns ar savēlušos, nesukātu ērkuli, mazliet vecāks par Pavku, līkāja ap diviem milzīgiem patvāriem.

Trauku mazgātava bija garaiņu pilna, kas kūpēja no prāvās vanniņas ar karstu ūdeni, kurā mazgāja traukus, un Pavka pirmajā brīdī nevarēja izšķirt strādnieču sejas. Viņš stāvēja, nezinādams, ko darīt un kur piemesties.

Pārdevēja Zina tuvojās kādai trauku mazgātājai un, paraustījusi to aiz pleca, sacīja:

—    Te, Froseņka, jums būs jauns zēns Griškas vietā. Tu viņam ierādi, kas jādara.

Pievērsusies Pavkam un pamājusi uz sievieti, ko bija uzrunājusi par Froseņku, Zina teica:

—    Viņa šeit ir vecākā. Ko viņa tev liks, to dari. — Pati apgriezās un devās atpakaļ uz bufeti.

—     Labi, — Pavka klusu atbildēja un jautājoši paraudzījās uz Frosju, kas stāvēja viņa priekšā. Tā, slaucīdama no pieres sviedrus, lūkojās viņā no augšas uz leju, it kā vērtējot, un, uzrotīdama pār elkoni noslīdējušo piedurkni, ierunājās apbrīnojami patīkamā, dziedošā balsī:

—     Darbiņš tev, mīlīt, nebūs nekāds lielais: šo katlu tātad no rītiņa uzsildīsi, un tā ka tev tajā allažiņ turētos karsts ūdens, protams, malciņu lai saskaldīsi; tad, vej, šie patvāri arī tavā ziņā. Pēc tam, kad būs vajadzība, nazīšus un dakšiņas patīrīsi un samazgas iznesīsi. Darbiņa netrūks, mīlīt, rausies melnās miesās, — viņa runāja kostromiešu izloksnē ar uzsvaru uz «a», un no šās viņas izrunas un piesārtušās sejas ar uzrauto deguntiņu Pavkam kļuva it kā jautrāk.

«šī krustmāte, redzams, nekas,» viņš savā prātā nolēma un sadūšojies uzrunāja Frosju:

—     Un kas man pašlaik jādara, krustmāt?

Izteica un aprāvās. Viņa pēdējos vārdus pārmāca trauku mazgātāju skaļie smiekli:

—    Ha-ha-ha! . . . Froseņka jau ar krustdēlu apgādājusies . . .

—    Ha-ha! … — skaļāk par visiem smējās pati Frosja.

Garaiņos Pavka nebija saskatījis viņas seju, bet Frosjai bija labi ja astoņpadsmit gadu.

Jau gluži samulsis, viņš pagriezās pret zēnu un jautāja:

—     Kas man pašlaik jādara?

Taču zēns uz jautājumu tikai noķiķināja:

—     Paprasi krustmātei, viņa tev visu izliks kā uz delnas, bet es te esmu pagaidām. — Un apsviedies viņš izmetās pa durvīm, kas veda uz virtuvi.

—     Nāc šurp, palīdzi dakšiņas noslaucīt, — Pavka izdzirda kādas pavecākas sievietes — trauku mazgātājas balsi. — Ko zviedzat? Ko tad puiškans tādu pateica? Vej še, ņem, — viņa pasniedza Pavkam dvieli, — iekod vienu galu zobos un otru pievelc šķautniski. Tad tikai valci dakšiņu uz vienu pusi, uz otru, lai zaru starpiņās ne krislīša nepaliek. Mums šai ziņā ir stingri. Kungi dakšiņas nopētī, un, ja pamanīs netīrību, tad ir posts: saimniece uz karstām pēdām padzīs.

—    Kā—saimniece? — Pavka nesaprata. — Jums tak ir saimnieks, tas, kas mani pieņēma!

Trauku mazgātāja iesmējās:

—     Saimnieks mums, dēliņ, ir tikpat kā mēbele, gultas maiss viņi ir. Saimniece te visa noteicēja. Šodien viņas nav. Nu, pastrādāsi, gan redzēsi.

Durvis uz trauku mazgātavu atvērās, un pa tām ienāca trīs viesmīļi, nesdami netīru trauku kaudzes.

Viens no tiem, plecīgs šķielacis ar platu, četrstūrainu seju, uzsauca:

—     Kustieties veicīgāk! Tūliņ būs klāt pusdienas vilciens, bet jūs te tūļājaties.

Pablenzis uz Pavku, viņš noprasīja:

—     Un kas tas tāds?

—     Tas ir jauniņais, — Frosja atbildēja.

—     A, jauniņais, — viņš novilka. — Nu tad tā, — viņa roka smagi nogula Pavkam uz pleca un pagrūda zēnu uz patvāru pusi, — tiem tev vienmēr jābūt karstiem, bet tie — vai redzi — viens izdzisis un otrs tik tikko dveš. Šodien tu vēl spruksi sveikā cauri, bet, ja rīt tas atkārtosies, dabūsi pa purnu. Skaidrs?

Ne vārda neteicis, Pavka ķērās pie patvāriem.

Tā sākās viņa darba dzīve. Nekad vēl Pavka nebija tā centies kā savā pirmajā darba dienā. Viņš saprata: te nav mājas, kur mātei varēja arī neklausīt. Šķielacis bija pateicis skaidri: ja neklausīsi, dabūsi pa purnu.

Dzirksteles pašķīda ap resnvēderainajiem četru spaiņu tilpuma patvāriem, kad Pavka tos pūta, noauto zābaku dūmenim uzmaucis. Viņš šaudījās ar samazgu spaiņiem uz atkritumu bedri, piemeta malku zem ūdens katla, uz karstajiem patvāriem žāvēja slapjos dvieļus, darīja visu, ko lika. Vēlu vakarā Pavka noguris devās lejā, virtuvē. Pavecā trauku mazgātāja Aņisja, noskatījusies uz durvīm, pa kurām bija izgājis Pavka, noteica:

—     Re ku, puiškans tāds kā nepilnīgs: šaudās tīri vai bez atmaņas. Var redzēt, ne aiz labas dienas sūtīts strādāt.

—     Jā, puisis izdarīgs, — Frosja piebalsoja, — tāds nav skubināms.

—     Noskriesies drīz, — iebilda Lūša, — no sākuma jau visi cenšas . . .

Septiņos no rīta, bezmiega nakts un nemitīgās skraidīšanas izvārdzināts, Pavka nodeva verdošos patvārus nākamajai maiņai — tuklvaidzim zeņķim ar nekaunīgām ačelēm.

Pārliecinājies, ka viss kārtībā un patvāri verd, zeņķis sabāza rokas kabatās, izšļāca siekalas caur sakostiem zobiem un, ar nicīgu pārākumu uzlūkojis Pavku savām bālganu skropstu aizēnotajām acīm, pateica balsī, kas nepieļāva iebildumu:

—     Ei tu, ļempausi! Rīt pulksten sešos esi klāt uz maiņu.

—     Kāpēc sešos? — Pavka jautāja. — Mainās taču septiņos.

—    Kas mainās, lai mainās, bet tu atnāc sešos. Ja daudz vankšķēsi, uzreiz salikšu pa fasādi. Vai tu redzējies, sprukstiņš, tikko ienācis un jau slies degunu gaisā!

Trauku mazgātājas, kas nodeva dežūru nule atnākušajām, ar interesi klausījās abu puiku sarunā. Žeņķa nekaunīgais tonis un izaicinošā izturēšanās Pavku apkaitināja. Viņš pavirzījās savam nomainītājam soli tuvāk, grasīdamies cirst zeņķim pamatīgu pļauku, taču bailes tikt padzītam pašā pirmajā darba dienā viņu atturēja. Gluži satumsis, viņš izgrūda:

—    Lēnāk, nedzenies virsū, ka neapsvilini nagus! Rīt es nākšu septiņos un kauties protu ne sliktāk par tevi; ja gribi pamēģināt — lūdzu!

Pretinieks paspēra soli uz katla pusi un pārsteigts uzlūkoja sabozušos Pavku. Tik stingru pretsparu viņš nebija gaidījis un mazliet apjuka.

—     Nu labi, redzēsim, — viņš nomurmināja.

Pirmā diena bija laimīgi galā, un Pavka soļoja uz mājām ar tāda cilvēka sajūtu, kas godīgi nopelnījis savu atpūtu. Tagad arī viņš strādā un neviens neteiks, ka viņš ir liekēdis.

Rīta saule laiski cēlās augšup aiz kokzāģētavas milzu korpusa. Drīz varēs redzēt arī Pavkas mājeli. Rau, tepat, tūliņ aiz Ļeščinsku viensētas.

«Māte droši vien vairs neguļ, bet es nāku mājās no darba,» Pavka nodomāja un svilpodams pielika soli. «Nemaz neiznāca tik slikti, ka mani izsvieda no skolas. Tik un tā nolādētais pops man neliktu miera, bet tagad es varu viņam uzspļaut,» Pavka prātoja, tuvodamies mājai,

un, vārtiņus vērdams, atcerējās: «Bet tam baltmatim es noteikti likšu pa purnu, noteikti.»

Māte sētsvidū rosījās ap patvāri. Ieraudzījusi dēlu, bažīgi apjautājās:

—    Nu, kā gāja?

—     Labi, — Pavka atbildēja.

Māte gribēja par kaut ko brīdināt. Viņš saprata — atvērtajā istabas logā vīdēja brāļa Artjoma platā mugura.

—     Ko, vai Artjoms atbraucis? — viņš samulsis vaicāja

—    Vakar atbrauca un paliks šeit. Strādās depo darbnīcā.

Pavka mazliet nedroši vēra istabas durvis.

Milzu stāvs, kas sēdēja pie galda ar muguru pret viņu, pagriezās, un no biezo, melno uzacu apakšas Pavku uzlūkoja brāļa bargās acis.

—     Ak mājās gan, mahorkas bārstītājs? Nu, nu, sveiks!

Saruna ar atbraukušo brāli nesolīja Pavkam neko labu.

«Artjoms jau visu zina,» Pavka nodomāja. «Artjoms var ir izbārt, ir iekaustīt.»

Pavļiks allaž mazliet baidījās no Artjoma.

Taču Artjoms acīmredzot kauties nedomāja; viņš sēdēja uz ķebļa, ar elkoņiem pret galdu atspiedies, un noņēmies skatījās Pavkā — ne īsti zobgalīgi, ne īsti nicīgi.

—    Ak tad tu saki, universitāti jau esi beidzis, visas zinības izņēmis cauri un tagad ķēries pie samazgām? — Artjoms sacīja.

Pavka urbās ar acīm saplaisājušā grīdas dēlī, vērīgi pētīdams izlīdušo naglas galviņu. Artjoms piecēlās un izgāja virtuvē.

«Izies laikam bez sutas,» Pavka atviegloti uzelpoja.

Tēju dzerot, Artjoms iztaujāja Pavku, kas bija noticis klasē.

Pavka izstāstīja visu.

—    Un kas gan ar tevi būs tālāk, ja tu audz par tādu huligānu? — māte skumīgi runāja. — Nu, ko lai mēs ar viņu darām? Un kāmī gan viņš tāds atsities? Ak tu kungs un dievs, ko es ar šito puiku esmu mocību izcietusies, — viņa žēlojās.

Artjoms pabīdīja nost tukšo krūzīti un teica Pavkam:

—    Nu tad tā, brāļuk. Reiz nu tā ir nogājies, tad tagad turies piesardzīgs, darbā nekādus trikus netaisi, bet izpildi visu, ko liek; ja tevi arī no turienes izsviedīs, tad es tevi tā nozilināšu, ka nezināsi, cik vecs. To liec aiz auss. Pietiek māti kaitināt. Kur tu, velns, ar negrūdies, visur iznāk kāds pārpratums, visur kaut ko ievāri. Bet nu ir gana. Nostrādāsi gadiņu — lūgšu, lai tevi pieņem depo par mācekli, tāpēc ka tais samazgās cilvēks no tevis neiznāks. Jāmācās amatā. Pašlaik vēl esi par mazu, bet pēc gada palūgšu — varbūt pieņems. Es pārceļos uz šejieni un strādāšu te. Māmuļa vairs kalpot neies. Pietiek viņai visādu draņķu priekšā muguru locīt, bet tu, Pavka, pielūko, esi cilvēks.

Viņš piecēlās visā savā milža augumā, uzvilka svārkus, kas bija karājušies uz krēsla atzveltnes, un nevērīgi pateica mātei:

—     Iziešu darīšanās uz kādu stundiņu. — Un, pielīkdams zem durvju palodas, izgāja ārā.

Jau pagalmā, iedams garām logam, pateica:

—    Tur es tev atvedu zābakus un nazīti, māmuļa iedos.

Stacijas bufete tirgoja bez pārtraukuma dienu un nakti.

Dzelzceļu mezglā sanāca kopā sešas līnijas. Stacijas ēka bija stāvgrūdām pilna ļaužu un tikai divas, trīs stundas naktī, pārtraukumā starp diviem vilcieniem, pierima. Seit stacijā sastapās un aizsteidzās uz visām pusēm simtiem ešelonu. No frontes, uz fronti. No turienes ar sakropļotiem un saplosītiem cilvēkiem un turp ar jaunu pelēkos, vienādos šineļos ģērbtu cilvēku plūsmu.

Divus gadus Pavka bija norosījies šajā darbā. Virtuve un trauku mazgātava — tas bija viss, ko viņš redzēja pa šiem diviem gadiem. Milzīgajā pagraba stāva virtuvē kūsāja drudžains darbs. Strādāja vairāk nekā divdesmit cilvēku. Desmit viesmīļu šaudījās no bufetes uz virtuvi.

Pavka jau pelnīja ne vairs astoņus, bet desmit rubļus. Bija izaudzis pa šiem diviem gadiem, pieņēmies spēkā. Daudz likstu viņš bija pārdzīvojis pa šo laiku. Pusgadu svēpējies pa virtuvi par piepalīgu, no turienes atkal izlidoja atpakaļ trauku mazgātavā; viņu izsvieda visu- spēcīgais šefs: tam nebija pa prātam iespītīgais puišelis, sak, ievilksi šim pa zobiem, tad tā vien skaties, ka nedabū ar nazi ribās. Sen Pavku par to būtu padzinuši, taču glāba viņa neizsīkstošās darba ipftjat. Strādāt Pavka varēja nenogurdams, vairāk par visiem.

Bufetes karstajās darba stundās viņš kā aizsvilies šaudījās ar paplātēm lejā uz virtuvi un atpakaļ, lēkdams pa četri pieci pakāpieni reizē.

Naktīs, kad abās bufetes zālēs burzma norima, lejā, virtuves pieliekamajos, salasījās viesmīļi. Gāja vaļā traka azarta spēle: spēlēja «acīti», «devītnieku». Dažu labu reizi Pavka redzēja uz galdiem kredītbiļetes. Pavka nebrīnījās par tādu lielu naudu, zināja, ka ikviens no viņiem savas diennakts dežūras laikā dzeramnaudās saņēma pa trīsdesmit četrdesmit rubļu. Pa rublītim, pa pusrublītim salasījās. Un tad žūpoja un sita kārtis. Pavka uz viņiem sirdījās.

«Salašņas nolāpītiel» viņš domāja. «Rau, Artjoms — pirmās šķiras atslēdznieks, bet saņem četrdesmit astoņus rubļus un es — desmit; viņi pa vienu dienu un nakti pagrābj tik daudz—un par ko? Pienes — aiznes. Nodzer un nospēlē.»

Pavka viņus, tāpat kā saimniekus, uzskatīja par svešiem, naidīgiem. «Viņi, nelieši, te par sulaiņiem strādā, bet sievas un dēliņi pa pilsētām dzīvo kā bagātnieki.»

Dažkārt viņi te vadāja savus dēliņus ģimnāzistu mundierīšos, vadāja arī aiz pārticības izblīdušās sievas. «Un naudas viņiem droši vien vairāk nekā tiem kungiem, ko viņi apkalpo,» Pavka domāja. Viņš nebrīnījās arī par to, kas pa naktīm notika virtuves kaktos un bufetes pieliekamajos; Pavka labi zināja, ka neviena trauku mazgātāja, ne pārdevēja ilgi bufetē nestrādās, ja nepārdosies par dažiem rubļiem kuram katram, kam te spēks un vara.

Pavka ielūkojās pašā dzīves dzelmenī kā dziļā akas dibenā, un viņam, kas tā alka visa jaunā un nepazītā, uzvēdīja sasmakusi pelējuma dvaka, purva drēgnums.

Artjomam neizdevās iekārtot brāli par mācekli depo darbnīcā: jaunākus par piecpadsmit gadiem neņēma. Pavka gaidīja dienu, kad tiks laukā no šejienes, viņu vilktin vilka uz milzīgo, nokvēpušo mūra ēku.

Bieži jo bieži viņš tur mēdza iegriezties pie Artjoma, kopā ar to staigāja, aplūkodams vagonus, un centās šā vai tā piepalīdzēt.

It īpaši skumji kļuva pēc tam, kad no darba aizgāja Frosja.

Nebija vairs jautrās, smejošās meičas, un Pavka skaudrāk izjuta, cik cieši ar to bija sadraudzējies. Atnācis no rīta trauku mazgātavā, klausīdamies bēgļu sievu skaļajās ķildās, viņš juta neizprotamu tukšumu un vientulību.

Nakts pārtraukumā, bāzdams malku kurtuvē zem katla, Pavka pie- tupās pret atvērtajām durtiņām: acis piemiedzis, raudzījās ugunī — bija labi krāsns siltumā. Trauku mazgātavā neviena nebija.

Nemanot domas atgriezās pie nesen notikušā, pie Frosjas, un acu priekšā uzpeldēja spilgta aina.

Sestdien nakts pārtraukumā Pavka kāpa lejā virtuvē. Kāpņu līkumā viņš aiz ziņkāres uzrāpās uz malkas grēdas — ielūkoties pieliekamajā, kur parasti mēdza salasīties kāršu spēlmaņi.

Spēle tur gāja pilnā sparā. Tumši piesārtis aiz satraukuma, Zeļi- vanovs turēja banku.

Uz kāpnēm atskanēja soļi. Pavka atskatījās: no augšas lejā kāpa Prohoška. Pavka palīda zem kāpnēm nogaidīt, līdz nācējs ieies virtuvē. Zem kāpnēm bija tumšs, un Prohoška viņu redzēt nevarēja.

Prohoška pagriezās lejup, un Pavkam kļuva redzama viņa platā mugura un prāvā galva. No augšas pa kāpnēm vēl kāds steidzās ašiem, viegliem soļiem, un Pavka izdzirda pazīstamu balsi:

—     Prohoška, pagaidil

Prohoška apstājās un pagriezies pavērās uz augšu.

—    Ko tev vajag? — viņš noburkšķēja.

Soļi pa kāpnēm dipēja uz leju, un Pavka saskatīja Frosju.

Viņa satvēra viesmīli aiz piedurknes un aiztrūkušā, nomāktā balsī ierunājās:

—     Prohoška, kur tad ir tā nauda, ko poručiks tev iedeva?

Prohors spēji atrāva roku.

—    Kas? Nauda? Vai tad es tev neatdevu? — viņš saniknots pikti atcirta.

—    Bet viņš taču tev iedeva trīssimt rubļu. — Un Frosjas balsī jaudās apslāpētas asaras.

—    Trīssimt rubļu, tu saki?—Prohoška ņirdzīgi pārvaicāja. — Ak tad tu gribētu gan tos dabūt? Vai nebūs trauku mazgātājai pārlieku daudz, jaunkundzīt? Man šķiet, pietiks arī ar tiem piecdesmit, ko iedevu. Iedomājies, kas par laimil Labāk par dažu kundzīti, kai ar izglītību — ij tās tādu naudu neņem. Saki paldies par to paiu — naksniņu pārgulēt un piecdesmit rubļu pagrābt. Meklē muļķus! Desmit divdesmit es tev vēl piesviedīšu — un beigas, bet, ja nebūsi muļķe, — piepelnīsies vēl, es tev protekciju gādāšu. — Un, izmetis pēdējos vārdus, Prohoška apcirtās un iegāja virtuvē.

—    Nelietis, riebeklis! — Frosja nokliedza viņam pakaļ un, atslējusies pret malkas grēdu, neskanīgi ieraudājās.

Nav izstāstāmas, nav pasakāmas tās jūtas, kas pārņēma Pavku, kad viņš klausījās šai sarunā un, stāvēdams tumsā zem kāpnēm, redzēja Frosju, kas trīcēdama dauzīja galvu pret malkas šķilām. Pavka neteica ne vārda, klusēja, krampjaini ieķēries kāpņu čuguna balstos, bet caur galvu viņam izskrēja noteikta, skaidra doma:

«Arī šo pārdevuši, nolādētie. Eh, Frosja, Frosja! . . .»

Vēl dziļāk un spēcīgāk iegula sirdī naids pret Prohošku, un visa apkārtne apriebās un kļuva nīstama. «Eh, bijis man spēks, būtu to nelieti piekāvis līdz nāvei! Kāpēc es neesmu liels un stiprs kā Artjoms?»

Uguntiņas krāsnī uzliesmoja un dzisa, trīsoja sarkanās liesmu mēlītes, savīdamās garā, zilganā grīstē; Pavkam šķita—kāds, zobgalīgi ņirgdams, rāda viņam mēli.

Istabā bija kluss, tikai kurtuvē sprēgāja malka, un varēja dzirdēt, ka no krāna, vienmuļi pakšķēdams, lāso ūdens.

Kļimka, nolicis uz plaukta pēdējo spoži nospodrināto kastroli, slaucīja rokas. Virtuvē neviena nebija. Dežurējošais pavārs un virtuves strādnieces ģērbtuvē gulēja. Uz trim nakts stundām virtuve apklusa, un šīs stundas Kļimka vienmēr pavadīja augšā pie Pavkas. Jauka draudzība saistīja virtuves puiku ar melnacaino katla apkalpotāju. Uzkāpis augšā, Kļimka ieraudzīja Pavku, pietupušu vaļējās kurtuves priekšā. Pavka pamanīja uz sienas pazīstamā spurainā auguma ēnu un neatskatījies pasauca:

—     Sēdies, Kļimka.

Virtuves puika uzrāpās uz sakrautajām malkas pagalēm un, nolicies uz tām guļus, pavērās Pavkā, kas sēdēja klusēdams. Kļimka smaidīdams ievaicājās:

—     Ko tu dari, ugunī zīlē, vai?

Pavka ar pūlēm atrāva skatienu no uguns mēlēm. Uz Kļimku lūkojās divas lielas, lielas, spožas acis. Tajās Kļimka pamanīja neizteiktas skumjas. Pirmo reizi Kļimka saskatīja šīs skumjas biedra acīs.

—     Tu, Pavka, šodien esi tāds ērmots … — Un, brītiņu klusējis, ievaicājās:—Vai tev kas noticis?

Pavka piecēlās un apsēdās Kļimkam līdzās.

—     Nekas nav noticis, —- viņš paklusu atteica. — Grūti man te, Kļimka. — Un rokas viņam uz ceļiem sažņaudzās dūrēs.

—     Kas tev šovakar uznācis? — Kļimka, uz elkoņa paslējies, taujāja.

—     Šodien uznācis, tu saki? Uznāk visu laiku, kopš esmu sācis te strādāt. Paskaties tikai, kas te notiekl Strādājam kā kamieļi, bet par pateicību liek tev pa zobiem kurš katrs, kas vien iedomājas, un neviens tevi neaizstāv. Saimnieki mūs abus salīga, lai mēs viņiem kalpotu, bet sist mūs ir tiesība katram, kam vien spēks. Raujies kaut pušu, visiem reizē iztapt nevar, bet, kam nebūsi iztapis, no tā arī dabūsi. Lien vai no ādas laukā, lai izdarītu, kā nākas, lai neviens nevarētu piesieties, šaudies uz visām pusēm, bet tik un tā kādam nebūs laikā pienests, un tad — pa kaklu . . .

Kļimka iztrūcies viņu pārtrauca:

—     Nekliedz tik stipri, ka neuznāk kāds — izdzirdēs vēl.

Pavka pietrūkās kājās.

—     Nu, lai dzird, tik un tā iešu projām no šejienes. No ceļiem sniegu šķūrēt — pat taj būtu labāk, bet te . . . taisni kā kapā, blēdis blēža galā. Un kas viņiem visiem naudasl Bet mūs uzskata par kustoņiem, ar meičām, ko grib, to dara; bet kura krietna, nepadodas, to viens divi padzen. Kur lai viņas iet? Salīgst bēgles, bezpajumtnieces, bada cietējas. Tās turas pie maizes kumosa — te vismaz paēst var — un, bada dzītas, uz visu gatavas.

Viņš to runāja ar niknumu, bet Kļimka, baidīdamies, ka viņu sarunu kāds neizdzird, pietrūkās un aizvēra durvis uz virtuvi, un Pavka runāja un runāja par to, kas bija sakrājies uz sirds.

—     Tu, Kļimka, lūk, klusē, kad tevi sit. Kāpēc tu klusē?

Pavka apsēdās pie galda uz ķeblīša un gurdi atspieda galvu rokās. Kļimka piebāza kurtuvē malku un arī apsēdās pie galda.

—     Vai šodien nelasīsim? — viņš vaicāja Pavkam.

—     Grāmatas nav, — Pavka atteica, — kiosks ciet.

—    Ko, vai tad šodien netirgojas? — Kļimka brīnījās.

—             Pārdevēju žandarmi aizveda. Pie viņa nez ko atraduši, — Pavka atbildēja.

—     Par ko?

—     Runā, ka par politiku. Kļimka neizpratnē pavērās Pavkā.

—     Kas tā politika tāda ir? Pavka paraustīja plecus.

—             Velns viņu saziņai Stāsta, ja kāds rīkojoties pret caru, tad tā esot politika.

Kļimka iztrūcies sarāvās.

—     Vai tad tādi ir?

—     Nezinu, — Pavka atteica.

Durvis atvērās, un trauku mazgātavā ienāca samiegojusies Glaša.

—             Ko tad jūs, puikiņas, neguļat. Stundiņu varētu nosnausties, kamēr nav vilciena. Ej, Pavka, es katlu pieskatīšu.

Pavkas kalpošanai pienāca gals agrāk, nekā viņš bija gaidījis, un pienāca tā, kā nebija pat paredzējis.

Kādā saltā janvāra dienā Pavkas darba laiks gāja uz beigām un viņš posās iet mājās, bet zēns, kam vajadzēja viņu nomainīt, nenāca. Pavka gāja pie saimnieces un pateica, ka iet uz mājām, bet tā viņu nelaida. Nogurušajam Pavkam nācās raut cauri vēl otru maiņu, un ap pusnakti viņš bija galīgi nomocījies. Starplaikā vajadzēja pieliet katlus un uzvārīt līdz vilcienam, kas pienāk pulksten trijos.

Pavka atgrieza krānu — ūdens netecēja. Acīmredzot sūknētava nestrādāja. Pametis krānu neaizgrieztu, Pavka nolikās uz malkas un aizmiga: nogurums viņu uzveica.

Pēc maza brītiņa krānā ieklunkšķējās, ieurdzējās un ūdens sāka līt tvertnē, piepildīja to līdz malām, gāzās pa flīzēm uz grīdas: trauku mazgātavā, kā parasti, neviena nebija. Odens sakrājās aizvien vairāk un vairāk. Tas pludoja pa grīdu un pa durvju apakšu sūcās zālē. Urdzītes lavījās zem aizmigušo pasažieru mantām un ceļa somām. Neviens to nemanīja, un, tikai kad ūdens applūdināja uz grīdas gulošu pasažieri un tas, uzlēcis kājās, sāka kliegt, visi klupa pie saviem saiņiem. Izcēlās kņada.

Bet ūdens joprojām cēlās un cēlās.

Uz pasažieru kliedzieniem atsteidzās Prohoška, kas otrā zālē nokopa galdu, un, lēkādams pāri peļķēm, pieskrēja pie durvīm un ar spēku atgrūda tās vaļā. Aizturētais ūdens ar joni gāzās zālē.

Kliedzieni pieņēmās. Trauku mazgātavā saskrēja dežurējošie viesmīļi. Prohoška klupa virsū aizmigušajam Pavkam.

Belzieni cits pēc cita bira uz galvas zēnam, kas aiz sāpēm bija galīgi apdullis.

Samiegojies viņš nekā neatjēdza. Gar acīm šķīda spoži zibeņi, un sveloša sāpe durstīja visu miesu.

Piekauts viņš ar mokām aizvilkās mājās.

Rītā Artjoms drūms un sabozies klaušināja Pavku par visu notikušo.

Pavka izstāstīja visu, kā bijis.

—     Kas tevi sita? — Artjoms dobji noprasīja.

—     Prohoška.

—     Labi, guli vien.

Artjoms uzvilka mugurā ādas vamzi un, ne vārda neteicis, izgāja ārā.

—             Vai es varētu sastapt viesmīli Prohoru?—kāds nepazīstams strādnieks vaicāja Glašai.

—    Viņš tūliņ nāks, pagaidiet, — viņa atbildēja.

Milzīgais stāvs atslējās pret stenderi.

—     Labi, pagaidīšu.

Prohors, stiepdams uz paplātes veselu kaudzi trauku, ar kāju atgrūda durvis un ienāca trauku mazgātavā.

—     Rau, šis pats ir, — pateica Glaša, norādīdama uz Prohoru.

Artjoms paspēra soli uz priekšu, smagi nolaida roku viesmīlim uz

pleca un, ar skatienu urbdamies viņam tieši acīs, jautāja:

—    Par ko siti Pavku, manu brāli?

Prohors gribēja atbrīvot plecu, bet spēcīgs dūres .sitiens notrieca viņu zemē; viņš raudzīja piecelties, taču otrs sitiens, spēcīgāks par pirmo, pienagloja viņu pie grīdas.

Pārbijušās trauku mazgātājas atsprāga pie malas. Artjoms apgriezās un devās uz durvīm. Prohoška ar asinīs sadauzītu seju valstījās pa grīdu. Vakarā Artjoms no depo nepārnāca. Māte izdibināja, ka Artjoms sēž žandarmērijas nodaļā. Artjoms pārnāca pēc sešām dienām — vakarā, kad māte jau gulēja. Piegāja pie Pavkas, kas sēdēja uz gultas, un laipni jautāja:

— Nu, brāļuk, vai esi atlabis? — Apsēdās līdzās. — Gadās arī sliktāk. — Un, brītiņu klusējis, piebilda: — Nekas, iesi uz elektrisko staciju, es jau aizrunāju. Tur iemācīsies amatā.

Pavka cieši ar, abām rokām saspieda Artjoma milzīgo plaukstu.

OTRA NODAĻA

Mazajā pilsētiņā kā viesulis ielauzās pārsteidzoša vēsts: «Caru nogāzuši!» ' Pilsētiņā negribēja ticēt.

No vilciena, kas pa sniegputeni ievilkās stacijā, uz perona izvēlās

divi studenti ar šautenēm virs šine|iem un nodaļa revolucionāru zaldātu ar sarkaniem apsējiem ap piedurknēm. Viņi arestēja stacijas iandarmus, veco pulkvedi un garnizona priekšnieku. Un pilsētiņā noticēja. Pa sniegu klātajām ielām uz laukumu plūda tūkstošiem ļaužu.

Kāri klausījās jaunos vārdus: brīvība, vienlīdzība, brālība.

Aizritēja dienas, trokšņainas, satraukuma un prieka piestrāvotas. Iestājās klusums, un tikai sarkanais karogs virs pilsētas valdes ēkas, kur saimniekoja meņševiki un bundisti, stāstīja par notikušo pārmaiņu. Viss pārējais palika pa vecam.

Uz ziemas beigām pilsētiņā izvietojās gvardes kavalērijas pulks. Rītos veseliem eskadroniem jāja uz staciju tvarstīt dezertierus, kas bēga no dienvidrietumu frontes.

Kavalērgvardi ir slaidi noauguši, dūšīgi puiši ar tuklām sejām. Oficieri vairāk tikai grāfi un kņazi vien, zelta uzpleči, jātnieku biksēm sudraba apšuves, viss kā cara laikos—it kā revolūcijas nemaz nebūtu bijis.

Pavkas, Kļimkas un Serjožkas Bruzžaka dzīvē nekas nemainījās. Saimnieki palika tie paši vecie. Tikai lietainajā novembrī sāka jausties kaut kas nelabs. Stacijā manīja rosāmies jaunus ļaudis, lielāko tiesu no ierakumiem nākušus zaldātus ar ērmoto iesauku: «boļševiki».

No kurienes radies tāds nosaukums, tvirts, svarīgs, — neviens netika gudrs.

Gvardiem nebija viegli apturēt frontes dezertierus. Aizvien biežāk plīsa stacijas rūtis no šauteņu sprakstiem. No frontes bēga veselām grupām, kas aizturētas atvairījās ar durkļiem. Decembra sākumā jau gāzās veseliem ešeloniem.

Gvardi nosprostoja ceļu, cerēja apturēt, taču ložmetēju tarkšķi viņus apstulbināja. No vagoniem bira ārā ar nāvi apraduši ļaudis.

Pelēkie frontes vīri ietrieca gvardus pilsētā. Ietrieca un atgriezās

atpakaļ stacijā, un ešelons pēc ešelona devās tālāk.

Tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada pavasarī trīs draugi nāca no Serjožkas Bruzžaka mājām, kur bija situši «sešdesmit seši». Pa ceļam iegriezās Korčaginu dārziņā. Atgulās maurā. Bija garlaicīgi.

Visi pierastie darbi apnikuši. Sāka gudrot, kā labāk pavadīt dieniņu. Aiz muguras atskanēja pakavu dipoņa, un uz ceļa izauļoja jātnieks. Zirgs vienā stiepienā pārlēca pār grāvi, kas atdalīja šoseju no zemās dārziņa sētas. Jātnieks pamāja ar pletni gulētājiem — Pavkam un Kļimkam:

—     Ei, puiši, panāciet šurpl

Pavka un Kļimka pietrūkās kājās un pieskrēja pie sētas. Jātnieks bija gluži nokūpējis, bieza pelēku ceļa putekļu kārta klāja pakausī atsisto naģeni, aizsargkrāsas blūzi un tādas pašas krāsas bikses. Izturīgā karavīru siksnā karājās nagans un divas vācu bumbas.

—    Atnesiet ūdeni, ko nodzerties, zēnil — jātnieks palūdza un, kad Pavka ieskrēja mājā pēc ūdens, uzrunāja Serjožku, kas platām acīm lūkojās viņā: — Saki, puis, — kāda vara pilsētā?

Serjožka aizgūtnēm sāka klāstīt svešajam visus pilsētas jaunumus:

—    Nekādas varas mums nav jau divas nedēļas. Pašaizsardzība mums vara. Visi iedzīvotāji pēc kārtas iet pa nakti apsargāt pilsētu. Un kas jūs tādi būsiet? — viņš savukārt apjautājās.

—     Nu, daudz gribēsi zināt — drīz kļūsi vecs, — jātnieks atsmaidīja.

No mājas joza Pavka, turēdams rokās krūzi ar ūdeni.

Jātnieks kāri, vienā paņēmienā izdzēra to tukšu, atdeva Pavkam krūzi, saraustīja pavadu un, uz vietas palaidis zirgu auļos, lēkšoja projām uz sila pusi.

—    Kas tas bija? — Pavka neizpratnē jautāja Kļimkam.

—     Kā lai es zinu? — tas, plecus paraustījis, atteica.

—     Droši vien atkal Vara mainīsies. Tāpēc jau Ļeščinski vakar aizvācās. Bet, ja bagātie laižas lapās, tātad nāks partizāni, — galīgi un stingri šo politisko jautājumu izlēma Serjožka.

Argumenti bija tik pārliecinoši, ka Pavka un Kļimka viņam piekrita.

Puikas vēl nepaspēja to, kā nākas, pārrunāt, kad uz šosejas nodimdēja pakavi. Visi trīs traucās pie žoga.

No sila gar mežziņa māju, ko zēni tikko varēja saskatīt, virzījās cilvēki, pajūgi un necik tālu no šosejas kādi piecpadsmit jātnieki ar šautenēm šķērsām pār segliem. Pašā priekšā divi: viens — pavecāks, aizsargkrāsas frencī, oficieru siksnām sajozies, ar binokli uz krūtīm, un viņam līdzās tas pats tikko redzētais jātnieks. Vecākajam pār frenci sarkana lente.

—    Nu, ko es teicu? — Serjožka iegrūda Pavkam dunku itnoi — Redzi, sarkana lente. Partizāni. Lai man acis izsprāgst no pieres - partizāni … — Un, ieūkšojies aiz prieka, viņš kā putns pārsviedis pāri sētai uz ielas.

Abi draugi viņam sekoja. Visi trīs nu stāvēja šosejas malā un vēroja jātniekus tuvojamies.

Jātnieki bija jau pavisam tuvu. Zēnu paziņa pamāja viņiem un, rādīdams ar pletni uz Ļeščinsku māju, jautāja:

—     Kas šai mājā dzīvo?

Cenzdamies nepalikt jātnieka zirgam iepakaļ, Pavka stāstīja:

—    Te advokāts Ļeščinskis dzīvo. Vakar aizmuka. Skaidrs, ka no jums nobijās . . .

—    Kā tad tu zini, kas mēs tādi esam? — pusmūža vīrs smaidīdams apjautājās.

Pavka, rādīdams uz lenti, atbildēja:

—     Un kas tad tas? Uzreiz var redzēt.

Uz ielas saradās ļaudis, ziņkārīgi noraudzīdamies uz nodaļu, kas iejāja pilsētā. Mūsu draugi stāvēja šosejas malā un arī vēroja apputējušos, nogurušos sarkangvardus.

Kad pa akmeņiem aizdārdēja nodaļas vienīgais lielgabals un aizbrauca rati ar ložmetējiem, zēni uz pēdām posa partizāniem pakaļ un izklīda pa mājām tikai tad, kad nodaļa apstājās pilsētas centrā un sāka izvietoties pa dzīvokļiem.

Vakarā Ļeščinsku nama plašajā viesistabā, kur bija apmeties nodaļas štābs, pie liela, izgriezumiem rotāta galda sēdēja četri: trīs no komandējošā sastāva un nodaļas komandieris biedrs Bulgakovs, pavecāks vīrs ar sarmu matos.

Izplājis uz galda guberņas karti, Bulgakovs vilka pa to ar nagu, iezīmēdams līnijas, un uzrunāja pretimsēdētāju — vīru ar lieliem vaigu kauliem un spēcīgiem zobiem:

—    Tu, biedri Jermačenko, saki, mums šeit vajadzēs kauties, bet es domāju — rīta agrumā jāatkāpjas. Labi būtu pat naktī, bet ļaudis noguruši. Mūsu uzdevums ir atiet līdz Kazatinai, iekām tur nokļuvuši vācieši. Turēties pretī ar mūsu spēkiem — tas taču ir smieklīgi… Viens lielgabals un trīsdesmit šāviņu, divsimt durkļu un sešdesmit zobenu — briesmīgs spēks… Vācieši gāžas kā dzelzs lavīna. Kauties mēs varēsim, tikai apvienojušies ar citām atejošām sarkano daļām. Biedri, jāņem taču vērā, ka bez vāciešiem mums ceļā ir daudz dažādu kontrrevolucionāru bandu. Manas domas ir — rīt no paša rīta atkāpties, uzspridzinot tiltiņu aiz stacijas. Kamēr vācieši to savedīs kārtībā, paies divas trīs dienas. Viņu virzīšanās uz priekšu pa dzelzceļu aizkavēsies. Kā jūs domājat, biedri? Izlemsim, — viņš uzrunāja pie galda sēdošos.

Stružkovs, kas sēdēja šķērsu iepretim Bulgakovam, nočāpstināja lūpas, paraudzījās kartē, tad uz Bulgakovu un pēdīgi ar mokām izdabūja kaklā iesprūdušos vārdus:

—     Es . . . pie . . . krītu Bulgakovam.

Visjaunākais strādnieks darba blūzē piekrita:

—     Bulgakovs pareizi runā.

Un tikai Jermačenko, tas, kas dienā bija runājis ar zēniem, noraidoši papurināja galvu.

—    Kāda velna pēc tad mēs nodaļu vācām kopā? Lai vāciešu priekšā atkāptos bez kaujas? Manuprāt, mums te vajag ar viņiem likt pieres kopā. Apnicis zaķa pastalas valkāt. . . Bijusi mana vaļa, es te kautos bez vārda runas. — Viņš spēji atgrūda krēslu, piecēlās un sāka soļot pa istabu.

Bulgakovs pārmetoši paraudzījās viņā.

—    Kauties vajag ar ziņu, Jermačenko. Bet sviest cilvēkus drošā sakāvē un nāvē — to mēs nedrīkstam. Un tas jau arī būtu smieklīgi. Mums pa pēdām nāk Vesela divīzija ar smago artilēriju, bruņu mašīnām . . . Nevajag dzīt bērnišķības, biedri Jermačenko … — Un, jau pievērsdamies pārējiem, nobeidza: — Tātad nolemts — rīt no rīta atkāpjamies… Nākamais jautājums — par sakariem, — Bulgakovs turpināja apspriedi. — Tā kā mēs aizejam pēdējie, mūsu uzdevums ir noorganizēt darbu vācu aizmugurē. Seit ir liels dzelzceļu mezgls, pilsētelei ir divas stacijas. Mums jāparūpējas, lai stacijā strādātu uzticams biedrs. Tūliņ izlemsim, kuru no mūsējiem atstāt šeit darba organizēšanai. Nosauciet kandidātus.

—    Es domāju, šeit vajadzētu palikt matrozim Zuhrajam, — sacīja Jermačenko, pienākdams pie galda. — Pirmkārt, Žuhrajs ir šejienietis, otrkārt, viņi ir atslēdznieks un montieris—varēs iestāties darbā stacijā. Fjodoru neviens nav redzējis kopā ar mūsu nodaļu, viņi ieradīsies tikai nakti. Viņš ir puisis ar galvu un darbu šeit noorganizēs. Manuprāt, viņš šim uzdevumam visvairāk piemērots.

Bulgakovs pamāja ar galvu.

—    Pareizi, esmu ar tevi vienis prātis, Jermačenko. Jūs, biedri, neiebilstat? — viņš jautāja pārējiem. — Nē. Tātad jautājums izlemts. Mēs atstāsim Zuhrajam naudu un mandātu darbam… Tagad trešais — pēdējais jautājums, biedri, — Bulgakovs turpināja. — Tas ir jautājums par ieročiem, kas atrodas pilsētā. Šeit ir vesela noliktava ar šautenēm — divdesmit tūkstošu gabalu — kas palikušas vēl no cara laikiem. Tās sakrautas kādas zemnieku mājas šķūnī un rūsē tur, visu aizmirstas. Man to papauda zemnieks, kuram pieder šķūnis. Grib tikt no tām vaļā . .. Atstāt šo noliktavu vāciešiem, protams, nevar. Es domāju, tā jānodedzina. Un tūliņ uz vietas, lai pret rītu viss būtu kārtībā. Taču aizdedzināt bīstami: šķūnis ir pilsētas nomalē starp būdeļnieku sētām. Var aizdegties viņu ēkas.

Plecīgais Stružkovs, sen neskūtās bārdas rugājiem apaugušu seju, kļuva rosīgs:

—    Kā … kā . .. kāpēc … de .. . dedzināt? Es d .. . domāju — iz . . . izdalīt ieročus ie . . . iedzīvotājiem.

Bulgakovs aši apsviedās pret viņu:

—     Izdalīt tu saki?

—     Pareizi. Re, tas ir pareizi! — sajūsmināts iesaucās Jermačenko. — Izdalīt tos strādniekiem un pārējiem iedzīvotājiem, kas gribēs! Būs vismaz, ar ko vāciešiem sānus pakasīt, kad galīgi spiedīs pie sienas. Spiest jau nu spiedīs cieši. Un, kad nevarēs vairs izturēt, gan tad puiši ķersies pie ieročiem. Stružkovs pareizi sacīja: izdalīti Derētu pat uz sādželēm aizvest. Zemnieciņi nobāzīs tās labi dziļi, un, kad vācieši sāks rekvizēt tīrā, tad šīs šautenītes — ai, kā noderēsi

Bulgakovs iesmējās:

—    Jā gan, bet vācieši taču pavēlēs ieročus atdot, un visi tos aiznesīs un atdos.

Jermačenko apstrīdēja:

—    Nu nē, visi nenesīs. Dažs aiznesīs, bet dažs labs paturēs.

Bulgakovs pārlaida sēdētājiem jautājošu skatienu.

—     Izdalīsim, izdalīsim šautenes, — Jermačenko un Stružkovu atbalstīja arī jaunais strādnieks.

—     Nu, ko tur vairāk, tad jau izdalīsim, — Bulgakovs piekāpās.

—     Tie tad arī būtu visi jautājumi, — viņš teica, celdamies no galda.

—   Tagad varam līdz rītam atpūsties. Kad atjās 2uhrajs, lai ienāk pie manis. Es ar viņu parunāšu. Bet tu, Jermačenko, ej pārbaudi posteņus.

Palicis viens, Bulgakovs iegāja saimnieku guļamistabā blakus viesistabai un, paklājis uz matrača šineli, apgūlās.

Rītā Pavka nāca mājās no elektrostacijas. Jau veselu gadu viņš strādāja par kurinātāja palīgu.

Pilsētā valdīja neparasta rosme. Viņš to uzreiz pamanīja. Pa ceļam aizvien biežāk un biežāk gadījās satikt pretimnācējus, kas nesa pa vienai, pa divām un pat pa trim šautenēm. Nesaprazdams, ko tas nozīmē, Pavka steidzās uz mājām. Pie Ļeščinsku viensētas sēdās zirgos viņa vakarējie paziņas.

Ieskrējis mājās, uz ātru roku nomazgājies un no mātes dabūjis zināt, ka Artjoma vēl nav, Pavka izmetās laukā un joza pie Serjožkas Bruzžaka, kas dzīvoja pilsētas viņā galā.

Serjožka bija mašīnista palīga dēlēns. Viņa tēvam bija pašam sava maza mājiņa un tikpat maza saimniecība. Izrādījās, ka Serjožkas nav mājās. Viņa māte, tiļkla sieva ar baltu seju, īgni pavērās Pavkā.

— Tad vilks viņu zina, kur viņš dauzās apkārti Aizlikās ar mazu gaismiņu, vai nelabais viņu dīda. Ieročus, stāsta, nez kur dalot, tad droši vien tur ij būs. Žagarus jums vajag uzdot, smurguļa karotāji. Izlaidušies pārlieku. Nekāda gala vairs. Pats laba sprīža garumā, bet — ko tu neteiksi — ķeršoties pie ieročiem! Tu viņam, negalniekam, pasaki: ja kaut vienu patronu atnesīs mājās, galvu noraušu. Sastiepj te visādu draņķi, ej tad pēc tam atbildi. Un ko tad tu, arī turpat iedams?

Taču Pavka vairs neklausījās ērcīgajā Serjožkas māmuļā un drāzās laukā. »

Pa šoseju nāca kāds vīrs un nesa uz katra pleca pa šautenei.

—     Tēvoci, pasaki — kur dabūji? — Pavka pieskrēja viņam klāt.

—     Eku tur, Verhovinā, dala.

Pavka šķina, cik jaudas, uz norādīto vietu. Izskrējis cauri diviem kvartāliem, viņš sagrūdās ar zeņķi, kas stiepa smagu kājnieku šauteni ar durkli.

—     Kur ņēmi šauteni? — Pavka viņu apturēja.

—     Iepretim skolai karavīri dala, bet nekā vairs nav. Visas izķertas. Cauru nakti dalīja, tukšas kastes vien mētājas. Es jau otru nesu, — zeņķis ar lepnumu piebilda.

Dabūtā ziņa Pavku briesmīgi apbēdināja.

«E, velns, vajadzēja uzreiz drāzt turp un nevis iet vēl uz mājām!» viņš izmisis domāja. «Nu kā es tā varēju nopurgātl»

Te pēkšņi viņam iešāvās prātā laba doma, viņš strauji apcirtās un, trijos lēcienos panācis zeņķi, ar visu spēku izrāva tam šauteni no rokām.

—     Tev viena jau ir — pietiek! Bet šī būs man, — Pavka paziņoja tonī, kas nepie|āva ierunas.

Pārskaities par laupīšanu gaišā dienas laikā, zeņķis klupa Pavkam virsū, bet tas atlēca soli atpakaļ un, durkli uz priekšu pavērsis, uzsauca:

—     Vācies, citādi uzdursies!

Zeņķis aiz dusmām apraudājās un,

bezspēcīgā niknumā lamādamies, diedza atpakaļ. Bet Pavka apmierināts joza uz mājām. Pārsviedies pāri žogam, ieskrēja šķūnītī, nobāza iegūto šauteni aiz jumta spāres un, priecīgi svilpodams, iegāja istabā.

Jauki ir vasaras vakari Ukrainā tādās mazās pilsētelēs — miestiņos kā Sepetovka, kur centrs ir pilsētiņa, bet nomales—zemnieku sētas.

Tādos rāmos vasaras vakaros visi jaunie ir ārā. Meičas, puiši — visi piemetušies ap saviem lieveņiem, augļu un puķu dārziņos, taisni uz ielas, uz būvei sagāztiem baļķiem, gan bariņos, gan pa pārīšiem. Skan smiekli, dziesmas.

Gaiss ņirb no valgmes un ziedu smaržas. Debesu dzīlē tikko samanāmas kā jāņtārpiņi mirgo zvaigznes, un balss aizskan tālu, tālu . . .

Pavka mīl savas harmonikas. Ar maigu rūpību gulda uz ceļiem dziedošo Vīnes divrindeni. Veiklie pirksti liegi pieskaras taustiņiem, aši pārslīd visiem pēc kārtas no augšas uz leju. Nodvešas basi, un harmonikas rauj vaļā skanīgu, nebēdīgu deju.

Harmonikas lokās, un kā lai tur nesāk virpuļot dejā? Nevar nociesties — kājas pašas cilājas. Kvēli elpo harmonikas, jauki dzīvot pasaulēl

Šovakar gāja sevišķi līksmi. Uz baļķiem pie mājas, kur dzīvo Pavka, sapulcējušies jaunieši, lieli smējēji, bet skaļāk par visiem smējās Galočka, Pavkas kaimiņiene. Akmeņkaļa meitai tīk padejot, padziedāt jauniešu pulciņā. Bals? viņai ir pazema, dziļa, samtaina.

Pavka no viņas mazliet raujas. Mēlīte viņai asa. Galočka apsēstas Pavkam līdzās uz baļķiem, apskauj viņu un skaļi smejas:

—     Eh tu, brašo spēlmanītl 2ēl, par maz vēl pastiepies puisis, citādi — būtu man vīriņš pašā laikāl Mīlu spēlmaņus, sirds vai kūst, viņos raugoties.

Pavka nosarkst līdz matu galiem, labi, ka vakara nokrēslī nevar redzēt. Pavirzās nostāk, bet draiskule tur viņu cieši un nelaiž vaļā.

—     Nu, kur tu, mīļiņais, bēdz? Tad ta gan līgavainītis, — viņa joko.

Pavka ar plecu jūt viņas vingrās krūtis, un no tā viņu pārņem nemiers, satraukums, bet smiekli visapkārt sabango parasti tik kluso ielu.

Pavka atspiežas ar roku pret Galočkas plecu un saka:

—    Tu mani traucē spēlēt, paej nost.

Un atkal smieklu šalts, ķircināšanās, joki. Iejaucas Marusja:

—    Pavka, uzspēlē kaut ko skumīgu, kas sirdi velk no krūtīm laukā. Gausi stiepjas plēšas, pirksti liegi slīd pār taustiņiem. Visiem pazīstama, mīļa melodija. Gaļina pirmā to uztver. Viņai piebiedrojas Marusja un pārējie.

Nākam kopā, gaitinieki, tēva sētiņā-i, te mums jauki, te mums labi, skumjās padziedāti . . .

Un pāri mežu galiem tālē aizlīgo skanīgās, jauneklīgās balsis.

—     Pavkal — Tā ir Artjoma balss.

Pavka sabīda kopā harmoniku plēšas, sasprādzē siksnas.

—     Sauc, es eju. Marusja lūdzas:

—     Nu, pasēdi vēl, mazdrusciņ uzspēlē. Gan jau paspēsi aiziet. Bet Pavka steidzas.

—    Nē. Rīt spēlēsim atkal, bet pašlaik jāiet. Artjoms sauc. — Un viņš jož pāri ielai uz mājām.

Atvēris istabiņas durvis, redz — pie galda sēž Artjoma biedrs Romāns un vēl kāds trešais—nepazīstams.

—     Tu mani sauci? — Pavka vaicāja.

Artjoms pameta Pavkam ar galvu un uzrunāja svešo:

—     Te jau viņš ir, tas mans brāļuks. Tas pasniedza Pavkam mezglainu roku.

—    Zini ko, Pavka, — Artjoms uzrunāja brāli. — Tu stāsti, ka jums tur elektrostacijā montieris saslimis. Rīt izdibini, vai viņa vietā nepieņems cilvēku, kas darbu pieprot. Ja vajag, tad atnāc un pasaki.

Svešais iejaucās:

—     Nē, es iešu viņam līdzi. Pats aprunāšos ar īpašnieku.

—    Nuka vajag. Šodien taču stacija nestrādāja, tāpēc ka Stankovičs saslimis. Saimnieks divas reizes atskrēja, meklēja kādu, kas varētu atvietot, bet nesadabūja. Laist staciju darbā ar kurinātāju vien nepa- drīkstēja. Bet montieris saslimis ar tīfu.

— Nu, tātad tas būtu kārtībā, — svešais sacīja. — Rīt es iegriezīšos pie tevis, tad iesim reizē, — viņš teica Pavkam.

— Labi.

Pavka sastapās ar nepazīstamā pelēkajām, mierīgajām acīm,, kas viņu vērīgi pētīja. Stingrais, nekustīgais skatiens mazliet mulsināja Pavku. Pelēkie svārki aizpogāti no augšas līdz apakšai, uz platās, spēcīgās muguras cieši apspīlēti, varēja redzēt, ka valkātājam tie pašauri. Plecus ar galvu savienoja drukns, gluži kā vērša kakls, un viņš pats bija spēka pierietis kā vecs, stiprs ozols.

Atvadīdamies Artjoms teica:

— Pagaidām visu labu, 2uhraj. Rīt iesi brāļukam līdzi un visu to lietu nokārtosi.

Vācieši ienāca pilsētā trīs dienas pēc nodaļas aiziešanas. Viņu ierašanos pavēstīja lokomotīves svilpe stacijā, kas pēdējās dienās bija stāvējusi pamesta. Pa pilsētu klīda ziņa:

— Vācieši nāk.

Un pilsēta sāka ņudzēt kā satraukts skudru pūznis, kaut gan visi sen zināja, ka vāciešiem jānāk. Taču nez kāpēc nebija tam lāgā ticējuši. Un nu šie briecmīgie vācieši nevis vairs nāk, bet ir jau klāt, te, pilsētā.

Visi iedzīvotāji salipa ap žogiem, pie vārtiņiem. Uz ielas iziet baidījās.

Vācieši nāca ķēdē pa abām pusēm, atstādami šoseju brīvu, tumšzaļos mundieros, ar dūrienam tvertām šautenēm, šautenēm stobru galos durkļi, plati kā dunči. Galvā smagas tērauda bruņu cepures. Katram plecos milzīga mugursoma. Viņi nāca no stacijas uz pilsētu nepārtrauktā virtenē, ar sasprjngtu piesardzību, ik mirkli gatavi pretsitienam, kaut gan dot viņiem triecienu neviens pat negrasījās.

Priekšā soļoja divi oficieri ar mauzeriem rokās. Šosejas vidū — hetmaņa staršina, tulks zilā ukraiņu županā, papahu galvā.

Vācieši sapulcējās četrstūrī uz laukuma pilsētas centrā. Norībēja bungas. Salasījās neliels pūlis sadūšojušos iedzīvotāju. 2upanā tērpies hetmanietis uztrausās uz aptiekas lievenēm un skaļi nolasīja komandanta majora Korfa pavēli.

Pavēle skanēja:

Pavēlu:

Visiem pilsētas iedzīvotājiem divdesmit četru stundu laikā nodot visus viņu rīcībā esošos šaujamos un aukstos ieročus. Par šās pavēles neizpildīšanu draud nošaušana.

Pilsētā tiek izsludināts karastāvoklis, un staigāšana pēc pulksten astoņiem vakarā aizliegta.

Pilsētas komandants majors Korfs.»

Namā, kur agrāk bija atradusies pilsētas valde un pēc revolūcijas novietojusies Strādnieku deputātu padome, ierīkojās vācu komandantūra. Pie nama lievenēm stāvēja sargzaldāts ne vairs tērauda bruņu cepurē, bet parādes ķiverē ar milzīgu ķeizara ērgli. Tepat pagalmā bija arī novietne nododamajiem ieročiem.

Nošaušanas draudu sabiedētie iedzīvotāji augu dienu nesa atdot ieročus. Pieaugušie nerādījās. Ieročus nesa jaunieši un puikas. Vācieši nevienu neaizturēja.

Tie, kas negribēja nest, naktī nosvieda ieročus tieši uz šosejas, un no rīta vācu patruļas vāca tos kopā, krāva kara ratos un veda uz komandantūru.

Vienos dienā, kad izbeidzās ieroču nodošanas termiņš, vācu zaldāti skaitīja savas trofejas. Pavisam bija nodotas četrpadsmit tūkstošu šauteņu. Tātad sešus tūkstošus šauteņu vācieši atpakaļ nedabūja. Vispārējā kratīšana, ko viņi izdarīja, deva ļoti niecīgus rezultātus.

Nākamās dienas rītausmā ārpus pilsētas pie vecās ebreju kapsētas nošāva divus dzelzceļa strādniekus, pie kuriem kratīšanā bija atrastas noglabātas šautenes.

Noklausījies pavēli, Artjoms steidzās uz mājām. Pagalmā viņš sastapa Pavku, saņēma to aiz pleca un klusā, bet stingrā balsī no- vaicāja:

—     Vai tu atnesi kaut ko mājās no noliktavas?

Pavka taisījās noklusēt par šauteni, taču melot brālim negribējās, un viņš visu izstāstīja.

Abi aizgāja uz šķūni. Artjoms izvilka aiz spāres aizbāzto šauteni, izņēma tai aizslēgu, nomauca durkli un, satvēris šauteni aiz stobra, atvēzējās un ar visu spēku trieca to pret sētas stabu. Laide sašķīda. Šautenes atliekas viņš pa roku galam aizsvieda tukšajā laukumā aiz dārziņa. Durkli un aizslēgu Artjoms iemeta atejā.

Visu to izdarījis, Artjoms pagriezās pret brāli.

—    Neesi vairs mazais bērns, Pavka, pats saproti, ka ar ieročiem nav ko spēlēties. Es tev no tiesas saku — mājās nekā nenes. Tu zini, ka tagad tas var maksāt dzīvību. Pielūko, nemāni mani, citādi — atnesīsi ko, atradīs, mani pirmo par to nošaus. Tevi, smurguli, jau neaiztiks. Laiki tagad draņķīgi, vai saproti?

Pavka apsolījās nekā mājās nenest.

Kad abi gāja pāri pagalmam uz istabu, pie Ļeščinsku vārtiem apstājās kaleša. No tās izkāpa advokāts ar sievu un viņu bērni — Nellija un Viktors.

—    Atlidojuši putniņi, — Artjoms nikni noteica. — Eh, nupat sākas ļembasts, jupis viņus saspērisl — Un iegāja iekšā.

Visu dienu Pavkam bija skumīgs prāts šautenes dēļ. Tai pašā laikā viņa draugs Serjožka visiem spēkiem cīnījās pa veco, pamesto šķūni, ar lāpstu rakdams sienmalī bedri. Beidzot bedre bija gatava. Serjožka tajā ieguldīja trīs gluži jaunas, lupatās ievīstītas šautenes, ko bija dabūjis pie dalīšanas. Atdot tās vāciešiem viņš netaisījās, neba tādēļ cauru nakti bija mocījies, lai nu šķirtos no sava guvuma.

Aizbēris bedri, viņš zemi cieši noblietēja, sastiepa nolīdzinātajā vietā gružu un vecu grabažu kaudzi. Kritiski aplūkodams savu pūļu rezultātu un būdams ar to mierā, noņēma no galvas naģeni un norausa sviedrus no pieres.

«Nu, tagad lai meklē. Un, ja atradīs, tad — nav zināms, kam šķūnis pieder.»

Pavka nemanot sadraudzējās ar skarbo montieri, kas jau kldu mēnesi strādāja elektrostacijā.

2uhrajs izrādīja kurinātāja palīgam dinamo uzbūvi un iepazīstināja viņu ar darbu.

Matrozim patika apķērīgais puika. Savās brīvajās dienās 2uhrajs bieži vien iegriezās pie Artjoma. Prātīgais un nopietnais matrozis pacietīgi klausījās visus nostāstus par dzīvi, it īpaši, kad māte žēlojās par Pavkas nedarbiem. Viņš prata Mariju Jakovļevnu tā nomierināt, ka tā aizmirsa savas nedienas un kļuva možāka.

Kādu reizi 2uhrajs apturēja Pavku elektrostacijas pagalmā starp sakrautajām malkas grēdām un pasmaidījis ierunājās:

—    Māte stāsta, tu esot uz kaušanos. «Viņš man,» saka, «tāds kaus- līgs kā gailis.» — 2uhrajs atzinīgi iesmējās. — Kauties vispār nav tik peļami, jāzina tikai, ko sist un par ko sist.

Pavka, nezinādams, vai 2uhrajs par viņu smejas vai runā nopietni, atbildēja:

—     Es velti nekaujos, vienmēr par taisnību.

Negaidot Žuhrajs piedāvājās:

—    Vai gribi, iemācīšu tevi kauties pa īstam?

Pavka izbrīnījies pavērās viņā.

—     Kā tā — pa īstam?

—    Gan redzēsi.

Un Pavka noklausījās pirmo īso lekciju par angļu boksu.

Viegli Pavkam šī māka nedevās rokā, taču apgūt viņš to apguva lieliski. Dažu labu reizi, 2uhraja dūres notriekts, viņš aizlidoja ten- teriski, tomēr bija cītīgs un pacietīgs skolnieks.

Kādā karstā dienā Pavka, pārnācis no Kļimkas, paslaistījies pa istabu un neatradis sev darbu, nolēma uzkāpt savā iemīļotajā vietiņā — uz būdas jumta dārza stūrī aiz mājas. Viņš šķērsoja pagalmu, iegāja dārziņā un, nonācis pie dēļu šķūneļa, gar paksi uzrāpās uz jumta. Izlīdis cauri biezajiem ķiršu zariem, kas slīga pār jumtu, viņš aizrāpās līdz jumta vidum un atgūlās saulgozī.

Būda ar vienu malu pieslējās Ļeščinsku dārzam, un, ja aizrāpās līdz jumta malai, varēja pārredzēt visu dārzu un pusi no mājas. Pavka pabāza galvu pāri korei un ieraudzīja pagalma stūri un tur piebraukto kalešu. Varēja redzēt, ka Ļeščinsku dzīvoklī iemitinātā vācu leitnanta dieninieks ar suku tīra sava priekšnieka uzvalku. Pavka ne vienu reizi vien bija redzējis leitnantu pie viensētas vārtiem.

Leitnants bija drukns, sārtiem vaigiem, mazām, apcirptām Osiņām, valkāja pensneju un cepuri ar lakotu nagu. Pavka zināja, ka leitnants iekārtojies gala istabā, kuras logs vērās uz dārzu un no jumta bija redzams.

Patlaban leitnants sēdēja pie galda un kaut ko rakstīja, tad paņēma uzrakstīto un izgāja. Nodevis vēstuli dieniniekam, viņš pa dārza celiņu gāja uz vārtiņiem, kas veda uz ielu. Pie vīteņu lapenes apstājās, redzams, ar kādu runāja. No lapenes iznāca Nellija Ļeščinska. Paņēmis viņu zem rokas, leitnants devās uz vārtiņiem, un abi izgāja uz ielas.

Pavka to visu vēroja. Viņš jau taisījās laisties miegā, kad ieraudzīja leitnanta istabā ieejam dieninieku. Tas pakāra uz vadža mundieri, atvēra logu dārza pusē un, uzkopis istabu, izgāja un pievēra aiz sevis durvis. Tūliņ Pavka viņu pamanīja pie staļļa, kur stāvēja zirgi.

Pa vaļējo logu Pavka varēja labi pārredzēt visu istabu. Uz galda bija siksnas un vēl kaut kas spožs.

Nepārvaramas ziņkāres urdīts, Pavka klusu pārlīda no jumta uz ķiršu koku un pa stumbru nošļūca Ļeščinsku dārzā. Saliecies viņš ar pāris lēcieniem nokļuva pie atvērtā loga un ielūkojās istabā. Uz galda gulēja josta ar portupeju un maksts ar lielisku divpadsmit patronu «manliheru».

Pavkam aizrāvās elpa. Dažus acumirkļus viņš cīnījās ar sevi, bet tad, trakas pārgalvības» aizrauts, pārliecās, paķēra maksti un, izvilcis no tās gluži jaunu oksidēta tērauda revolveri, nolēca dārzā. Pametis skatienu uz visām pusēm, viņš piesardzīgi iebāza revolveri kabatā un šķina cauri dārzam uz ķiršu koku. Veikli kā pērtiķis uzrāpies uz jumta, Pavka atskatījās. Dieninieks mierīgi tērzēja ar zirgu puisi. Dārzā bija kluss . . . Viņš notrausās no šķūņa un diedza uz mājām.

Māte rosījās virtuvē, gatavodama pusdienas, un nelikās Pavku manām . . .

Paķēris aiz lādes nomesto lupatu, Pavka iebāza to kabatā, nemanīts izslīdēja pa durvīm, izskrēja cauri dārzam, pārsviedās pār sētu un izkļuva uz ceļa, kas veda uz mežu. Pieturēdams ar roku revolveri, kas •magi dauzījās gar kāju, viņš drāzās, ko jaudas, uz veco, sagruvušo ķieģeļnīcu.

Kājas gandrīz pie zemes nemetās, vējš svilpoja gar ausīm.

Pie vecās ķieģeļnīcas bija klusu. Vietumis caurais skaidu jumts, indauzītu ķieģeļu kaudzes un sabrukušie cepļi uzdvesa grūtsirdību. Viss te bija aizaudzis ar nezālēm. Un tikai trīs draugi reizēm te sanāca kopā rotaļāties. Pavka Zināja daudz slepenu vietiņu, kur varēja noglabāt zagto dārgumu.

Iespraucies izlauztā cepļa caurumā, viņš piesardzīgi palūkojās Apkārt. Uz ceļa neviena neredzēja. Klusu šalkoja priedes, viegls vējiņš virpināja ceļa putekļus. Stipri smaržoja sveķi.

Pašā cepļa dibenā, visdziļākajā kaktiņā, Pavka noglabāja lupatā ievīstīto revolveri, piesedza to ar vecu ķieģeļu kaudzīti. Izlīdis ārā, mzkrāva cepļa caurumu ar ķieģeļiem, iegaumēja, kā tos salicis, un, izgājis uz ceļa, lēnām devās atpakaļ.

Kājas ceļgalos mazliet trīsēja.

«Ar ko tas viss beigsies?» viņš domāja, un sirds viņam tā kā nemierīgi sažņaudzās.

Uz elektrostaciju viņš devās pirms laika, lai tikai nebūtu mājās. Paņēma no sarga atslēgas un atslēdza platās durvis, kas veda uz telpu, kurā stāvēja motori. Un, tīrīdams velkmes caurumu, sūknēdams katlā ūdeni un iededzinādams kurtuvē uguni, visu laiku domāja:

«Kas gan tagad notiek Ļeščinsku vasarnīcā?»

Jau vēlu, ap pulksten vienpadsmitiem, pie Pavkas ienāca Zuhrajs, izsauca viņu ārā un klusu jautāja:

—     Kāpēc pie jums šodien bija kratīšana?

Pavka satrūcies nodrebēja:

—     Kāda kratīšana?

2uhrajs, brītiņu klusējis, piebilda:

—    Jā, nav lāgā. Vai neziņi, ko viņi meklēja?

Pavka zināja tīri labi, ko meklējuši, taču stāstīt Žuhrajam par revolvera zādzību neuzdrīkstējās.

Aiz satraukuma drebēdams pie visām miesām, viņš vaicāja:

—    Vai Artjomu arestēja?

—    Nevienu nearestēja, bet mājās visu apgrieza otrādi.

No šiem vārdiem kļuva mazliet vieglāk, taču satraukums nemitējās. Kādu brīdi katrs domāja savu. Viens no viņiem, zinādams kratīšanas iemeslu, baidījās par sekām, otrs nezināja un tāpēc saspringa uzmanībā.

«Velns viņus sazina, varbūt uzoduši kaut ko par mani? Artjoms par mani nekā nezina, bet kāpēc pie viņa kratīšana? Jābūt piesardzīgākam,» Zuhrajs domāja.

Klusēdami viņi šķīrās un gāja atpakaļ katrs pie sava darba.

Bet viensētā bija liels tracis.

Leitnants, pamanījis, ka revolvera nav, atsauca dieninieku; noskaidrojis, ka revolveris pazudis, viņš, parasti korekts un savaldīgs, no visa spēka iecirta dieniniekam pļauku pa ausi; tas salīgojās no sitiena, tad izstiepās kā stīga un stāvēja, vainīgi blisinādams acis, padevīgi gaidīja, kas būs tālāk.

Arī advokāts, ko izsauca dot paskaidrojumus, bija sašutis un atvainojās leitnantam, ka viņa mājā noticis tik nepatīkams gadījums.

Viktors Ļeščinskis, kas arī bija klāt, izteica aizdomas, ka revolveri varējuši nozagt kaimiņi, it īpaši huligāns Pāvels Korčagins. Tēvs ar skubu sāka skaidrot leitnantam dēla aizdomas, un tas bez kavēšanās deva rīkojumu izsaukt zaldātus un izdarīt kratīšanu.

Kratīšana nedeva nekādu panākumu. Gadījums ar revolvera pazušanu pārliecināja Pavku, ka pat tik riskanti pasākumi kādreiz beidzas laimīgi.

TREŠA NODAĻA

Toņa stāvēja pie atvērta loga. Viņa garlaikodamās raudzījās uz pazīstamo, mīļo dārzu, uz augstajām, šmaugajām papelēm, kas to ieskāva, tikko manāmi trīsodamas vieglajā vējiņā. Un šķita neticami, ka viņa veselu gadu nav redzējusi dzimto sētu. Likās, ka tikai vakar

viņa atstājusi visas šīs kopš bērnības pazīstamās vietas un šorīt ar rīta vilcienu atgriezusies mājās.

Nekas te nebija mainījies: tādas pašas līdzeni apgrieztas avenāju rindas, joprojām tikpat ģeometriski izzīmētie celiņi, gar malām apstādīti ar mātes iemīļotajām atraitnītēm. Dārzā viss tīrs jo tīrs un uzposts. Visur manāma mācīta mežkopja pedantiskā roka. Un Toņai uzdzen garlaicību šie notīrītie, akurāti izzīmētie celiņi.

Toņa paņēma ielasītu romānu, atvēra verandas durvis, nogāja pa kāpnēm dārzā, atgrūda mazos, krāsotos vārtiņus un lēnām soļoja uz stacijas dīķi pie ūdens sūknētavas.

Pārgājusi pāri tiltiņam, viņa nogrierās uz ceļa. Ceļš bija kā aleja. Pa labi dīķis, vītolu un bieza kārklāja ieskauts. Pa kreisi sākās mežs.

Viņa jau gribēja doties uz dīķiem, uz veco akmeņlauztuvi, bet apstājās, pamanījusi lejā pie dīķa pasviežamies gaisā makšķeri.

Noliekusies pār līku vītolu, viņa pašķīra ar roku kārklu zarus un ieraudzīja basu, saulē iedegušu puišeli augšpus ceļiem uzrotītām biksēm. Turpat līdzās — sarūsējusi skārda kārba ar tārpiem. Puisis bija aizrāvies ar savu darāmo un nemanīja Toņas vērīgo skatienu.

—    Vai tad te zivis ķeras?

Pavka dusmīgi atskatījās.

Pie vītola turēdamās, noliekusies zemu pie ūdens, stāvēja nepazīstama meitene. Viņa bija ģērbusies baltā matrožu blūzītē ar zili svītrotu apkakli un gaišpelēkos svārkos. īsas zeķītes ar košu maliņu cieši apņēma slaikās, iedegušās kājas brūnās kurpītēs. Kastaņbrūnie mati bija saņemti kopā smagā grīstē.

Roka ar makšķeri tikko manāmi nodrebēja, zoss spalvas pludiņš pameta ar galviņu, un no tā pār gludo līmeni aizvirmoja vilnīšu loki.

Aiz muguras atskanēja satraukta balstiņa:

—     Rausta, redziet, rausta . . .

Pāvels pavisam samulsis parāva makšķeri. Reizē ar ūdens šļakatām iznira tārpiņš, locīdamies uz āķa.

«Nu jau gan te ko izvilksi, ne velnal Nelabais viņu te uzgrūda,» Pavka ērcīgi domāja un, lai slēptu samulsumu, izmeta makšķeri labi tālu starp diviem lēpeņu puduriem, taisni tur, kur nevajadzēja mest, āķis varēja aizķerties aiz siekstas.

Apjēdza un nepagriezies nošņāca uz augšā sēdošās meitenes pusi:

—     Ko klaigājat? Tā visas zivis aizbēgs.

Un izdzirdēja no augšas zobgalīgu, ķircinošu balsi:

—    Tās jau sen aizbēgušas no jūsu izskata vien. Vai tad dienā kāds zivis ķer. Eh jūs nelgas zvejnieķeļil

Tas jau nu bija par daudz, lai kā Pavka pūlējās saglabāt pieklājību. Viņš piecēlās un, žokejnīcu uz pieres pastūmis, kas aizvien liecināja, ka viņš noskaities, raudzīdams izvēlēties visdelikātākos vārdus, teica:

—     Jūs, jaunkundz, gan varētu pašūties pie malas, vai.

Toņas acis gandrīz nemanāmi samiedzās, iedzirkstījās pavīdējušā smaidā.

—     Vai es jūs traucēju?

Balstiņā vairs nebija zobgalības, tanī jaudās kaut kas draudzīgs, samierinošs, un Pavka, kas nupat taisījās sarunāt rupjības šai nez no kurienes uzklīdušajai «jaunkundzei», jutās atbruņots.

—     Kas tur nu, skatieties vien, ja patīk. Man nav žēl, — viņš atļāva un, atkal apsēdies, pameta acis uz pludiņu. Tas tuvojās lēpeņu pudurim, un bija skaidrs, ka āķis aizķēries aiz saknes. Raut makšķeri Pavka neuzdrošinājās.

«Ja aizķersies, tad nost vairs nedabūs. Un šī, protams, smiesies. Būtu nu gājusi prom,» viņš prātoja.

Taču Toņa, apsēdusies ērtāk uz līkā vītola, kas viegli šūpojās, nolika uz ceļiem grāmatu un sāka vērot saulē iedegušo, melnacaino, neaptēsto puiku, kas viņu tik nelaipni bija saņēmis un tagad tīšuprāt nelikās par viņu ne zinis.

Dzidrajā ūdens spogulī Pavka labi redz sēdošo meiteni. Tā lasa, bet viņš palēnītēm velk aizķērušos makšķeres auklu. Pludiņš ienirst, aukla pretodamās savelkas.

«Aizķērusies, nolādētā!» viņam iešaujas prātā, bet, šķielēdams ūdenī, viņš tur redz atspoguļojamies smejošu purniņu.

Pār tiltiņu pie ūdens sūknētavas pārgāja divi jauni cilvēki — septītās klases ģimnāzisti. Viens ir depo priekšnieka inženiera Suharko dēls, septiņpadsmit gadu vecs lamzaks un slaists ar baltiem matiem un skropstām un mūsainu seju, skolā iesaukts par Raibo Surku, ar labu makšķeri un braši zobos iekostu papirosu. Viņam līdzās — Viktors Ļeš- činskis, slaids, izlutināts jauneklis.

Suharko, acis mirkšķinādams un pieliekdamies pie Viktora, sacīja:

—     Meitene kā odziņa, otras tādas šeit nav. Apgalvoju ro-man- tis-ka persona. Kijevā macas sestajā klasē, atbraukusi pa vasaru pie tēva. Tas ir šejienes virsmežzinis. Viņa ir pazīstama ar manu māsu Lizu. Es viņai pie reizes vēstulīti piesviedu, tādu, zini, augstā stilā. Iemīlējies, sak, esmu bezprātīgi un ar sirds trīsām gaidu jūsu atbildi. Pat no Nadsona sagramstīju attiecīgu pantiņu.

—    Nu, un kas iznāca? — Viktors ieinteresēts jautāja.

Suharko, mazliet samulsis, noteica:

—    Klīrējas, zini, slien degunu gaisā. Netērē papīru, saka. Bet tas no sākuma vienmēr tā. Es šinīs lietās esmu slīpēts. Zini, negribas pūlēties, ilgi lakstoties un apkārt dancot. Daudz labāk aiziet vakarā uz remontu barakām, tur par trijnieku tādu skaistuli var izvēlēties, ka pirkstiņus aplaizīsi. Un bez kādas lauzīšanās. Mēs ar Valku Tihonovu piestaigājam, vai tu ceļu meistaru pazīsti?

Viktors nicīgi saviebās.

—    Un tu nodarbojies ar tādām neķītrībām, Šura?

Sura pakošļāja papirosu, nospļāvās un zobgalīgi izmeta:

—    Ko tu neteiksi, šķīstības apustulis atradies! Zinām jau, ar ko nodarbojaties.

Viktors viņu pārtrauca un ievaicājās:

—    Tad tu mani ar šo iepazīstināsi?

—     Protams, ejam ātrāk. Vakarrīt viņa arī pati makšķerēja.

Draugi jau tuvojās Toņai. Izņēmis papirosu no mutes, Suharko, švītīgi izlocījies, paklanījās.

—     Sveicināti, mademoiselle Tumanova. Vai makšķerējat?

—    Nē, skatos, kā makšķerē, — Toņa atteica.

—    Jūs neesat pazīstami? — Suharko kļuva steidzīgs, ņemdams Viktoru aiz rokas. — Mans draugs Viktors Ļeščinskis.

Viktors samulsis sniedza Toņai roku.

—    Bet kāpēc jūs šodien nemakšķerējat? — Suharko raudzīja uzsākt sarunu.

—     Nepaņēmu līdzi makšķeri, — Toņa atbildēja.

—     Es tūliņ atnesīšu vēl vienu, — Suharko steidzīgi piedāvājās.

- Pagaidām pamakšķerējiet ar manu, es tūliņ atnesīšu.

Viņš turēja Viktoram doto solījumu iepazīstināt to ar Toņu un centās atstāt tos divatā.

—     Nē, mēs traucēsim. Te jau makšķerē, — Toņa atteicās.

—             Ko traucēsim? — Suharko jautāja. — Ak tā, šo te? — Viņš tikai nule pamanīja Pavku, kas sēdēja krūma ēnā. — Nu, to es no šejienes izlingošu viens divi.

Toņa nepaguva viņu atturēt. Viņš nokāpa lejā, kur Pavka makšķerēja.

—             Taisies, ka pazūdi tūliņ uz vietas, — Suharko uzklupa Pavkam. — Nu žiglāk, žiglāk, — viņš skubināja, redzēdams, ka Pavka mierīgi turpina makšķerēšanu.

Pavka pacēla galvu un uzmeta Suharko tādu skatienu, kas nesolīja nekā laba.

—     Lēnāk, lēnāk. Ko te plāties?

—             Ko-o-o?— Suharko aizsvilās. — Tu man vēl runāsi, nožēlojamais skrandulācil Vāc-cies projām no šejienes! — Un viņš ar zābaka purnu spēcīgi paspēra tārpu kārbiņu. Tā apsviedās gaisā un ieplunkšķēja ūdenī. Šļakatas no pašķīdušā ūdens iešļācās Toņai sejā.

—     Suharko, kā jums nav kauna! — viņa iesaucās.

Pavka pietrūkās kājās. Viņš zināja, ka Suharko ir tā depo priekšnieka dēls, kurā strādāja Artjoms, un, ja viņš tūliņ gāzīs pa šo uz- burbušo, rudo purnu, tad ģimnāzists sūdzēsies tēvam un šis gadījums noteikti nāks Artjomam ausīs. Tas bija vienīgais iemesls, kas viņu kavēja uz vietas izrēķināties.

Suharko, juzdams, ka Pāvels viņam tūliņ sitīs, metās uz priekšu un ar abām rokām iegrūda ūdens malā stāvošajam Pavkam pa krūtīm. Tas savēcināja rokas, saliecās, taču noturējās un ūdenī neiekrita.

Suharko bija divus gadus vecāks par Pavku un izdaudzināts par pirmo kausli un skandālistu.

Saņēmis grūdienu pa krūtīm, Pavka pilnīgi zaudēja savaldīšanos.

—             Ak tā! Nu tad še tev! — Un, īsi atvēzējies, iegāza Suharko pa seju. Tad, neļaudams viņam atgūties, stingri ieķērās ģimnāzista formas svārkos, pierāva viņu sev klāt un vilka ūdenī.

Stāvēdams līdz ceļiem ūdenī, samērcēdams savus spožos saiš- zābakus un bikses, Suharko visiem spēkiem pūlējās izrauties no Pāvela stingrajām rokām. Iegrūdis ģimnāaistu ūdenī, Pavka izlēca uz krasta.

Vai traks aiz dusmām Suharko drāzās Pavkam pakaļ, gatavs saplosīt to gabalos.

Izlēcis uz krasta un aši apsviedies pret Suharko, kas dzinās viņam virsū, Pavka atcerējās:

«Atbalstīties uz kreisās kājas, labā saspringta un mazliet saliekta. Sitiens pa zodu ne tikai ar roku, bet ar visu ķermeni no apakšas uz augšu.»

—     Vvvviensl . . .

Noklaudzēja zobi. Iespiedzies aiz drausmīgām sāpēm zodā un sakostajā mēlē, Suharko ērmīgi savicināja rokas un smagi ar visu augumu iegāzās ūdenī.

Uz krasta nevaldāmi un skaļi smējās Toņa.

—     Bravo, bravo! — viņa, plaukstas sizdama, sauca. — Tas ir lie-

liskil

Paķēris makšķeri, Pavka rāva to un, norāvis aizķērušos auklu, izlēca uz ceļa.

Projām ejot, vēl dzirdēja, kā Viktors teica Toņai: — Tas ir pats rūdītākais huligāns — Pavka Korčagins.

Stacijā kļuva ne«nierīgi. No līnijas nāca baumas, ka dzelzceļnieki sākot streikot. Lielajā kaimiņu stacijā depo strādnieki bija ievārījuši putru. Vācieši arestēja divus mašīnistus, ko turēja aizdomās par uzsaukumu pārvadāšanu. Strādniekos, kas bija saistīti ar laukiem, sākās lieli nemieri, ko izraisīja rekvizīcijas un muižnieku atgriešanās savās muižās.

Hetmaņa stražņiku pletnes slānīja zemnieku muguras. Guberņā izvērsās partizāņu kustība. Skaitījās jau savas desmit partizāņu nodaļas, ko bija organizējuši boļševiki.

Zuhrajam šinīs dienās nebija miera. Pa šo laiku, uzturēdamies pilsētiņā, viņš veica lielu darbu. Iepazinās ar daudziem dzelzceļa strādniekiem, dažkārt piedalījās māju ballītēs, kur sanāca kopā jaunieši, un noorganizēja spēcīgu grupu no depo atslēdzniekiem un kokzāģētavas strādniekiem. Raudzīja uztaustīt Artjomu. Uz viņa jautājumu, ko Artjoms domā par boļševikiem un partiju, zaļoksnējais atslēdznieks atbildēja:

— Zini, Fjodor, es no tām partijām maz ko saprotu. Bet palīdzēt vienmēr esmu gatavs, ja būs vajadzība. Vari uz mani paļauties.

Fjodors palika apmierināts arī ar to, zināja, ka Artjoms ir savu ļaužu un, ja reiz ko teicis, tad arī izdarīs. Bet līdz partijai, var redzēt, cilvēks nav vēl nonācis. «Nekas, laiciņš tagad tāds, ka drīz vien mācību izies,» matrozis domāja.

No elektrostacijas Fjodors pārgāja darbā uz depo. Te bija brīvākas rokas: elektrostacijā viņš bija atrauts no dzelzceļa.

Kustība uz dzelzceļa bija visai dzīva. Tūkstošos vagonu vācieši dzina projām uz Vāciju visu, ko bija Ukrainā salaupījuši: rudzus, kviešus, lopus.

Negaidot hetmaņa stražņiki apcietināja stacijas telegrāfistu Pono- marenko. Komandantūrā viņu nežēlīgi sita, un viņš acīmredzot bija izstāstījis, ka depo strādnieks Romāns Sidorenko, Artjoma biedrs, aģitējot.

Romānu apcietināt darba laikā atnāca divi vācieši un hetmanietis — stacijas komandanta palīgs. Piegājis pie skrūvgalda, kur strādāja Romāns, hetmanietis, ne vārda neteicis, ievilka viņam ar nagaiku pa seju.

—     Nāc līdzi, nelieti! Tur parunāsim par kaut ko, — viņš uzbrēca. Un, atiezis zobus ņirdzīgā smīnā, parāva atslēdznieku aiz piedurknes. — Tur tu mums paaģitēsil

Artjoms, kas strādāja pie blakus skrūvspīlēm, nosvieda vīli un, ar visu savu milzu augumu dzīdamies hetmanietim virsū, valdīdams uzplūdušās dusmas, aizsmacis izgrūda:

—     Kā tu drīksti sist, riebekli?

Hetmanietis kāpās atpakaļ, sprādzēdams vaļā revolvera maksti. Sīka auguma strupkājis vācietis norāva no pleca smagu šauteni ar platu durkli un noklakstināja aizslēgu.

—     Halt! — viņš ierējās, gatavs šaut pie pirmās kustības.

Milzis atslēdznieks stāvēja nevarīgs šā smurguļa zaldāta priekšā, nespēdams nekā darīt.

Saņēma ciet abus. Artjomu pēc stundas palaida vaļā, bet Romānu ieslēdza bagāžas pagrabā.

Pēc desmit minūtēm depo darbnīcās neviens vairs nestrādāja. Depo strādnieki pulcējās stacijas dārzā. Viņiem pievienojās pārmijnieki un citi strādnieki no materiālu noliktavas. Visi bija pārlieku satraukti. Kāds no viņiem uzrakstīja uzsaukumu ar prasību atbrīvot Romānu un Ponomarenko.

Sašutums vēl pieņēmās, kad hetmanietis, iedrāzies dārzā ar veselu baru stražņiku, revolveri kratīdams, kliedza:

—     Ja neizklīdīsiet, uz karstām pēdām visus no vietas arestēsim! Dažu labu arī pie sienas pieliksim.

Taču saniknoto strādnieku kliedzieni piespieda viņu atkāpties uz staciju. Pa šoseju no pilsētas jau traucās kravas mašīnas, pilnas ar vācu zaldātiem, ko bija izsaucis stacijas komandants.

Strādnieki sāka izklīst pa mājām. Darbu pameta visi, pat stacijas dežurants. Manāmi izpaudās Zuhraja ietekme. Tie bija pirmie masu nemieri stacijā.

Vācieši nostatīja uz perona smago ložmetēju. Tas stāvēja kā putnu suns, saodis medījumu. Roku pie kloķa tam līdzās tupēja vācu kaprālis.

Cilvēki no stacija» pazuda.

Nakti sākās aresti. Saņēma ciet arī Artjomu. Zuhrajs nakti mājās negulēja, viņu neatrada.

Sadzina visus milzīgajā preču noliktavā un paziņoja ultimātu: vai nu atgriešanās darbā, vai lauka kara tiesa.

Uz līnijas streikoja gandrīz visi dzelzceļa strādnieki. Diennakts laikā nebija aizbraucis neviens vilciens, un simt divdesmit kilometrus tālāk gāja vaļā kauja ar prāvu partizāņu nodaļu, kas bija pārrāvusi līniju un uzspridzinājusi tiltus.

Nakti stacijā ienāca vācu karaspēka ešelons, bet mašīnists, viņa palīgs un kurinātājs aizbēga no lokomotīves. Bez kara ešelona stacijā gaidīja kārtu vēl divi vilcienu sastāvi.

Atvēruši smagās preču noliktavas durvis, ienāca stacijas komandanti, vācu leitnants, viņa palīgs un grupa vāciešu.

Komandanta palīgs izsauca:

—     Korčagin, Poļentovski, Bruzžak. Jūs tūliņ brauksiet ar vilciena brigādi. Par atteikšanos draud nošaušana uz vietas. Brauksiet?

Trīs strādnieki drūmi pameta ar galvu. Viņus ar konvoju aizveda pie lokomotīves, bet komandanta palīgs jau izsauca pēc uzvārdiem mašīnistu, tā palīgu un kurinātāju otram vilciena sastāvam.

Lokomotīve nikni sprauslāja, šķiezdama spožas dzirksteļu šaltis, smagi dvesa un, tumsu laužot, traucās pa sliedēm nakts dzīlē. Piesviedis kurtuvē ogles, Artjoms ar kāju aizcirta dzelzs durtiņas, ievilka ūdens malku no strupdegunes tējkannas, kas glabājās uz kastes, un uzrunāja veco mašīnistu Poļentovski:

—     Tātad vedam, tu saki, tēv?

Tas pikti pazibsnīja zem nokarenām uzacīm.

—     Jā, jāved gribot negribot, kad ar durkli bada mugurā.

—     Pamest visu un laisties no lokomotīves latatās, — ierosināja Bruzžaks, iesāņus pašķielēdams uz vācu zaldātu, kas sēdēja uz tendera.

—     Es arī tā domāju, — Artjoms norūca, — bet rekur tas tips kvern aiz muguras.

—     Jā . . . — Bruzžaks, pa logu izliekdamies, nenoteikti norūca.

Pievirzījies Artjomam tuvāk, Poļentovskis klusu čukstēja:

—     Nedrīkstam vest, vai tu saproti? Tur iet vaļā kauja, nemiernieki ceļus uzspridzinājuši. Bet mēs aizvedīsim šos suņus, un tie viņus saplosīs, ka nebūs ko redzēt. Tu zini, dēliņ, es arī cara laikos streika reizē nevedu. Un arī tagad nevedīšu. Kauns būs līdz kapa malai, ja savējiem sodību uzgrūdīsim kaklā. Lokomotīves brigāde tak aizbēga. Dzīvību lika uz spēles un tomēr aizlaidās puiši. Mēs neparko nedrīkstam vilcienu nogādāt galā. Kā tu domā?

—     Es tāpat domāju, tēv, bet ko tu izdarīsi ar šo te? — Un viņš ar skatienu norādīja uz zaldātu.

Mašīnists saviebās, ar pakulu vīkšķi norausa sviedrus no pieres un iekaisušām acīm palūkojās manometrā, it kā cerēdams tur atrast atbildi uz sāpīgo jautājumu. Tad spēji uzvirdušā izmisumā nikni izlamājās.

Artjoms iedzēra no tējkannas ūdeni. Abi domāja vienu un to pašu, taču neviens neuzdrošinājās pirmais izteikties. Artjomam ienāca prātā Zuhraja vārdi:

«Ko tu, brāl, domā par bo|ševiku partiju un komunistisko ideju?»

Un viņa paša, Artjoma, atbilde:

«Palīdzēt vienmēr esmu gatavs, vari uz mani paļauties.»

«Laba palīdzība, bendeskalpus vedam . . .»

Poļentovskis, noliecies pār darbarīku kasti cieši līdzās Artjomam, ar pūlēm izdabūja:

—    Bet šis jānokniebj. Vai saproti?

Artjoms sarāvās. Poļentovskis, zobiem nošņirkstot, piebilda:

—    Citas izejas nav. Nolaidīsim no kājas, tad regulatoru krāsnī, sviras krāsnī, samazināt gaitu un — aidā—paši no lokomotīves nost.

Un, it kā nomezdams no pleciem smagu nastu, Artjoms pateica:

—     Lai notiek!

Noliecies pie Bruzžaka, Artjoms palīgam pastāstīja pieņemto lēmumu.

Bruzžaks tik drīz neatbildēja. Ikviens no viņiem uzņēmās lielu risku. Visiem mājās ģimenes. Vislielākā ģimene bija Poļentovskim: viņam mājās palika deviņi cilvēki. Taču ikviens apzinājās, ka vest nedrīkst.

—    Nu, ko tur daudz, esmu ar mieru, — Bruzžaks sacīja. — Bet kurš tad viņu … — Viņš neizteica līdz galam, Artjoms saprata arī tā.

Artjoms pagriezā^ pret veco, kas darbojās ap regulatoru, un pamāja ar galvu, it kā teikdams, ka arī Bruzžaks ir ar viņiem vienis prātis, bet tūliņ, neatrisinātā jautājuma mocīts, pievirzījās Poļentovskim tuvāk.

—    Bet kā mēs to izdarīsim?

Tas pavērās Artjomā.

—    Tu sāc. Tu esi pats stiprākais. Vilksim viņam reiz ar lauzni — un gatavs. — Vecais bija stipri uztraucies.

Artjoms sadrūvējās.

—    Man neizdosies. Roka tā kā neceļas. Ja labi apdomā, zaldāts taču nav vainīgs. Viņu tāpat ar durkli dzina.

Poļentovskis pazibsnīja ar acīm.

—     Nav vainīgs, tu saki? Bet vai mēs esam vainīgi, ka mūs šurpu atdzina. Bendeskaipus taču vedam. Sie nevainīgie apšaus partizāņus, bet vai tie ir vainīgi? … Ek tu mīkstpēdiņ! . . . Spēcīgs kā lācis, bet jēgas no tevis maz . . .

—     Labi, — Artjoms nosēca, tverdams lauzni. Taču Poļentovskis pačukstēja:

—     Es ņemšu, man drošāk. Tu ņem lāpstu un kāp uz tendera ogles bērt. Būs vajadzība, gāz vācietim ar lāpstu. Bet es iešu it kā ogles dauzīt.

Bruzžaks pamāja ar galvu.

—     Pareizi, vecais. — Un nostājās pie regulatora.

Vācietis vadmalas beznaģenē ar sarkanu apmali sēdēja uz tendera malas, nolicis starp kājām šauteni, un smēķēja cigāru, lāgu lāgiem pamezdams acis uz strādniekiem, kas rosījās pa lokomotīvi.

Kad Artjoms līda augšā grābt ogles, sargs nepievērsa tam sevišķu uzmanību. Un pēc tam, kad Poļentovskis, it kā gribēdams atraust lielos ogļu gabalus no tendera malas, ar zīmēm palūdza viņu pavirzīties nost, vācietis paklausīgi nokāpa lejāk, pie durtiņām, kas veda uz lokomotīves kabīni.

Dobjš, īss belziens ar lauzni, kas sadragāja vācietirp galvaskausu, šķiet, apdedzināja Artjomu un Bruzžaku kā uguns. Zaldāta ķermenis novēlēs ejā kā maiss.

Pelēkā vadmalas beznaģene strauji sārtojās asinīm. Noklankstēja šautene, atsizdamās pret dzelzs malu.

—     Gatavs, — Poļentovskis nočukstēja, mezdams nost lauzni, un, krampjaini saviebies, piebilda: — Tagad mums atpakaļceļa nav.

Balss aiztrūka, bet tūdaļ, lauzdama klusumu, pārgāja kliedzienā.

—     Izskrūvēt regulatoru, ašāk! — viņš uzbrēca.

Pēc minūtēm desmit viss bija darīts. Lokomotīve, palikusi bez vadības, lēnām samazināja gaitu.

Smagiem vēzieniem lokomotīves uguns lokā iepeldēja tumšie ceļmalas koku silueti un tūliņ atkal pazuda aklajā tumsā. Lokomotīves lukturis, pūlēdamies iespiesties tumsā, atdūrās pret tās biezajiem plīvuriem un atkaroja naktij labi ja desmit metrus. Lokomotīve, it kā iztērējusi pēdējos spēkus, dvesa aizvien retāk un retāk.

— Lec, dēliņi — Artjoms izdzirda aiz muguras Poļentovska balsi un palaida vaļā delnu, kas bija sažņaugusi rokturi. Spēcīgais augums pēc inerces palidoja uz priekšu, un kājas cieti atsitās pret zemi, kas šķita raujamies projām. Paskrējis pāris soļu, Artjoms pakrita, smagi pārmezdams kūleni.

No abām lokomotīves kāptuvītēm nolēca vēl divas ēnas reizē.

Bruzžaku mājās bija drūmi. Antoņina Vasiļjevna, Serjožas māte, pēdējās četrās dienās bija pagalam sabeigusies. No vīra ziņu nebija. Viņa zināja, ka vācieši to kopā ar Korčaginu un Poļentovski paņēmuši vilciena brigādē. Vakar atnāca trīs vīri no hetmaņa sardzes un, rupji lamādamies, pratināja viņu.

No to vārdiem viņa neskaidri nojauta, ka noticis kas nelabs, un, kad sardze aizgāja, sieviete, smagas neziņas mākta, apsējās lakatu un taisījās iet pie Marijas Jakovļevnas, cerēdama kaut ko uzzināt par vīru.

Vecākā meita Vaļa, kas patlaban uzkopa virtuvi, ieraudzīja māti aizejam un apvaicājās:

—    Vai tālu iesi, māmiņ?

Antoņina Vasiļjevna pavērās meitā asaru pilnām acīm un atbildēja:

—     lešu pie Korčaginiem. Varbūt tur kaut ko uzzināšu par tēvu. Ja pārnāk Serjožka, pasaki, lai aizskrien uz staciju pie Poļentovskiem.

Silti apskāvusi mātes plecus, Vaļa pavadīja viņu līdz durvīm un mierināja:

—    Tu nebaiļojies, māmiņ.

Marija Jakovļevna saņēma Bruzžaku māti sirsnīgi kā aizvien. Abas sievietes cerēja viena no otras dzirdēt ko jaunu, taču pēc pirmajiem vārdiem šī cerība zuda.

Arī pie Korčaginiem nakti bijusi kratīšana. Meklējuši Artjomu. Aiziedami pavēlējuši Marijai Jakovļevnai, līdzko dēls pārnāk, tūdaļ ziņot komandantūrai.

Patruļas ierašanās nakts laikā bija Kor.čaginu māti briesmīgi pārbiedējusi. Viņa bija viena pati: Pāvels, kā parasti, nakti strādāja elektrostacijā.

Pavka pārnāca agrā rītā. Noklausījies mātes stāstījumu, ka nakti bijusi kratīšana un meklēts Artjoms, viņš juta, ka visu viņa būtni pārņem skaudrs nemiers brāļa dēļ. Par spīti raksturu dažādībai un Artjoma šķietamajam skarbumam, brāļi ļoti mīlēja viens otru. Tā bija skarba mīlestība — bez jūtu izpausmēm, bet Pāvels skaidri apzinājās, ka nav tāda upura, ko viņš bez svārstīšanās nebūtu nesis, ja brālim tas būtu vajadzīgs.

Elpu neatņēmis, viņš skrēja uz staciju, uz depo, meklēt Zuhraju, taču neatrada to, bet no pazīstamiem strādniekiem nekā nevarēja uzzināt ne par vienu no aizbraucējiem. Nekā nezināja arī mašīnista Poļentovska ģimene. Pagalmā Pavka satika Borisu, Poļentovsku visjaunāko dēlu. No tā viņš dabūja zināt, ka nakti bijusi kratīšana arī pie Poļentovskiem. Meklējuši tēvu.

Tā, neko arī neizdibinājis, Pavka pārnāca mājās pie mātes, noguris atkrita gultā un uzreiz iegrima nemierīgās, līganās miega šūpās.

Vaļa atskatījās, izdzirdusi klauvēšanu pie durvīm.

—     Kas tur ir? — viņa jautāja un atcēla krampīti.

Atvērtajās durvīs parādījās rudā, pinkainā Marčenko galva. Kļimka acīmredzot bija ātri skrējis. Viņš bija aizelsies un sasarcis.

—     Vai māte mājās? — viņš vaicāja Vaļai.

—     Nē, aizgāja.

—     Uz kurieni aizgāja?

—     Laikam pie Korčaginiem, — Vaļa notvēra aiz piedurknes Kļimku, kas grasījās skriet projām.

Tas nedroši paraudzījās meičā.

—     Nu tā, zini, man pie viņas darīšanas.

—     Kas par darīšanām? — Vaļa sapurināja puisi. — Nu runā taču drīzāk, rudo lācēn, runā, citādi taisni sirdi velk no krūtīm laukā, — meitene stingrā balsī pavēlēja.

Kļimka aizmirsa visus brīdinājumus, 2uhraja kategorisko pavēli nodot zīmīti tikai Antoņinai Vasiļjevnai tieši rokās, izvilka no kabatas sasmulētu papīra lapiņu un pasniedza to meičai. Viņš nespēja atteikt

Serjožkas gaišmatainajai māšelei, tāpēc ka rudais Kļimka nebija tā īsti skaidrībā par savu attieksmi pret šo jauko meitēnu. Tiesa, biklais virtuves puika neparko nebūtu pat sev pašam atzinies, ka Vaļa viņam patīk. Viņš tai atdeva papīriņu, ko tā steigā izlasīja:

«Dārgā Toņai Neraizējies. Viss ir labi. Esam dzīvi un veseli. Drīz dabūsi zināt vairāk. Pasaki pārējiem, ka viss labi, lai nebēdājas. Zīmīti iznīcini.

Zahars.»

Izlasījusi zīmīti, Vaļa klupa Kļimkam klāt.

—    Rudo lācīt, mīļiņais, kur tu to dabūji? Saki — kur tu dabūji, ķepaino lēcēntiņ? — Un viņa no visa spēka purināja samulsušo Kļimku, un tas pat neattapa, kad jau izdarīja otru aplamību.

—    To man Zuhrajs stacijā iedeva.— Un, atģidies, ka to nevajadzējis sacīt, piebilda: — Tikai viņš vēlēja nevienam nedot.

—    Nu labi, labil — Vaļa iesmējās. — Es nevienam neteikšu. Nu, skrej, rudiņais, pie Pavkas, tur arī māti satiksi. — Viņa vieglītēm iebuk- snīja virtuves puikam pa muguru.

Pēc acumirkļa Kļimkas rudā galva jau nozibēja aiz vārtiņiem.

Neviens no trijiem mājās neatgriezās. Vakarā pie Korčaginiem atnāca 2uhrajs un izstāstīja Marijai Jakovļevnai par visu, kas bija noticis uz lokomotīves. Nomierināja kā varēdams izbijušos sievieti, pastāstījis, ka visi trīs iekārtojušies tālā, nomaļā sādžā pie Bruzžaka tēvoča, ka viņi tur esot drošībā, mājās nākt, protams, pašlaik nedrīkstot, bet ka vāciešiem sākot klāties plāni un tuvākajā nākotnē varot gaidīt pārmaiņas.

Viss notikušais vēl vairāk tuvināja visas trīs aizbraucēju ģimenes. Ar lielu prieku tika lasītas retās zīmītes, ko atsūtīja ģimenēm, taču mājas bija kļuvušas tukšākas un klusākas.

Kādreiz it kā nejauši iegriezies pie vecās Poļentovskas, Zuhrajs nodeva viņai naudu.

—    Te, māt, jums pabalsts no vīra. Tikai pielūkojiet, māt, nevienam ne vārda.

Vecā pateicīgi spieda viņam roku.

— Paldies, paldies, bija jau pavisam posta gals, bērniem nav ko mutē bāzt.

Šī nauda bija no tās, ko savā laikā atstāja Bulgakovs.

«Nu, nu, paskatīsimies, kas būs tālāk. Streiks gan izgāzās, ar nošaušanas draudiem strādniekus piespieda atgriezties darbā, taču uguns ir iedegusies un to vairs neapdzēsīs, bet tie trīs ir braši vīri, īsti proletārieši,» matrozis sajūsmināts domāja, soļodams no Poļentovskiem uz depo.

Vecā, pussakritušā kalvē, kas savu nokvēpušo sienu pagriezusi pret ceļu Zvirbuļu Gravas sādžas nomalē, pie ēzes ugunīgās rīkles, viegli miegdams acis no spilgtās gaismas, Poļentovskis ar garām lūškām grozīja jau sarkani nokaitušu dzelzs gabalu.

Artjoms cilāja pie šķērs- sijas piekarināto sviru, kas pūta ādas plēšas.

Mašīnists, labsirdīgi bārdā smīnēdams, runāja:

— Amatnieka cilvēks pašlaik sādžā pazust nevar, darba atradīsies tiku tikām. Pa-

strādāšu te vienu otru nedēļiņu, kazi, varēsim aizsūtīt savējiem kādu nieku miltu ij pavalgas. Pie zemnieka, dēliņ, kalējs allažiņ godā. Atkopsimies te kā buržuji, he-he. Ar Zaharu, teikt, ir cita lieta, tas vairāk turas pie zemnieka būšanas, ierakušies zemē abi ar tēvoci. Nu, ko tur, tas jau gan saprotams. Mums abiem, Artjom, ne sētas, ne mājas, tik ir kā rokas un kājas, abi esam vecum veci proletārieši, kā smejies, bet Zahars uz pusēm pāršķīries, viena kāja uz lokomotīves, otra — laukos.—Viņš ar lūškām paraudzīja nokaitēto dzelzs gabalu un jau nopietni un domīgi piebilda: — Bet mēs nu, dēliņ, esam dimbā. Ja vācieti drīzā laikā nesamīs, mums nāksies spolēt uz Jekaterinoslavu vai Rostovu, citādi nogrābs aiz žaunām un pakārs starp zemi un debesīm kā likts.

—    Jā, — Artjoms norūca.

—     Kā mūsējie tur turas, vai tie bendesmaisi nedzenas viņiem virsū?

—     Jā, tēv, putru esam ievārījuši, nu par mājām nav ko domāt.

Mašīnists izrāva no ēzes karstu, zilganu dzelzs gabalu un aši uzlika uz laktas.

—     Nu, dēliņ, gāz nul

Artjoms satvēra smago veseri, kas stāvēja piesliets pie laktas, no visa spēka atvēzējās ar to pāri galvai un uzsita. Spožu dzirksteļu kūlis, viegli sprakstēdams, pašķīda pa kalvi, uz mirkli apgaismodams tumšos kaktus.

Poļentovskis grozīja nokaitēto gabalu zem spēcīgajiem sitieniem, un dzelzs plaka paklausīgi kā mīksts vasks.

Atvērtajās kalves [1] durvīs ar siltu vēsmu elpoja tumša nakts.

Ezers lejā ir tumšs un milzīgi liels; priedes, kas to ieskauj no visām pusēm, loka varenās galvas.

«Kā dzīvas,» Toņa domā. Viņa guļ uz granīta kraujas, ar zāli pieaugušā iedobē. Augstu virs iedobes paceļas sils, bet lejā, tūliņ pašā krants pakājē, guļ ezers. Ēnas, ko met ezeru ieskāvušās klintis, padara tā malas vēl tumšākas.

Tas ir Toņas iemīļotais stūrītis. Seit, kādu versti no stacijas, vecajās akmeņlauztuvēs, dziļās, pamestās ieplakās, bija sākuši plūst avoti un

M izveidojusies trīs caurteku ezeri. Lejā, pašā ezera malā, dzird plunkšķināmies. Toņa pace| galvu un, ar roku pašķīrusi zarus, raugās lojup: no krasta uz ezera vidu spēcīgiem vēzieniem peld saulē iededzis, lokans augums. Toņa redz peldētāja tumsnējo muguru un melno <ialvu. Peldētājs sprauslā kā valzirgs, šķeldams ūdeni īsiem atņēmie- niem, virpuļo, kūleņo, nirst un pēdīgi piekusis noliekas uz muguras, piemiedz acis spožajā saulē, sastingst, rokas izpletis un mazliet saliecies.

Toņa palaida vaļā zariņu. «Tas taču nepieklājīgi,» viņa klusībā zobgalīgi novīpsnāja un sāka lasīt.

Aizrāvusies ar Ļeščinska iedoto grāmatu, Toņa nepamanīja, ka kāds pārrāpās pār granīta nokāri, kas laukumiņu atdalīja no sila, un, tikai kad uz grāmatas noripoja nācēja kājas notraukts akmentiņš, viņa nodrebēja aiz pārsteiguma, pacēla galvu un ieraudzīja Pavku Korčaginu stāvam uz laukumiņa. Viņš stāvēja izbrīnā par negaidīto sastapšanos un arī samulsis dzīrās pazust.

«Tas ir tas, kas nupat peldējās,» Toņa atskārta, uzmetusi skatienu Pavkas slapjajiem matiem.

—    Ko, vai es jūs sabiedēju? Nezināju, ka jūs esat te, netīšām uznācu. — To pateicis, Pavka ķērās ar roku pie nokares. Arī viņš pazina Toņu.

—     Jūs mani netraucējat. Ja gribat, varam parunāties par šo vai to.

Pavka izbrīnījies raudzījās Toņā.

—     Par ko tad mēs runāsim?

Toņa pasmaidīja.

—    Nu, ko jūs stāvat? Varat apsēsties, lūk, šeit, — un viņa norādīja uz akmeni. — Sakiet—kā jūs sauc?

—     Es esmu Pavka Korčagins.

—     Un mani sauc par Toņu. Tā, nu mēs būtu iepazinušies.

Pavka apmulsis burzīja cepuri.

—    Tātad jūs sauc par Pavku? — Toņa pārtrauca klusumu. — Bet kāpēc Pavka? Tas neizklausās glīti, labāk Pāvels. Es jūs tā arī saukšu. Vai jūs bieži nākat šurp … — viņa gribēja sacīt peldēties, taču, nevēlēdamās atklāt, ka redzējusi viņu peldamies, piebilda: — Pastaigāties?

—     Nē, bieži ne, kad gadās brīvs laiks, — Pāvels atbildēja.

—     Un jūs kaut kur strādājat? — Toņa klaušināja.

—     Elektrostacijā par kurinātāju.

—    Sakiet — kur jūs iemācījāties tik meistariski kauties? — Toņa pēkšņi uzdeva negaidītu jautājumu.

—     Un kas jums daļas, ka es kaujos?—Pāvels nepatikā norūca.

—    Nedusmojieties, Korčagin, — viņa sacīja, juzdama, ka Pavka saīgst par viņas jautājumu. — Mani tas ļoti interesē. Tas tik bija sitiens! Nedrīkst sist tik nežēlīgi, — un viņa skaļi iesmējās.

—     Un vai jums žēl? — Pāvels ievaicājās.

—    Nu nē, it nemaz nav žēl, taisni otrādi, Suharko dabūja, ko pelnījis. Bet man šis skatiņš sagādāja lielu prieku. Runā, ka jūs bieži kaujoties.

—     Kas runā? — Pāvels saausījās.

—    Nu tā, Viktors Ļeščinskis apgalvo, ka jūs esot profesionāls kauslis.

Pāvels tumši piesarka.

—    Viktors ir maita, baltrocītis. Lai saka paldies, ka pats toreiz nedabūja. Es dzirdēju, ko viņš par mani teica, negribējās tikai rokas smērēt.

—     Kāpēc jūs tā lamājaties, Pāvel? Tas nav labi, — Toņa viņu pārtrauca.

Pāvels saslēja spuras.

«Kāda joda pēc es ar šo savādnieci ielaidos valodās? Komandēs, ko domā: te viņai «Pavka» nav pa prātam, te atkal «nelamājies»,» viņš pukojās.

—    Kāpēc jūs esat tik nikns uz Ļeščinski? — Toņa jautāja.

—    Jaunkundze biksēs, pana dēliņš, kaut viņu velns parāvis! Man uz tādiem rokas niez: tā tik manās uzkāpt otram uz kājas, tāpēc ka bagāts un viņam viss at|auts, bet man uz viņa bagātību nospļauties; ja tikai šā vai tā aiztiks, dabūs par visu uzreiz. Tādi tikai ar dūri vien mācāmi, — viņš satraukts runāja.

Toņa nožēloja, ka sarunā pieminējusi Ļeščinska vārdu. 5im puisim, redzams, bija veci rēķini ar izlutināto ģimnāzistu, un viņa novirzīja sarunu uz mierīgāku tematu: sāka iztaujāt Pāvelu par viņa ģimeni un darbu.

Pašam nemanot, Pāvels sāka sīki atbildēt uz meitenes jautājumiem, l>avisam piemirsis, ka gribējis iet projām.

—     Sakiet — kāpēc jūs nemācījāties tālāk? — Toņa pētīja.

—     Mani izsvieda no skolas.

—     Par ko?

Pavka nosarka.

—             Es popam mīklā mahorku iebēru, nu, un tad mani izlingoja. Nešpetns pops bija, nekur no viņa glābties. — Un Pāvels izstāstīja viņai visu.

Toņa ar interesi klausījās. Aizmirsis savu mulsumu, viņš tai stāstīja kā sens paziņa par to, ka brālis nav atgriezies; ne viens, ne otrs nemanīja, ka draudzīgā, dzīvā sarunā bija nosēdējuši uz laukumiņa vairākas stundas. Beidzot Pavka atģidās un pietrūkās kājās.

—             Man taču laiks uz darbu. Es te aizp|āpājos, bet man jākurina katli. Nu gan Daņila sacels brēku. — Un viņš nemierīgi izgrūda: — Tad ardievu, jaunkundz, man nu jādiedz uz pilsētu, ko kājas nes.

Toņa žigli piecēlās, vilkdama mugurā jaciņu.

—     Man arī laiks, iesim reizē.

—     Nu nē, es laidīšu skriešus, jums ar mani nebūs pa rokai.

—             Kāpēc? Mēs varam reizē: iesim skrieties — redzēsim, kurš ātrāk.

Pavka nicīgi paraudzījās viņā.

—     Skrieties? Kur nu jūs ar mani!

—     Nu, redzēsim, tikai papriekšu tiksim no šejienes laukā.

Pāvels pārlēca pār akmeni, pasniedza Toņai roku; un viņi izskrēja uz platas, taisnas meža stigas, kas veda uz staciju.

Toņa apstājās ceļa vidū.

—             Nu, tagad skriesim: viens, divi. trīs! Ķeriet! — Un kā viesulis lavās projām. Aši, aši zibēja viņas zābaciņu zoles, zilā jaciņa plīvoja vējā.

Pāvels drāzās viņai pakaļ.

«Panākšu, ka nebūs ko redzēt,» viņš domāja, joņodams pakaļ aizrībošajai jaciņai, taču panāca Toņu tikai stigas galā netālu no stacijas. Ieskrējienā viņš uzgrūdās meitenei virsū un cieši satvēra to aiz pleciem.

—     Rokā ir, iekriti, putniņ! — viņš, smagi dvesdams, līksmi iesaucās.

—     Laidiet vaļā, sāp, — Toņa atvairījās.

Abi stāvēja aizelsušies, skaļi pukstošām sirdīm, un Toņa, galīgi nokususi pēc trakā skrējiena, viegli, viegli, it kā nejauši piekļāvās Pāvelam un no tā uzreiz šķita viņam tuva. Tas bija tikai īss mirklis, taču iegūla atmiņā.

—    Mani vēl neviens nav varējis noskriet, — Toņa teica, izraisījusies no viņa rokām.

Tad viņi šķīrās. Un, atvadoties pavicinājis cepuri, Pāvels joza uz pilsētu.

Kad Pāvels atrāva durvis uz katlu telpu, kurinātājs Daņila, jau rosīdamies pie kurtuves, pikti apcirtās.

—     Būtu nu vēl vēlāk nācis. Domā, es tavā vietā kurināšu, vai?

Bet Pāvels līksmi uzsita kurinātājam uz pleca un samierinoši teica:

—    Viens divi, vecais, un kurtuve būs kārtībā. — Un sāka rosīgi darboties ap sakrauto malkas grēdu.

Ap pusnakti, kad Daņila, uz malkas gulēdams, laida vaļā zirga krācienu, Pāvels ar eļļas kanniņu aplodāja visu motoru, tad noslaucīja pakulu vīkšķī rokas un, izvilcis no lādes sešdesmit otro «Džuzepes Garibaldija» burtnīcu, ar interesi sāka lasīt aizraujošo romānu par leģendārā Neapoles «sarkankreklu» vadoņa Garibaldija nebeidzamajām dēkām.

«Viņa paraudzījās hercogā savām skaistajām, zilajām acīm . . .»

«Arī šai ir zilas acis,» Pāvels atcerējās. «Viņa ir kaut kāda īpaša, gluži citāda nekā tās bagātnieces,» viņš domāja, «un skrien kā pats nelabais.»

Nogrimis atmiņās par šīsdienas satikšanos, Pāvels nedzirdēja pieaugam motora dūkoņu; tas drebēja saspringumā, milzīgais spararats griezās trakā ātrumā, un betona platforma, uz kuras tas stāvēja, nevienmērīgi raustījās.

Pavka uzmeta skatienu manometram: bultiņa bija uzskrējusi dažas iedaļas augšpus sarkanās signāllīnijas.

—    Velns parāvisl — Pāvels pietrūkās .no kastes un metās pie tvaika novadīšanas sviras, pagrieza to divas reizes, un aiz katlu telpas sienas aizsmakušā balsī iešņācās pa novadcauruli upē izlaistais tvaiks. No- ipiedis sviru uz leju, Pavka pārbīdīja dzensiksnu uz ratu, kas darbināja sūkni.

Pāvels atskatījās uz Daņilu; tas mierīgi gulēja ar plati atvērtu muti un pūta caur degunu baigas skaņas.

Pēc pusminūtes manometra bultiņa atgriezās parastajā vietā.

Atvadījusies no Pāvela, Toņa devās uz mājām. Viņa domāja par nupat notikušo sastapšanos ar melnacaino jaunekli un, pati neapzinādamās, priecājās par to.

«Cik daudz viņā degsmes un neatlaidības! Un viņš nemaz nav tik neaptēsts, kā man likās. Katrā ziņā viņš nemaz neatgādina šos smurgu|a ģimnāzistus . . .»

Viņš bija no citas sugas, no tās vides, ar kuru Toņa līdz šim nebija tuvāk saskārusies.

«Viņu var pieradināt,» viņa domāja, «un tā būs interesanta draudzība.»

Nonākusi pie mājām, Toņa ieraudzīja dārzā sēžam Lizu Suharko, Nelliju un Viktoru Ļeščinskus. Viktors lasīja. Tie acīmredzot viņu gaidīja.

Toņa sasveicinājās ar visiem un apsēdās uz sola. Tukšās, vieglprātīgās sarunas vidū Viktors Ļeščinskis piesēdās viņai līdzās un klusu iejautājās:

—    Vai jūs romānu izlasījāt?

—    Ak jā, romānu!—Toņa atguvās. — Bet es to… — Viņa tikko nepateica, ka aizmirsusi grāmatu ezermalā.

—     Nu, kā jums tas patika? — Viktors viņā vērīgi paraudzījās.

Toņa padomāja un, gausi vilkdama ar zābaciņa purnu smiltīs kaut

kādu sarežģītu rakstu, pacēla galvu un uzlūkoja viņu.

—    Nē, es iesāku citu romānu, interesantāku nekā to, ko jūs man atnesāt.

—    Ak tā, — Viktors apvainots novilka. — Un kas ir autors? — viņš Jautāja.

Toņa pavērās viņā dzirkstošām, zobgalīgām acīm.

—    Neviens . . .

—    Toņa, aicini viesus istabā, tēja jūs gaida! — no balkona sauca Toņas māte.

Saņēmusi zem rokām abas meitenes, Toņa devās uz istabu. Bet Viktors, iedams nopakaļ, lauzīja galvu par Toņas teiktajiem vārdiem, nesaprazdams, ko tie nozīmē.

*

Pirmās, vēl neapjaustās, taču jaunā kurinātāja dzīvē nemanāmi iezagušās jūtas bija tik neparastas, tik dīvaini saviļņojošas. Tās satrauca pārgalvīgo, dumpīgo puisi.

Toņa bija virsmežziņa meita, bet virsmežzinis viņa acīs bija tas pats, kas advokāts Ļeščinskis.

Uzaudzis nabadzībā un pusbadā, Pāvels izturējās naidīgi pret tiem, kas viņa izpratnē bija bagāti. Savas jūtas Pāvels vēroja piesardzīgi un ar bažām, viņš neuzskatīja Toņu par savējo, vienkāršu un saprotamu, kāda bija akmeņkaļa meita Gaļina, un izturējās pret Toņu neuzticīgi, gatavs asi atsist jebkuru zobgalību un nevērību, ko šī skaistā un izglītotā meitene varētu izrādīt viņam, kurinātājam.

Veselu nedēļu Pāvels nebija ticies ar mežziņa meitu un šodien nolēma aiziet uz ezeru. Gāja tīšām gar viņas mājām, cerēdams sastapt. Lēnām soļodams gar viensētas žogu, pašā galā pamanīja pazīstamo matroža blūzīti. Pacēla žogmalē priedes čiekuru, pasvieda to, tēmēdams baltajai blūzītei.

Toņa aši apsviedās. Pamanījusi Pāvelu, pieskrēja pie žoga. Līksmi pasmaidīja, sniegdama viņam roku.

—    Beidzot tomēr atnācāt, — viņa priecīgi sacīja. — Kur jūs visu laiku bijāt pazudis? Es aizgāju pie ezera, biju tur aizmirsusi grāmatu. Domāju, jūs atnāksiet. Nāciet šurp pie mums dārzā.

Pavka noraidot pakratīja galvu.

—     Neiešu.

—    Kāpēc? — Viņa izbrīnā pacēla uzacis.

—    Jūsu tēvs, kas zina, rāsies. Jūs arī manis dēļ dabūsiet brāzienu. Kāpēc, sak, tādu neaptēstu nejēgu esi atvedusi?

—    Jūs runājat blēņas, Pāvel, — Toņa sadusmojās. — Tūliņ nāciet šurp. Mans tēvs nekad nekā neteiks, redzēsiet pats. Ejam!

Viņa paskrējās, atvēra vārtiņus, un Pāvels ne visai droši sekoja viņai. v

—     Vai jūs labprāt lasāt grāmatas? — Toņa jautāja, kad viņi bija apsēdušies pie apaļa, zemē ierakta galda.

—    Ļoti, — Pāvels atdzīvojās.

—     Kura no izlasītajām grāmatām jums patīk vislabāk?

Pāvels padomājis atbildēja:

—     «Džuzepa Garibaldijs».

—     «Džuzepe Garibaldijs», — Toņa izlaboja. — Jums šī grāmata ļoti patīk?

—     Jā, esmu izlasījis sešdesmit astoņas burtnīcas, katrā algas dienā nopērku pa piecām. Tas tik ir bijis cilvēks, šis Garibaldijs! — Pavka jūsmoja. — Kas par varoni! To es saprotu! Cik reižu viņam nācās kauties ar ienaidniekiem, un vienmēr viņš ņēma virsroku. Un visas jūras izbraukājis! Eh, ja viņš tagad dzīvotu, es viņam piebiedrotos. Viņš vāca sev biedros amatnieka cilvēkus un visu laiku cīnījās nabaga ļaužu labā.

—     Vai gribat, es jums parādīšu mūsu bibliotēku? — Toņa piedāvājās un paņēma viņu aiz rokas.

—     Nu nē, iekšā es neiešu, — Pāvels krasi atvairīja.

—     Kāpēc jūs tiepjaties? Vai baidāties?

Pāvels paskatījās uz savām basajām kājām, kas nebija nekādas tīrās, un pakasīja pakausi.

—     Bet vai jūsu māmuļa vai tēvs mani neizmetīs laukā?

—     Beidziet galu galā šādas nevalodas, vai arī es patiešām saskaitīšos, — Toņa iekaisa.

—     Nu, bet Ļeščinskis gan savā mājā iekšā nelaiž, virtuvē parunājas ar tādiem kā es. Es pie viņa reiz biju kādā darīšanā, tad Nellija mani istabā vis nelaida, laikam lai es viņiem paklājus nenobradātu, velns viņu sazina, — Pavka pavīpsnāja.

—     Ejam, ejam. — Viņa draudzīgi saņēma to aiz pleciem un stūma uz balkonu.

Cauri ēdamistabai ievedusi viņu kabinetā ar milzīgi lielu ozola skapi, Toņa atvēra skapja durvis. Pāvels ieraudzīja simtiem grāmatu līdzenās rindās un bija pārsteigts par neredzēto bagātību.

—    Tūliņ pameklēsim jums kādu interesantu grāmatu, un jūs apsolieties nākt un pastāvīgi ņemt no mums. Labi?

Pavka priecīgi pamāja ar galvu.

—     Es grāmatas mīlu.

Viņi pavadīja vairākas stundas ļoti jauki un līksmi. Toņa iepazīstināja viņu ar savu māti. Izrādījās, ka tas nav nemaz tik briesmīgi un Toņas māte Pāvelam patika.

Toņa ieveda Pāvelu savā istabā, parādīja viņam savas daiļliteratūras un mācību grāmatas.

Uz tualetes galdiņa bija neliels spogulis. Pievedusi pie tā Pāvelu, Toņa smiedamās ieteicās:

—    Kāpēc jums tik mežonīgi mati? Vai jūs nekad tos neapgriežat un nesukājat?

—    Es tos nogriežu līdz ādai, kad ataug, ko ar tiem citu lai dara? — Pavka neveikli taisnojās.

Toņa smiedamās paņēma no tualetes galdiņa ķemmi un veiklām kustībām sasukāja viņa sapinkājušās cirtas.

—     Lūk, tagad ir pavisam kas cits, — viņa sacīja, Pāvelu aplūkodama. — Bet matus vajag glīti apgriezt, tā jau jūs staigājat kā mežainis.

Toņa pārlaida kritisku skatienu pār viņa izbalušo, rūsgano kreklu un apdilušajām biksēm, taču teikt nekā neteica.

Pāvels pamanīja šo skatienu un sakautrējās sava apģērba dēļ.

Šķiroties Toņa aicināja Pāvelu viņus atkal apmeklēt. Un prasīja no viņa solījumu atnākt,parīt, lai ietu kopā makšķerēt.

Dārzā Pāvels izkļuva vienā stiepienā pa logu: iet atkal cauri istabām un satikties ar Toņas māti viņam negribējās.

Kad pietrūka Artjoma, Korčaginiem sāka klāties grūti: ar Pāvela algu nepietika.

Marija Jakovļevna nolēma aprunāties ar dēlu: vai viņai neķerties atkal pie darba, starp citu, Ļeščinskiem bija vajadzīga virēja. Taču Pāvels pretojās: *

— Nē, māt, es sameklēšu sev papildu darbu. Kokzāģētavā vajadzīgi dēļu krāvēji. Pusi dienas strādāšu tur, un ar to mums pietiks, bet tu gan darbā neej, citādi Artjoms uz mani dusmosies, teiks: nevarēja iztikt, Inja māte jāsūta strādāt.

Māte raudzīja pierādīt, cik nepieciešami, lai viņa strādātu, bet Pāvels palika pie sava, un viņa piekāpās.

Nākamajā dienā Pāvels jau strādāja kokzāģētavā, kraudams žāvēšanai liUo sazāģētos dē|us. Sastapa tur pazīstamus zēnus: Mišku Ļevčukovu, m kuru kopā bija mācījies skolā, arī Vaņu Kuļešovu. Viņi ar Mišu no- tuiiāja strādāt divatā gabaldarbu. Izpeļņa iznāca tīri laba. Dienu Pavka iflvās pa zāģētavu, bet vakarā skrēja uz elektrostaciju.

Desmitās dienas pievakarē Pāvels atnesa mātei nopelnīto naudu. Dodams to viņai, mulsi pamīņājās uz vietas un pēdīgi palūdza:

—     Zini ko, māt, nopērc man satīna kreklu, zilu, atceries, kāds man Inja pagājušā gadā. Tur izies puse naudas, bet nebaidies, es nopelnīšu vAl. Sis man ir jau vecs, — viņš taisnojās, it kā atvainodamies par savu lūgumu.

—    Protams, protams, Pavluša, nopirkšu šodien pat un rīt pašūšu. Imsa gan, nav tev jauna krekla. — Viņa mīlīgi raudzījās dēlā.

Pāvels apstājās pie frizētavas un, salūkojis kabatā rubli, gāja iekšā.

Frizieris, ņiprs puisis, pamanījis ienācēju, pamāja uz atzveltni.

—     Sēdieties.

Iesēdies dziļā, ērtā atzveltnes krēslā, Pāvels ieraudzīja spogulī sa- mulsušu, apjukušu seju.

—     Līdz ādai? — frizieris novaicāja.

—     Jā, tas ir, nē, vispār — apgrieziet. Nu, kā to pie jums sauc? — Un izmisīgi pavēzījās ar roku.

—     Saprotu, — frizieris pasmaidīja.

Pēc stundas ceturkšņa Pāvels iznāca laukā nosvīdis, nomocījies, bet līdzeni apgrieztiem un sasukātiem matiem. Frizieris bija ilgi un neatlaidīgi pūlējies ap nepaklausīgajām cirtām, tomēr ūdens un ķemme bija urvarējuši, un mati gulēja, kā klājas.

Iznācis ārā, Pāvels atviegloti uzelpoja un uzmauca cepuri dziļāk uz acīm.

«Ko teiks māte, kad ieraudzīs?»

Makšķerēt, kā bija solījies, Pāvels neaizgāja, un Toņa par to apvainojās.

«Nav visai uzmanīgs šis zeņķis kurinātājs,» viņa pikti domāja, bet, kad Pāvels neatnāca arī nākamajās dienās, viņa saskuma.

Toņa jau dzīrās iet pastaigāties, kad māte, pavērusi durvis uz viņas istabu, pateica:

—    Tev viesis, Toņečka. Vai var?

Durvīs stāvēja Pāvels, un Toņa viņu uzreiz pat nepazina.

Viņš bija ģērbies jaunā, zilā satīna kreklā un melnās biksēs. Nospodrinātie zābaki spīdēja, un — ko Toņa uzreiz ievēroja — mati bija apgriezti un nekarājās vairs pinkās kā agrāk, — melnīgsnējais kurinātājs parādījās pavisam citādā gaismā.

Toņa jau gribēja izpaust savu izbrīnu, bet tad, nevēlēdamās samulsināt puisi, kas jau tā jutās neveikli, izlikās kraso pārmaiņu nemanām.

Viņa to saņēma ar pārmetumiem.

—    Kā jums nav kauna! Kāpēc neatnācāt makšķerēt? Tad tā jūs turat vārdu?

—     Es šīs dienas strādāju kokzāģētavā un nevarēju atnākt.

Viņš taču nevarēja sacīt, ka strādājis šīs pēdējās dienas līdz pagurumam, lai būtu iespējams nopirkt kreklu un bikses.

Taču Toņa nojauta to pati, un viss īgnums pret Pāvelu izgaisa bez pēdām.

—     Iesim pastaigāsimies gar dīķi, — viņa ierosināja, un abi izgāja dārzā un no turienes^uz ceļa.

Un nu jau kā draugam kā lielu noslēpumu Pāvels Toņai izstāstīja par leitnantam nozagto revolveri un apsolīja viņai kādā no tuvākajām dienām aiziet dziļi mežā un pašaudīt.

—    Pielūko tikai, nenodod mani, — viņš neviļus izteica «tu».

—     Es tevi nekad nevienam nenodošu, — Toņa svinīgi solījās.

CETURTA NODAĻA

Sīva, nesaudzīga šķiru cīņa pārņēma Ukrainu. Aizvien vairāk un vairāk cilvēku ķērās pie ieročiem, un katra sadursme radīja jaunus dalībniekus.

Tālu pagātnē bija aizgājušas sīkpilsoņu mierīgās dienas.

Griezās putenis, lielgabalu šāvieni sadrebināja vecās mājeles, un mierīgais iedzīvotājs rāvās pie pagrabiņu sienām, paša raktajās tranšejās.

Guberņu pārpludināja Petļuras bandu lavīnas visvisādās krāsās un noskaņās: mazi un lieli batjkas, daždažādi Golubi, Arhangeli un Angeli, Gordiji un bez sava gala citu bandītu.

Bijušie oficieri, ukraiņu labie un kreisie eseri, kurš katrs uzņēmīgs avantūrists, savācis saujiņu rīkļurāvēju, izsludināja sevi par atamanu, dažreiz atritināja petļuriešu dzeltenzilo karogu un sagrāba varu savu spēku un iespēju robežās.

No šīm salašņu bandām, ko papildināja kulaki un no atamana Kono- vaļeca aplenkuma korpusa atlikušie galiciešu pulki, savus pulkus un divīzijas radīja «galvenais atamans Petļura». Šais eseru un kulaku padibenēs reizēm ielauzās sarkanās partizāņu nodaļas, un tad zeme drebēja simtu un tūkstošu pakavu dunā, tačanku un artilērijas ratu rīboņā.

Tajā dumpīgajā deviņpadsmitā gada aprīlī līdz nāvei pārbiedētais, sadulbušais sīkpilsonis, no rītiem miegainās acis berzēdams, vērdams vaļā savas mājeles logus, bažīgi tincināja agrāk pamodušos kaimiņu:

—     Avtonom Petrovič, kāda vara pilsētā?

Un Avtonoms Petrovičs, bikses saraustīdams, tramīgi palūkojās apkārt.

—    Nezinu, Afanas Kirilovič. Naktī atnāca kaut kādi. Noskatīsimies: ja sāks aplaupīt ebrejus, tad būs petļurieši, bet, ja «biedri», tad tūliņ no valodas būs dzirdams. Es nupat pētu, lai zinātu, kādu ģīmetnīti kārt pie sienas, lai neiekristu ķezā, kā, ekur, mans sābris Gerasims Leontje- vičs: nebija lāgā apskatījies, ņēmis un pakāris Ļeņinu, bet pie viņa iebrukuši trīs gabali — izrādījies, ka no Petļuras nodaļas. Kā pametuši acis uz ģīmetni, tā saimnieku ciet! Uzskaitījuši šim, saproties, ar pletni reižu divdesmit. «Mēs,» saka, «tev, suņagabalam, komunistu purnam, septiņas ādas nodīrāsim.» Gana viņš taisnojās, gana izkliedzās — nekā nelīdzēja.

Pamanījis apbruņotu pūlīti nākam pa šoseju, mierīgais iedzīvotājs aizcirta logus un paslēpās. Ko var zināt . . .

Bet strādnieki ar slēptu naidu vēroja dzeltenzilos petļuriešu bandītu karogus. Bezspēcīgi pret šo stihiskā šovinisma vilni, viņi atdzīvojās tikai tad, kad pilsētiņā kā ķīlis iecirtās garām ejošas sarkano daļas, nežēlīgi •Ikaudamās no dzeltenzilajiem, kas tām mācās virsū no visām pusēm. Vienu divas dienas sirdij dārgais karogs sārti plīvoja virs valdes ēkas, • ii sarkano daļa aizgāja, un atkal vēlās virsū krēslība.

Patlaban pilsētā saimnieko pulkvedis Golubs, Aizdņepras divīzijas «košums un lepnums».

Vakar viņa divtūkstoš vīru rīkļurāvēju nodaļa svinīgi iesoļoja pilsētā. I'ans pulkvedis jāja nodaļas priekšgalā uz lieliska, melna rumaka un, l>ar spīti siltajai aprīļa saulei, bija ģērbies kaukāziešu apmetnī, aiz- krāciešu jērenē ar aveņkrāsas slotiņu un čerkesu svārkos ar pilnu bruņojumu: kinžalu un sudrabkaltu zobenu.

Skaists ir pans pulkvedis Golubs: melnas uzacis, seja bāla, no nebeidzamas iedzeršanas viegli iedzeltena. Zobos ļuļķītis. Pans pulkvedis pirms revolūcijas bija agronoms cukurfabrikas plantācijās, taču tā dzīve bija garlaicīga, ne salīdzināt ar atamana stāvokli, un šais duļķainajos udeņos, kas gāzās pāri zemei, agronoms uzpeldēja jau kā pans pulkvedis Golubs.

Vienīgajā pilsētas teātrī par godu ienācējiem tika rīkots svinīgs vakars. Tajā piedalījās viss petļuriešu inteliģences zieds: ukraiņu skolotāji, divas popa meitas — vecākā—skaistule Aņa un jaunākā — Dina un tad vēl sīkā panu smeltne, bijušie grāfa Potocka kalpotāji un saujiņa tlkpilsoņu, kas sevi dēvēja par «brīviem kazakiem», ukraiņu eseru pastarīši.

Teātris bija stāvgrūdām pilns. Ap spilgtos, puķēm izrakstītos ukraiņu nacionālajos tērpos ģērbtajām, ar raibām krellēm un lentēm greznotajām skolotājām, popa meitiņām un sīkpilsonēm, piešus šķindinādami, bariem vien griezās staršinas, gluži kā nokopēti no veclaicīgām gleznām, kas tēlo aizkrāciešus.

Dārdēja pulka orķestris. Uz skatuves drudžaini gatavojās «Nazara Stodolas» izrādei.

Nebija elektrības. Par to ziņoja uz štābu panam pulkvedim. Tas, posdamies personīgi ar savu klātbūtni pagodināt vakaru un uzklausīdams adjutanta horunžija Paļanicas, patiesībā — bijušā podporučika Poļanceva ziņojumu, nevērīgi, bet valdonīgi izmeta:

— Tā ka gaisma lai būtu. Kaut vai nobeidzies, bet dabū rokā montieri un laid elektrostaciju darbā.

—     Klausos, pan pulkvedi.

Horunžijs Paļanica nobeigties nenobeidzās un montierus sadabūja.

Pēc stundas divi petļurieši veda Pāvelu uz elektrostaciju. Tādā pašā kārtā turp nogādāja montieri un mašīnistu.

Pa|anica pateica īsi:

—    Ja līdz pulksten septiņiem nebūs gaismas, visus trīs pakāršu! — Viņš parādīja ar roku uz dzelzs siju.

Sis īsi formulētais slēdziens panāca savu, un noteiktajā laikā gaisma iedegās.

Vakars jau bija pilnā sparā, kad ieradās pans pulkvedis ar savu draudzeni, meiču kuplām krūtīm un rudzu krāsas matiem, bufetnieka meitu, kuras tēva mājā viņš dzīvoja.

Bagātais bufetnieks sūtīja meitu guberņas pilsētas ģimnāzijā.

Apsēdies goda vietā pie pašas skatuves, pans pulkvedis deva zīmi, ka var sākt, un priekškars nekavējoties uzvijās. Skatītāju priekšā pazibēja no skatuves aizskrejošā režisora mugura.

Pa izrādes laiku klātesošie staršinas ar savām dāmām bufetē pamatīgi pietempās pirmās šķiras paštecinātā, ko te bija piegādājis visur esošais Paļanica, un pierijās visvisādu labumu, kas bija sadabūti rekvizīcijas ceļā. Uz izrādes beigām visi bija kārtīgi pilnā.

Uzlēcis uz skatuves, Paļanica teatrāli pavicināja roku un skaļi pasludināja:

—    Cienījamās dāmas un kungi, tūliņ sāksies dejas.

Zālē nošalca vienprātīgi aplausi. Visi izgāja laukā, lai petļuriešu zaldātiem, kas bija samoLilizēti vakara apsardzībai, dotu iespēju izridāt krēslus un atbrīvot zāli.

Pēc pusstundas teātrī putekļi vien griezās.

lesilušie petļuriešu staršinas braši lēca hopaku ar karstumā satvīkušajām vietējām daiļavām, un sagrabējušā teātra sienas līgojās no viņu smago kāju dipoņas.

Šai laikā no dzirnavu puses pilsētā ienāca bruņota jātnieku nodaļa.

Pilsētas nomalē petļuriešu ložmetējnieku sargpostenis, pamanījis tuvojamies jātniekus, kļuva nemierīgs un klupa pie ložmetējiem. No- klakstēja aizslēgi. Naktī aizskanēja spalgs uzkliedziens:

—     Stāt! Kas nāk?

No tumsas iznira divi melni stāvi, un viens no tiem, tuvodamies sargpostenim, rešņā, nodzertā basā norēca:

—    Es esmu atamans Pavļuks ar savu nodaļu, bet kas esat jūs, golu- bieši, vai?

—     Jā gan, — atbildēja uz priekšu panācies staršina.

—     Kur lai izvietoju nodaļu? — Pavļuks jautāja.

—    Tūliņ pa telefonu pavaicāšu štābā, — staršina atbildēja un nozuda mazā mājelē ceļa malā.

Pēc acumirkļa viņš izskrēja no turienes un pavēlēja:

—    Zēni, novāciet pie malas ložmetēju, pabrīvējiet ceļu panam ata- manam.

Pavļuks pievilka pavadu un apturēja zirgu pie apgaismotā teātra, kur valdīja liela līksmība.

—     Oho, te iet jautri, — viņš iesaucās, pagriezies pret blakām piestājušo jesaulu. — Kāpjam zemē, puis, uzdzīvosim arī mēs pie tā paša. Meitiešus nolūkosim sev pa prātam, te viņu velna birums. Ei, Staļežko, — viņš pakliedza, — izvieto puišus pa dzīvokļiem! Mēs paliksim te. Konvojs arī. — Un viņš smagi nolēca no zirga, kas manāmi salīgojās.

Pie ieejas teātrī Pavļuku apturēja divi apbruņoti petļurieši.

—     Biļeti?

Taču tas nicīgi paskatījās uz viņiem, pastūma vienu ar plecu nost. Viņam pakaļ tādā pašā veidā iespraucās divpadsmit vīru no viņa nodaļas. Viņu zirgi stāvēja turpat, piesieti pie sētas.

Ienācējus uzreiz pamanīja. Ar savu milzīgo augumu it īpaši izcēlās Pavļuks labas vadmalas oficiera frencī, zilās gvarda biksēs un pinkainu papahu galvā. Pār plecu — mauzeris, no kabatas rēgojās ārā rokas granāta.

—     Kas tas tāds?—sačukstējās stāvētāji viņpus dejotāju loka, kur Goluba palīgs patlaban lēca bramanīgo «puteni».

Pārī ar viņu griezās popa pirmdzimtā. Vēdekļveidīgi uz augšu pa- \>zdamies, svārki atsedza sajūsminātajiem karotājiem pārliecīgi aizrāvušās popa meitas zīda triko.

Izstumdījis ar plecu pūli, Pavļuks iespraucās pašā loka vidū.

Ar miglainu skatienu iezīdies popa meitas kājās, viņš aplaizīja sakaltušās lūpas un stūrēja taisni cauri dejotāju, lokam uz orķestri, nostājās pie rampas un pavicināja pīto nagaiku.

—    Plēs vaļā hopakul

Orķestra diriģents likās to nedzirdam.

Tad Pavļuks, spēji atvēzējies, vilka tam ar nagaiku pa muguru. Tas salēcās kā dzelts.

Mūzika uzreiz aprāvās, zālē acumirklī iestājās klusums.

—    Tā ir nekaunībai — bufetnieka meita iekaisa. — Tu nedrīksti to pieļaut, — viņa nervozi spieda līdzās sēdošā Goluba elkoni.

Golubs smagi piecēlās, ar kāju pagrūdis priekšā pagadījušos krēslu, paspēra trīs soļus uz Pavļuka pusi un, piegājis tam cieši klāt, apstājās. Viņš Pavļuku uzreiz pazina. Golubam bija vēl nenokārtoti rēķini ar šo konkurentu, kas, tāpat kā viņš, tīkoja sagrābt varu apriņķī.

Pirms kādas nedēļas Pavļuks bija visbezkaunīgākajā kārtā pašāvis panam pulkvedim kāju priekšā.

Cīņas karstumā kaujā ar sarkano pulku, kas jau dažu labu reizi bija plui- nījis golubiešus, Pavļuks bija nevis uzbrucis boļševikiem no aizmugures, bet ielauzies miestā, samīcījis vieglos sarkano posteņus un, izlicis aizsprostu, sarīkojis miestiņā neredzētu laupīšanu. Protams, kā jau īstam petļurietim pieklājas, viņš grautiņu vērsa vispirmā kārtā pret ebreju tautības iedzīvotājiem.

Sarkanie pa to laiku sasita golubiešu labo spārnu lupatu lēveros un aizgāja.

Un tagad šis nekaunīgais rotmistrs ir ielauzies šeit un vēl uzdrīkstas viņa — pana pulkveža klātbūtnē sist viņa kapelmeistaru. Nē, to nu viņš nevarēja pieļaut. Golubs saprata, ja viņš tūliņ neapvaldīs vīzdegunīgo atamaneli, viņa autoritāte pulkā būs pagalam.

Skatienam urbdamies viens otrā, viņi stāvēja un nerunāja ne vārda.

Cieši sažņaugdams rokā zobena spalu un ar otru taustīdamies kabatā pēc nagana, Golubs ierēcās:

—     Kā tu uzdrīksties sist manus ļaudis, nelieti?

Pavļuka roka lēnām slīdēja uz mauzera maksti.

—     Lēnāk, pan Golub, lēnāk, citādi var noiet greizi. Nekāpiet uz varžacīm, saskaitīšos.

Ar to pacietības mērs bija pilns.

—    Grābt viņus ciet, izmest no teātra un uzskaitīt katram pa divdesmit piecil — Golubs nobļāva.

Staršinas kā kurtu bars no visām pusēm klupa pavļukiešiem virsu.

Nosprakstēja šāviens kā pret grīdu triekta elektriskā spuldzīte, un zālē viss sagriezās vienā jūklī, it kā te kūleņotu divi kopā saklupuši suņu bari. Aklā kautiņā cirta cits citam ar zobenu, ķērās cekulā un taisni pie rīkles, un, spalgi spiegdamas, uz visām pusēm pajuka līdz nāvei pārbiedētās sievietes.

Pēc maza brītiņa atbruņotos pavļukiešus ar belzieniem izvadīja no zāles un izsvieda uz ielas.

Pavļuks kautiņā bija pazaudējis papahu, viņam bija sadīrājuši seju, atņēmuši ieročus — viņš sprāga vai no ādas laukā. Uzlēcis zirgā, viņš ar visu savu nodaļu aizdrāzās kā vējš.

Vakars bija izmaitāts. Pēc visa notikušā līksmoties nevienam nenāca ne prātā. Sievietes kategoriski atteicās dejot un pieprasīja, lai vedot viņas uz mājām, taču Golubs iecirtās.

—    Nevienu no zāles ārā nelaist, norīkot sargus, — viņš pavēlēja.

Paļanica steidzās izpildīt pavēles.

Pabira protesta saucieni, bet Golubs stūrgalvīgi atteica:

—        Dejosim līdz rītam, cienījamās dāmas un kungi. Es pats dejošu pirmo valša tūri.

Mūzika atkal sāka spēlēt, taču no jautrības tā arī nekas neiznāca.

Nepaspēja pulkvedis ar popa meitu apdējot pirmo loku, kad pa durvīm kliegdami iebrāzās sargi:

—    Pavļukieši ielenc teātril

Logs ielas pusē, skatuves tuvumā, ar brīkšķi sašķīda. Pa izlauzto caurumu pabāzās strups ložmetēja purns. Tas stulbi grozījās, uztaustīdams šaudīgos stāvus, kas, vairīdamies no tā kā no nelabā, atsprāga uz zāles vidu.

Paļanica izšāva uz tūkstošsveču spuldzi pie griestiem, un tā, plīsdama kā bumba, apbēra visus ar sīkām stikla drumslām.

Iestājās tumsa. No ielas kliedza:

—    Visi ārāl — un bija dzirdamas drausmīgas lamas.

Sieviešu mežonīgie, histēriskie kliedzieni, trakās komandas, ko izbļāva Golubs, skraidīdams pa zāli un pūlēdamies savākt kopā apstulbušos staršinas, šāvieni un klaigas ārpusē — tas viss saplūda neiedomājamā

kņadā. Neviens nepamanīja, ka Paļanica, griezdamies kā vilciņš, izspruka pa pakaļdurvīm tukšajā blakus ielā un drāzās uz Goluba štābu.

Pēc pusnakts pilsētā gāja vaļā īsta kauja. Nakts klusumu sabangoja nepārtraukto šāvienu dārdi un sīki ložmetēju spraksti. Galīgi sadulbuši, pilsētiņas iedzīvotāji trūkās augšā no savām siltajām gultām un salipa ap logiem.

Šāvieni noklust, tikai pilsētas nomalē, aizvilkdamies kā suns, rej ložmetējs. Kauja norimst. Svīst gaisma . . .

Pa pilsētu ložņāja baumas par grautiņu. Tās iespiedās arī ebreju mājelēs, kas mazas un zemas, šķībām logu acīm, šā tā piemetušās virs netīrās kraujas, kura ved lejā līdz upei. Šinīs kārbiņās, ko dēvē par namiem, neiedomājamā saspiestībā mitinājās nabadzīgie ebreji.

Tipogrāfijā, kur Serjoža Bruzžaks strādāja jau otro gadu, ir burtliči, ir strādnieki bija ebreji. Serjoža ar tiem bija saradis kā ar savējiem. Kā viena draudzīga saime visi turējās pret darba devēju, atēdušos, pašapmierināto Blumšteina kungu. Starp darba devēju un tipogrāfijas strādniekiem risinājās nepārtraukta cīņa. Blumšteins manījās vairāk noraut, mazāk samaksāt, un uz šā pamata dažu labu reizi nācās tipogrāfiju uz divām trim nedēļām slēgT: strādnieki streikoja. Viņu bija četrpadsmit cilvēku. Serjoža, pats jaunākais, pa divpadsmit stundu grieza iespiedmašīnas riteni.

Šodien Serjoža pamanīja strādniekos satraukumu. Pēdējos nemierīgos mēnešus tipogrāfija strādāja, ja gadījās pasūtījumi. Iespieda «galvenā» atamana uzsaukumus.

Serjožu pasauca kaktiņā diloņslimais burtlicis Mendels.

Raudzīdamies viņā savām skumjajām acīm, tas teica:

—     Tu zini, ka pilsētā būs grautiņš?

Serjoža izbrīnījies paskatījās.

—     Nē, nezinu.

Mendels uzlika izkaltušo, dzelteno roku Serjožam uz pleca un uzticīgi kā tēvs pastāstīja:

—     Grautiņš būs, tas ir droši. Sitīs ebrejus. Es tev jautāju: vai gribi palīdzēt saviem biedriem šai nelaimē vai ne?

—    Protams, ka gribu, ja vien varēšu. Runā, Mendel.

Burtliči klausījās sarunā.

—    Tu esi lāga puisis, Serjoža, mēs tev uzticamies. Arī tavs tēvs taču ir strādnieks. Skrej tūliņ mājās un parunā ar tēvu: vai viņš ir ar mieru paslēpt savā mājā dažus sirmgalvjus un sievietes, bet mēs jau Inikus vienosimies, kuram pie jums slēpties. Tad aprunājies ar ģimeni, pie kā vēl varētu paslēpt. Krievus šie bandīti pagaidām neaiztiek. Skrej, Serjoža, laika nav daudz.

—    Labi, Mendel, neraizējies, es tūdaļ aizskriešu pie Pavkas un Kļimkas — pie viņiem noteikti pieņems.

—    Pagaidi acumirkli, — Mendels bažīgi atturēja Serjožu, kas jau dzīrās iet. — Kas tas par Pavku un Kļimku? Vai tu viņus labi pazīsti?

Serjoža pārliecināti pamāja ar galvu:

—    Nu kā tad, tie ir mani draugi: Pavka Korčagins, brālis viņam ir atslēdznieks.

—    A, Korčagins, — Mendels nomierinājās. — To es pazīstu, ar viņu kopā vienā mājā esmu dzīvojis. To var. Ej, Serjoža, un nāc labi drīz atpakaļ ar atbildi.

Vienā lēcienā Serjoža bija uz ielas.

Grautiņš sākās trešajā dienā pēc Pavļuka nodaļas kautiņa ar go- lubiešiem.

Sakauts un atsviests no pilsētas, Pavļuks aizvācās savu ceļu un ieņēma netālo miestiņu, nakts kaujā pazaudējis divus desmitus vīru. Tikpat daudz trūka arī golubiešiem.

Kritušos steigā nogādāja uz kapsētu un tai pašā dienā apbedīja bez sevišķa svinīguma, jo ar ko lielīties jau nu te nebija. Divi atamani saplēsušies kā divi klaidoņas suņi, un celt brēku ar bērēm bija neērti. Paļanica gan gribēja glabāt savējos ar lielu troksni un izsludināt Pavļuku par sarkano bandītu, taču pret to iebilda eseru komiteja ar popu Vasiliju priekšgalā.

Nakts sadursme bija izraisījusi neapmierinātību Goluba pulkā, it īpaši konvoja sotņā, kur kritušo bija visvairāk, un, lai apdzēstu šo neapmierinātību un paceltu kaujas sparu, Paļanica ieteica Golubam «saldināt dzīvi», kā viņš ņirgādamies izteicās par grautiņu. Atsaukdamies uz neapmierinātību nodaļās, viņš ņēmās pierādīt Golubam, cik tas nepieciešami. Tad pulkvedis, gan sākumā negribēdams traucēt pilsētā mieru pirms savām kāzām ar bufetnieka meitu, Paļanicas draudu ietekmēts, tomēr piekāpās.

Tiesa, šī operācija mazliet mulsināja panu pulkvedi sakarā ar viņa iestāšanos eseru partijā. Atkal ienaidnieki var sacelt ap viņa vārdu nevēlamas valodas, ka viņš, sak, pulkvedis Golubs, ir grautiņu rīkotājs, un katrā ziņā tie sapūtīs par viņu «galvenajam» atamanam. Pagaidām gan Golubs no «galvenā» bija diezgan neatkarīgs, jo ar visu nodaļu sitās cauri pats uz savu galvu. Un «galvenais» jau arī pats tīri labi zināja, kas par brāļiem pie viņa kalpo, un dažu labu reizi pats bija pieprasījis naudu direktorijas vajadzībām no tā sauktajām rekvizīcijām, bet, kas attiecas uz grautiņu rīkotāja slavu, tad tā Golubam jau bija diezgan solīda. Pielikt pie tās neko daudz nevarēja.

Laupīšana sākās agrā rītā.

Pilsētiņa peldēja pelēkā pirmsausmas dūmakā. Tukšās ielas, kas gluži kā izmiekšķētas audekla sloksnes bez jēgas jozās ap juceklīgi apbūvētajiem ebreju kvartāliem, šķita izmirušas. Pusaklie lodziņi aizsegti un cieši noslēgti ar aizvirtņiem.

No ārpuses izskatījās, ka kvartāls guļ saldb rīta nomidzi, taču mā- jelēs negulēja. Apģērbušās, kādā mazā istabiņā saspiedušās, ģimenes gaidīja sākamies nelaimi, un tikai mazie bērni, kas vēl nekā nesaprata, dusēja mātes rokās mierīgi un bezrūpīgi.

Ilgi šai rītā Goluba adjutantu Paļanicu modināja konvoja priekšnieks melnūksnējais Salomiga ar čigāna seju un zilganu zobena cirtiena rētu pār vaigu.

Adjutants modās smagi. Neparko nevarēja tikt vaļā no muļķīgā sapņa. Pa rīkli joprojām žākstīdamies skrāpējās sakumpis velns, no kura nekādi nevarēja atkauties visu nakti. Un, kad pēdīgi pacēla galvu, kas plīsa vai pušu no sāpēm, Paļanica apjēdza: tas ir Salomiga, kas viņu modina.

— Tak mosties jel, maitas gabals, — Salomiga purināja viņu aiz pleca. — Ir jau vēls, laiks sākt. Būtu jau nu vēl vairāk pietempiesl

Paļanica pamodās pilnīgi, piecēlās sēdus un, viebdamies aiz grēmām, izspļāva rūgtenās siekalas.

—     Ko sākt? — viņš pabolīja uz Salomigu stulbās acis.

—     Kā—ko? Zīdus ķidāt. Nezini, vai?

Paļanica atcerējās: kā tad, pareizi, viņš pavisam bija piemirsis, vakar vim tika kārtīgi iemetuši tur, ciematiņā, kur bija nolīdis pulkvedis ar tnvu līgavu un saujiņu pudeles brāļu.

Pa grautiņa laiku aizvākties no pilsētas Golubam bija izdevīgi. Pēc tam varēs sacīt, ka viņa prombūtnē noticis pārpratums, bet Paļanica gan paspēs visu nodarīt, kā nākas. O, šis Paļanica ir liels speciālists «dzīves slidināšanā»!

Paļanica uzlēja uz galvas spaini ūdens un atguva spēju apjēgt. Viņš taka šaudīties apkārt pa štābu, dodams dažādas pavēles.

Konvoja sotņa jau sēdēja zirgos. Lai novērstu iespējamos sarežģījumus, Paļanica ar gudru ziņu bija pavēlējis izlikt sardzes posteni, kas atgrieza strādnieku ciematu un staciju no pilsētas.

Ļeščinsku viensētas dārzā uzstatīja ložmetēju ar stobru uz ceļa pusi.

Gadījumā, ja strādniekiem ienāktu prātā iejaukties, tos saņems ar •viņu.

Kad sagatavošanās darbi bija galā, adjutants un Salomiga uzlēca zirgos.

Jau dodamies ceļā, Paļanica atguvās.

—             Pag, gandrīz aizmirsu. Dod šurp divējus ratus: paraudzīsim Golubam pūra tiesu. Ho-ho-ho . . . Pirmais laupījums, kā allaž, komandierim, bet pirmais meitietis — ba-ha-ha — man, adjutantam. Vai saprati, teļapa- kausi apdauzītais?

Pēdējais attiecās uz Salomigu.

Tas pazibsnīja uz viņu dzeltenīgu aci.

—     Gana būs visiem.

Viņi izjāja uz šosejas. Priekšā adjutants un Salomiga, nopakaļ — pajukušā virtenē konvojnieki.

Ausmas dūmaka izplēnēja. Pie divstāvu nama ar rūsas saēstu izkārtni «Fuksa galantērijas tirgotava» Paļanica pievilka pavadu.

Viņa sirmā, tievkājainā ķēve tramīgi piesita ar pakavu pa akmeni.

—             Nu tad ar dieva palīgu tepat arī sāksim, — Paļanica, zemē lēkdams, pateica.

—             Ei, puiši, kāpt zemē no zirgiem, — viņš pagriezās pret konvoju, krts sadrūzmējās apkārt. — Izrāde sākas, — viņš paskaidroja. — Puiši,

pauri nevienam nelauzt, to pagūsiet vēlāk; arī meitiešus, ja pārmērīgi nekārojas, līdz vakaram neaiztikt.

Kāds konvojnieks, spēcīgos zobus atiezis, protestēja:

—     Kā tad tā, pan horunžij, bet ja nu ar labprātīgu vienošanos?

Visi nozviedzās. Paļanica paskatījās uz runātāju ar sajūsmas pilnu

atzinību.

—    Nu, protams, ja ar labprātīgu vienošanos, lai notiek, to nevienam nav tiesību aizliegt.

Piegājis pie aizslēgtajām veikala durvīm, Paļanica no visa spēka iespēra pa tām, taču stiprās ozolkoka durvis pat nesadrebēja.

Iesākt vajadzēja kur citur. Adjutants pagriezās ap stūri un, zobenu ar roku pieturēdams, devās uz durvīm, kas veda Fuksa dzīvoklī. Viņam sekoja Salomiga.

Namā uzreiz bija sadzirdējuši pakavus klaudzam pa ielas bruģi, un, kad dipoņa apklusa pie tirgotavas un cauri sienai atskanēja balsis, sirdis, šķiet, stājās pukstēt un miesas sastinga.

Mājās bija trīs cilvēki.

Bagātais Fukss ar sievu un meitām jau vakar bija aizlaidies no pilsētas un mājā sargāt mantu pametis kalponi Rivu, klusu, iebaidītu, deviņpadsmit gadus vecu meiču. Lai viņai tukšajā dzīvoklī nebūtu bail, viņš bija tai ieteicis atvest savus vecīšus — tēvu un māti — un visiem trim dzīvot te, līdz viņš atgriezīsies.

Viltīgais komersants bija mierinājis Rivu, kas mēģināja vāji pretoties, ka grautiņa varbūt riemaz nebūšot—ko gan viņi ņems no nabagiem? Bet, pārbraucis mājās, viņš uzdāvināšot Rivai kleitas drānu.

Visi trīs klausījās mokpilnā cerībā: varbūt aizjās garām, varbūt viņi pārklausījušies, varbūt tie nemaz neapstājās pie viņu mājas, varbūt tā tikai likās. Taču, it kā sagraudami šīs cerības, veikala durvīs noklaudzēja dobji sitieni.

Vecais Peisahs ar sudrabotu galvu un zilām izbaidīta bērna acīm, stāvēdams pie durvīm, kas veda veikalā, čukstēja lūgšanu. Viņš lūdzās visuvareno Jehovu ar visu pārliecināta fanātiķa kaismi. Viņš lūdza novērst nelaimi no šā nama, un vecā sieva, stāvēdama viņam līdzās, uzreiz nesadzirdēja tuvojošos soļu troksni, ko pārmāca viņa lūgšanas čuksti.

Riva bija nolīdusi pašā tālākajā istabā aiz lielas ozolkoka bufetes.

Spalgi, nekautri klaudzieni pa durvīm atbalsojās sirmgalvju miesās krampjainām trīsām.

—    Ver va|ā! — Nodārdēja sitiens, spalgāks par iepriekšējo, to pavadīja saniknotu ļaužu lamas.

Taču nav spēka pacelt rokas un atšaut bultu.

Ārpusē ņēmās bungot ar šauteņu laidēm. Sāka lēkāt aizšaujamie, un durvis padodamās nokrakstēja.

Nams piebruka pilns apbruņotiem vīriem, kas rakņājās pa kaktu kaktiem. Durvis uz veikalu izsita ar šauteņu laidēm. Tur iekļuvuši, atgrūda ārdurvju aizšaujamos.

Sākās laupīšana.

Kad rati bija līdz augšai piekrauti ar drānām, apaviem un pārējo laupījumu, Salomiga aizbrauca tos uz Coluba dzīvokli un, jau atgriezdamies, izdzirdēja mežonīgus kliedzienus.

Paļanica, atstājis savējos pluinām veikalu, devās istabā. Pārlaidis tiem trim savas zaļganās lūša acis, pateica vecajiem:

—    Vēcietiesl

Ne tēvs, ne māte nekustējās.

Paļanica paspēra soli uz priekšu un lēnām vilka zobenu no maksts.

—    Māti — meita sirdi plosoši iekliedzās.

Sis bija tas kliedziens, ko dzirdēja Salomiga.

Uzrunādams piesteigušos golubiešus, Paļanica īsi izmeta:

—     Izsviediet tos laukā! — viņš pamāja uz vecīšiem, un, kad tos ar spēku izgrūda ārpus durvīm, Paļanica sacīja pienākušajam Salomigam: — Pastāvi te aiz durvīm, es ar meiču par kaut ko aprunāšos.

Kad vecais Peisahs, kliedzienu dzirdēdams, metās uz durvīm, smags belziens pa krūtīm atsvieda viņu pret sienu. Sirmgalvim no sāpēm aizrāvās elpa, bet tad Salomtgam kā vilcene uzklupa mūžam lēnīgā vecā Toiba.

—    Oi, laidiet, ko jūs darāt?

Viņa lauzās uz durvīm, un Salomiga neparko netika vaļā no vecās sievas pirkstiem, kas bija krampjaini iecirtušies viņa župana malā.

Peisahs atguvies metās viņai palīgā.

—     Laidiet, laidiet! . . . O, mana meita!

Divatā viņi atgrūda Salomigu no durvīm, Tas nikni izrāva aiz jostas aizbāzto naganu un ar apkalto spalu iezvēla vecajam pa sirmo galvu. Peisahs klusu nogāzās gar zemi.

Bet no istabas lauzās Rivas kliedzieni.

Kad izvilka ārā prātu zaudējušo Toibu, ielu pārskanēja necilvēciski kliedzieni un palīgā saucieni.

Kliedzieni namā apklusa.

Nākdams ārā no istabas, Pa|anica, neskatīdamies uz Salomigu, kas jau ķērās pie durvju roktura, atturēja viņu:

— Neej — noslāpusi: es viņu mazliet piesedzu ar spilvenu. — Un, kāpdams pāri Peisaha līķim, iespēra kāju tumšā, lipīgā peļķē.

— Kaut kā nelāgā iesākās, — viņš, ārā iedams, izgrūda.

Klusēdami tam sekoja pārējie, un no viņu kājām uz istabas grīdas un lieveņa pakāpieniem palika asiņainas pēdas.

Bet pilsētā jau bija sācies grautiņš. Uzliesmoja īsas vilku sadursmes starp dauzoņām, kuri nevarēja sadalīt laupījumu, šur tur gaisā pazibēja kaili zobeni. Un gandrīz visur laida darbā dūres.

No dzertuves izvēla uz ielas desmitspaiņu ozolkoka mucas.

Tad ložņāja pa mājām.

Neviens nemēģināja pretoties. Iebrucēji siroja pa istabām, steigā gramstīja pa kaktiem un gāja projām apkrāvušies, .atstādami izvandītas lupatu kaudzes un sadurstīto spilvenu un pēļu dūnas. Pirmajā dienā bija tikai divi upuri: Riva un viņas tēvs, bet nākamā nakts nesa līdzi nenovēršamu postu.

Pret vakaru viss raibais šakāļu bars bija piežūpojies līdz nemaņai. Dzēruma dvingā sastulbušie petļurieši gaidīja nakti.

Tumsa atraisīja rokas. Aklā tumsībā vieglāk nomiegt cilvēku: pat šakālim tīk nakts, un tas taču arī mēdz uzbrukt tikai nāvei nolemtiem.

Daudz ir to, kuri nekad neaizmirsīs šīs baigās divas naktis un trīs dienas. Cik daudz salauztu, sadragātu dzīvību, cik vecuma neskartu galvu, kas bija nosirmojušas šais asiņainajās stundās, cik izlietu asaru, un, kas zina, vai laimīgākie bija tie, kas palika dzīvi ar postažu sirdī, necilvēciskās mokās par nenomazgājamo kāunu un zaimiem, ar neizsakāmu grūtsirdību, ar skumjām par tuviniekiem, kas gājuši bojā un nemūžam vairs neatgriezīsies. Vienaldzīgi pret visu, krampjaini pār ■ I«lvu atmestām rokām šaurajās šķērsielās gulēja jaunu meiteņu ķai meņi — sakropļoti, izmocīti, salauzti.

Un tikai pašā upītes malā, kalēja Nauma mājiņā, šakāļi, uzklupuši viņa jaunajai sievai Zārai, sadūrās ar niknu pretsparu. Kalējs, īsts atlēts, kurā kūsāja divdesmit četru gadu spēks un muskuļi, veseri cilājot, bija norūdījušies kā tērauds, neatdeva savu draudzeni.

Baismā, īsā sadursmē mazajā namiņā kā sapuvuši arbūzi sašķīda divas petļuriešu galvas. Briesmīgs savā nāvei nolemta cilvēka niknumā kalējs sīvi aizstāvēja divas dzīvības, un upītes malā, kur, jauzdami briesmas, bija saskrējuši golubieši, ilgi skanēja sausi šāvienu spraksti. Izšāvis visas patronas, Naums pēdējo lodi raidīja Zārai, bet pats ar paceltu durkli devās nāvei pretim. Viņš nogāzās, svina krusas nopļauts, uz paša pirmā pakāpiena, uzguldams zemei ar savu smago augumu.

Ar brangiem zirdziņiem pilsētā saradās dūšīgi zemnieciņi no tuvējām sādžām, piekrāva vezumus ar to, kas kuram ietikās, un, Coluba nodaļā kalpojošo dēlu un radinieku pavadīti, steidzās reizes divas trīs izbraukāt līdz sādžai un atpakaļ.

Serjoža Bruzžaks, palīdzējis tēvam nobēdzināt pagrabā un istab- augšā pusi no tipogrāfijas biedriem, cauri sakņu dārzam atgriezās uz savu sētu; viņš ieraudzīja pa šoseju skrienam kādu cilvēku.

Rokām plātīdamies, garā, nolāpītā paltrakā, bez cepures, ar šausmās sastingušu seju aizelsies skrēja vecs ebrejs. Tam pakaļ, ātri tuvodamies, cirtienam noliecies, sirma zirga mugurā auļoja petļurietis. Dzirdēdams aiz muguras pakavus klikstam, sirmgalvis it kā aizsargādamies pacēla rokas. Serjoža pasitās uz ceļa, metās pretim zirgam un ar savu augumu aizsedza sirmgalvi.

— Neaizskar, bandīts, suns tādsl

Nevēlēdamies aizturēt cirtienam pacelto zobenu, jātnieks plakaniski gāza ar to pa jauno, gaišmataino galvu.

PIEKTĀ NODAĻA

Sarkanie neatlaidīgi mācās virsū «galvenā» atamana Petļuras daļām. Goluba pulku izsauca uz fronti. Pilsētiņā palika neliela aizmugures apsardze un komandantūra.

Cilvēki kļuva rosīgi. Ebreju tautības iedzīvotāji, izmantodami uz

laiku iestājušos klusumu, apglabāja nogalinātos, un ebreju kvartālu m[2] ra|os name|os no jauna radās dzīvība.

Rāmos vakaros varēja sadzirdēt neskaidru dunu. Kaut kur netālu ritinājās kaujas.

Dzelzceļnieki pameta staciju un izklīda pa sādžām, meklēdami darbu.

Ģimnāzija bija slēgta.

Pilsētā izsludināts kara stāvoklis.

Drūma, samākusies nakts.

Tādās naktīs pat plaši ieplesti redzokļi nespēj uzveikt tumsu un cilvēki kustas taustīdamies, akli riskēdami kurā katrā grāvī nolauzt kaklu.

Mierīgais iedzīvotājs zina: tādā laikā sēdi mājās un velti nededzini gaismu. Gaisma var pievilināt kādu nelūgtu viesi. Vislabāk ir tumsā, mierīgāk. Ir cilvēki, kuriem nekad nav miera. Lai staigā veseli, gar tiem mierīgajam iedzīvotājam nav daļas. Bet pats viņš neies. Varat būt droši, ka neies.

Un, lūk, tādā naktī cilvēks bija ceļā.

Nonācis pie Korčaginu mājiņas, viņš piesardzīgi pieklauvēja pie loga un, nesaņēmis atbildes, pieklauvēja vēlreiz, stiprāk un uzstājīgāk.

Pavka redz sapnī: uz viņu ar ložmetēju tēmē kāda dīvaina būtne, kas it nemaz nelīdzinās cilvēkam; viņš lūko aizbēgt, taču nav kur bēgt, un ložmetējs kaut kā baismi klab.

Rūts dreb no neatlaidīgas klauvēšanas.

Izlēcis no gultas, Pāvels piegāja pie loga, pūlēdamies saskatīt, kas klauvē. Taču nevarēja nekā saredzēt kā vien neskaidru, tumšu siluetu.

Viņš bija mājās viens. Māte aizbraukusi pie vecākās meitas, kuras vīrs strādāja cukurfabrikā par mašīnistu. Bet Artjoms — pie kalēja darba kaimiņu ciemā, veseri cilādams, pelnīja iztiku.

Klauvēt varēja vienīgi Artjoms.

Pāvels nolēma atvērt logu.

—     Kas tur ir? — viņš pasvieda tumsā.

Stāvs aiz loga sakustējās, un zema, apslāpēta balss atbildēja:

—     Tas esmu es, 2uhrajs.

Uz palodzes nogula divas rokas, un vienā līmenī ar Pāvela seju izauga Fjodora galva.

—     Es atnācu pie tevis pārnakšņot. Vai pieņemsi, brā|uk? — viņš nočukstēja.

—     Nu, protams, — Pāvels draudzīgi atsaucās. — Kas tur ko runāt! Kāp tik iekšā!

Fjodora druknais stāvs iespraucās pa logu.

Pievēris logu, Fjodors uzreiz neatgāja nost.

Viņš stāvēja klausīdamies, un, kad mēness izlīda gar mākoņiem un kļuva redzams ceļš, viņš to vērīgi aplūkoja, tad pagriezās pret Pāvelu.

—     Vai mēs māmuļu neuzmodināsim? Viņa droši vien guļ?

Pāvels pateica Fjodoram, ka mājās bez viņa neviena cita nav. Matrozis uzreiz jutās brīvāk un ierunājās skaļāk.

—     Man, brāļuk, šie rīkļurāvēji visā nopietnībā taisās ķerties klāt. Slēdz rēķinus par pēdējiem notikumiem stacijā. Bijuši mūsējie vienprātīgāki, mēs būtu varējuši grautiņa laikā sarīkot «pelēčiem» krietnu uzņemšanu. Bet, saproti, ļaudis vēl neuzdrošinās līst ugunī. Neizdevās. Tagad nu dzen man pēdas. Divas reizes tvarstīšanu uzrīkoja. Šodien bezmaz iekritu. Pieeju, saproti, pie mājas, gan, protams, no sētspuses, apstājos pie šķūņa. Skatos, dārzā kāds stāv, pie koka piespiedies, tikai durklis nodeva. Es, protams, laidos lapās. Tā nu pie tevis atkāpu. Te es, brāļuk, uz dažām dienām noenkurošos. Iebildumu nav? Nu jauki.

Zuhrajs tosdams stīvēja nost dubļiem nošķiestos zābakus.

Pāvels bija priecīgs par Zuhraja atnākšanu. Pēdējā laikā elektrostacija nestrādāja, un Pāvelafti bija garlaicīgi vienam pašam tukšā dzīvoklī.

Nolikās gulēt. Pāvels uzreiz aizmiga, bet Fjodors ilgi smēķēja. Tad piecēlās no gultas un, klusu cilādams basās kājas, piegāja pie loga. Viņš ilgi vēroja ielu; atgriezies gultā, noguruma pieveikts, iemiga. Zem

spilvena pabāztā roka gulēja uz smaga kolta, atdodama tam savu siltumu.

Zuhraja pēkšņā ierašanās nakts laikā un šīs ar viņu kopā pavadītās astoņas dienas izvērtās Pāvelam ļoti nozīmīgas. Pirmoreiz viņš dzirdēja no matroža tik daudz satraucoša, svarīga un jauna, un šīs dienas kļuva jaunajam kurinātājam izšķirošas.

Iedzīts kā peļu slazdā, ielenkts no divām pusēm, izmantodami piespiesto bezdarbību, matrozis visu sava niknuma un negantā naida kvēli pret «dzeltenziliķiem», kas žņaudza dzimto novadu, izgāza Pāvela kārajās ausīs.

2uhrajs runāja spilgti, skaidri, saprotami, vienkāršā valodā. Viņam nebija nekā neatrisināma. Matrozis noteikti zināja savu ceļu, un Pāvels sāka saprast, ka viss šis dažādo partiju jūklis ar skaistajiem nosaukumiem: sociālisti-revolucionāri, sociāldemokrāti, poļu sociālistu partija — ka tie visi ir nikni strādnieku ienaidnieki un ka vienīgā nelokāmā revolucionārā partija, kas cīnās pret visiem bagātniekiem, ir boļševiku partija.

Agrāk Pāvels visu to bija bez jēgas jaucis.

Un lielais, stiprais cilvēks, pārliecinātais boļševiks, jūras brāzmu appūstais Baltijas matrozis Fjodors Zuhrajs, KSDS(b)P biedrs kopš tūkstoš deviņi simti piecpadsmitā gada, stāstīja skaudro dzīves patiesību jaunajam kurinātājam, kas raudzījās viņā kā apburts.

— Es, brāļuk, bērnu dienās arī biju apmēram kā tu, — viņš teica. — Nezināju, kur spēku likt, lauztin lauzās uz āru nepadevīgais raksturs. Dzīvoju nabadzībā. Skatos tā dažkārt uz paēdušiem un uzpucētiem kungu dēliņiem, un naids pārņem. Kaustīju es viņus bieži vien un nežēlīgi, bet nekas no tā neiznāca kā vien briesmīgas briskas no tēva. Kauties uz savu roku — ar to dzīvi nevar pārgrozīt. Tev, Pavluša, ir viss, lai tu kļūtu krietns cīnītājs par strādnieku lietu, tikai pārlieku jauns vēl esi un par šķiru cīņu tev visai maz sajēgas. Es tev, brāļuk, pastāstīšu īsto ceļu, tāpēc, ka zinu: no tevis iznāks lietaskoks. Lēnīgos un nolaizītos es neieredzu ne acu galā. Tagad visā zemē sācies ugunsgrēks. Vergi sacēlušies un veco dzīvi nolaidīs dibenā. Taču tam vajadzīgi drosmīgi puikas, nevis memmes dēliņi, bet stipras sugas ļaudis, kas, kautiņam sākoties, neslēpjas pa spraugām kā tarakāni no gaismas, bet sit bez žēlastības.

Viņš no visa spēka trieca dūri uz galda.

2uhrajs piecēlās; rokas kabatās sabāzis, sadrūmis sāka staigāt pa istabu.

Fjodoru nomāca bezdarbība. Viņš ļoti nožēloja, ka palicis šajā pilsētelē, un, uzskatīdams, ka vēl ilgāk te nīkt nav nekādas jēgas, stingri nolēma doties pāri frontei — pretim sarkano daļām.

Pilsētā palika deviņu partijas biedru grupa, kam vajadzēja turpināt darbu.

«Iztiksiet arī bez manis, bet es ilgāk nevaru sēdēt, rokas salicis. Pietiek, jau tā esmu desmit mēnešus izniekojis,» 2uhrajs sapīcis domāja.

—     Kas tu īsti esi, Fjodor? — Pāvels viņam reiz jautāja.

Zuhrajs piecēlās un sabāza rokas kabatās. Viņš uzreiz nesaprata jautājumu.

—    Vai tad tu nezini, kas es tāds esmu?

—    Es domāju, ka tu esi boļševiks vai komunists, — Pāvels klusu atbildēja.

2uhrajs iesmējās, pa jokam piesitis pa savām platajām, svītrotā jūrnieku kreklā iežņaugtajām krūtīm.

—    Tas ir skaidrs, brāļuk. Tas ir tāds pats fakts kā tas, ka boļševiks un komunists ir viens un tas pats. — Un viņš uzreiz kļuva nopietns.

—     Ja tu to saproti, tad iegaumē, ka nekur un nevienam to nedrīkst stāstīt, ja negribi, lai man zarnas izšķetina. Saprati!

—     Sapratu, — Pāvels stingri atteica.

Ārā atskanēja balsis, kāds nepieklauvējis vēra durvis. 2uhrajam roka aši ieslīdēja kabatā, taču tūliņ atkal izlīda laukā. Istabā ienāca Serjoža Bruzžaks, novājējis, bāls, ar pārsietu galvu. Viņam sekoja Vaļa un Kļimka.

—     Sveiks, velnēn, — Serjoža smaidīdams sniedza Pavkam roku.

—     Mēs trijatā atnācām pie tevis ciemā. Vaļa mani vienu nelaiž, baidās. Bet Kļimka atkal Vaļu vitfnu nelaiž, arī baidās. Viņš, lai ar ruds, tomēr saprot, kur kuru vienu pašu laist bīstami.

Vaļa jokodamās ar plaukstu aizsedza viņam muti.

—     Ir gan pļāpa, — viņa nosmējās. — Viņš šodien Kļimkam nemaz miera neliek.

Kļimka labsirdīgi smējās, baltos zobus rādīdams.

—    Ko nu var gribēt no slima cilvēka? Katliņš pamaitāts, tāpēc arī čūkst.

Visi sāka smieties.

Serjoža, kas vēl nebija atguvis spēkus pēc sitiena, piemetās Pavkas gultā, un drīz vien draugi risināja dzīvas valodas. Vienmēr jautrais

Serjoža, kas nekad nezaudēja dūšu, tagad sadrūvējies un nomākti stāstīja Zuhrajam, kā petļurietis iebelzis viņam pa galvu.

2uhrajs pazina visus, kas te nāca pie Pāvela. Viņš dažu labu reizi bija iegriezies pie Bruzžakiem. Viņam patika šie jaunieši, kas vēl nebija atraduši savu ceļu cīņas virpulī, taču skaidri pauda savas šķiras centienus. Un viņš vērīgi klausījās jauniešu nostāstos par to, kā kurš palīdzējis slēpt savās mājās ebreju ģimenes, glābjot tās no grautiņa. Tovakar viņš daudz runāja par boļševikiem, par Ļeņinu, palīdzēdams ikvienam no viņiem izprast pašreizējos notikumus.

Vēlu vakarā Pāvels pavadīja viesus.

Zuhrajs pa vakariem mēdza aiziet un pārnāca naktī. Pirms aizbraukšanas viņš norunāja ar palicējiem biedriem par to, kā turpināt darbu.

Tonakt Zuhrajs nepārnāca. Rītā pamodies, Pāvels ieraudzīja gultu tukšu.

Tādas kā neskaidras nojautas pārņemts, Korčagins žigli apģērbās un izgāja no mājām. Aizslēdzis dzīvokli un noglabājis atslēgu norunātā vietā, Pāvels devās pie Kļimkas, cerēdams kaut ko uzzināt par Fjodoru. Kļimkas māte, drukna sieviete ar platu, bakurētainu seju, mazgāja veļu un uz Korčagina jautājumu, vai viņa nezina, kur Fjodors, aprauti atbildēja:

—     Man laikam tik vien darīšanas kā tavu Fjodoru pieskatīti Viņa — rēpuļainā velna dēļ Zozuļihai visu māju apgrieza otrādi. Ko tev no viņa vajag? Kas tā tāda par kompāniju? Atradušies drauģeļi: Kļimka, tu…— Viņa nikni berza veļas gabalu.

Māte Kļimkam bija asu mēli, ērcīga.

No Kļimkas Pāvels iegriezās pie Serjožas. Pastāstīja par savām bažām. Sarunā iejaucās Vaļa:

—     Ko tu uztraucies? Varbūt palicis pie paziņām. — Taču viņas balsī nebija pārliecības.

Pie Bruzžakiem Pāvels nevarēja nostilt. Viņš aizgāja, kaut gan viņu raudzīja pierunāt, lai paliek paēst pusdienas.

Viņš tuvojās mājām, cerēdams ieraudzīt Zuhraju.

Durvis bija aizslēgtas. Viņš apstājās ar smagu sajūtu: negribējās iet iekšā tukšajā dzīvoklī.

Kādu brīdi viņš, domās nogrimis, pastāvēja sētsvidū un tad, kādas neskaidras dziņas vadīts, devās uz šķūni. Iespraucies pašķorē, tīmekļus gaiņādams, izvilka no slēptā kaktiņa lupatās ievīstīto smago «manli- heru».

Iznācis no šķūņa un juzdams kabatā satraucošo revolvera smagumu, viņš devās uz staciju.

Par Zuhraju nekā neuzzinājis, atceļā, iedams gar pazīstamo mežziņa viensētu, gausināja soli. Ar pašam neizprotamu cerību vēroja mājas logus, taču ne mājā, ne dārzā nemanīja ne dzīvas dvēseles. Kad viensēta palika aiz muguras, viņš pavērās atpakaļ uz dārza celiņiem, ko klāja rūsainas pērnās lapas. Dārzs izskatījās nolaists un pamests. Redzams, to sen nebija skārusi rūpīga saimnieka roka, un, vērojot šo lielās, vecās mājas tukšumu un klusumu, kļuva vēl skumjāk.

Pēdējā saskriešanās ar Toņu bija nopietnāka par visām agrākajām. Tā bija gadījusies gandrīz pirms mēneša gluži nejauši.

Pāvels gausi soļoja uz pilsētu, rokas dzi|i kabatās sabāzis, un pārcilāja atmiņā, kā bija iznākusi saraušanās.

Kādu reizi, atkal nejauši ceļā sastopoties, Toņa bija aicinājusi viņu pie sevis viesos.

—     Tēvs un māte iet pie Boļšanskiem uz vārda dienas svinībām. Es būšu viena pati mājās. Atnāc, Pavluša, mēs lasīsim ļoti interesantu grāmatu — Leonīda Andrejeva «Saška Ziguļevs». Es to jau izlasīju, bet kopā ar tevi labprāt pārlasīšu vēlreiz. Mēs ļoti jauki pavadīsim vakaru. Vai atnāksi?

Zem baltās cepurftes, kas cieši apņēma biezos, kastaņbrūnos matus, Korčaginā gaidu pilnas raudzījās lielas, lielas acis.

—     Aiziešu.

Un viņi izšķīrās.

Pāvels steidzās pie mašīnām, un, domājot par to, ka viņam priekšā vesels vakars kopā ar Toņu, liesmas kurtuvēs šķita degam gaišāk un pagales sprēgājam jautrāk.

Tai pašā vakarā viņš klauvēja pie platajām parādes durvīm; atvēra Toņa. Mazliet apmulsusi, viņa sacīja:

—     Man ir viesi. Es tos negaidīju, Pavluša, bet tev nav jāiet projām.

Korčagins pagriezās pret durvīm, grasīdamies iet.

—    Nāc, — viņa to satvēra aiz piedurknes. — Viņiem būs derīgi ar tevi iepazīties. — Un, apņēmusi ar roku, viņa to veda cauri ēdamtelpai uz savu istabu.

Tur iegājusi, viņa smaidot uzrunāja istabā sēdošos jauniešus:

—    Jūs neesat pazīstami? Mans draugs Pāvels Korčagins.

Pie neliela galda istabas vidū sēdēja Liza Suharko, glīta, melnīgsnēja ģimnāziste ar gražīgi uzrautu mutīti un koķetu frizūru, kāds Pāvelam nepazīstams izstīdzējis jauneklis labi piegu|ošā, melnā žaketē, gludi pieglaustiem matiem, kas spīdēja no vežetāla, pelēkām acīm un garlaikotu skatienu, un starp viņiem švītīgā ģimnāzista blūzē — Viktors Ļeščinskis. Viņu Pāvels pamanīja pašu pirmo, līdzko Toņa atvēra durvis.

Ļeščinskis uzreiz pazina Korčaginu, un viņa smalkās, smailās uzacis izbrīnā uzraucās.

Pāvels dažus acumirkjus klusuciešot stāvēja pie durvīm, apdedzinādams Viktoru ar nelabu skatienu. Toņa steidzās pārtraukt neveiklo klusumu, aicinādama Pāvelu iet dziļāk, un pievērsās Lizai:

—     Iepazīsties.

Suharko piecēlās, ziņkāri aplūkodama ienācēju.

Pāvels spēji apcirtās un caur pustumšo ēdamistabu aši devās uz izeju. Toņa viņu panāca jau uz lieveņa un, satvērusi aiz pleciem, satraukti sacīja:

—     Kāpēc tu aizgāji? Es taču tīšām gribēju, lai viņi ar tevi iepazītos.

Pāvels noņēma no pleciem viņas rokas un skarbi atteica:

—    Nav nekādas vajadzības mani šim nelgām izrādīt. Man šai sabiedrībā nav ko meklēt. Tev varbūt viņi patīk, bet es tos neieredzu. Nezināju, ka tu ar viņiem draudzējies, citādi nebūtu pie tevis nācis.

Sašutumu valdīdama, Toņa viņu pārtrauca:

—     Kas tev devis tiesības tā ar mani runāt? Es tev nejautāju, ar ko tu draudzējies un kas pie tevis nāk.

Pa kāpnītēm dārzā noskriedams, Pāvels spīvi izgrūda:

—    Lai nāk veseli, bet es vairs nenākšu. — Un skriešus devās uz vārtiņiem.

Kopš tā laika viņš ar Toņu nebija ticies. Grautiņa laikā, kad Pāvels ar montieri elektrostacijā slēpa ebreju ģimenes, ķilda ar Toņu piemirsās. Un šodien atkal uznāca vēlēšanās viņu satikt.

2uhraja pazušana un vientulība, kas gaidīja dzīvoklī, viņu nomāca. Pelēkā šosejas josta ar vēl nenožuvušiem pavasara dubļiem, ar bedrēm, kurās spīdēja brūna žurga, nogriezās pa labi.

Viņpus nama, kas ar savu aplupušo, kreveļaino mūri bija ērmīgi iepleties pašā ceļa vidū, sanāca kopā divas ielas.

Krustcelēs pie sagrauta kioska ar ielauztām durvīm un ačgārni apgrieztu izkārtni «Minerālūdeņu pārdotava» Viktors Ļeščinskis atvadījās no Lizas.

Paturēdams viņas roku savējā un zīmīgi raudzīdamies viņai acīs, jaunais cilvēks runāja:

—    Jūs atnāksiet? Nepiemānīsiet?

Liza koķeti atbildēja:

—     Aiziešu, aiziešu, gaidiet.

Un, projām iedama, uzsmaidīja viņam sološām, brūnām, tvīksmes aizmiglotām acīm.

Pagājusi soļus desmit, Liza ieraudzīja aiz līkuma uz šosejas iznākam divus cilvēkus. Pa priekšu soļoja plecīgs strādnieks platām krūtīm, atpogātos svārkos, zem kuriem varēja redzēt svītrotu jūrnieka kreklu, melnā, uz pieres pastumtā žokejcepurē un tumšu zilumu zem acs.

Viņš soļoja stingri, mazliet līkām, īsos, dzeltenos zābakos autām kājām.

Trīs soļus aiz viņa, bezmaz atspiedies ar durkli viņam mugurā, gāja petļurietis pelēkā županā ar divām patronsomām pie jostas.

Divas šauras, modras ačeles no pinkainās cepures apakšas urbās arestētā pakausī. Dzeltenas, no mahorkas apkvēpušas ūsas slējās uz abām pusēm.

Mazliet gausinādama soli, Liza pārgāja uz šosejas otru malu. Aiz viņas uz šosejas iznāca Pāvels.

Nogriezies pa labi ceļā uz māju, arī viņš pamanīja nācējus.

Kājas, šķiet, pieauga pie zemes. Pirmajā nācējā viņš uzreiz pazina 2uhraju.

«Tad, lūk, kāpēc viņš nebija pārnācisl»

2uhrajs tuvojās. Sirds Korčaginam dauzījās ar briesmīgu spēku. Domas joņoja cita pēc citas, tēs nevarēja notvert un ietērpt vārdos. Nebija laika, lai ko izlemtu. Viens bija skaidrs: 2uhrajs ir pagalam.

Un, raudzīdamies nācējos, Pāvels apmaldījās viņam uzplūduio domu

gūzmā.

«Ko darīt?»

Pēdējā mirklī atcerējās: kabatā ir revolveris. Līdzko viņi paies garām, jāiešauj mugurā šim te, kas ar šauteni, un tad Fjodors būs brīvs. Un no zibenīgā lēmuma aprima svaidīgās domas. Cieši līdz sāpēm sakodās zobi. Vakar pat taču Fjodors viņam bija teicis: «Tam vajadzīgi drosmīgi |audis . . .»

Pāvels aši pameta skatienu atpaka|. Iela, kas veda uz pilsētu, bija tukša. Tur neredzēja ne dzīvas dvēseles. Labu gabalu priekšā steidzīgi soļoja kāda sieviete īsā pavasara mētelī. Tā netraucēs. Otru ielu sāņus no krustojuma viņš nevarēja pārredzēt. Tikai labi tālu uz stacijas ceļa vīdēja cilvēku stāvi.

Pāvels pavirzījās šosejas malā. Zuhrajs ieraudzīja Korčaginu, kad tas bija no viņa dažu soļu atstatumā.

Uzmeta viņam vienu aci. Biezās uzacis notrīsēja. Pazina un aiz pārsteiguma gandrīz apstājās. Viņa mugura uzgrūdās durkļa smailei.

— Nu, nu, kusties, citādi — ka vilkšu ar laidil — konvojnieks iespiedzās spalgā, smalkā balsī.

Zuhrajs pielika soli. Viņš gribēja Pāvelam kaut ko sacīt, taču noturējās un it kā sveicienam pamāja ar roku.

Baidīdamies saistīt rudūsainā uzmanību, Pāvels, palaidis garām Zuh- raju, aizgrieza galvu sāņus, it kā viņam būtu gluži vienalga, kas te notiek.

Galvā urbās satraukta doma: «Ja es izšaušu uz viņu un netrāpīšu, tad lode var ķert Zuhraju . . .»

Vai gan varēja domāt, kad petļurietis jau bija tepat līdzās?

Un notika tā: rudūsainais konvojnieks pienāca Pāvelam tieši blakus; Korčagins pēkšņi klupa tam virsū un, sakampis šauteni, ar spēju kustību pielieca to pie zemes.

Durklis šķindēdams atdūrās pret akmeņiem.

Petļurietis, uzbrukumu negaidījis, uz mirkli apstulba, bet tad uzreiz no visa spēka rāva šauteni uz savu pusi. Uzlīcies virsū ar visu augumu, Pāvels to noturēja. Norībēja šāviens. Lode atsitās pret akmeni un atlēkusi džinkstēdama ielidoja grāvī.

No šāviena Zuhrajs atsprāga pie malas un pagriezās. Konvojnieks pārskaities rāva šauteni Pāvelam no rokām. Viņš grieza to apkārt, lai izgrieztu zēnam rokas. Taču Pāvels nelaida šauteni vaļā. Tad petļurietis trakā niknumā ar spēju kustību nogāza Pavku zemē. Tomēr arī šis mēģinājums izraut šauteni neizdevās. Krizdams uz bruģa, Pāvels norāva līdzi arī konvojnieku, un nebija tāda spēka pasaulē, kas būtu varējis piespiest viņu izlaist šai brīdī ieroci no rokām.

Pāris lēcienos Zuhrajs bija līdzās. Viņa dzelzs dūre, apmetuši gaisā loku, nokrita konvojniekam uz galvas, un acumirkli vēlāk, atrauts no zemē guļošā Korčagina un dabūjis divus pamatīgus triecienus sejā, petļurietis smagi kā maiss ievēlās grāvī.

Tās pašas spēcīgās rokas pacēla Pāvelu no zemes un nostatīja uz kājām.

Pagājis kādus simt soļus no ceļa krustojuma, Viktors soļoja, svilpodams «Meitenes sirsniņa kā vējiņš maiga». Viņš joprojām domāja par Lizu un viņas solījumu atnākt rīt uz satikšanos pie pamestās ķieģe|nīcas.

Starp rūdītiem meitu medniekiem ģimnāzijā par Lizu Suharko klīda valodas, ka tā esot mīlas jautājumos visai drosmīga meitene.

Nekaunīgais un pašpārliecinātais Semjons Zaļivanovs reiz stāstīja Viktoram, ka esot Lizu ieguvis. Un, kaut arī Ļeščinskis Sjomkam ne visai ticēja, Liza tomfy bija ļoti interesants un kairinošs objekts, un viņš bija apņēmies rīt izdibināt, vai Zaļivanovs runājis patiesību.

«Ja tikai atnāks, es būšu neatlaidīgs. Sevi skūpstīt taču viņa atļauj. Un, ja vien Sjomka nav melojis . . .» Viņa domas pārtrūka. Viņš parāvās pie malas, palaizdams garām divus petļuriešus. Viens no tiem kratījās jāšus strupastaina zirģeļa mugurā, brezenta spaini kulcinādams, — acīmredzot jāja zirgu dzirdināt. Otrs— īsā mētelītī un pārlieku platās biksēs, pieķēris roku jātnieka ceļgalam, nez ko jautri stāstīja.

Palaidis tos garām, Viktors dzīrās iet tālāk, kad uz šosejas norībējis šāviens lika viņam apstāties. Atskatījies Viktors redzēja, ka jātnieks sarausta pavadu un lēkšos aizdrāž šāviena virzienā. Tam nopakaļ joza otrs, zobenu ar roku pieturēdams.

Ļeščinskis sāka skriet viņiem paka| un, kad jau bija pavisam tuvu pie tmejas, izdzirdēja otru šāvienu. No ceļa līkuma uz Viktora pusi, kā prātu zaudējis, izlēkšoja jātnieks. Viņš dauzīja zirgu ar kājām un ar brezenta spaini un, iedrāzies pirmajos vārtos, uzkliedza tiem tur pagalmā:

—    Puiši, pie šautenēm, tur mūsējo nošāval

Pēc acumirkļa no pagalma, aizslēgus klakstinādami, izskrēja vairāki Cilvēki.

Viktoru arestēja.

Uz šosejas bija salasījies pūlītis ļaužu. Starp tiem Viktors un Liza, ko aizturēja kā liecinieci.

Aiz bailēm viņa bija sastingusi uz vietas, kad garām aizdrāzās 2uhrajs un Korčagins. Ar izbrīnu viņa pazina petļurietim uzbrukušajā jauneklī to pašu, ar kuru Toņa bija gribējusi viņu iepazīstināt.

Viens pēc otra viņi pārlēca pāri kādas viensētas žogam, un tai pašā brīdī uz šosejas izauļoja jātnieks. Redzēdams 2uhraju aizskrienam ar šauteni un pamanīdams konvojnieku, kas pūlējās tikt augšā no zemes, viņš dzina zirgu uz žoga pusi.

2uhrajs pagriezās, pacēla šauteni un izšāva uz viņu. Jātnieks pa- cirtās atpakaļ.

Ar mokām kustinādams sadauzītās lūpas, konvojnieks izstāstīja, kas noticis.

—    Ko tad tu, lempi, paļāvi arestantam aizlaisties turpat no degungala? Nu tu dabūsi divdesmit pieci pa to vietu, kur mugura beidzas.

Konvojnieks nikni atgremza:

—    Briesmīgi gudrs tu esi, es skatos. Paļāvi aizlaisties no degungalal Kas tad viņu zināja, ka tas maitmugura liksies man virsū kā velna apsēsts?

Arī Lizu nopratināja. Viņa stāstīja to pašu ko konvojnieks, taču noklusēja, ka pazinusi uzbrucēju. Viņus abus ar Viktoru tomēr aizveda uz komandantūru.

Tikai vakarā pēc komandanta pavēles viņus atbrīvoja.

Komandants pat piedāvājās pats pavadīt Lizu uz mājām. Taču viņa to noraidīja. Komandants smirdēja pēc sīvā, un viņa piedāvājums nesolīja nekā laba.

Lizu pavadīja Viktors.

Līdz stacijai bija tālu, un, iedams zem rokas ar Lizu, Viktors priecājās par notikušo.

—     Bet vai jūs zināt, kas arestēto atbrīvoja? — Liza ievaicājās, kad viņi jau tuvojās mājai.

—    Nē, kā tad es varu zināt?

—    Vai atceraties to vakaru, kad Toņa gribēja mūs iepazīstināt ar kādu jaunu cilvēku?

Viktors apstājās.

—    Ar Pāvelu Korčaginu? — viņš izbrīnījies jautāja.

—    Jā, liekas, viņu sauc par Korčaginu. Atceraties, viņš vēl tik neparasti aizgāja? Tas bija viņš.

Viktors stāvēja, kā no plaukta nokritis.

—    Un jūs nepārskatījāties? — viņš Lizai vaicāja.

—    Nē, es ļoti labi atceros viņa seju.

—     Kāpēc tad jūs to neteicāt komandantam?

Liza bija sašutusi:

—     Jūs domājat, ka es būtu spējīga izdarīt tādu nekrietnību?

—    Ko jūs uzskatāt par nekrietnību? Izstāstīt, kas uzbrucis konvojam, pēc jūsu domām, ir nekrietnība?

—    Un, pēc jūsu domām, tas ir godīgi? Jūs esat aizmirsis, ko viņi dara. Jūs nezināt, cik ģimnāzijā ir ebreju bērnu — bāreņu, un gribat, lai es viņiem vēl stāstītu par Korčaginu? Paldies, ne prātā nenāk.

Tādu atbildi Ļeščinskis nebija gaidījis. Viņa aprēķinos neietilpa ķildoties ar Lizu, un viņš raudzīja griezt valodu uz citu pusi.

—    Nedusmojieties, Liza, es pajokoju. Es nezināju, ka jūs esat tik principiāla.

—    Joks jums iznāca nelabs, — Liza dzedri atbildēja.

Pie Suharko mājas Viktors atvadoties vaicāja:

—     Jūs atnāksiet, Liza?

Un izdzirdēja viņas svārstīgo:

—     Nezinu.

Soļodams uz pilsētu, Viktors prātoja: «Nu, ja jūs, jaunkundz, uzskatāt to par negodīgu, tad es par to esmu gluži citādās domās. Protams, man vienalga, kas ko atbruņojis.»

Viņam, dižciltīgam po|u šļahtičam Ļeščinskim, bija pretīgi tiklab vieni, kā otri. Vienalga, drīz ieradīsies poļu leģioni, un tad tikai būs ista vara, patiesa šļahtiču Polijas valsts vara. Taču šai gadījumā ir iespēja nolikvidēt nelieti Korčaginu. Viņi tam apgriezīs galvu, ka nebūs ko redzēt.

Viktors bija palicis pilsētiņā viens. Piemājoja pie krustmātes, cukurfabrikas vicedirektora sievas. Bet tēvs ar māti un Nelliju jau sen dzīvoja Varšavā, kur Sigismunds Ļeščinskis ieņēma redzamu stāvokli.

Nonācis pie komandantūras, Viktors iegāja pa atvērtajām durvīm.

Pēc laiciņa viņš četru petļuriešu pavadībā soļoja uz Korčagina māju.

Parādījis uz apgaismoto logu, viņš klusu pateica:

—    Lūk, šeit. — Un, vērsdamies pie horunžija, kas stāvēja līdzās, vaicāja: — Vai varu iet?

—     Lūdzu. Mēs tiksim galā paši vien. Pateicos par pakalpojumu.

Viktors ātriem soļiem devās projām pa ietvi.

Saņēmis pēdējo belzienu pa muguru un iegrūsts tumšā istabā, Pavels atdūrās ar izstieptajām rokām sienā. Sataustījis kaut ko līdzīgu lāviņai, viņš apsēdās, izmocīts, piekauts, nomākts.

Viņu arestēja, kad viņš to nemaz negaidīja. «Kā petļurieši varēja par viņu ko uzzināt? Neviens taču nebija redzējis. Kas tagad notiks? Kur ir 2uhrajs?»

Ar matrozi viņi bija izšķīrušies Kļimkas mājās. Pāvels devās pie Serjožkas, un Zuhrajs palika nogaidīt vakaru, lai izkļūtu no pilsētas.

«Cik labi, ka revolveri paslēpu vārnu ligzdā,» Pāvels nodomāja. «Būtu viņi to atraduši, tad man beigas. Bet kā viņi dabūja zināt?» Sis neatrisināmais jautājums viņu mocīja.

Nekas liels petļuriešiem no Korčagina mantības neatlēca. Uzvalku un harmonikas brālis bija paņēmis līdzi uz laukiem. Māte savu lādīti aizvedusi, un petļurieši, izgramstījuši kaktu kaktus, nieku vien sagrabināja.

Toties nemūžam Pāvels neaizmirsīs gājienu no mājām līdz komandantūrai. Nakts tumša, neredz ne acī durams. Debesis mākoņiem aiz- vilkušās. Stumdīts no muguras un sāniem nežēlīgiem kāju spērieniem, viņš gāja kā nemaņā, tāda kā truluma pārņemts.

Aiz durvīm dzirdēja balsis. Blakus istabā bija novietojusies komandantūras apsardze. Pa durvju apakšu spiedās spoža gaismas strēlīte. Korčagins piecēlās un, gar sienu taustīdamies, apstaigāja istabu. Iepretim lāvai sataustīja logu ar stiprām, robainām restēm. Paraustīja ar roku — aiztaisītas cieši. Šeit acīmredzot agrāk bijis pieliekamais.

Aiztaustījies līdz durvīm, viņš, brītiņu klausīdamies, pastāvēja. Tad vieglītēm nospieda rokturi. Durvis pretīgi iečīkstējās.

—     Nav e|ļotas, maitasi — Pāvels nolamājās.

Pa pavērto šauro spraudziņu ieraudzīja uz lāvas malas sarepušas kājas līkiem pirkstiem. Vēl viegls spiediens uz roktura, un durvis jau bez kautrēšanās iekaucās. No lāvas pieslējās samiegojies, izspūris stāvs un, neganti skrāpēdamies ar visiem pieciem pa utaino galvu, sāka daudz- vārdīgi izteikties. Kad laiski mierīgā balsī izrunātais astoņstāvīgais lamu vārds bija galā, stāvs pieskārās galvgalī pieslietajai šautenei un flegmātiski noteica:

—     Ver durvis ciet un lūko tikai man vēl reizīti pamest aci laukā, tad dabūsi savi pieci pa . . .

Pāvels pievēra durvis. Blakus istabā ska|i rēca.

Šai naktī viņš daudz ko pārdomāja. Pirmais mēģinājums iejaukties cīņā bija beidzies viņam, Korčaginam, tik neveiksmīgi. Pie paša pirmā soļa viņu bija notvēruši un ieslodzījuši kā peli lādē.

Un, kad viņš sēdēdams aizmirsās nemierīgā pussnaudā, uzpeldēja mātes tēls, viņas vājiņā, grumbainā seja ar tik pazīstamām, mīļām acīm. Noplaiksnīja domas: «Labi, ka viņas nav, mazāk bēdu.»

No loga uz grīdas iezīmējās peiēks četrstūris.

Tumsa pamazām atkāpās. Tuvojās ausma.

SESTĀ NODAĻA

Lielajā, vecajā mājā gaišs viens vienīgs ar aizkaru aizklāts logs. Pagalmā draudīgi un rešņi ierējās ķēdē piesietais Trezors. Cauri snaudai Toņa dzird pakluso mātes balsi: — Nē, viņa vēl neguļ. Nāciet iekšā, Liza.

Draudzenes vieglie soļi un liegs, trauksmains apskāviens izkliedē snaudas drumslas.

Toņa gurdi smaida.

—    Cik jauki, Liza, ka tu atnāci: mums ir prieki — vakar tētim bija krīze, un šodien viņš visu dienu mierīgi guļ. Arī mēs ar māmiņu at- pūtāmies pēc bezmiega naktīm. Stāsti, Liza, visu, kas jauns. — Toņa novelk draudzeni sev līdzās uz dīvāna.

—    Ai, jauna ir ļoti daudz! Daļu no tā varu stāstīt vienīgi tev, — Liza smejas, valšķīgi raudzīdamās uz Jekaterinu Mihailovnu.

Toņas māte, cienīga dāma ar gudrām, pelēkām acīm, neskaistu, bet patīkamu, enerģisku seju un — par spīti saviem trīsdesmit sešiem gadiem— vieglām jaunas meitenes kustībām, pasmaidīja.

—    Pēc maza brītiņa ar prieku atstāšu jūs vienas. Bet tagad stāstiet tās jaunās ziņas, ko atļauts dzirdēt visiem, — viņa jokoja, pievilkdama krēslu pie dīvāna.

—     Pirmā jaunā ziņa ir tā, ka mēs vairs nemācīsimies. Skolas padome nolēmusi izsniegt septītajai klasei gatavības apliecības. Esmu ļoti priecīga,— Liza ņipri stāstīja. — Man tā apnikusi tā algebra un ģeometrija! Un kālab gan mums tas viss jāmācās? Zēni, iespējams, mācīsies tālāk, kaut arī paši nezina, kur. Visās malās frontes, kaujas. Šausmas! . . . Mūs izprecinās, bet no sievas nekādu algebru neprasa. — To runādama, Liza iesmējās.

Brītiņu pasēdējusi pie meitenēm, Jekaterina Mihailovna aizgāja uz savu istabu. ■»

Liza pievirzījās Toņai tuvāk un, apskāvusi draudzeni, čukstus pastāstīja par krustceļos notikušo sadursmi.

—     Iedomājies manu izbrīnu, Toņečka, kad es bēdzējā pazinu . . . vai vari uzminēt, ko?

Toņa, ar interesi klausījusies stāstījumā, neziņā paraustīja plecus.

—     Korčaginu! — Liza kā šautin izšāva.

Toņa nodrebēja un sāpīgi sarāvās.

—     Korčaginu?

Apmierināta ar radīto efektu, Liza jau tēloja savu ķildu ar Viktoru.

Stāstot aizrāvusies, Liza nemanīja, cik bāla kļuva Tumanovas seja, kā viņas smalkie pirksti nervozi plucināja zilās blūzītes audumu. Liza nezlnlja, cik bažīgi Toņai sažņaudzās sirds, nezināja, kāpēc tik nemīlīgi dreb biezās skaisto acu skropstas.

Toņa vairs nedzirdēja stāstu par piedzērušo horunžiju, viņu māca viena vienīga doma: «Viktors Ļeščinskis zina, kas uzbrucis. Kāpēc gan I iza viņam pateica?» Neviļus viņai šis jautājums paspruka skaļi.

—     Ko pateicu? — Liza nesaprata.

—    Kāpēc tu stāstīji Ļeščinskim par Pavlušu, tas ir, par Korčaginu? Viņš taču to nodos . . .

Liza iebilda:

—    Nu nē! Nedomāju vis. Kāpēc lai galu galā viņš to darītu?

Toņa strauji apsēdās, līdz sāpēm sažņaugdama ar rokām ceļus.

—    Tu, Liza, nekā nesaproti! Viņi ar Korčaginu nesatiek, turklāt ir pievienojies vēl kāds apstāklis … Tu esi izdarījusi ļoti aplam, stāstīdama Viktoram par Pavlušu.

Liza tikai tagad pamanīja Toņas satraukumu, un šis neviļus paspru- kušais «par Pavlušu» atvēra viņai acis par lietām, par kurām viņai bija tikai neskaidra nojausma.

Neviļus juzdamās vainīga, viņa mulsi apklusa.

«Tātad tas ir taisnība,» viņa domāja. «Dīvaini, ka Toņa pēkšņi tā aizrāvusies— un ar ko?— ar vienkāršu strādnieku . . .» Viņai ļoti gribējās parunāties par šo tematu, taču aiz smalkjūtības viņa noturējās. Cenzdamās kaut kā izlīdzināt savu vainu, viņa satvēra Toņas rokas.

—    Tu ļoti uztraucies, Toņečka?

Toņa izklaidīgi atbildēja:

—    Nē, var jau būt, ka Viktors ir godīgāks, nekā es par viņu domāju.

Drīz atnāca viņu klases biedrs Demjanovs, bikls, neveikls jauneklis.

Līdz pašai viņa atnākšanai meitenēm saruna nevedās.

Pavadījusi biedrus, Toņa ilgi stāvēja viena. Atslējusies pret vārtiņiem, viņa lūkojās uz tumšo ceļa joslu, kas aizlocījās uz pilsētu. Viņu apdvesa salta drēgnuma un pavasara dvingas piesātinātais mūžīgais klaidonis vējš. Nemīlīgi, blāvi sarkaniem redzokļiem tālumā mirkšķināja piepilsētas nameļu lodziņi. Tur tā ir, šī viņai svešā pilsētiņa. Tajā zem viena no jumtiem, nejauzdams draudošās briesmas, mīt viņš, Toņas dumpīgais draugs. Un, iespējams, par viņu pat nedomā. Cik dienu aizritējis kopš viņu pēdējās tikšanās? Viņš toreiz bija netaisns, taču tas viss sen aizmirsts. Rīt viņa to satiks, un atkal atplauks draudzība, jūsmas pilna, laba. Atplauks, Toņa zina. Kaut tikai nakts nenodotu. Nakts šķiet naidīga, it kā glūn, gaida … Ir auksti.

Pārlaidusi pēdējo skatienu ceļam, Toņa gāja iekšā. Gultā, tīdamās segā, viņa laidās miegā ar domām: kaut tikai nakts nenodotu! . . .

Agrā rītā, kad mājās visi vēl gulēja, Toņa pamodās un žigli apģērbās. Klusu, lai nevienu neuzmodinātu, izslīdēja pagalmā, atraisīja Trezoru, lielo, pinkaino suni, un gāja ar to uz pilsētu. Iepretim Korčaginu mājai, brītiņu vilcinādamās, apstājās. Tad atgrūda vārtiņus un iegāja pagalmā. Trezors skrēja pa priekšu, asti luncinādams . . .

Sai pašā agrajā rīta stundā no ciema atgriezās Artjoms. Atbrauca ratos kopā ar kalēju, pie kura bija strādājis. Uzvēla plecos sapelnīto miltu maisu un devās pagalmā. Viņam sekoja kalējs, nesdams visu pārējo mantību. Pie atvērtajām durvīm Artjoms nosvieda no pleciem maisu un pasauca:

—     Pavka!

Taču atbildes nebija.

—     Stiep iekšā, ko tur tik daudz! — kalējs pienācis mudināja.

Novietojis mantas virtuvē, Artjoms iegāja istabā — un sastinga. Viss

bija izvandīts, sagriezts otrādi, vecie kankari izsvaidīti pa grīdu.

—     Kas, velns, tas! — Artjoms neizpratnē noņurdēja.

—     Jā, nekārtība, — tas piebalsoja.

—     Kur tas puika palicis? — Artjoms sāka skaisties.

Taču dzīvoklis bija tukšs, un nebija kam jautāt.

Kalējs atvadījās un aizbrauca.

Artjoms izgāja sētsvidū un sāka lūkoties apkārt.

«Nesaprotu, kas par ļembastu! Dzīvoklis vaļā, Pavkas nav.»

Aiz muguras nodipēja soļi. Artjoms apgriezās. Ausis saslējis, viņa priekšā stāvēja milzīgi liels suns. No vārtiņiem šurp nāca nepazīstama meiča.

—     Man vajag satikt Pāvelu Korčaginu, — viņa paklusu ierunājās, vērodama Artjomu.

—     Arī man vajag viņu satikt. Velns zina kur viņš pačibējis! Es nule atbraucu, dzīvoklis vaļā, bet viņa nav. Un jūs pie viņa, vai? — viņš pārvaicāja meitenei.

Par atbildi izdzirdēja jautājumu:

—    Jūs esat Korčagina brālis? Artjoms?

—     Jā, un kas tad ir?

Meitene, viņam neatbildēdama, satraukti lūkojās atvērtajās durvis. ••Kāpēc es neatnācu vakar? Vai tiešām, vai tiešām? . . .» Un krūtīm uzgula vēl lielāks smagums.

—             Jūs atradāt dzīvokli vaļā, un Pāvela nebija? — viņa vaicāja Art- |<>mam, kas izbrīnījies viņā nolūkojās.

—     Un kas jums īstenībā par darīšanu ar Pāvelu?

Toņa pievirzījās viņam tuvāk un, apkārt paraudzījusies, aizgūtnēm ierunājās:

—     Es noteikti nezinu, bet, ja Pāvela nav mājās, tad viņš ir arestēts.

—     Par ko? — Artjoms nervozi sarāvās.

—     Ieiesim istabā, — Toņa sacīja.

Artjoms klausījās viņā klusēdams. Kad viņa tam bija izstāstījusi visu, ko zināja, Artjomu pārņēma izmisums.

—             Eh, nolādēta būšana! Nu tik ir elle vaļā! … — viņš satriekts nomurmināja.— Tagad skaidrs, kāpēc dzīvoklī tāds jukums. Iegrūdis ar nelabais puiku šajā jezgā. . . Un kas jūs, jaunkundz, tāda būsiet?

—     Esmu mežziņa Tumanova meita. Pāvelu es pazīstu.

—             A-a … — Artjoms nenoteikti novilka. — Ek, miltus puikam atvedu, lai labāka pārtikšana, bet te, paskat kā . . .

Toņa ar Artjomu klusēdami raudzījās viens otrā.

—              Es nu iešu. Jūs varbūt viņu atradīsiet, — Toņa klusu teica, atvadoties no Artjoma. — Vakarā pienākšu, jūs man pastāstīsiet.

Artjoms klusēdams pamāja ar galvu.

Loga stūrī sīca no ziemas miega pamodusies vārga muša. Uz vecā, izsēdētā dīvāna malas, ar rokām pret ceļiem atbalstījusies, sēdēja jauna zemnieku meiča un stingu skatienu blenza netīrajā grīdā.

Komandants, iemiedzis papirosu mutes kaktiņā, ar platu vēzienu pabeidza pierakstīto lapu un zem vārdiem «Sepetovkas pilsētas komandants horunžijs» labpatikā uzšņāpa līkumotu parakstu ar sarežģītu ķeksi galā. Durvīs nošķindēja pieši. Komandants pacēla galvu.

Viņa priekšā ar pārsietu roku stāvēja Salomiga.

—     Kāds vējš tevi atpūtis? — komandants viņu apsveica.

—     Labs vējš, bogunietis roku sadragāja līdz kaulam.

Salomiga, nelikdamies ne zinis par meičas klātbūtni, sulīgi nolamājās.

—     Ko tad tu veseļoties atbrauci, vai?

—    Veseļosimies viņā saulē. Frontē žmiedz, ka vai nelabs gals.

Komandants viņu pārtrauca, pamezdams ar galvu uz meičas pusi.

—     Parunāsimies vēlāk.

Salomiga smagi apsēdās uz ķebļa un noņēma cepuri ar kokardi, uz kuras bija izgriezts emaljas trijdeksnis — UTR emblēma.

—    Mani atsūtīja Golubs, — viņš paklusu iesāka. — Drīz šurp pārnāks aizkrāciešu strēlnieku divīzija. Vispār, te būs putra, man tad nu jāieved kārtība. Iespējams, ka atbrauc pats galvenais un viņam līdzi kāds ārzemju zostēviņš, tad tā kā lai te neviens par «dzīves saldināšanu» neiepīkstētos. Un ko tu raksti?

Komandants pārstūma papirosu otrā mutes kaktiņā.

—     Te man viens maitasgabals sēž, zeņķis. Saproti, stacijā bija iekritis tas pats Zuhrajs, atceries, kas mums dzelzceļniekus uzrīdīja.

—     Nu, nu?—Salomiga ieinteresēts pavirzījās tuvāk.

—     Nu, saproti, tas lempis Omeļčenko, stacijas komandants, viņu ar vienu kazaku sūtījis mums, bet šis, kas man pašlaik sēž, to gaišā dienas laikā atkarojis. Kazaku atbruņojuši, izdauzījuši tam zobus un — abi aizlaidušies lapās. Zuhrajs kā ūdenī iekritis, bet šis uzķērās. 5e, palasi materiālus, — viņš pastftma Salomigam aprakstīto papīru žūksnīti.

Tas pavirši izskatīja papīrus, pāršķirstīdams ar kreiso, veselo roku. Pārlasījis pablenza uz komandantu.

—     Un tu nekā no viņa neizdabūji?

Komandants nervozi paraustīja cepures nagu.

—    Piecas dienas ar viņu ņemos. Klusē. «Nekā,» saka, «nezinu, neesmu atbrīvojis.» Kaut kāds bandītu izdzimtenis. Saproti, konvojnieks viņu pazina, tikko tepat uz vietas nenožņaudza čūskulēnu. Tikai ar mokām atrāva nost. Omeļčenko stacijā kazakam divdesmit pieci licis uzskaitīt arestanta dēļ, tad tas nu arī šim sadeva sutu. Nav ilgāk ko turēt, sūtīšu uz štābu, lai dod atļauju izņemt no apgrozības.

Salomiga nicīgi nospļāvās.

—    Bijis viņš manās rokās, gan runātu. Vai nu tu, popa dēliņ, kāds pratinātājs. Kas no seminārista par komandantu? Vai ar lāstuku liki uzskaitīt?

Komandants aizsvilās:

—    Tu pārāk daudz atļaujies. Savas zobgalības vari pietaupīt. Es te esmu komandants un lūdzu neiejaukties.

Salomiga noskatīja spuras saslējušo komandantu un palaida smējienu:

—    Ha-hal . . . Neuzpūties, popa dēliņ, ka nepārplīsti. Nu, velns ar tevi un tavām darīšanām! Labāk pasaki — kur lai izrauj pāris pudeļu paštecinātā?

Komandants nosmīkņāja.

—    To var.

—    Bet šito, — Salomiga iedūra ar pirkstu papīros, — ja gribi, lai nokniebj, ieraksti viņam sešpadsmit gadu vietā astoņpadsmit. Āķīti aizmet šiten te, citādi var neapstiprināt.

Pieliekamajā viņu bija trīs. Bārdains večuks apvalkātā kaftānā gulēja uz lāvas, kalsnās kājas platās nātna biksēs pie vēdera pierāvis. Viņu bija ietupinājuši par to, ka no viņa šķūņa pazudis mājās iemitinātā petļu- rieša zirgs. Uz grīdas sēdēja padzīvojusi sieva ar blēdīgām, zaglīgām ačelēm un smailu zodu—kandžas tecinātāja, apvainota pulksteņa un citu vērtslietu zādzībā. Kaktā pie loga, galvu uz naģenes nolicis, pus- nemaņā gulēja Korčagins.

Pieliekamajā ieveda meiču izbiedētām, lielām acīm, pa zemnieču modei apsietu puķainu lakatiņu.

Meiča brītiņu pastāvēja, tad apsēdās līdzās kandžas tecinātājai.

Tā, vērīgi noskatījusi jauno, pabēra ašu valodu:

—     Ak sēdi, meičiņ?

Atbildi nesaņēmusi, neatlaidās:

—     Par ko tad tevi šiten iebāza, ko? Kazi, arī par kandžas būšanām?

Zemniece piecēlās un, pavērusies uzmācīgajā meitietī, klusu atbildēja:

—    Nē, mani brāļa dēļ saņēma.

—     Un ko tad šis? — sieva nelikās mierā.

Iejaucās vecais:

—    Ko tu viņu tincini? Cilvēkam varbūt ne dieva pasaulīti netīk redzēt, bet tu tarkšķi.

Sievišķis apsviedās pret lāviņu.

—    Un kas tu man par tādu pamācītāju atradies? Vai es ar tevi runāju, ko?

Večuks nospļāvās.

—     Neuzplijies cilvēkam, tev saka.

Pieliekamajā iestājās klusums. Meiča paklāja lielo lakatu un atgulās, nolikusi galvu uz rokas.

Kandžas tecinātāja ķērās pie ēdamā. Vecais vīrs nolaida kājas uz grīdas, lēnā garā uztina kazaskāju un aizkūpināja. Pa pieliekamo sāka velties smirdīgi dūmu mutu|i.

Čāpstinādama pilno muti, sieva purpināja:

—    Būtu jele paēst ļāvis mierīgi, bez smirdoņas, |u|ķē vienā ļuļķē- šanā.

Vecais dzēlīgi nogrudzināja:

—    Bailes, ka neizkrīties? Eku, drīz jau vairs pa durvīm nejaudāsi iespraukties. Būtu jele puiškanam devusi ieēst, bet sev vien stampā iekšā.

Sievišķis aizvainots atvēcinājās:

—    Es tak viņam saku, še, ieēd, — negrib. Bet par mani tu muti neklabini: tavu neēdu.

Meiča pagriezās pret kandžas tecinātāju un, pamājusi ar galvu uz Korčagina pusi, vaicāja:

—    Vai jūs nezināt, par ko viņš sēž?

Sieva, priecīga, ka ar viņu aprunājas, labprāt pastāstīja:

—    Tas ir šejienes puisis, virējas Korčaginas pastarītis.

Pieliekusies meičai pie auss, pačukstēja:

—    Boļševiku papostījis vaļā. Matrozis te viens bija, pie Zozuļihas, manas sābrienes, mitinājās.

Meiča atcerējās: «Sūtu uz štābu, lai atļauj izņemt no apgrozības . . .»

Ešelons pēc ešelona pildīja staciju. Juceklīgiem bariem no tiem bira Arā «aizkrāciešu» strēlnieku bataljoni. Pa sliežu ce|iem gausi līda t« raudā iekniedētais bruņu vilciens. «Aizkrācietis» četru vagonu sastāvi. No platformām vilka nost lielgabalus. No preču vagoniem veda ārā zirgus. Turpat uz vietas segloja, kāpa tiem mugurā, un jātnieki, grūstīdami izplūdušos kājnieku pūļus, lauzās uz stacijas laukumu, kur kārtojās jātnieku nodaļa.

Rosījās staršinas, izkliegdami savu apakšnodaļu numurus.

Stacija dūca kā lapseņu pūznis. No bezveidīgā, daudzbalsīgā aiz- svilušos laužu jūkļa pamazām izveidojās vadu četrstūri, un drīz vien pilsētā ieplūda apbruņoto ļaužu straume. Līdz pašam vakaram pa šoseju dārdēja rati un vilkās pilsētā ienākušās «aizkrāciešu» strēlnieku divīzijas aizmugures daļas.

Un pēdīgi, gājienu noslēdzot, aizsoļoja štāba rota, bļaudama simt divdesmit rīklēs:

Kas tur skan, kas tur rīb. Kas tur atgadījies? Pats Petļura Ukrainā Parādījies . ..

Korčagins pakāpās pie lodziņa. Caur agrā vakara nokrēsli viņš izdzirdēja ratu rīboņu uz ielas, daudzu kāju dipoņu, daudzu balsu vilktas dziesmas.

Aiz muguras kāds klusu ieteicās:

— Redzams, karaspēks nāk iekšā pilsētā.

Korčagins pagriezās.

Runātāja bija vakar ievestā meiča. Viņš bija dzirdējis tās stāstu: kandžas tecinātāja bija panākusi savu. Meičas vecākais brālis Gricko, sarkanais partizānis, padomju laikā bijis tāds kā rīkotājs trūcīgo komitejā.

Kad sarkanie aizgājuši, aizgājis arī Gricko, apjozies ar ložmetēja lentu. Bet tagad ģimene nekur vairs glābties. Zirgs viens pats bijis, pat to atņēmuši. Tēvu valcījuši uz pilsētu: piemocījies, sēdēdams aiz restēm. Ciema vecākais — no tiem, kam Gricko bija asti piežmiedzis, — aiz atriebības vienmēr pie viņiem nometina šādus tādus. Ģimene nonākusi pēdīgā nabadzībā. Vakar ciemā ieradies komandants izdarīt kratīšanas. Vecākais atvedis to pie viņiem. Komandants noskatījis meiču un no rīta paņēmis uz pilsētu «nopratināt».

Korčaginam nenāca miegs, miers bija pagaisis bez pēdām, galvā urbās viena uzmācīga doma: «Kas būs tālāk?» — un nevarēja no tēs atkauties.

Sāpes durstīja sadauzīto ķermeni. Dzīvnieciskā naidā viņu bija piekāvis konvojnieks.

Lai atvairītu netīkamās domas, viņš sāka klausīties blakus sēdētāju čukstos.

Pavisam klusu meiča stāstīja, kā komandants viņai uzmācies, draudējis, lūkojis pierunāt, bet, sastapdams pretestību, kļuvis gluži kā zvērs. «Iespundēšu,» saka, «tevi pagrabā, tu man no turienes ārā ne- spruksi.»

Melna tumsa iegūla kaktos. Priekšā nakts, smacīga, nemierīga. Atkal domas par nezināmo rītdienu. Septītā nakts, bet, šķiet, mēneši būtu pagājuši, gulēšana cieta, sāpes neaprimst. Pieliekamajā tagad ir tikai trīs. Vecaistēvs uz lāviņas krāc, it kā gulētu mājās uz krāsns. Vecaistēvs ir gudri mierīgs un pa naktīm guļ cietu miegu. Kandžas tecinātāju horunžijs izlaida, lai sadabū sīvo. Kristīna un Pāvels guļ uz grīdas gandrīz blakus. Vakar viņš pa lodziņu redzēja Serjožku. Tas ilgi stāvēja uz ielas, skumīgi raudzīdamies logos.

«Acīmredzot zina, ka es esmu te.»

Trīs dienas izsniedza melnas, skāņas maizes riecienus. Kas pienesis, neteica. Divas dienas komandants tirdīja pratinādams.

Ko gan tas varētu nozīmēt?

Pratināšanā viņš nekā neteica, visu noliedza. Kāpēc klusē — pats nezināja. Gribēja būt drosmīgs, gribēja būt stiprs kā tie, par kuriem bija lasījis grāmatās, bet, kad naktī, vedot gar milzenīgo tvaika dzirnavu korpusu, viens no vedējiem ierunājās: «Ko viņu dzenāt, pan horunžij? Lodi mugurā — un beigas,» — kļuva baigi. Jā, baigi ir mirt sešpadsmit gadu vecumā! Nāve — tas taču nozīmē — nekad vairs nedzīvot.

Arī Kristīna domā. Viņa zina vairāk nekā šis puisis. Tas droši vien vēl nezina . . . Bet viņa bija dzirdējusi. ,,

Viņš neguļ, svaidās pa naktīm. 2ēl, ai, cik Kristīnai viņa žēl, taču viņai ir pašai savas bēdas: viņa nevar aizmirst komandanta baismos vArdus: «Rīt es ar tevi izrēķināšos. Negribi ar mani — iesi uz sardzes māju. Kazaki neatteiksies. Izvēlies.»

Ai, cik grūti, bet nav ko gaidīt, ka viņu kāds saudzēsi Vai tad viņa vainīga, ka Gricko aizgāja sarkanajos? «Ai, cik gan grūti dzīvot pa- taulēl»

Trula sāpe žņaudza rīkli, akls izmisums, bailes sagrābj viņu, un Kristīna sāk dobji elsodama raudāt.

Meitenīgais augums dreb neprātīgās skumjās un izmisumā.

Kaktā pie sienas sakustējās ēna.

—     Par ko tu tā?

Dedzīgi čukstot, Kristīna izlēja savu sirds grūtumu nerunīgajam kaimiņam. Viņš klausās, klusē, un tikai viņa roka viegli uzgulst Kristīnas rokām.

—    Nomocīs mani, nolādētie, — asaras rīdama, viņa čukstēja neapjaustās šausmās. — Pagalam esmu: vara viņu rokās.

Ko viņš, Pāvels, varēja sacīt šai meičai? Trūkst vārdu. Nav ko sacīt. Dzīve žņaudz kā spīlēs.

Nelaist viņu rītā, cīnīties? Piekaus līdz nāvei, varbūt uzgāzīs reiz ar zobenu pa galvu — un beigas. Un, lai kaut drusciņ apmīļotu bēdu sagrauzto meiteni, viņš maigi noglaudīja tai roku. Raudas aprima. Pie ārdurvīm sargs lāgu lāgiem uzkliedza garāmgājējiem parasto: «Kas tur nāk?» — un atkal klusums. Vecaistēvs cieši nomidzis. Gausi lien nemanāmās minūtes. Neapjēdza, kad ap viņu cieši apskāvās rokas un vilka sev klāt.

—     Dzirdi, vanadziņ, — karstas lūpas čukst, — man tik un tā postā jāaiziet: ja ne oficieris, tad tie citi sabradās. Ņem tu mani, puisēntiņ mīļo, lai tam sunim netiek mana meitenes nevainība.

—     Ko tu runā, Kristīn?

Taču spēcīgās rokas nelaida viņu vaļā. Lūpas karstas, pilnīgas, grūti no tām atrauties. Meičas vārdi vienkārši, maigi — viņš taču zina, kāpēc tie runāti.

Un, lūk, šodiena aizslīd kaut kur tālu projām. Aizmirstas aizslēgtās durvis, rudais kazaks, komandants, mežonīgie sitieni, septiņas smacīgas bezmiega naktis, uz mirkli paliek tikai kvēlās lūpas un asarās viegli savilgusī seja.

Pēkšņi iešāvās prātā Toņa.

«Kā varēja viņu aizmirst? .. . Brīnišķīgās, mīļās acis.»

Pietika spēka izrauties. Kā apskurbis viņš piecēlās un ieķērās restēs. Kristīnas rokas viņu atrada.

—     Kas tev notika?

Cik daudz jūtu šai jautājumā! Viņš noliecas pie tās un, cieši rokas spiezdams, saka:

—     Es nevaru, Kristīn. Tu esi laba, — un vēl kaut ko runāja, ko pats nesaprata.

Izslējās taisni, lai sarautu neciešamo klusumu, paspēra soli uz lāviņas pusi. Uz malas apsēdies, papurināja vectēvu.

—     Vectētuk, dod piesmēķēt, lūdzams.

Kaktā, lakatā ietinusies, raudāja meitene.

Dienā atnāca komandants, un kazaki aizveda Kristīņu. Viņa ar skatienu atvadījās no Pāvela. Acīs bija pārmetums. Un, kad aiz viņas noklaudzēja durvis, sirdī k|uva vēl smagāk un bezcerīgāk.

Vecaistēvs līdz vakaram nevarēja no jaunekļa izdabūt ne vārda. Nomainīja sardzi un komandantūras komandu. Vakarā atveda vēl vienu. Pāvels tajā sazīmēja Doļiņņiku, cukurfabrikas galdnieku. Spēcīgi noaudzis, drukns, izbalējušā, dzeltenā kreklā zem nonēsātiem svārkiem. Ienācējs pārlaida telpai vērīgu skatienu.

Pāvels viņu atcerējās redzējis 1917. gada februārī, kad revolūcija atvēlēs arī līdz pilsētiņai. Trokšņainajās demonstrācijās viņš dzirdēja tikai vienu bo|ševiku. Tas bija Dojiņņiks. Uzkāpis uz ce|malas žoga, viņš teica zaldātiem runu. Prātā palika viņa pēdējie vārdi:

—     Turieties, zaldāti, pie boļševikiem: tie nepārdos!

Kopš tā laika viņš galdnieku nebija sastapis.

Vecaistēvs priecājās par jauno kaimiņu. Viņam acīmredzot bija grūti augu dienu sēdēt un klusēt. Doļiņņiks apsēdās viņam līdzās uz lāviņas, sasmēķēja ar viņu un iztaujāja par visu ko.

Tad piemetās pie Korčagina.

—     Un kas tev labs? — viņš puisim apjautājās. — Kā te iek|uvi?

Saņēmis vienzilbīgas atbildes, Doļiņņiks noprata, ka sarunu biedrs

tam neuzticas un tāpēc tik skops vārdos. Bet, uzzinājis, par ko Korčaginu apvaino, galdnieks ar izbrīnu pavērās jauneklī savām gudrajām acīm. Apsēdās līdzās.

—    Ak tad tu sakies Zuhraju izglābis? Skat tiki Un es pat nezināju, ka tavi saņēmuši ciet.

Pāvels aiz pārsteiguma paslējās uz elkoņa.

—    Kādu Zuhraju? Es nekā nezinu. Man jau var piešūt nez ko.

Doļiņņiks smaidīdams pievirzījās viņam tuvāk.

—    Mitējies nu, draudziņ, manā priekšā liegties. Es zinu vairāk nekā tu.

Un klusu, lai vecais nedzird, teica:

—    Es pats Žuhraju pavadīju, viņš droši vien nu jau pie vietas. Fjodors man visu šo gadījumu izstāstīja.

Brītiņu klusējis, par kaut ko domādams, piebilda:

—     Izrādās, puisis tu esi, kā nākas. Bet, āre, tas, ka tu sēdi, ka viņi visu zina, — tas nu neder ne velnam, var teikt, ir galīgi draņķīgi.

Viņš nosvieda svārkus, paklāja uz grīdas, apsēdās, atbalstīja muguru pret sienu un atkal sāka uztīt smēķi.

Pēdējie Doļiņņika vārdi pateica Pāvelam visu. Bija skaidrs: Do|iņņiks ir savs cilvēks. Ja jau pavadījis 2uhraju, tātad . ..

Pret vakaru viņš jau zināja, ka Doļiņņiks saņemts par aģitāciju starp Petļuras kazakiem. Iekritis ar tiešiem pierādījumiem, dalot guberņas revolucionārās komitejas uzsaukumus ar aicinājumu padoties un pārnākt pie sarkanajiem.

Piesardzīgais Doļiņņiks Pāvelam neko daudz nestāstīja.

«Kas zina?» viņš domāja. «Sāks dauzīt puisi ar lāstukiem. Jauns vēl.»

Vēlu vakarā, likdamies gulēt, izteica savas bažas īsā, vispārīgā frāzē:

—    Mūsu stāvoklis, Korčagin, var teikt, ir tāds, ka sliktāks nevar būt. Paskatīsimies, kas no tā iznāks.

Nākamajā dienā pieliekamajā ieradās jauns arestants, visā pilsētiņā pazīstamais frizieris Sļoma Zelcers ar milzīgām ausīm, tievu kaklu. Rokām plātīdamies, viņš iekaisis stāstīja Doļiņņikam:

—     Nu tad tā, Fukss, Bluvšteins un Trahtenbergs viņam nesīs sālsmaizi. Es saku: ja gribat nest— nesiet, bet kas ies parakstīt visu ebreju tautības iedzīvotāju vārdā? Atvainojiet, neviens. Viņiem savs aprēķins. Fuksam ir veikals, Trahtenbergam — dzirnavas, bet kas man? Un pārējiem plīkatām? Siem nabagiem nekā nav. Nu, man ir gara mēle. Šodien es skuju kādu staršinu, no jaunajiem, ko nesen atsūtīja. «Sakiet,» es jautāju.

«vai atamans Petļura zina par grautiņu vai nezina? Vai viņš pieņems šo delegāciju?» Eh, cik reižu gan neesmu iekūlies nepatikšanās savas mēles dēļi Kā jūs domājat, ko šis staršina darīja, kad es viņu biju noskuvis, nopūderējis, visu izdarījis pirmšķirīgi? Viņš tīri mierīgi pieceļas un nemaksā vis naudu, bet arestē mani par aģitāciju pret pastāvošo varu. — Zelcers ar dūri iebelza sev pa krūtīm. — Kas tā par aģitāciju? Ko tad es tādu biju pateicis? Es tikai cilvēkam pavaicāju … Un par to mani iesēdināt . . .

Zelcers iekaisis grieza apkārt Doļiņņika krekla pogu, raustīja viņu drīz aiz vienas, drīz aiz otras rokas.

Doļiņņiks neviļus pavīpsnāja, klausīdamies sašutušajā Sļomā. Kad frizieris apklusa, Doļiņņiks nopietni ierunājās:

—    Eh, Sļoma, tu taču esi prātīgs puisis, bet izstrādāji muļķības. Atradis laiku, kad mēli kulstīti Es tev neieteiktu šeit iekļūt.

Zelcers saprotoši paraudzījās viņā un izmisumā atmeta ar roku. Durvis atvērās, un pieliekamajā iegrūda Pāvelam jau pazīstamo kandžas tecinātāju. Viņa pārskaitusies lamāja vedēju:

—    Kaut jūs zibens nospēris ar visu jūsu komandantu! Lai viņš kājas notirina no mana brandava!

Sargs piecirta aiz viņas durvis, un varēja dzirdēt slēdzeni nogrābām atslēgas caurumā.

Sieva apsēdās uz lāvas; večuks jokodams viņu apsveicināja:

—     Ko, vai atkal pie mums, tarkšķamēle? Sēdies, būsi viešņa!

Kandžas tecinātāja ļizmeta večukam īgnu skatienu un, paķērusi sainīti, pārsēdās uz grīdas līdzās Doļiņņikam.

Viņu atkal iesēdināja, dabūjuši no viņas dažas pudeles paštecinātā.

Aiz durvīm sardzes telpā dzirdēja klaigas, kņadu. Kāda spalga balss deva pavēles. Visi arestētie pieliekamajā pagrieza galvu uz durvīm.

Uz laukuma pie neizskatīgas baznīciņas ar veclaicīgu zvana torni risinājās pilsētiņai nepierasts notikums. Apņemdamas laukumu no trijām pusēm, pareizos taisnstūros izvietojās «aizkrāciešu» strēlnieku divīzijas daļas pilnā kaujas gatavībā.

Priekšā, sākot no baznīcas uzejas, rindām vien, atdurdamies skol.v. logā, kā šaha galdiņa rūtīs kārtojās trīs kājnieku pulki.

Kā pelēka, netīra masa, ar šautenēm pie kājām, no vienas vietas patronām apkārušies, ērmīgās krievu armijas dzelzs ķiverēs, kas izskatījās kA vidū pušu pāršķelti ķirbji, — stāvēja «direktorijas» kaujas spējīgākās divīzijas petļuriešu zaldāti.

Labi apģērbta un apauta no bijušās cara armijas krājumiem, savā lielum lielajā daļā sastāvot no budžiem, kas apzināti cīnījās pret Padomēm, šī divīzija tika pārsviesta uz pilsētiņu aizstāvēt stratēģiski visai svarīgu dzelzceļa mezglu.

No Sepetovkas piecos dažādos virzienos aizstiepās spožas sliežu ce|a svītras. Zaudēt šo punktu Petļuram nozīmēja zaudēt visu. «Direktorijai» jau tā bija atlikusi strupa teritorija. Par petļuriešu galvaspilsētu bija kļuvusi necilā Viņņicas pilsēta.

«Galvenais» atamans bija nolēmis pats pārbaudīt daļas. Viss bija gatavs viņa sagaidīšanai.

Pēdējās rindās, tālāk no acīm, laukuma stūrī piemetās jaunmobili- zēto pulks. Te bija basi, raibi ģērbti jaunieši. Neviens no šiem jaunajiem lauku puišiem, kas nakti piespiedu mobilizācijas laikā bija novilkti no krāsns vai notverti uz ielas, nedomāja iet karot.

— Meklē muļķus, — viņi teica.

Vislielākais, ko petļuriešu oficieriem izdevās veikt, bija — atvest mobilizētos konvoja pavadībā uz pilsētu, ieskaitīt rotās un bataljonos un izsniegt tiem ieročus.

Taču jau otrā dienā trešā daļa atvesto pazuda, un ar katru dienu to palika mazāk un mazāk.

Izsniegt viņiem zābakus bija vairāk nekā vieglprātīgi, un arī zābaku jau nebija nekāds birums. Tika dota pavēle: iesauktajiem ierasties apautām kājām. Rezultāti bija pārsteidzoši. No kurienes gan rāva ārā tās neiedomājamās driskas, kas turējās kājās tikai ar stieples vai auklas galu piesietas?

Uz parādi viņus atveda basus.

Aiz kājniekiem stiepās Goluba jātnieku pulks.

Kavalēristi atturēja lielos ziņkārīgo pūļus. Visiem gribējās noskatīties parādē.

Atbrauks pats «galvenais» atamansl Tādi gadījumi pilsētā bija retums, un neviens negribēja palaist garām bezmaksas izrādi.

Uz baznīcas kāptuvītēm sapulcējušies pulkveži, jesauli, abas popa meitas, pūlītis ukraiņu skolotāju, grupa «brīvo» kazaku, pakumpais valdes priekšsēdētājs — ar vārdu sakot, izredzētie, kas pārstāvēja «sabiedrību», un starp tiem galvenais kājnieku inspektors. Viņš komandēja parādi.

Baznīcā pops Vasilijs vilka mugurā lieldienu tērpu.

Petļuram gatavoja svinīgu sagaidīšanu. Atnesa un iesprauda karogu: dzeltens ar zilu. Jauniesauktajiem vajadzēs nodot tam zvērestu.

Divīzijas komandieris sagrabējušā, noplukušā fordā brauca uz staciju Petļuram pretī.

Kājnieku inspektors paaicināja pie sevis slaidi noaugušo pulkvedi Cerņaku ar švītīgi uzgrieztām ūsiņām.

—    Paņemiet kādu līdzi, pārbaudiet komandantūru un aizmuguri, lai viss būtu tīrs un piekopts. Ja ir arestētie, pārlūkojiet, plukatas sviediet ārā.

Čerņaks sasita papēžus, paķēra līdzi jesaulu, kas pagadījās pa rokai, un aizdrāzās.

Inspektors laipni uzrunāja vecāko popa meitu:

—     Un kā jums ar pusdienām, vai viss kārtībā?

—    O jā, tur komandants gādā, — popa meita atbildēja, urbdamās skatieniem skaistajā inspektorā.

Piepeši visi sakustējās: zirga kaklam pieplacis, pa šoseju auļoja jātnieks. Viņš vicināja rbku un skaļi sauca:

—     Brauc!

—     Pa vie-tām! — inspektors nobļāva.

Staršinas skriešus devās ierindā.

Kad fords nošķaudījās pie baznīcas uzejas, orķestris plēsa vaļā «Vēl ir dzīva Ukraina».

Tūliņ pēc divīzijas komandiera no automobiļa tūļīgi iztrausās «pats galvenais atamans Petļura», vidēja auguma vīrs ar stūrainu galvu, kas stingri turējās uz zilgansārtā kakla, ģērbies zilā labas vadmalas gvardes županā ar dzeltenu jostu un tai piesprādzētu mazītiņu brauniņu ziemišķ- ādas makstī. Galvā aizsargkrāsas «kerenka» un pie tās kokarde ar emaljas trijdeksni.

Nokā kareiviska Simona Petļuras stāvā nebija. Viņi nemaz neizskn tljAi pēc karavīra.

Par kaut ko saīdzis, viņš noklausījās īso inspektora raportu. Tad ni>\veikuma runu teica pilsētas valdes priekšsēdētājs.

Petļura izklaidīgi klausījās, raudzīdamies pāri viņa galvai uz ierindā nostādītajiem pulkiem.

—     Sāksim skati, — viņš pamāja ar galvu inspektoram.

Nostājies uz neliela paaugstinājuma pie karoga, Petļura vērsās pie /.ildātiem ar desmit minūšu ilgu uzrunu.

Runa nepārliecināja. Petļura to nobēra bez sevišķas pacilātības, re- drami noguris no ceļa. Beidza, zaldātiem šabloniski nokliedzot: «Slava! Slavai» Nokāpa no paaugstinājuma un mutautā apslaucīja nosvīdušo pieri.

Tad ar inspektoru un divīzijas komandieri apstaigāja daļas.

Iedams gar mobilizēto rindām, nicīgi piemiedza acis, nervozi kodīdams lūpas.

Uz skates beigām, kad mobilizētie vads pēc vada nelīdzenām rindām nāca pie karoga, kur stāvēja pops Vasilijs ar evaņģēliju, un skūpstīja vispirms evaņģēliju, tad karoga stūri, notika kaut kas negaidīts.

Nezin kādā kārtā uz laukuma līdz Petļuram bija aizspraukusies delegācija. Ar sāli un maizi rokās priekšā panācās bagātais mežrūpnieks Bluvšteins, viņam sekoja galantērijas veikala īpašnieks Fukss un vēl trīs solīdi komersanti.

Bluvšteins, sulainiski klanīdamies, sniedza Petļuram paplāti. To saņēma līdzās stāvošais staršina.

—    Ebreju tautības iedzīvotāji izsaka jums, valsts galvam, savu sirsnīgo atzinību un cieņu. Lūdzu, te būs adrese.

—     Labi, — Petļura nomurdēja, pavirši pārlaizdams acis papīram.

Bet tad priekšā panācās Fukss.

—    Mēs vispazemīgi lūdzam, lai jūs dotu mums iespēju ierīkot uzņēmumus un pasargātu mūs no grautiņiem, — Fukss ar pūlēm izspieda grūto vārdu.

Petļura nikni sarauca uzacis.

—     Mana armija ar grautiņiem nenodarbojas. Iegaumējiet to.

Fukss nevarīgi noplātīja rokas.

Petļura nervozi paraustīja plecu. Viņš bija nikns uz tik nelaikā pienākušo delegāciju. Viņš atskatījās. Aiz muguras, melnās ūsas kodīdams, stāvēja Golubs.

—    Te žēlojas par jūsu kazakiem, pan pulkvedi. Izmeklējiet, kas tur ir, un nokārtojiet,— Petļura sacīja un, pievērsdamies inspektoram, pavēlēja: — Sākam parādi!

Neveiksmīgā delegācija nekādi nebija paredzējusi sastapšanos ar Golubu un steidzās nozust.

Visu skatītāju uzmanību saistīja gatavošanās parādes gājienam. Atskanēja skarba komanda.

Golubs, ārēji mierīgu seju dzīdamies virsū Bluvšteinam, skaidri saprotamā čukstā nošņāca:

—    Taisieties, ka tiekat, nekristītās dvēseles, citādi es jūs miltos samalšu.

Dārdēja orķestris, un pirmās karaspēka daļas jau soļoja pa laukumu. Nonākuši pret to vietu, kur stāvēja Petļura, zaldāti mehāniski nobļāva «slava!» un pa šoseju nogriezās šķērsielās. Rotu priekšgalā, ģērbušies jaunos haki krāsas uzvalkos, vaļīgi, it kā pastaigā, nūjiņas vicinādami, soļoja staršinas. So modi — maršēt ar nūjiņām, tāpat arī zaldātiem lās- tukus—pirmie ieviesa «aizkrācieši».

Astē vilkās mobilizētie, gāja juceklīgiem bariem, jauca soli, grūzdamies virsū cits citam.

Basās kājas klusi švīkstēja. Staršinas visiem spēkiem pūlējās nodibināt kārtību, taču tas nebija iespējams. Kad tuvojās otrā rota, labā spārna malējais soļotājs, jauns puisis nātna kreklā, bija tā aizmirsies, muti iepletis lūkodamies «galvenajā», ka trāpīja ar kāju bedrē un pilnā sparā nostiepās uz šosejas garšļaukus.

Šautene žvankstēdama aizlidoja pa akmeņiem. Puisis pūlējās piecelties, taču viņu tūdaļ atkal gāza no kājām tie, kas nāca aiz viņa.

Skatītājos dzirdēja atskanam smieklus. Vads sajauca ierindu. Pa laukumu jau gāja, kā pagadījās. Neveiksmīgais puisis, paķēris šauteni, steidzās panākt savējos.

Petļura novērsās no šā nepatīkamā skata; nenogaidījis kolonnu aiz- soļojam, devās uz automobili. Inspektors, viņam sekodams, uzmanīgi ievaicājās:

—    Vai pans atamans nepaliks uz pusdienām?

Nē, — Petļura aprauti atsvieda.

Aiz augstā baznīcas žoga skatītāju bara vidū parādē nolūkojās ari Serjoža Bruzžaks, Vaļa un Kļimka.

Rokas cieši žoga vabiņās ieķēris, Serjoža ar naida pilnu skatienu vrtroja lejā stāvētāju sejas.

—    Ejam, Vaļa, bodīti taisa ciet, — no žoga atraudamies, viņš izaicinoši skaļi iesaucās, tā, lai dzirdētu visi. Apkārtējie izbrīnā atskatījās uz viņu.

Nevienu nevērodams, viņš devās uz vārtiņiem. Viņam sekoja māsa un Kļimka.

Pieauļojuši pie komandantūras, pulkvedis Cerņaks ar jesaulu nolēca no zirgiem. Nodevuši tos ziņnesim, viņi strauji iegāja sardzes telpā.

—    Kur komandants? — Cerņaks bargi noprasīja ziņnesim.

—    Nezinu, — tas nomurkšķēja. — Nez kur aizgāja.

Cerņaks aplūkoja netīro, neuzposto sardzes telpu, izvandītās guļasvietas, kurās bezrūpīgi vāļājās komandantūras kazaki. Viņi pat nedomāja piecelties, staršinām ienākot.

—    Kas jums te par kūti ierīkota? — Cerņaks uzrēca. — Ko izlaidušies kā grūsnējas cūkas? — viņš klupa gulētājiem virsū.

Kāds kazaks, pieslējies sēdus, skaļi nožagojās un naidīgi atņurdēja:

—     Ko bļausties? Mums pašiem savs bļ'austīklis.

—    Ko tu teici?—Cerņaks pielēca klāt. — Ar ko tu runā, govsmūli? Es esmu pulkvedis Cerņaksl Vai dzirdēji, suņagabals? Piecelties uz vietas, citādi uzbēršu visiem lāstukus! — pulkvedis pārskaities skraidīja pa sardzes telpu. — Tā kā vienā rāvienā dubļi būtu izmēzti, gultas uzpostas un pašiem purni savesti kārtībā! Pēc kā jūs izskatāties? Ne kazaki, bet lielceļa laupītāju banda.

Viņa niknums nezināja robežu. Pārskaities viņš ar kāju paspēra samazgu trauku, kas stāvēja ceļā.

Jesauls neatkāpās no viņa ne soli, bagātīgi bārstīdams neķītras lamas un iespaidīgi vicinādams trijastu pātagu, dzenāja slinkuma lāpītājus ārā no cisām.

—    Galvenais atamans pieņem parādi, var arī te ienākt. Kustieties veicīgāk!

Redzēdami, ka nav vairs joki un ka no visas tiesas var iznākt darīšana ar lāstukiem — Cerņaka vārds visiem bija labi pazīstams, — kazaki sāka skraidīt kā aizsvilušies.

—     Jāpārbauda arestētie, — jesauls ierosināja. — Kas viņus zina, ko viņi te sabāzušil Ieskatīsies pats galva — var iznākt jezga.

—     Pie kā ir atslēga? — Cerņaks jautāja sargam. — Tūliņ atveriet!

Vecākais steigšus pielēca klāt un atslēdza.

—     Un kur komandants? Ko, vai man vēl ilgi būs jāgaida? Uz vietas sadzīt rokā un atsūtīt šurp! — Cerņaks komandēja. — Apsardzi izvest pagalmā un nostādīt ierindā . . . Kāpēc šautenes bez durkļiem?

—     Mums tikai vakar sākās maiņa, — vecākais taisnojās.

Viņš metās uz durvīm meklēt komandantu.

Jesauls ar kāju paspēra pieliekamā durvis. No grīdas piecēlās daži cilvēki, pārējie palika guļam.

—     Atveriet durvis, — Cerņaks parīkoja, — šeit maz gaismas.

Viņš ielūkojās arestētajiem sejās.

—     Par ko sēdi? — viņš asi noprasīja večukam, kas sēdēja uz lāvas.

Tas piecēlās, saraustīja bikses un, mazliet stostīdamies, satrūcies no

niknā uzbrēciena, nočāpstināja:

—     Ij pats nezinu. Iesēdināja — tā nu ij sēžu. Zirģelis no sētas bija pazudis, tad es tak tur neesmu vainīgs.

—     Kā zirģelis? — jesauls pārtrauca.

—     Tak kroņa. Mani iemītnieki paši nodzēruši, nu noveļ uz mani.

Cerņaks ar ašu skatienu nomērīja večuku no galvas līdz kājām un

nepacietīgi paraustīja .plecus.

—     Savāc savas krapačas un taisies, ka pazūdi! — viņš uzkliedza, jau piegriezdamies kandžas tecinātājai.

Vecais uzreiz nenoticēja, ka viņu palaiž vaļā, un, pusaklās acis mirkšķinādams, pārvaicāja jesaulam:

—     Ak tad es varu iet, vai?

Tas pamāja ar galvu: lasies, lasies veicīgāk.

Večuks ar skubu atraisīja no lāvas savu tarbu un sāniski izmetās pa durvīm.

—     Un par ko tevi ietupināja? — Cerņaks jau pratināja kandžas tecinātāju.

Tā, beigdama gremot pīrāga gabalu, sāka tarkiķēt:

—    Mani, pan priekšniecība, netaisnības pēc iespundēja. Atraitne otmu, manu sīvo dzēra, bet pēc tam ņēma un pašu iespundēja.

—    Ak tad tu ar kandžu tirgojies? — Cerņaks pārvaicāja.

—    Vī, kas tā nu par tirgošanu, — sieva ņēma ļaunā. — Viņš, tas komandants, pievāca četras pudeles un ne plika graša nemaksāja. Tā viņi visi: paštecināto dzer, bet naudu nemaksā. Vai tad tā, pani priekšnieki, kāda tirgošana?

—     Pietiek, tūliņ vācies pie velna!

Sieva nelika divreiz atkārtot pavēli, paķēra savu groziņu un, pateicīgi klanīdamās, atmuguriski kāpās uz durvīm.

—     Lai dieviņš dod jums veselību, pani priekšnieki!

Doļiņņiks platām acīm vēroja šo komēdiju. Neviens no arestētajiem nesaprata, kas te īsti notiek. Skaidrs bija viens: atnācēji ir kaut kāda priekšniecība, kam vara pār arestētajiem.

—     Un par ko tu? — Cerņaks uzrunāja Doļiņņiku.

—     Piecelties, kad pans pulkvedis runā! — uzbļāva jesauls.

Doļiņņiks gausi un smagi piecēlās no grīdas.

—     Par ko sēdi, prasu! — Cerņaks atkārtoja jautājumu.

Doļiņņiks dažus acumirkļus noraudzījās uz pulkveža saskrullētajām ūsām, uz gludi noskūto seju, tad uz jaunās «kerenkas» nagu ar emaljas kokardi, un pēkšņi viņam galvā pazibēja skurbinoša doma: «Un ja nu izdodas?»

—    Mani saņēma par to, ka gāju pa pilsētu pēc pulksten astoņiem, — viņš pateica pirmo, kas iešāvās prātā.

Gaidīja mokpilnā saspringtībā.

—     Un ko pa nakti vazājies?

—    Kas nu par nakti, ap pulksten vienpadsmitiem.

Runāja un pats vairs neticēja trakajai laimei.

Ceļi notrīsēja, kad viņš izdzirda īso:

—    Pazūdi!

Aizmirsis paņemt svārkus, Doļiņņiks ar pāris soļiem bija pie durvīm, bet jesauls jau iztaujāja nākamo.

Korčagins bija pēdējais. Viņš sēdēja uz grīdas pavisam apjucis no redzētā un nepaguva pat apjēgt, ka Doļiņņiku atlaiduši. Viņš netika gudrs, kas te notiek. Visus laiž vaļā. Taču Doļiņņiku, Doļiņņiku . . . Viņš bija teicis, ka arestēts par staigāšanu nakts laikā . . . Pēdīgi attapa.

Pulkvedis sāka vājā Zelcera pratināšanu ar parasto:

—     Par ko sēdi?

Bāls un uztraucies frizieris steigā ņēmās skaidrot:

—    Man saka, es aģitējot, bet es nesaprotu, kur tā mana aģitācija slēpjas.

Cerņaks saausījās.

—     Ko? Aģitācija? Par ko aģitēji?

Zelcers neizpratnē noplātīja rokas:

—     Es nezinu, es tikai sacīju, ka vāc parakstus uz lūguma galvenajam atamanam no ebreju tautības iedzīvotājiem.

—     Uz kāda lūguma? — jesauls un Cerņaks pievirzījās tuvāk.

—    Uz lūguma, lai atceļ grautiņus. Jūs zināt, pie mums bija briesmīgs grautiņš. Iedzīvotāji baidās.

—    Skaidrs, mēs tev, žīda purns, gan uzrakstīsim lūgumu. — Un, pagriezies pret jesaulu, izmeta: — Sito putniņu vajag paslēpt kaut kur tālāk. Aizvākt uz štābu! Tur es pats ar viņu parunāšu. Izdibināsim, kas taisās iesniegt lūgumu.

Zelcers mēģināja ko iebilst, bet jesauls, spēji atvēzējies, ievilka viņam ar nagaiku pa muguru.

—     Turi muti, maita!

Locīdamies aiz sāpēm, Zelcers iestreipuļoja kaktā. Lūpas viņam notrīsēja. Viņš ar mokām valdīja rai-."ias.

Pie šās pēdējās ainas Korčagins piecēlās. No visiem arestētajiem pieliekamajā bija palikuši tikai viņi ar Zelceru.

Cerņaks stāvēja jaunekļa priekšā un taustīja viņu melnām acīm.

—     Nu, un kāpēc tu te esi?

Uz savu jautājumu pulkvedis saņēma ātru atbildi:

—     Es segliem spārnu nogriezu — pazolēm.

—     Kādiem segliem? — pulkvedis nesaprata.

—    Mūsmājās mitinās divi kazaki, tad es vecajiem segliem nogriezu spārnu pazolēm, bet par to kazaki mani atveda šurp. — Un, ļaudamies bezprātīgai cerībai izkļūt no šejienes brīvībā, piebilda: — Būtu es zinājis, ka nedrīkst . . .

Pulkvedis nicīgi nolūkojās Korčaginā.

—    Ar ko gan tas komandants te noņēmies, jupis viņu sazina, arī, ko <lomā, arestantus savācis! — Un, jau pret durvīm griezdamies, uzklie dza: — Vari iet mājās un pasaki tēvam, lai viņš tevi samizo, kā pienākas. Nu, lasies!

Savām ausīm neticot un sirdij dauzoties tā, ka vai no krūtīm lēca ārā, Korčagins paķēra no grīdas Doļiņņika svārkus un metās uz durvīm. Izdrāzās cauri sardzes telpai un, Čerņakam ārā nākot, tam gar muguru i/slīdēja sētsvidū un no turienes pa vārtiņiem uz ielas.

Pieliekamajā palika viens pats nelaimīgais Zelcers. Sāpīgā grūtsirdībā viņš pavērās apkārt, instinktīvi paspēra pāris soļu uz izejas pusi, bet sardzes telpā ienāca sargzaldāts, aizvēra durvis, aizkāra priekšā atslēgu un apsēdās uz ķeblīša pie durvīm.

Uz lieveņa Cerņaks apmierināts teica jesaulam:

—     Labi, ka mēs te ielūkojāmies. Paskat vien, kas par salašņām sadzīti, bet komandantu mēs iesēdināsim uz pēris nedēļiņām. Nu, jāsim!

Pagalmā vecākais kārtoja savu nodaļu ierindā. Ieraudzījis pulkvedi, viņš pieskrēja un noraportēja:

—    Viss kārtībā, pan pulkvedi.

Cerņaks ielika kāju kāpslī, viegli uzlēca seglos. Jesauls pūlējās ar niķīgo zirgu. Tvarstīdams pavadu, Cerņaks teica vecākajam:

—    Pastāsti komandantam, ka es izlaidu visu to drazu, ko viņš bija tur sabāzis. Pasaki, ka es viņu iesēdināšu uz divām nedēļām par to, ko viņš te saviesis. Bet to, kas tur sēž, nekavējoties pārvest uz štābu. Sardze lai būtu gatava.

—    Klausos, pan pulkvedi, — vecākais piegrūda roku pie cepures.

Piecirtuši zirgiem piešus, pulkvedis ar jesaulu auļoja uz laukumu,

kur nupat beidzās parāde.

Pārsviedies pāri septītajam žogam, Korčagins apstājās. Tālāk skriet nebija jaudas.

Pusbada dienas smacīgajā, nevēdināmajā kabūzī bija izsūkušas viņam visus spēkus. Uz mājām nevar, bet iet pie Bruzžakiem — dabūs kāds zināt, beigas būs visai ģimenei. Bet kurp tad?

Viņš nezināja, ko darīt, un skrēja cauri sakņu dārziem, gar māju sētmalēm. Attapās, tikai atdūries pret kādu žogu.

Paskatījās un pamira: aiz augstas dēļu sētas sākās virsmežziņa dārzs. Tad lūk, kur viņu bija atnesušas pagalam nogurušās kājas. Vai tad viņš bija domājis skriet šurp? Nē.

Bet kādēļ gan viņš atradās taisni pie mežziņa mājas?

Uz to viņš nevarēja atbildēt.

Vajadzēja kaut kur atņemt elpu un tad padomāt, kurp tālāk; dārzā ir koka lapene, tur viņu neviens neredzēs.

Korčagins palēcās, aizķēra ar roku dēļa galu, uzrāpās uz sētas un ievēlās dārzā. Palūkojies uz māju, ko caur kokiem tikko varēja samanīt, viņš devās uz lapeni. Tā bija vaļēja gandrīz visās pusēs. Vasaru ap to bija vijušies savvaļas vīnogulāji, nu viss bija kails.

Viņš pagriezās uz žogu, taču bija jau par vēlu: aiz muguras atskanēja neganta riešana. No mājas pa lapām piebirušo celiņu cauri dārzam ar niknu rēkoņu uz viņu drāzās milzīgi liels suns.

Pāvels sagatavojās aizsargāties.

Pirmo uzbrukumu viņš atvairīja ar kājas spērienu. Taču suns grasījās brukt virsū otrreiz. Kas zina, ar ko šī sadursme beigtos, ja Pāvelam pazīstama skanīga balss neiesaukusies:

—    Trezor, mierā!

Pa celiņu skrēja Toņa. Aiz siksnas atvilkusi Trezoru nost, viņa uzrunāja Pāvelu, kas stāvēja pie žoga:

—     Kā jūs šeit iekļuvāt? Suns taču varēja jūs sakost. Labi, ka es . . .

Viņa aprāvās. Acis viņai plati iepletās. Cik ļoti līdzīgs Korčaginam

šis svešais, nez kā te iemaldījies jauneklis!

Stāvs pie žoga sakustējās un klusu izdvesa:

—    Tu . . . Jūs mani nepazīstat?

Toņa iekliedzās un strauji paspēra soli pretim Korčaginam.

—     Pavluša, tu?

Trezors kliedzienu saprata kā signālu uzbrukumam un ar spraigu lēcienu metās uz priekšu.

—     Marš, projām!

Saņēmis no Toņas dažas dunkas, Trezors apvainojies iemiedza asti un vilkās uz mājas pusi.

Spiezdama Korčaginam rokas, Toņa vaicāja:

—     Tu esi brīvībā?

—    Vai tad tu zināji?

Toņa, nespēdama apmākt saviļņojumu, trauksmaini atteica:

—    Es zinu visu. Man pastāstīja Liza. Bet kā tu nokļuvi šeit? Tevi atbrīvoja?

Korčagins gurdi atbildēja:

—    Atbrīvoja aiz pārskatīšanās. Es aizbēgu. Mani droši vien jau meklē. Seit es nokļuvu nejauši. Gribēju atpūsties lapenē. — Un it kā atvainodamies piebilda: — Esmu ļoti noguris.

Toņa dažus acumirkļus lūkojās viņā un neizsakāma žēluma, kvēla maiguma, saviļņojuma un prieka uzplūdā spieda viņa rokas.

—    Pavluša, mīļais, mīļais, Pavka, mans labais, jaukais … Es mīlu tevi . . . Dzirdi? . . . Manu stūrgalvīgo puisēn, tu, kāpēc tu toreiz aizgāji? Tagad tu nāksi pie mums, pie manis. Neparko es tevi nelaidīšu projām. Pie mums ir mierīgi, tu paliksi, cik ilgi vajadzēs.

Korčagins noraidot pakratīja galvu.

—    Un, ja mani pie jums atradīs, kas tad notiks? Es nevaru iet pie jums.

Rokas vēl ciešāk sažņaudza pirkstus, skropstas notrīsēja, acis iemirdzējās.

—    Ja tu nenāksi, tu nekad vairs mani neredzēsi. Artjoma taču nav, viņu ar apsardzi aizveda uz lokomotīvi. Visus dzelzceļniekus mobilizē. Kurp tad tu iesi?

Korčagins saprata viņas uztraukumu, taču bailes pakļaut briesmām mīļoto meiteni viņu atturēja. Viss pārdzīvotais bija viņu nogurdinājis, gribējās atpūsties, mocīja izsalkums. Viņš padevās.

Kamēr viņš sēdēja uz dīvāna Toņas istabā, virtuvē starp māti un meitu notika saruna.

—     Paklau, māmiņ. Manā istabā pašlaik sēž Korčagins, vai atceries? Mans skolnieks Es nekā no tevis neslēpšu. Viņš bija arestēts par kāda matroža — boļševika atbrīvošanu. Viņš ir izbēdzis, un viņam nav kur palikt. — Balss viņai iedrebējās. — Es tevi lūdzu, māmiņ, esi ar mieru, ka viņš pašlaik paliek pie mums.

Meitas acis lūdzoši raudzījās mātē.

Tā vērīgi palūkojās Toņai acīs.

—     Labi, es neiebilstu. Bet kur tad tu viņu novietosi?

Toņa pietvīka un uztraukusies mulsi atbildēja:

—     Es viņu iekārtošu savā istabā uz dīvāna. Tētim pagaidām varēs nesacīt.

Māte pavērās Toņai tieši acīs.

—     Un tas arī bija tavu asaru cēlonis?

—     Jā.

—     Viņš vēl ir tīrais zēns.

Toņa nervozi plucināja blūzītes piedurkni.

—     Jā, bet, ja viņš nebūtu izbēdzis, viņu nošautu kā pieaugušu.

Jekaterinu Mihailovnu uztrauca Korčagina klātbūtne mājā. Viņai radīja bažas gan Korčagina arests, gan Toņas nepārprotamās simpātijas pret šo zēnu, gan tas, ka viņa nemaz to nepazina.

Bet Toņu bija pārņēmis saimniekošanas drudzis.

—     Viņam jānomazgājas, māmiņ. Es tūliņ to nokārtošu. Viņš ir netīrs kā īsts kurinātājs. Viņš tik ilgi nav mazgājies.

Viņa skraidīja, rosījās, sildīja vannu, kārtoja veļu. Un ar joni, neielaizdamās paskaidrojumos, paķēra Pāvelu aiz rokas, vilka viņu mazgāties.

—     Tev viss jāvelk nost. Te būs drēbes. Tavējās vajadzēs izmazgāt. Uzģērbsi mugurā šo te, — viņa rīkoja, rādīdama uz krēslu, kur bija kārtīgi salocīta matrožu blūze ar balti svītrotu apkaklīti un platas zvan- veida griezuma bikses.

Pāvels izbrīnījies lūkojās apkārt. Toņa smaidīja.

—     Tas ir mans masku balles kostīms. Tas tev būs pašā laikā. Nu, saimnieko, es tevi atstāšu. Kamēr mazgāsies, es tev paraudzīšu ko ēst.

Viņa aizcirta durvis. Nekā nevarēja darīt. Korčagins aši izģērbās un iekāpa vannā.

Pēc kādas stundas māte, meita un Korčagins virtuvē ēda pusdienas.

Izbadējies Pāvels, pašam nemanot, tukšoja jau trešo šķīvi. Sākumā viņš kautrējās no Jekaterinas Mihailovnas, bet tad, redzēdams viņas draudzīgo izturēšanos, aprada.

Kad pēc pusdienām viņi sanāca kopā Toņas istabā, Pāvels uz Jekaterinas Mihailovnas lūgumu izstāstīja savas likstas.

—     Ko tad jūs domājat darīt tālāk? — iekaterina Mihailovna klaušināja.

Pavels k|uva domīgs.

—    Gribu satikt Artjomu un tad laisties projām no šejienes.

—    Uz kurieni?

—    Domāju aizsprukt līdz Umaņai vai Kijevai. Es pats vēl nezinu, liet no šejienes noteikti jāpazūd.

Pāvels neticēja, ka viss tik ātri pārvērties. Vēl no rīta tuptūzis, bet nu — tīrs apģērbs, līdzās Toņa un, galvenais, brīvība.

Kā gan dažkārt dzīve pārgrozās: te akla tumsa, te atkal uzsmaida Miule. Ja pār viņu nekarājies jauna aresta drauds, viņš patlaban būtu laimīgs cilvēks.

Taču tieši pašlaik, kamēr viņš ir šeit, šai lielajā, klusajā mājā, viņu varēja pārsteigt.

Vajadzēja iet projām, vienalga, kurp, tikai nepalikt šeit.

Taču iet projām no šejienes nepagalam negribas, velns parāvis! Cik interesanti bija lasīt par varoni Garibaldiju! Kā viņš to apskauda, bet dzīve taču šim Garibaldijam bija grūta, viņu dzenāja pa visu pasauli. Bet viņš, Pāvels, pavisam tikai septiņas dienas nodzīvojis briesmīgās mokās, un šķiet, ka vai gads pagājis.

Nē, no viņa, no Pavkas, acīmredzot nekāds lāga varonis neiznāk.

—    Par ko tu domā? — pār viņu pārliekusies, iejautājās Toņa. Neizmērojami dziļš viņam šķiet Toņas tumši zilo acu bezdibenis.

—    Toņa, vai gribi, es tev pastāstīšu par Kristinku . . .

—     Stāsti, — Toņa moži atsaucās.

—     … un atpakaļ viņa vairs neatnāca. — Pēdējos vārdus viņš izrunāja ar pūlēm.

Istabā varēja dzirdēt, kā vienmērīgi tikšķ pulkstenis. Toņa, galvu noliekusi, tuvu asarām, sāpīgi kodīja lūpas.

Pāvels paraudzījās uz viņu.

—     Man jāiet no šejienes projām šodien pat, — viņš noteikti sacīja.

—    Nē, nē, šodien tu nekur neiesi!

Viņas smalkie, siltie pirksti klusītēm iezagās Pāvela spurīgajos matos, mīļi tos bužināja . . .

—    Toņa, tev man jāpalīdz. Depo darbnīcās jāuzzina par Artjomu un jāaiznes zīmīte Serjožkam. Vārnu ligzdā man noglabāts revolveris. Es nevaru iet, bet Serjožkam tas jādabū rokā. Vai tu vari to izdarīt?

Toņa piecēlās.

—     Es tūliņ iešu pie Suharko. Ar viņu uz depo. Uzraksti zīmīti, es aiznesīšu Serjožkam. Kur viņš dzīvo? Un, ja viņš gribētu atnākt, vai sacīt viņam, kur tu esi?

Padomājis Pāvels atbildēja:

—     Lai pats vakarā atnāk uz dārzu.

Toņa pārnāca mājās vēlu. Pāvels gulēja, cieši aizmidzis. No viņas rokas pieskāriena pamodās. Viņa priecīgi smaidīja.

—    Artjoms tūliņ atnāks. Viņš nupat kā atbraucis. Ar Lizas tēva galvojumu viņu uz vienu stundu atlaidīs. Lokomotīve stāv depo. Es viņam nevarēju sacīt, ka tu esi te. Teicu, ka pastāstīšu kaut ko ļoti svarīgu. Bet te jau viņš ir.

Tč>ņa skrēja uz durvīm. Savām acīm neticēdams, Artjoms, kā zemē iemiets, apstājās durvīs. Toņa aizvēra aiz viņa durvis, lai neizdzird tēvs, kas slims ar tīfu gulēja kabinetā.

Pāvelam nobrakšķēja kauli, kad Artjoma rokas viņu apskāva.

—     Brāļuk! Pavka!

Tika nolemts: Pāvels brauc rītā. Artjoms viņu ierīkos uz lokomotīves pie Bruzžaka, kas dodas uz Kazatinu.

Artjoms, parasti tik skarbs, bija zaudējis līdzsvaru, nomocījies neziņā par brāļa likteni. Tagad viņš jutās bezgalīgi laimīgs.

—    Tātad rīt pulksten piecos tu atnāksi uz materiālu noliktavu. Lokomotīvē kraus malku, *jn tu iekāpsi. Gribētos ar tevi parunāties, bet laiks doties atpakaļ. Rīt pavadīšu. Pie mums formē dzelzceļnieku bataljonu. Kā vācu laikā — staigājam zem apsardzības.

Artjoms atvadījās un aizgāja.

Atri nolaidās krēsla. Serjožam vajadzēja atnākt pie dārza žoga. Korčagins gaidīdams staigāja pa tumšo istabu no viena gala uz otru. Toņa ar māti bija pie Tumanova.

Ar Serjožu viņi satikās tumsā un cieši paspieda viens otram roku. Serjožam līdzi bija atnākusi Vaļa. Runāja klusu.

—     Revolveri es neatnesu. Jūsu sēta petļur'iešu pilna. Sabraukti rati, uguns sakurta. Kokā uzkāpt nav ko domāt. Tāda neveiksme, — Serjoža taisnojās.

Lai, jods ar viņu, — Pāvels mierināja draugu. — Varbūt tā labāk, i n|A var uztaustīt — tad galva nost. Bet tu to pievāc katrā ziņā.

Va|a pievirzījās viņam tuvāk.

—    Kad tu brauksi?

—   Rīt, Vaļa, mazā gaismiņā.

—    Bet kā tu tiki laukā, pastāsti!

Pāvels steigā čukstus izstāstīja par savām moku gaitām.

Atvadījās sirsnīgi. Serjoža nejokoja, bija satraukts.

—    Laimīgu ceļu, Pāvel, neaizmirsti mūs, — Vaļa ar pūlēm izdabūja.

Aizgāja, uzreiz saplūzdami ar tumsu.

Mājā klusums. Tikai pulkstenis iet noteiktu, nerimtīgu gaitu. Nevienam no abiem miegs nav ne prātā, ja pēc sešām stundām būs jāšķiras un viņi varbūt nekad vairs neredzēsies. Vai gan šai īsajā laiciņā var i/stāstīt tās neskaitāmās domas un vārdus, ko katrs glabā sevī?

Jaunība, brīnum skaistā jaunība, kad kaisle vēl nav apzināta, tikai neskaidri jaušas trauksmainos sirdspukstos; kad roka iztrūkusies nodreb un aizslīd sāņus, nejauši pieskārusies draudzenes krūtīm, un kad jaunības draudzība attur spert pēdējo solil Kas gan var būt .tuvāks par mīļās rokām, kuras skaujas ap kaklu, un skūpsts — tas apdedzina kā elektriskā strāva.

Pa visu draudzības laiku šis ir otrais skūpsts. Korčaginu neviens nav glāstījis, kā vien māte, toties sists viņš ir daudz. Tāpēc jo jūtamāks ir glāsts.

Nomāktajā, nežēlīgajā dzīvē viņš nebija zinājis, ka var būt tāds prieks. Bet šī meitene viņa ceļā ir liela laime.

Pāvels jūt viņas matu smaržu un šķiet redzam viņas acis.

—     Es tā mīlu tevi, Toņa! Nevaru tev to izsacīt, neprotu.

Viņa domas apraujas. Cik pakļāvīgs ir lokanais stāvs! . . . Taču jaunības draudzība ir augstāka par visu.

—    Toņa, kad beigsies šī jezga, es noteikti būšu montieris. Ja tu no manis neatteiksies, ja tu patiešām no visas sirds, nevis rotaļājies, tad es būšu tev labs vīrs. Nekad nesitīšu, lai tad mani pērkons nosper, ja tev kaut kā darīšu pāri.

Un, baidīdamies iemigt viens otra skavās, lai māte neieraudzītu un nenodomātu ko ļaunu, viņi izšķiras.

Svīda jau gaisma, kad viņi iemiga, cieši nosolījušies viens otru neaizmirst.

Rītā agri Jekaterina Mihailovna pamodināja Korčaginu.

Viņš strauji uzlēca kājās.

Kamēr viņš vannas istabā pārģērbās savās drēbēs, apāva zābakus, uzvilka mugurā Do|iņņika svārkus, māte modināja Toņu.

Drēgnā rīta miglā viņi naski soļoja uz staciju. Apmeta līkumu un no otras puses piegāja pie malkas noliktavām. Pie lokomotīves, kas bija piekrauta ar malku, viņus nepacietīgi gaidīja Artjoms.

šņākdama lēni pienāca varenā lokomotīve «līdaka», tinusies tvaika mutuļos.

Pa lokomotīves kabīnes lodziņu raudzījās ārā Bruzžaks.

Viņi steigā atvadījās. Pāvels cieši ieķērās lokomotīves kāpnīšu dzelzs rokturos. Kāpa augšā. Atskatījās. Uz pārbrauktuves palika divi pazīstami stāvi: viens garš—Artjoms un tam līdzās slaiks, neliels — Toņa.

Vējš nikni raustīja viņas blūzītes apkakli, purināja kastaņbrūnās cirtas. Viņa māja ar roku.

Pametis skatienu sāņus uz Toņu, kas tikko valdīja raudas, Artjoms nopūtās:

«Vai nu es esmu galīgs muļķis, vai arī šiem diviem skrūves nav kārtībā. Ir gan tas Pavkal Te tev nu bija zeperisl»

Kad vilciens nozuda aiz līkuma, Artjoms pagriezās pret Toņu:

— Nu, kā domā, vai būsim draugi? — Un Toņas mazā rociņa paslēpās viņa milzu plaukstā.

Tālumā dārdēja vilciens, uzņemdams ātrāku gaitu.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Veselu nedēļu ierakumu apjoztā un dzeloņstiepļu tīmekļiem apaustā pilsētiņa mostoties un iemiegot klausījās lielgabalu dunā un šauteņu sprakstos. Troksnis pierima tikai pa nakts melnumu. Retumis klusumu pārtrauca izbiedētas zalves: slēpņi taustīja cits citu. Un ar rītausmu

stacijā pie baterijām jau ņudzēja ļaudis. Lielgabala melnā rīkle klepoja nikni un baismīgi. Ļaudis steidza pabarot to ar jaunu svina devu. Bom- bardieris parāva auklu, un zeme nodrebēja. Trīs verstis no pilsētas virs sarkano ieņemtās sādžas kaukdami un svilpdami lidoja šāviņi, apslāpējot visu, un krizdami uzvandīja saārdītās zemes blāķus.

Veclaicīga poļu klostera pagalmā bija novietojusies sarkano baterija. Klosteris stāvēja uz augsta pakalna sādžas vidū.

Baterijas komisārs biedrs Zamostins pietrūkās kājās. Viņš bija gulējis, galvu uz lielgabala stobra noliecis. Savilkdams ciešāk siksnu ar smago mauzeri, ieklausījās šāviņu lidojumā, gaidīja sprādzienu. Pagalmu pārskanēja viņa skaļā balss:

—     Izgulēsimies rīt, biedri. Celietiesl

Artilēristi gulēja turpat pie lielgabaliem. Viņi uzlēca kājās tikpat aši kā kara komisārs. Vienīgi Sidorčuks vilcinājās, viņš negribīgi slēja augšā miega pilno galvu.

—     Ir nu gan riebekļi, tikko svīst gaismiņa, jau vankšķ. Kas par nešpetnu tautuI

Zamostins skaļi iesmējās:

—     Neapzinīgi elementi, Sidorčuk. Nerēķinās ar to, ka tev nāk miegs.

Artilērists piecēlās, īdzīgi purpinādams.

Pēc maza brītiņa klostera pagalmā nodārdēja lielgabali, bet pilsētā sprāga šāviņi. Milzīgi augstā cukurfabrikas dūmeņa galā uz dēļu seguma bija piemetušies petļuriešu oficieris un telefonists.

Viņi tur bija uzrāpušies pa dzelzs kāpieniem, kas veda pa dūmeņa iekšpusi.

Visa pilsētiņa bija kā uz delnas. No šejienes viņi vadīja artilērijas uguni. Viņi varēja redzēt katru kustību sarkano pulkos, kas bija ieņēmuši pilsētu. Šodien pie boļševikiem valdīja liela rosība. «Ceisā» var redzēt viņu daļas kustamies. Pa dzelzceļu uz Podoļskas staciju lēnām ripoja bruņu vilciens, nepārtraukdams artilērijas apšaudi. Aiz tā varēja redzēt kājnieku rindas. Vairākkārt sarkanie metās triecienā, raudzīdami ieņemt pilsētiņu, taču «aizkrācieši» bija nostiprinājušies pieejās, ierakušies. Un ierakumi uzvirda viesuļugunī. Visa apkārtne pielija ārprātīgiem šāvienu sprakstiem. Tie saplūda nepārtrauktā rēkoņā, kas pašā trieciena brīdī sasniedza visaugstāko spraigumu. Un, svina krusas apbērtas, neiztuftjušas necilvēcisko sasprindzinājumu, boļševiku rindas atkāpās, atklādamas uz lauka nekustīgus ķermeņus.

Šodien triecienuzbrukumi pilsētiņai kļūst aizvien neatlaidīgāki, aizvien liieiāki. Gaiss nemierīgi virmo no lielgabalu uguns. No fabrikas dūmeņa augstumiem var redzēt, ka, pie zemes pieplakdamas, klupšus, neattu- mmi nāk uz priekšu boļševiku rindas. Tie jau gandrīz ieņēmuši staciju. ••Aizkrācieši» savilkuši kaujā visas savas cilvēku rezerves, taču nevar mzpildīt pie stacijas radušos pārrāvumu. Izmisīgā apņēmībā boļševiku ķAdes lauzās stacijas apkaimes ielās. Ar strauju, nežēlīgu triecienu izsisti no savas pēdējās pozīcijas — pilsētiņas nomaļajiem augļu un sakņu dārziem, trešā «aizkrāciešu» strēlnieku pulka petļurieši, kas apsargāja stacijas ēku, nekārtīgiem, juceklīgiem pūlīšiem muka uz pilsētu. Neļaudamas tiem attapties un apstāties, ar durkļu triecieniem noslaucīdamas aizsargposteņus, sarkanarmiešu ķēdes ieplūda ielās.

Nekāda vara nebūtu spējusi noturēt Serjožku Bruzžaku pagrabā, kur bija sapulcējušies viņa ģimenes locekļi un tuvākie kaimiņi. Viņu vilktin vilka augšā. Par spīti mātes aizliegumam, viņš izlīda no vēsā pagraba. Gar māju lankšķēdams, šaudīdams uz visām pusēm, aizjoņoja bruņotais automobilis «Sagaidačnijs». Tūliņ aiz tā joza klaidā pajukuši, panikas pārņemti petļurieši. Serjožas pagalmā ieskrēja kāds «aizkrācietis». Drudžainā steigā viņš nometa patronsomu, ķiveri un šauteni un, pārlēcis pār sētu, pazuda sakņu dārzos. Serjoža nolēma palūkoties uz ielas. Pa ceļu uz dienvidrietumu staciju bēga petļurieši. Viņu atkāpšanos sedza bruņotais automobilis. Šoseja, kas veda uz pilsētu, bija tukša. Bet, rau, uz ceļa izlēca sarkanarmietis. Viņš pieplaka pie zemes un izšāva šosejas virzienā. Pēc viņa otrs, trešais . . . Serjoža redz tos: tie pieliecas un iedami šauj. Neslapstīdamies skrien saulē nodedzis ķīnietis iekaisušām acīm, vienā kreklā, apjozies ložmetēja lentēm, ar granātām abās rokās. Visiem pa priekšu ar automātu izstieptajās rokās drāžas vēl gluži jauns sarkanarmietis. Tā ir pirmā sarkano ķēde, kas ielauzusies pilsētā. Prieka jonis pārņēma Serjožu. Viņš uzlēca uz šosejas un iekliedzās, ko jaudas: — Lai dzīvo biedri!

Aiz pārsteiguma ķīnietis tikko nepasita viņu gar zemi. Viņš grasījās nikni klupt Serjožam virsū, taču jaunekļa sajūsminātais izskats viņu atturēja.

—     Kur Petļura sabēga? — ķīnietis aizelsies jautāja.

Taču Serjoža viņā neklausījās. Viņš veicīgi iespurdza pagalmā, paķēra «aizkrācieša» nomesto patronsomu un šauteni un šķina pakaļ ķēdei. Viņu pamanīja tikai tad, kad jau bija ielauzušies dienvidrietumu stacijā. Atgriezuši vairākus ešelonus ar šāviņiem un uzkabi, atsvieduši pretinieku mežā, apstājās atpūsties un pārkārtoties. Kāds jauns ložmetējnieks piegāja pie Serjožas un izbrīnījies jautāja:

—     No kurienes tu, biedri?

—     Esmu šejienietis, no pilsētiņas, es tikai gaidīju, lai jūs atnākat.

Serjožu apstāja sarkanarmieši.

—     Mana viņa pazīst,— ķīnietis priecīgi smaidīja. — Viņa kliedza: «Lai dzīvo biedra!» Viņa ir boļševika, mūsa, jauna, laba, — viņš sajūsmā sacīja, sizdams Serjožam uz pleca.

Serjožam sirds priecīgi pukstēja. Viņu uzreiz bija atzinuši par savējo. Viņš kopā ar visiem bija durkļu cīņā ieņēmis staciju.

Pilsētiņa atdzīvojās. Izmocītie iedzīvotāji līda ārā no pagrīdēm un pagrabiem un traucās uz vārtiem paskatīties, kā pilsētā ienāk sarkano daļas. Antoņina Vasiļjevna un Vaļa pamanīja sarkanarmiešu rindās kopā ar visiem soļojam Serjožu. Viņš gāja kailu galvu, patronsomu apjozies, ar šauteni pār plecu.

Antoņina Vasiļjevpa sašutusi sasita rokas.

Serjoža, viņas dēls, iejaucies kautiņāl O, tas viņam tā garām nepaiesi Ko tu neteiksi: visas pilsētas acu priekšā soļo ar šauteni! Un kas būs pēc tam?

So domu pārņemta, Antoņina Vasiļjevna, nevarēdama vairs valdīties, iekliedzās:

—     Serjožka, marš, mājās, tūliņ uz vietas! Es tev, negalniekam, gan rādīšu! Tu man vēl dabūsi izkaroties! — Un viņa stūrēja pie dēla, gribēdama to apturēt.

Taču Serjoža, viņas Serjoža, ko tā ne vienu reizi vien bija plūkājusi aiz ausīm, bargi paskatījās uz māti un, tumši piesarcis aiz kauna un apvainojuma, atcirta:

—    Nekliedzi Nekur es no šejienes projām neiešu. — Un neapstAji«\ pagāja garām.

Antoņina Vasiļjevna aizsvilās:

—    Ak tad šitā tu man ar māti runāsil Nu tad nemēģini pēc tam vairs mājās rādīties.

—     Un nerādīšos ar! — Serjoža nepagriezies atkliedza.

Antoņina Vasiļjevna apjukusi palika stāvam uz ceļa. Garām soļoja saulē iedegušu, noputējušu karavīru rindas.

—    Neraudi vis, māti Dēliņu par komisāru ievēlēsim, — atskanēja kāda skarba, zobgalīga balss.

Jautri smiekli pabira pa visu vadu. Rotas priekšgalā spēcīgas balsis saskanīgi uzņēma dziesmu:

Biedri, uz priekšu — par brīvil Cīņās lai rūdās mums garsl Ceļu uz laimīgu dzīvi Kaujās tik izcīnīt var . . .

Rindas varenā plūsmā uztvēra dziesmu, un kopējā korī ievijās skanīgā Serjožas balss. Viņš bija atradis jaunu ģimeni. Un tajā viens durklis bija viņa, Serjožas.

Pie Ļešcinsku viensētas vārtiem piesprausts balts kartona gabals. Uz tā īss uzraksts: «Revolucionārā komiteja».

Līdzās ugunīgs plakāts. Lasītājam taisni krūtīs urbjas sarkanarmieša pirksts un acis. Un paraksts:

«Vai tu esi iestājies Sarkanajā Armijā?»

Naktī divīzijas politnodaļas darbinieki bija izlīmējuši šos mēmos aģitatorus. Turpat arī pirmais revolucionārās komitejas uzsaukums visiem Sepetovkas darbaļaudīm:

«Biedri! Proletāriešu karaspēks ir ieņēmis pilsētu. Atjaunota padomju vara. Aicinām iedzīvotājus izturēties mierīgi. Asiņainie grautiņu rīkotāji ir padzīti, taču, lai tie nekad vairs negrieztos atpakaļ, lai varētu tos galīgi iznīcināt, stājieties Sarkanās Armijas rindās/ Ar visiem spēkiem atbalstiet darbaļaužu varul Militārā vara pilsētā pieder garnizona priekšniekam. Civilā vara — revolucionārajai komitejai.

Revolucionārās komitejas priekšsēdētājs Do|iņņiks.»

Ļeščinsku mājās uzradās jauna gājuma ļaudis. Vārds «biedrs», par kuru vēl vakar maksāja ar dzīvību, tagad skanēja uz katra soļa. Neizsakāmi saviļņojošais vārds—«biedrs».

Doļiņņiks bija aizmirsis miegu un atpūtu.

Galdnieks organizēja revolucionāro varu.

Vasarnīcā uz mazas istabiņas durvīm — papīra sloksnīte. Uz tās ar zīmuli uzrakstīts: «Partijas komiteja». Te sēž biedrene Ignatjeva, mierīga, nosvērta. Viņai un Doļiņņikam divīzijas politnodaļa uzticējusi komplektēt padomju varas orgānus.

Ir pagājusi diena, un pie galdiem jau sēž darbinieki, klab rakstāmmašīna, noorganizēts pārtikas komisariāts. Komisārs Tižickis ir kustīgs, nervozs. Agrāk Tižickis strādājis cukurfabrikā par mehāniķa palīgu. Ar neparastu neatlaidību viņš pašās pirmajās padomju varas dibināšanas dienās sāka ārdīt fabrikas administrācijas aristokrātisko virsotni, kas bija rāmi pierāvusies slēptā naidā pret boļševikiem.

Fabrikas sapulcē, nesavaldīgi dauzīdams ar dūri pa tribīnes malu, viņš svieda apkārt sanākušajiem strādniekiem asus, spīts pilnus vārdus poļu valodā.

— Tā ir, — viņš runāja. — Kas bijis, tā vairs nebūs. Diezgan mūsu tēvi un mēs paši esam Potockim kalpojuši. Mēs viņiem pilis cēlām, bet par to visgaišais grāfs deva mums taisni tik daudz, lai mēs strādājot nenomirtu badā.

Cik gadus jau grāfi Potocki un kņazi Sanguški sēž mums uz kakla? Vai mazums starp muras, poļu strādniekiem, tādu, ko Potockis jūgā dzinis tāpat kā krievus un ukraiņus? Tad redziet, šo strādnieku vidū klīst baumas, ko palaiž grāfu dienderi, ka padomju vara viņus visus dzelzs dūrē samiegšot.

Biedri, tie ir neģēlīgi meli. Nekad vēl dažādu tautību strādniekiem nav bijusi tāda brīvība kā pašlaik.

Visi proletārieši ir brāļi, bet panus mēs piemiegsim, esiet bez bēdu. — Viņa roka apmet gaisā loku un atkal ar sparu cērtas pret tribīnes malu. — Un kas spiež mūs izliet brāļu asinis? Karaļi un muižnieki kopš senseniem laikiem ir raidījuši poļu zemniekus pret turkiem, un allaž viena tauta ir brukuši virsū otrai un postījusi — cik gan ļaužu nav nomaitāts, kādas tikai nelaimes nav notikušas! Un kam tas bija vajadzīgs, mums, vai? Bet drīz tam visam būs beigas. 5iem nešķīsteņiem reiz pie nācis gals. Boļševiki ir visai pasaulei pasvieduši buržujiem bīstamos vārdus: «Visu zemju proletārieši, savienojieties!» Lūk, kur ir mūsu glābiņš, mūsu cerība uz laimīgu dzīvi, lai strādnieks strādniekam būtu brālis. Iestājieties, biedri, komunistiskajā partijā!

Būs arī Polijas republika, tikai padomju, bez Potockiem, kurus mēs iznīcināsim ar visām saknēm, un padomju Polijā paši kļūsim par saimniekiem. Kurš no jums nepazīst Broņiku Ptašinski? Revolucionārā komiteja iecēlusi viņu par mūsu rūpnīcas komisāru. «Kas nav bijis nekas, tas kļūs viss.» Būs svētki arī mums, biedri, tikai neklausieties, ko šņāc šīs paslepenās odzes! Un, ja palīgā nāks mūsu strādnieku uzticība, mēs nodibināsim visu tautu brālību visā pasaulē!

Vaclavs izteica šos jaunos vārdus no pašiem savas vienkāršās strādnieka sirds dziļumiem.

Kad viņš nokāpa no tribīnes, jaunatne viņu pavadīja piekrišanas saucieniem.

Tikai vecākie baidījās izteikties. Ej nu sazini! Varbūt rīt boļševiki atkāpsies, un tad nāksies samaksāt par katru savu vārdu. Ja tevi neaizraus pie karātavām, tad no fabrikas jau nu padzīs kā likts.

Izglītības komisārs ir kalsnējais, izstīdzējušais skolotājs Cernopižskis. No vietējiem skolotājiem tas pagaidām ir vienīgais boļševikiem uzticamais cilvēks. Iepretim revolucionārajai komitejai novietojusies sevišķu uzdevumu rota. Tās sarkanarmieši dežurē revolucionārajā komitejā. Vakarā dārzā pie ieejas stāv modrs «maksims» ar lentu, kas it kā čūska ielokās uztvērējā. Līdzās divi ar šautenēm.

Uz revolucionāro komiteju dodas biedrene Ignatjeva. Viņa pamana jauniņu sarkanarmieti un jautā:

—     Cik jums gadu, biedri?

—     Ir jau septiņpadsmitais.

—     Jūs esat šejienietis?

Sarkanarmietis smaida.

—     Jā gan, es tikai aizvakar kaujas laikā iestājos armijā.

Ignatjeva ielūkojas viņā.

—     Kas ir jūsu tēvs?

—     Mašīnista palīgs.

Pa vārtiņiem ienāk Doļiņņiks ar kādu karavīru. Ignatjeva viņu uzrunā:

—    Rau, es jau sameklēju komjaunatnes rajona komitejai vadītāju, viņš ir šejienietis.

Doļiņņiks pārlaida Sergejam ašu skatienu.

—    Kādu ļaužu? A, Zahara dēlsl Nu, ko tad vairāk, sāc tik vilkt kopā jauniešus.

Serjoža izbrīnā pavērās viņos.

—     Un kā tad ar rotu?

Jau skriedams augšā pa kāptuvītēm, Doļiņņiks izmeta:

—     To mēs nokārtosim.

Otrā dienā pret vakaru jau bija nodibināta Ukrainas Komunistiskās Jaunatnes Savienības vietējā komiteja.

Jaunā dzīve ielauzās negaidīti un ātri. Tā piepildīja visu viņa būtni. Ierāva savā virpulī. Serjoža aizmirsa ģimeni, lai gan tā bija kaut kur pavisam tuvu.

Viņš, Serjoža Bruzžaks, ir boļševiks. Jau vai desmito reizi viņš vilka ārā no kabatas balta papīra lapiņu, kur uz UK(b)P blankas bija rakstīts, ka viņš, Serjoža, ir komjaunietis un komitejas sekretārs. Un, ja kādam ienāktu prātā to apšaubīt, tad virs formas blūzes, pašdarinātā brezenta makstī noglabāts, siksnā karājās iespaidīgs «manlihers», dārgā Pavkas dāvana. Tas ir visai pārliecinošs mandāts. Eh, žēl, ka Pavlušas navi

Serjoža augām dienām skraidīja ar revolucionārās komitejas uzdevumiem. Arī patlaban Ignatjeva viņu gaida. Viņi brauks uz staciju, uz divīzijas politnodaļu, ķur revolucionārajai komitejai izsniegs literatūru un avīzes. Viņš steigšus izmetas uz ielas.

Pie vārtiem viņus gaida politnodaļas darbinieks ar automašīnu.

Līdz stacijai tālu. Stacijā vagonos novietojies pirmās ukraiņu padomju divīzijas štābs un politnodaļa. Ignatjeva izmanto braucienu, lai iztaujātu Serjožu.

—    Ko tu esi paveicis savā nozarē? Vai esi radījis organizāciju? Tev jāaģitē savi draugi, strādnieku bērni. Tuvākajā laikā nepieciešams sakomplektēt komunistiskās jaunatnes grupu. Rīt mēs sastādīsim un iespiedīsim komjaunatnes uzsaukumu. Tad sapulcināsim jauniešus teātrī, sarīkosim mītiņu; vispār, divīzijas politnodaļā es tevi iepazīstināšu ar Ustinoviču. Viņa, liekas, vada darbu ar jūsējiem.

KA izrādījās, Ustinoviča ir astoņpadsmit gadus veca meiča ar apjumtiem, tumšiem matiem, jaunā haki krāsas formas blūzē ar šauru .vlai jostiņu ap vidu. Serjoža no viņas dabūja zināt ļoti daudz jauna, un viņa apsolījās palīdzēt darbā. Atvadām viņa tam uzkrāva literatūras mini un atsevišķi iedeva mazu grāmatiņu — komjaunatnes programmu un statūtus.

Vēlu vakarā viņš atgriezās revolucionārajā komitejā. Dārzā gaidīja Vaļa. Viņa bruka Serjožam virsū ar pārmetumiem:

—    Kā tev nav kauna! Vai pavisam no mājām esi atteicies, ko? Māte Invis dēļ diendienā raud, tēvs dusmojas. Būs skandāls.

—    Nekas nebūs, Vaļa. Uz mājām iet man nav laika. Goda vārds, laika nav. Arī šodien nebūšu. Bet, lūk, ar tevi man jāaprunājas. Ienāc!

Vaļa brāli vairs nepazina. Viņš bija pavisam pārvērties. It kā viņu kāds būtu pielādējis ar elektrību. Apsēdinājis māsu uz krēsla, Serjoža iesāka uzreiz, bez aplinkiem:

—     Redzi tā. Tev jāstājas komjaunatnē. Nesaproti? Komunistiskajā jaunatnes savienībā. Es tur esmu priekšsēdētāja vietā. Netici? 5e, palasi!

Vaļa izlasīja un mulsi lūkojās brālī.

—     Ko tad es darīšu komjaunatnē?

Serjoža noplātīja rokas.

—     Ko darīsi? Vai tad darba trūkst? Mīļā! Es tak caurām naktīm neguļu. Aģitācija jāizvērš. Ignatjeva saka: sapulcināsim visus teātrī un pastāstīsim par padomju varu, un man, saka, būšot jāteic runa. Es domāju, velti vien, tāpēc ka es, protams, nezinu, kā to dara. Izgāzīšos kā likts. Nu tad tā, pasaki skaidri: kā būs ar komjaunatni?

—     Es nezinu. Māte tad pavisam noskaitīsies.

—     Uz māti neskaties. Vaļa, — Serjoža iebilda. — Viņa to neizprot. Viņa tikai raugās, lai pašas bērni būtu pie viņas. Mātei nav nekas pretim pret padomju varu. Taisni otrādi, viņa jūt līdzi. Tikai frontē lai karo citi, nevis viņas dēli. Bet vai tad tā ir taisnīgi? Atceries, kā mums 2uhrajs stāstīja? Re, Pavka, tas uz māti neskatījās. Tagad mums radušās tiesības dzīvot pasaulē, kā nākas. Kā tad būs, Vaļuša, vai tiešām tu atteiksies? Bet cik jauki būtu! Tu strādātu ar meitenēm, bet es darbotos ar puišiem. Rudo velnēnu Kļimku šodien pat ņemšu priekšā. Nu, kā tad būs, Vata, tu pievienosies mums vai ne? Re, kur man ir grāmatiņa par to visu.

Viņš izvilka no kabatas grāmatiņu un pasniedza māsai. Acu no brāļa nenovērsdama, Vaļa klusu iejautājās:

—     Un kas būs, ja atkal atnāks petļurieši?

Serjoža pirmoreiz sāka domāt par šo jautājumu.

—    Es, protams, aiziešu kopā ar visiem. Bet ko lai dara ar tevi? Māte tiešām būs nelaimīga. — Viņš apklusa.

—     Tu mani pieraksti, Serjoža, tā, lai māte nezina un neviens lai nezina, tikai tu un es. Es visās lietās palīdzēšu, tā būs labāk.

—     Pareizi, Vaļa.

Istabā ienāca Ignatjeva.

—     Biedrene Ignatjeva, tā ir mana māšele Vaļa. Man ar viņu bija saruna par ideju. Viņa ir pilnīgi piemērota, bet, rau, māte, saprotiet, mums ir stingra. Vai var Vaļu tā uzņemt, lai neviens par to nezina? Ja mums gadījumā vajadzētu atkāpties, tad es, protams, šauteni rokā un projām, bet viņai, ziniet, mātes žēl.

Ignatjeva sēdēja uz galda malas un vērīgi klausījās.

—     Labi. Tā būs labāk.

Teātris stāvgrūdām pilns ar čalojošiem jauniešiem, ko te saaicinājuši pilsētā izkārtie sludinājumi par gaidāmo mītiņu. Spēlē cukurfabrikas strādnieku pūtēju orķestris. Visvairāk zālē ir skolu jaunatnes — ģimnāzistes, ģimnāzisti, pamatskolas skolēni.

Tos visus šurp atvilcis ne tik daudz mītiņš, cik teātris.

Beidzot pacēlās priekškars un uz paaugstinājuma iznāca tikko atbraukušais apriņķa komitejas sekretārs biedrs Ražins.

Maza auguma, kalsnējs, smailu deguntiņu viņš saistīja vispārēju uzmanību. Viņa runā klausījās ar lielu' interesi. Viņš stāstīja par cīņu, kas iedegusies visā zemē, un aicināja jaunatni apvienoties ap komunistisko partiju. Viņš runāja kā īsts orators, un viņa runā bija pārlieku daudz tādu vārdu kā «ortodoksālie marksisti», «sociālšovinisti» un tā tālāk; kurus klausītāji, protams, nesaprata.

Kad viņi beidza, viņu apveltīja skaļiem aplausiem. Viņi deva vārdu '■•rjoiam un aizbrauca.

Notika tas, no kā Serjoža bija baidījies. Runāiana nevedās.

«Ko runāt un par ko?» viņš mocījās, meklēdams un neatrazdams virdus.

Viņu izglāba Ignatjeva, pačukstējusi no galda:

—    Runā par šūniņas organizēšanu.

Serjoža uzreiz pārgāja pie praktiskiem pasākumiem.

Jūs, biedri, jau visi dzirdējāt, tagad mums jādibina šūniņa. Kurš no jums to atbalsta?

Zālē iestājās klusums.

Palīgā nāca Ustinoviča. Viņa sāka stāstīt klausītājiem par jaunatnes organizāciju Maskavā. Serjoža samulsis stāvēja malā.

Viņu uztrauca tāda attieksme pret šūniņas organizēšanu, un viņš naidīgi lūkojās zālē. Ustinoviču klausījās neuzmanīgi. Zaļivanovs kaut ko čukstēja Lizai Suharko, šad tad nicīgi paraudzīdamies Ustinoviča. Pirmajā rindā vecāko klašu ģimnāzistes nopūderētiem deguntiņiem, actiņas valšķīgi apkārt šaudīdamas, savā starpā sarunājās. Kaktā pie skatuves uzejas bija piemetusies grupa jaunu sarkanarmiešu. Viņu vidū Serjoža pamanīja pazīstamo jauno ložmetējnieku. Tas sēdēja uz rampas malas, nervozi trinās un naidīgi raudzījās uz švītīgi ģērbušos Lizu Suharko un Annu Admovsku. Tās bez kādas kautrēšanās tērzēja ar saviem kavalieriem.

Juzdama, ka viņā neklausās, Ustinoviča ātri beidza savu runu un deva vietu Ignatjevai. Ignatjevas rāmā valoda nomierināja klausītājus.

—    Biedri jaunieši, — viņa runāja, — ikviens no jums var pārdomāt to, ko šeit dzirdējis, un es esmu pārliecināta, ka jūsu vidū atradīsies biedri, kas revolūcijā piedalīsies aktīvi un nevis kā skatītāji. Durvis jums atvērtas, atliek tikai nākt iekšā. Mēs gribētu, lai jūs paši izsakāties. Kas vēlas izteikties, uzaicinām to darīt.

Zālē atkal iestājās klusums. Tad pēkšņi no pēdējiem soliem atskani ja balss:

—     Es gribu ko sacīt!

Uz skatuvi spraucās lācēnam līdzīgais Miša Ļevčukovs mazliet iešķībām acīm.

—    Ja tāda tā lieta, tad vajag boļševikiem palīdzēt, es neatsakos. Serjožka mani pazīst. Es pierakstos komjaunatnē.

Serjožka priecīgi pasmaidīja.

—     Lūk, redziet, biedril — viņš uzreiz pasviedās uz skatuves vidu. — Es taču teicu, rau, Miška ir savs puisis, tāpēc, ka tēvs viņam bija pārmijnieks, to sabrauca vagons, un izglītību Miška nedabūja. Tomēr mūsu jautājumā izšķīrās ātrāk par visiem, kaut arī ģimnāziju nav beidzis.

Zālē atskanēja troksnis un izsaucieni. Vārdu lūdza ģimnāzists Oku- ševs, aptiekāra dēls, puisis ar rūpīgi sacirtotu cekulu. Saraustījis formas blūzi, viņš iesāka:

—    Es atvainojos, biedri. Es nesaprotu, ko no mums grib. Lai mēs nodarbotos ar politiku? Bet kad tad mēs mācīsimies? Mums jābeidz ģimnāzija. Cita lieta, ja dibinātu kādu sporta biedrību, klubu, kur varētu sanākt kopā, palasīt. Bet tā — iesi nodarboties ar politiku, un pēc tam tevi par to pakārs. Atvainojiet. Es domāju, tā neviens nebūs ar mieru.

Zālē atskanēja smiekli. Okuševs nolēca no skatuves un apsēdās. Viņa vietā uznāca jaunais ložmetējnieks. Pikti pastūmis cepuri uz pieres, pārlaida niknu skatienu rindām un no visa spēka izkliedza:

—     Smejaties, riebek|i?

Acis viņam kā divas kvēlojošas ogles. Dziļi ievilkdams elpu un pie visām miesām drebēdams aiz niknuma, viņš sāka runāt:

—    Mans uzvārds i^ Žarkijs, Ivans. Es nepazīstu ne tēva, ne mātes, biju bezpajumtnieks; vārtījos pa sētmalēm kā nabags. Cietu badu un nekur neatradu patvēruma. Suņa dzīve man bija, ne jau tāda kā jums, memmesdēliņiem. Bet, lūk, atnāca padomju vara, mani pievāca sarkanarmieši. Viss vads pieņēma mani par dēlu, apģērba, apāva, lasīt, rakstīt iemācīja un—pats galvenais — cilvēka prātu iedeva. Ar viņu palīdzību es kļuvu par boļševiku un palikšu tas līdz mūža galam. Es labi zinu, par ko notiek cīņa: par mums, par nabadzīgajiem, par strādnieku varu. Jūs, lūk, zviedzat kā ērzeļi, bet to nezināt, ka pie pilsētas krita divsimt biedru, apgula uz mūžiem … — Zarkijam balss ieskanējās kā savilkta stīga. — Nešaubīdamies atdeva dzīvību par mūsu laimi, par mūsu lietu . . . Visā zemē cilvēki iet bojā, visās frontēs, bet ļlli ļ>n to laiku šeit karuseli griežat. Jūs, rau, ar viņiem runājat, biedri, — viņi pagriezās pret prezidija galdu, — ar šiem te, — viņš dūra ar |ink»tu zālē, — bet vai tie ko sapratīs? Nē! Paēdušais izsalkušo nesaprot. Seit tikai viens atradās, tāpēc ka tas ir nabags, grūtdienis. Iztiktu» nrī bez jums, — viņš nikni uzklupa sapulcei, — lūgties nelūgsimies, M<ln velna pēc mums tādi vajadzīgi! Tādiem tikai ložmetēja kārtu iirlnistl — viņš pēdīgi aizelsies nokliedza un, noskrējis no skatuves, nevienā nepaskatījies, devās uz izeju.

No prezidija neviens uz vakaru nepalika. Atceļā uz revolucionāro komiteju Serjoža sarūgtināts ierunājās:

—     Redz, kas par jezgu iznācal Zarkijam taisnība. Nekas mums ar tiem ģimnāzistiem neizdevās. Dusmas vien tiek.

—     Nav nekāds brīnums,— Ignatjeva viņu pārtrauca, — proletāriešu jaunatnes šeit tikpat kā nav. Viss vairums taču vai nu sīkburžu- A/ija, vai arī pilsētas inteliģence, mietpilsoņi. Jāstrādā ar darbaļaudīm. Ilalsties uz kokzāģētavu un cukurfabriku. Savs labums no mītiņa tomēr būs. Skolu jaunatnes vidū ir labi biedri.

Ustinoviča atbalstīja Ignatjevu:

—    Mūsu uzdevums, Serjoža, ir nemitīgi raudzīt iedabūt ikviena apziņā mūsu idejas, mūsu lozungus. Katram jaunam notikumam partija centīsies pievērst visu darbaļaužu uzmanību. Mēs sarīkosim veselu virkni mītiņu, apspriežu, kongresu. Divīzijas politnodaļa atver stacijā vasaras teātri. Šinīs dienās ieradīsies aģitvilciens un darbu izvērsīsim visā plašumā. Atceries, Ļeņins teica, ka mēs neuzvarēsim, ja cīņā neiesaistīsim daudzmiljonu darbaļaužu masas.

Vēlu vakarā Sergejs pavadīja Ustinoviču uz staciju. Atvadoties cieši paspieda viņas roku, mirkli paturēja to savējā. Ustinoviča tikko manāmi pasmaidīja.

Pa ceļam uz pilsētu Sergejs iegriezās pie savējiem.

Klusēdams, pretim nerunādams, Serjoža izturēja mātes uzbrukumus. Bet, kad sāka runāt tēvs, Serjoža pats pārgāja uz aktīvu darbību un uzreiz iedzina Zaharu Vasiļjeviču strupceļā.

—     Paklau, tēt, kad jūs vācu laikā streikojāt un uz lokomotīves targu nositāt, vai tu par ģimeni domāji? Domāji gan. Un tomēr gāji, tāpēc ka tava strādnieka sirdsapziņa tev lika iet. Arī es domāju par ģimeni. Saprotu, ja mēs atkāpsimies, tad jūs manis dēļ vajās. Bet, toties, ja mēs uzvarēsim, tad mēs būsim noteicēji. Un mājās sēdēt es nevaru. Tu, tēt, pats to labi saproti. Kāpēc tad vajag traci celt? Esmu uzsācis labu darbu, tev vajadzētu mani atbalstīt, palīdzēt, bet tu ārdies. Kas ir, salīgsim mieru, tēt, tad arī māmuļa mitēsies mani rāt. — Viņš raudzījās tēvā savām skaidrajām zilajām acīm, mīlīgi smaidīdams, pārliecināts par savu taisnību.

Zahars Vasiļjevičs sāka nemierīgi grozīties uz sola, un cauri biezo ūsu spurām un neskūtās bārdas rugājiem smaidā pavīdēja dzeltenīgie zobi.

—    Ak pie sirdsapziņas klauvē, blēdi? Tu domā, ja esi revolveri piekarinājies, tad es tevi nevarēšu ar siksnu sazolēt?

Taču viņa balsī nebija draudu. Mulsi paminstinājies, viņš piebilda un apņēmīgi sniedza dēlam savu sarepējušo roku.

—     Lai iet,' Serjoža, ja jau esi uz sliedēm, bremzēt nebremzēšu,

tikai no mums pagalam neatjūksti, piegriezies.

Nakts. Gaismas svītriņa no puspievērtajām durvīm krīt uz kāpieniem. Plašā istabā ar mīkstiem, plīšu apvilktiem dīvāniem ap lielu advokāta galdu sēž pieci cilvēki. Ir revolucionārās komitejas sēde. Doļiņņiks, Ignatjeva, Ārkārtējās komisijas pārstāvis Timošenko, kas izskatās pēc kirgīza ar kubaniešu cepuri galvā, un vēl divi no revolucionārās komitejas— augumā pastīdzējušais dzelzceļnieks Sudiks un depo strādnieks Ostapčuks ar plakanu degunu.

Doļiņņiks, pār galdu pārlīcis un ar neatlaidīgu skatienu ieurbies Ignatjevā, aizsmakušā balsī kala kā ar kaltu vārdu pēc vārda:

—    Frontei vajadzīga pārtika. Strādniekiem vajag ēst. Līdzko mēs ienācām, bodnieki un tirgus spekulanti sacēla cenas. Padomju naudu neņem pretim. Tirgo tikai par veco — Nikolaja naudu vai arī kerenkām. Šodien pat izstrādāsim cietas cenas. Mēs ļoti labi saprotam, ka neviens spekulants par cietām cenām nepārdos. Noslēps. Tad mēs izdarīsim kratīšanas un rekvizēsim tiem rīkļurāvējiem visas preces. Te nav ko žēlot. Mēs nevaram pieļaut, ka strādnieki vēl ilgāk cieš badu. Biedrene Ignatjeva brīdina, lai nevelkam cilpu par ciešu. Tā, es teikšu, ir viņas

Inlnliģentā mīkstčaulība. Tu neņem ļaunā, Zoja: es runāju to, ka> ir. turklāt jautājums jau nav par sīkiem bodnieķeļiem. Šodien pat ai  mainu ziņas, ka traktiernieka Borisa Zona mājās esot slepens pagrabs, 'uti pagrabā jau pirms petļuriešiem lielie veikalnieki nobēdzinājuši milzīgus preču krājumus. — Viņš izteiksmīgi, ar dzēlīgu ironiju pa- mudzījās uz Timošenko.

—    Kur tu dabūji zināt? — tas apjucis jautāja. Viņam bija nepatīkami, ka Doļiņņiks visas ziņas saņēma agrāk nekā viņš, kaut gan par lo vispirms būtu vajadzējis zināt viņam, Timošenko.

—    He-hel — Doļiņņiks • smējās. — Es, bračiņ, visu redzu. Ne tikai l>ar pagrabu vien, — viņš turpināja, — es arī to zinu, ka tu vakar kopā ar divīzijas priekšnieka šoferi puspudeli paštecinātā iztempi.

Timošenko sāka trīties uz krēsla. Viņa dzeltenīgajā sejā ielija sārtums.

—    Ak tu sērga! — viņš jūsmīgi izspieda. Taču, pametis skatienu uz Ignatjevas sarauktajām uzacīm, aprāvās. «Tas ir viens velna galdnieks! Viņam pašam sava Čeka,» Timošenko domāja, lūkodamies uz revolucionārās komitejas priekšsēdētāju.

—    Man pateica Sergejs Bruzžaks, — Doļiņņiks turpināja. — Viņam ir draugs bufetē — vai strādājis. Tad tas no pavāriem izdibinājis, ka Zons viņus agrāk apgādājis ar visu nepieciešamo neierobežotos daudzumos. Un vakar Serjoža sadabūjis noteiktas ziņas: pagrabs ir, tikai jāatrod. Tu, Timošenko, ņem puišus, Serjožu. Šodien pat lai viss būtu rokā! Ja izdosies, mēs apgādāsim strādniekus un divīzijas pārtikas komitejas nodaļu.

Pēc pusstundas astoņi apbruņoti vīri iegāja traktiernieka mājā, divi palika uz ielas pie ārdurvīm.

Saimnieks, pazems, apaļš kā desmitspaiņu muca, sarkaniem bārdas rugājiem klātu seju, koka kāju klaudzinādams, sāka luncināties ienācējiem apkārt un piesmakušā rīkles balsī jautāja:

—    Kas noticis, biedri? Kāpēc tik vēlā stundā?

Zonām aiz muguras, rītasvārkus uzmetušas, acis miegdamas Timošenko kabatas lukturīša gaismā, stāvēja meitas. Blakus istabā stenēdama ģērbās tuklā laulātā draudzene.

Timošenko paskaidroja divos vārdos:

—      Izdarīsim kratīšanu.

Nopētīja katru grīdas kvadrātu. Lielais, sazāģētās malkas pilnais šķūnis, pieliekamie, virtuve un ietilpīgais pagrabs — viss tika rūpīgi pārmeklēts. Tomēr nekādas slepena pagraba pēdas nevarēja uziet.

Mazā istabiņā aiz virtuves, cieši aizmigusi, gulēja traktiernieka kalpone. Gulēja tik cietu miegu, ka nedzirdēja viņus ienākam. Serjoža viņu saudzīgi pamodināja.

—     Vai tu šeit kalpo? — viņš uzrunāja samiegojušos meiču.

Vilkdama uz pleciem segu, ar roku no gaismas vairīdamās, nekā

nesaprazdama, viņa izbrīnījusies atbildēja:

—     Kalpoju gan. Un kas jūs tādi esat?

Serjoža paskaidroja un izgāja, ieteicis viņai apģērbties.

Plašajā ēdamistabā Timošenko pratināja saimnieku. Traktiernieks tosa, runāja satraukti, siekalas šķiezdams.

—     Ko jūs īsti gribat? Cita pagraba man nav. Velti tērējat laiku. Es jums no tiesas saku, ka velti. Man bija traktieris, bet tagad esmu tukšinieks. Petļurieši mani aplaupīja, labi, ka dzīvu atstāja. Es ļoti priecājos par padomju varu, bet, kas man ir, to jūs redzat, — un viņš noplātīja savas strupās, resnās rokas. Asins dzīsliņu piestīgotās acis šaudījās no Ārkārtējās komisijas pārstāvja sejas uz Serjožu, no Serjožas kaut kur kaktā un griestos.

Timošenko nervozi kodīja lūpas.

—    Tātad joprojām slēpjat? Pēdējo reizi aicinu uzrādīt, kur atrodas pagrabs.

—     Ak, ko jūs, biedri karavīr, — iejaucās traktiernieka laulātā draudzene, — mēs paši taisni badu mirstami Visu mums atņēma. — Viņa grasījās raudāt, bet nekas viņai neiznāca.

—     Badu mirstat, bet turat kalponi, — Serjoža iesprauda.

—     Ak, kas nu par kalponi. Tāpat vien nabaga meiča pie mums mitinās. Nav viņai kur palikt. Lai taču Kristinka pati jums pasaka.

—     Labi, — Timošenko, pacietību zaudējis, uzkliedza, — ķeramies pie darbal

Arā bija jau liela diena, bet traktiernieka mājā turpinājās neatlaidīga kratīšana. Pēc trīspadsmit stundu ilgas, nesekmīgas meklēšanas saniknotais Timošenko gandrīz jau gribēja kratīšanu pārtraukt,

I>at mazajā kalpones istabiņā Serjoža, jau dzīries aiziet, izdzirda meiču Uuilttm čukstam:

Droši vien virtuvē, krāsnī.

P*c desmit minūtēm noārdītā krievu krāsns atsedza lūkas dzelzs vAku. Un pēc stundas no dīkdieņu ielenktās traktiernieka mājas aiz- titmica divtonnīgais kravas automobilis, piekrauts ar mucām un mai- Ilem.

Tveicīgā dienā ar mazu sainīti rokās no stacijas pārnāca Marija Inkovļevna. Viņa rūgti raudāja, klausīdamās Artjoma stāstā par Pavku. Viņai sākās drūmas dienas. No kā dzīvot nebija, un Marija Jakovļevna apņēmās mazgāt sarkanarmiešiem veļu, par ko tie viņai izgādāja karavīru pārtikas devu.

Kādā pievakarē straujāk nekā parasti gar logu pagāja Artjoms. Durvis atgrūzdams, jau no sliekšņa pasvieda:

— Ziņas no Pavkas.

«Dārgo brāļuk Artjom,» Pavka rakstīja. «Paziņoju tev, mīļo brāli, ka esmu dzīvs, kaut gan ne gluži vesels. Lode man trāpīja gurnā, bet es vesejojos. Ārsts saka, kauls neesot maitāts. Neraizējies par mani, viss pāries. Varbūt dabūšu atvaļinājumu, pēc slimnīcas aizbraukšu. Pie mātes es netiku, iznāca tā, ka tagad esmu sarkanarmietis jātnieku brigādē, ko vada biedrs Kotovskis, par kura varonību jūs droši vien esat dzirdējuši. Tādu cilvēku es vēl nebiju redzējis un jūtu lielu cienību pret brigādes komandieri. Vai mūsu māmuļa pārbrauca? Ja ir mājās, tad sirsnīgs sveiciens viņai no jaunākā dēla. Un lūdzu piedošanu, ka sagādāju nemieru. Tavs brālis.

Artjom, aizej pie mežziņa un pastāsti par vēstuli.»

Daudz asaru izlēja Marija Jakovļevna. Dēls, vieglprātis, pat adresi nebija uzrakstījis, kur guļ.

Serjoža bieži vien iegriezās stacijā, zaļajā pasažieru vagonā ar uzrakstu «Divīzijas politnodaļas aģitācijas un propagandas daļa». Seit mazā kupejā strādā Ustinoviča un Ignatjeva. Pēdējā ar nemainīgo papirosu zobos slēpj viltīgu smaidu lūpu kaktiņos.

Tīri nemanot komjaunatnes rajona komitejas sekretārs bija sadraudzējies ar Ustinoviču un kopā ar grāmatu un avTžu saiņiem aizveda no stacijas līdzi arī neskaidru prieku par īso tikšanos.

Divīzijas politnodaļas atvērtais teātris katru dienu pildījās ar strādniekiem un sarkanarmiešiem. Uz sliedēm stāvēja spilgtiem plakātiem aplīmētais 12. armijas aģitvilciens. Aģitvilcienā caurām dienām un naktīm kūsāja rosīga dzīve. Strādāja tipogrāfija, iznāca avīzes, uzsaukumi, proklamācijas. Fronte bija tuvu. Kādu vakaru Serjoža nejauši nokļuva teātrī. Sarkanarmiešu barā viņš sastapa Ustinoviču.

Vēlu naktī, pavadīdams viņu uz staciju, kur dzīvoja divīzijas politnodaļas darbinieki, Serjoža tīri neviļus iejautājās:

—     Biedrene Rita, kāpēc man vienmēr gribas tevi redzēt? — Un piebilda: — Tavā tuvumā ir tik labil Pēc tikšanās ir drošāks prāts un strādāt gribas bez gala.

Ustinoviča apstājās.

—    Zini ko, biedri Bruzžak, norunāsim tā, ka tu uz priekšdienām liriku atstāsi pie malas. Man tas nepatīk.

Serjoža nosarka kā skolas puika, saņēmis rājienu.

—     Es tev to pateicu pa draugam, — viņš piebilda, — bet tu mani . . . Ko tad es tādu kontrrevolucionāru pateicu? Protams, biedrene Ustinoviča, es vairs nerunāšul

Un, aši pasniedzis tai roku, viņš gandrīz skriešus laidās uz pilsētu.

Vairākas dienas no vietas Serjoža stacijā nerādījās. Kad Ignatjeva viņu aicināja, viņš atrunājās ar nevaļu. Un viņam tiešām arī bija ļoti daudz darba.

Reiz naktī kāds raidīja šāvienu uz Šudiku, kas atgriezās mājup pa ielu, kur dzīvoja galvenokārt augstākie cukurfabrikas kalpotāji poļi. Sakarā ar to tika izdarītas kratīšanas. Atrada ieročus un pilsudskiešu savienības «Strēlnieks» dokumentus.

Uz apspriedi revolucionārajā komitejā atbrauca Ustinoviča. Novedusi Serjožu pie malas, viņa mierīgi vaicāja:,

— Vai mietpilsoniskai patmīlībai sāc padoties? Personisku sarunu attiecini uz darbu? Tas, biedri, ir galīgi aplam.

Un Serjoža atkal pie gadījuma sāka ieskriet zaļajā vagonā. Viņi bija apriņķa konferencē. Divas dienas dedzīgi strīdējās. Tre- tnjā — kopā ar visu plēnumu apbruņojās un veselu dienu un nakti ilrnnāja pa aizupes mežiem līdz galam neiznīcinātā petļurieiu star- tmas Zarudnija bandu. Atgriezies sastapa pie Ignatjevas Ustinoviču. I'avadīja viņu līdz stacijai un atvadoties cieši, cieši spieda roku.

Ustinoviča roku pikti atrāva. Un atkal ilgu laiku viņš aģitācijas un propagandas vagonā neielūkojāš. Tīšām nesatikās ar Ritu pat tad, kad l>ija vajadzīgs. Un uz viņas neatlaidīgo prasību paskaidrot savu iz- turēianos sparīgi atcirta:

— Ko es ar tevi runāšu? Atkal piešūsi man nez kādu mietpilso- niskumu vai strādnieku šķiras nodevību.

Stacijā pienāca Kaukāza sarkankarogotās divīzijas ešeloni. Revolucionārajā komitejā ieradās trīs melnīgsnēji komandieri. Viens, garš, kalsns, ar kaldinātu jostu ap vidu, uzklupa Doļiņņikam.

— Tu man neput niekus. Dod šurp simt vezumu siena. Zirgi beidzas nost.

Serjožu ar diviem sarkanarmiešiem aizsūtīja sagādāt sienu. Kādā ciemā viņi uzkūlās kulaku bandai. Sarkanarmiešus atbruņoja un piekāva līdz nemaņai. Serjoža dabūja mazāk nekā citi, viņu kā jaunāku pažēloja. Uz pilsētu viņus aizgādāja vīri no trūcīgo komitejas.

Uz ciemu nosūtīja karavīru nodaļu. Sienu dabūja otrā dienā.

Negribēdams uztraukt ģimeni, Serjoža veseļodamies gulēja Ignat- jevas istabā. Atnāca Ustinoviča. Šai vakarā tā pirmoreiz paspieda viņam roku tik laipni un cieši, kā viņš nekad nebūtu iedrošinājies.

Karstā pusdienas laikā iedrāzies vagonā, Serjoža lasīja Ritai priekšā Korčagina vēstuli, stāstīja par biedru. Arā iedams, izmeta:

—     lešu uz mežu, ezerā nopeldēšos. Atraudamās no darba, Ustinoviča viņu aizturēja.

—     Pagaidi. Iesim reizē.

Pie rāmā ezera spoguļa viņi apstājās. Dzidrā, rēnā ūdens dzestrums vilināt vilināja.

—    Tu ej uz ceļa galu un pagaidi. Es izpeldēšos, — Ustinoviča parīkoja.

Serjoža atsēdās tiltiņa galā uz akmens un pavērsa seju pret sauli.

Viņam aiz muguras šļakstēja ūdens.

Caur kokiem viņš ieraudzīja uz ceļa Toņu Tumanovu un aģitvilciena kara komisāru Čužaņinu. Skaists, švītīgā frencī, apjozies portupeju ar daudz siksnām, čīkstošos hromādas zābakos viņš gāja ar Toņu zem rokas un kaut ko stāstīja.

Serjoža tūliņ pazina Toņu. Tā bija viņa, kas tolaik atnāca ar Pavlu- šas zīmīti. Arī viņa vērīgi lūkojās Serjožā — redzams, pazina. Kad tie bija pienākuši Serjožam blakus, viņš izvilka no kabatas vēstuli un apturēja Toņu.

—    Vienu acumirkli, biedrene. Man ir vēstule, kas pa daļai attiecas arī uz jums.

Viņš pasniedza tai aprakstīto lapiņu. Atbrīvojusi roku, Toņa lasīja vēstuli. Lapiņa tikko manāmi drebēja viņas pirkstos. Dodama to Serjožam atpakaļ, Toņa vaicāja:

—    Jūs vairāk nekā par viņu nezināt?

—     Nē, — Sergejs atteica.

Aiz muguras zem Ustinovičas kājām nožvirkstēja oļi. Pamanījis Ritu, Cužaņins pačukstēja Toņai:

—     Iesim. k

Viņu apturēja Ustinovičas balss, zobgalīga un nicīga.

—    Biedri Čužaņinl Jūs tur vilcienā visu dienu meklē.

Cužaņins naidīgi pašķielēja:

—    Nekas. Iztiks arī bez manis.

Noskatīdamās Toņai un kara komisāram pakaļ, Ustinoviča noteica:

—     Kad gan beidzot padzīs šo slaistul

Mežs šalca, mādams ar varenajām ozolu cepurēm. Ezers vilināja ar savu dzestrumu. Serjožam gribējās izpeldēties.

Izpeldējies viņš atrada Ustinoviču netālu no stigas uz nogāzta ozola.

Gāja runādamies meža dziļumā. Nelielā klajumiņā ar garu, sulīgu zāli nolēma atpūsties. Mežā klusums. Ozoli nez par ko sačukstas. Usti- novīla atgulās leknajā zālē, palika zem galvas saliekto roku. Viņas «lalkās kājas vecās, nolāpītās kurpītēs paslēpās garajā zālē. Serjoia ninieta nejaušu skatienu viņas kājām, pamanīja kurpēm rūpīgi uzklātos lelApus, paraudzījās uz savu zābaku ar prāvu caurumu, pa kuru līda AiA pirksts, un iesmējās.

—     Ko tu smejies?

Serjoža parādīja zābaku.

—     Kā mēs tādos zābakos karosim?

Rita neatbildēja. Kodīdama zāles stiebriņu, viņa domāja par ko citu.

—    Cužaņins ir slikts komunists, — viņa pēdīgi teica. — Mums visi politiskie darbinieki staigā noplīsuši, bet viņš rūpējas tikai par sevi. < -adījuma cilvēks viņš ir mūsu partijā . . . Bet frontē stāvoklis tiešām nopietns. Mūsu zemei vēl ilgi būs jāiztur nežēlīgas kaujas. — Un, brītiņu klusējusi, piebilda: — Mums, Sergej, vajadzēs rīkoties gan ar vārdiem, gan ar šauteni. Vai zini Centrālās Komitejas lēmumu — ceturto daļu no visiem komjauniešiem mobilizēt frontei? Man liekas, Sergej, ka ilgi mēs te nenoturēsimies.

Serjoža klausījās viņā, ar izbrīnu tverdams viņas balsī kaut kādas neparastas noskaņas. Viņas melnās, valgi mirdzošās acis lūkojās taisni Sergejā.

Viņš bezmaz būtu aizmirsies un pateicis, ka viņas acis ir kā spogulis, ka tajās viss redzams, taču laikā noturējās.

Rita paslējās uz elkoņa.

—     Kur tavs revolveris?

Sergejs bēdīgi pataustīja siksnu.

—     Ciemā kulaku banda atņēma.

Rita iebāza roku formas blūzes kabatā un izvilka spožu brauniņu.

—    Vai redzi to ozolu, Sergej? — viņa pamāja ar stobru uz rētām izvagoto stumbru soļus divdesmit piecus no viņiem. Pasvieda roku vienā līmenī ar acīm un, gandrīz netēmēdama, izšāva. Nobira atdrupusī miza.

—     Redzēji? — viņa apmierināta noteica un izšāva vēlreiz. Atkal zālē nočaukstēja mizas.

—     Še, — sniegdama viņam revolveri, Rita zobgalīgi sacīja, — paskatīsimies, kā tu šauj.

No trim šāvieniem Serjoža vienu nopūdelēja. Rita smaidīja.

—     Es domāju, ka tev veiksies vājāk.

Nolika revolveri zemē un izstiepās zālē. Cauri formas blūzes audumam iezīmējās viņas tvirtās krūtis.

—     Sergej, nāc šurp, — viņa klusu pasauca.

Viņš pavirzījās tuvāk.

—    Vai redzi debesis? Tās ir zilas. Un tev taču ir tādas pašas acis. Tas nav labi. Tavām acīm jābūt pelēkām kā tērauds. Zils — tas ir kaut kas pārmērīgi maigs.

Un, pēkšņi apskāvusi viņa gaišmataino galvu, tā valdonīgi noskūpstīja vinu uz lūpām.

Pagāja divi mēneši. Iestājās rudens.

Nakts piezagās nemanāmi, tīdama kokus melnā plīvurā. Divīzijas štāba telegrāfists, noliecies pār aparātu, kas bārstīja morzes signālus, uztvēra lentu, kura kā tievs čūskulēns slīdēja caur pirkstiem. Steigā pierakstīja uz veidlapas frāzes, ko salika no punktiem un svītriņām:

«Pirmās divīzijas štāba priekšniekam, kopija Sepefovkas revolucionārās komitejas priekšsēdētājam. Pavēlu evakuēt visas pilsētas iestādes desmit stundu laikā pēc šās telegrammas saņemšanas. Pilsētā atstāt bataljonu, kuram jāpakļaujas N. pulka komandierim, kas komandē kaujas iecirkni. Divīzijas»štābam, divīzijas politnodaļai, visām kara iestādēm atkāpties uz Barančevas staciju. Par izpildīšanu ziņot divīzijas priekšniekam. Paraksts.»

Pēc desmit minūtēm pa klusajām pilsētiņas ielām, acetilēna luktura aci zibinādams, aiztraucās motocikls. Elsodams apstājās pie revolucionārās komitejas vārtiem. Motociklists nodeva telegrammu komitejas priekšsēdētājam Doļiņņikam. Un cilvēki sāka steigties. Sakārtojās atsevišķā rota. Pēc stundas pa pilsētu aizrībēja rati ar revolucionārās komitejas mantām. Podoļskas stacijā tās krāva vagonos.

Serjoža, noklausījies telegrammu, skriešus traucās pakaļ motociklistam.

—     Biedri, vai var ar jums uz staciju? — viņš vaicāja vadītājam.

—     Sēdies aizmugurē, tikai turies labi cieši.

So|us desmit no vagona, kas jau bija piekabināts pie vilciena sa- \tnva, Serjoža apskāva Ritas plecus un, juzdams, ka zaudē kaut ko bezgalīgi dārgu, čukstēja:

—             Paliec sveika, Rita, mans dārgais biedril Mēs vēl tiksimies, tikai neaizmirsti mani.

Viņš ar šausmām juta, ka tūliņ sāks raudāt. Bija jāiet. Nespēdams vairs izteikt ne vārda, viņš tikai sāpīgi spieda Ritas rokas.

Rīts atrada pilsētu un staciju tukšu un pamestu. It kā atvadoties nopūta pēdējā vilciena lokomotīve, un aiz stacijas abpus līnijas nogūla pilsētā atstātā bataljona aizsargķēde.

Bira dzeltenas lapas, koki kļuva kaili. Vējš uztvēra krītošās lapiņas un klusītēm virpināja pa ceļu.

Serjoža, ģērbies sarkanarmieša šinelī, no vienas vietas apkāries ar brezenta patronsomām, kopā ar desmit sarkanarmiešiem stāvēja ceļu krustojumā pie cukurfabrikas. Gaidīja poļus.

Avtonoms Petrovičs pieklauvēja pie sava kaimiņa Gerasima Leont- jeviča durvīm. Tas, vēl neapģērbies, pabāza galvu pavērtajā spraugā.

—     Kas noticis?

Pamādams uz sarkanarmiešiem, kas soļoja ar dūrienam satvertām šautenēm, Avtonoms Petrovičs pamirkšķināja draugam ar aci.

—     Aiziet.

Gerasims Leontjevičs noraizējies paskatījās viņā.

—    Vai jūs nezināt, kādas poļiem ir zīmes?

—     Liekas, viengalvains ērglis.

—     Kur lai to ķer?

Avtonoms Petrovičs nikni paskrāpēja pakausi.

—             Viņiem nekas, — viņš, brītiņu padomājis, sacīja. — Ņēma un aizgāja. Bet tu, cilvēks, te lauzi galvu, kā jaunajai varai pielāgoties.

Klusumu pārtraukdams, steidzīgi ietarkšķējās ložmetējs. Pie stacijas negaidot iegaudojās lokomotīve un smagi nodunēja lielgabals. Kaukdams, gaudodams augstu debešos gaisu urba smagais šāviņš. Nokrita

uz ceļa viņpus rūpnīcas, ietīdams ceļmalas krūmus zilganos dūmos. Pa ielu klusēdami, ik brīdi atskatīdamies, atkāpās sarkanarmieši.

Kā viegls šermulītis Serjožam pār vaigu noritēja asariņa. Viņš steigšus norausa tās pēdas un atskatījās uz biedriem. Nē, neviens nebija redzējis.

Serjožam līdzās soļoja garais, kalsnais Anteks Klopotovskis no kokzāģētavas. Pirksti viņam uz šautenes gaiļa. Anteks ir drūms, noraizējies. Viņa acis sastopas ar Serjožas skatienu, un Anteks nodod savas slepenās bažas:

—     Mūsējos vajās, it īpaši manējos. «Polis,» sacīs, «bet gājis pret poļu leģionu.» Padzīs veco nņ kokzāģētavas un uzskaitīs ar pletni. Teicu jau vecajam, lai nāk mums līdzi, bet tētam pietrūka spēka pamest ģimeni. Eh, nolādētie, kaut jel drīzāk ar viņiem satiktos! — Un Anteks nepacietīgi atgrūda atpakaļ uz acīm noslīdējušo sarkanarmieša cepuri.

. . . Paliec sveika, dzimtā pilsētiņa, neizskatīga, dubļaina, ar neglītām mājelēm, bedraino šoseju! Palieciet sveiki, tuvinieki, paliec sveika, Vaļa, palieciet sveiki, pagrīdē aizgājušie biedri! Nāk virsū svešie, naidīgie baltpoļu leģioni, kas nepazīst žēlastības.

Skumjiem skatieniem sarkanarmiešus pavada depo strādnieki ar mazutu piesvēpušos kreklos.

—     Mēs vēl atnāksim, biedril — Serjoža saviļņots iesaucās.

ASTOTĀ NODAĻA

Blāvi spīguļo upe pirmsausmas dūmakā, čalo pa krastmalas kailajiem oļiem. Pie krastiem upe rāma, ūdens spogulis šķiet nekustīgs, tikai viegli mirgo pelēcīgā vizmā. Vidū tumša, nemierīga, ar aci redzams, ka plūst, steidz lejup. Upe ir skaista, dižena. Tā ir viņa, par kuru

Gogolis rakstījis savu nepārspēto «Krāšņa ir Dņepra . . .». Ar stāvu krauju līdz pašam ūdenim noskrien augstais labais krasts. Kā kalns tas mācas virsū Dņeprai, it kā apstājies savā gaitā, upes plašuma apburts. Kreisais krasts lejā viss vienās smilšu sērēs. Tās Dņepra atstāj pēc pavasara paliem, atgriezdamās savos krastos.

Upes malā šaurā ierakumā saspiedušies pieci cilvēki. Tie draudzīgi sagūluši ap strupdeguni «maksimku». Tas ir septītās strēlnieku divīzijas priekšējais izlūku postenis. Pie ložmetēja ar seju pret upi uz sāniem nolicies Serjoža Bruzžaks.

Vakar, nebeidzamu sadursmju nogurdinātas, poļu artilērijas viesuļ- uguns plosītas, mūsu daļas atstāja Kijevu. Pārcēlās uz kreiso krastu. Nostiprinājās.

Taču atkāpšanās, lielie zaudējumi un beidzot Kijevas atdošana ienaidniekam smagi nospieda karavīrus. Septītā divīzija bija varonīgi lauzii- sies cauri ielenkumam, gājusi pa mežiem un, iznākot uz dzelzceļa līnijas pie Maļinas stacijas, ar niknu triecienu izvajājusi uz visām pusēm poļu daļas, kas bija ieņēmušas staciju, aiztriekusi tās mežā, tā atbrīvojot ceļu uz Kijevu.

Tagad, kad skaistule pilsēta bija atdota, sarkanarmieši sadrūma.

Poļi ieņēma nelielo placdarmu kreisajā krastā pie dzelzceļa tilta, izsituši sarkano daļas no Darņicas.

Tomēr, par spīti visām pūlēm, sīvu prettriecienu sagaidīti, tālāk pavirzīties nespēja.

Serjoža raugās upes plūdumā un nevar nedomāt par aizritējušo dienu.

Vakar ap pusdienlaiku, vispārēja niknuma aizrauts, viņš sagaidīja baltpo|us ar prettriecienu; vakar arī pirmo reizi krūti pret krūti sagrūdās ar bezūsainu leģionāru. Tas drāzās viņam virsū, šauteni ar garu, zobenam līdzīgu franču durkli uz priekšu izstiepis, cilpoja zaķa lēcieniem, kaut ko nesakarīgu kliegdams. Kādu pusacumirkli Sergejs redzēja viņa niknumā ieplestās acis. Vēl mirklis — un Sergejs ar durkļa galu ievilka pa poļa durkli. Un spožais franču asmens aizlidoja.

Polis nogāzās . . .

Sergejam roka neiedrebējās. Viņš zina, ka nogalinās vēl, viņš, Sergejs, kas prot tik maigi mīlēt, tik uzticīgi glabāt draudzību. Viņš imv ļauns puisis, nav nežēlīgs, taču viņš zina, ka mīļotajai republikai «vftriikā naidā brūk virsū šie pasaules parazītu sūtītie apmātie un neganti ii/kūdītie zaldāti.

Un viņš, Sergejs, nogalina tālab, lai tuvinātu dienu, kad cilvēki vi\n pasaulē cits citu vairs nenogalinās.

Paramonovs viegli parausta viņu aiz pleca.

— Iesim, Sergej, drīz mūs pamanīs.

Jau gadu Pāvels Korčagins traucās apkārt pa dzimto zemi tačankā, lielgabalu ratos, uz sirma zirdziņa ar nocirstu ausi. Nobrieda, pieņēmās spēkā. Izauga ciešanās un likstās.

Gan paspēja sadzīt āda, ko līdz asinīm bija noberzušas smagās patronsomas, un vairs nenozuda ar šautenes siksnu ietrītā cietā tulznu krevele.

Daudz drausmu Pāvels bija pieredzējis pa šo gadu. Kopā ar tūkstošiem tādu pašu kā viņš, tikpat noskrandušu un puskailu, bet nedziestošas kvēles pārņemtu karotāju, kas cīnījās par savas šķiras varu, viņš bija kājām pārstaigājis savu dzimteni krustām šķērsām un tikai divas reizes izrāvies no viesuļuguns.

Pirmo reizi ar ievainojumu gurnā, otrreiz—kad saltajā divdesmitā gada februārī svaidījās lipīgā, karstā tīfa drudzī.

Drausmīgāk par poļu ložmetējiem divpadsmitās armijas pulku un divīzijas rindas pļāva utainais tīfs. Armija bija izpletusies milzu plašumos turpat pa visu Ziemeļukrainu, nogriezdama poļiem tālāko virzīšanos uz priekšu. Tikko atlabis, Pāvels atgriezās savā daļā.

Patlaban pulks stāvēja pozīcijās pie Frontovkas stacijas, ceļa atzarojumā, kas veda no Kazatinas uz Umaņu.

Stacija mežā. Neliela stacijas ēka, ap kuru piemetušās sagrautas, iedzīvotāju pamestas mājiņas. Dzīvot šai apvidū bija kļuvis neiespējami. Trešo gadu drīz aprima, drīz atkal iedegās kaujas. Ko tikai Frontovka netika pieredzējusi pa šo laikuI

Atkal brieda lieli notikumi. Pa to laiku, kamēr divpadsmitā armija, drausmīgi izretināta, daļēji dezorganizēta, zem poļu armijas spiediena atkāpās uz Kijevu, proletāriešu republika gatavoja uzvaras gājiena apskurbinātajiem baltpoļiem triecienu.

No tālā Ziemejkaukāza ar karu vēsturē nepieredzētu pārgājienu tika pārsviestas uz Ukrainu Pirmās jātnieku armijas kaujās rūdītās divīzijas. Ceturtā, sestā, vienpadsmitā un četrpadsmitā jātnieku divīzija cita pēc citas tuvojās Umaņas rajonam un, grupēdamās mūsu frontes aizmugurē un gatavodamās izšķirošajām kaujām, slaucīja no ceļa mahno- viešu bandas.

Sešpadsmitarpus tūkstošu zobenu, sešpadsmitarpus tūkstošu stepju svelmes kveldētu karavīru.

Visa Sarkanās Armijas virspavēlniecības un Dienvidrietumu frontes pavēlniecības uzmanība bija saistīta pie tā, lai paredzētā izšķirošajā triecienā pilsudskieši neaizsteigtos priekšā. Republikas un frontes štābs rūpīgi sargājās izpaust šās jātnieku masas grupēšanos.

Umaņas iecirknī pārtrauca aktīvo darbību. Bez mitas dūca tiešie vadi no Maskavas uz frontes štābu — Harkovu, no turienes uz četrpadsmitās un divpadsmitās armijas štābiem. Uz šauriņām telegrāfa lenšu strēmelītēm morzes aparāti klikšķināja šifrētas pavēles: «Novērst polu uzmanību no Jātnieku armijas grupēšanās.» Ja arī izraisījās aktīvas sadursmes, tad tikai tur, kur poļu virzīšanās uz priekšu draudēja ievilkt kaujā Budjonnija jātnieku divīzijas.

Ugunskurs purina sarkanas liesmu pinkas. Rūsainiem gredzeniem vijas augšup dūmi. Knišļu smeltnei netīk dūmi, tā šaudās žigliem bariem, kustīga, nemierīga. Pa gabaliņu lokā ap ugunskuru piemetušies karavīri. Ugunskurs sāfto viņu sejas vara sarkanas.

Ugunskura zilganajos pelnos gozējas katliņi.

Tajos burbuļo ūdens. No degoša baļķa apakšas izšāvās zaglīga liesmu mēlīte un ar galiņu nolaizīja kādam cekulaino galvu. Galva atrāvās atpakaļ un īdzīgi nopukojās:

—    Tfu tu velnsl

Apkārt nošalca smiekli.

Pavecāks sarkanarmietis vadmalas blūzē, apcirptām ūsām, nule kā pret uguni nopētījis šautenes stobru, dobji _ ieducinājās:

—    Tad ta gan puisis licies uz zinībām, ij uguni nesamana.

—     Pastāsti mums arī, Korčagin, ko tu tur izlasīji.

ļaunais sarkanarmietis, taustīdams apsvilušo matu šķipsnu, pa- •maldtj*.

Tā tik ir grāmata, patiešām gan, biedri Androščuk. Kā tiku klāt, naparko vairs atrauties.

Korčagina kaimiņš, jauns strupdegunis puisis, cītīgi darbodamies ■l> patronsomas siksnu, ar zobiem pārkoda rupju pavedienu un ziņkārīgi iejautājās:

Bet par ko tur raksta? — Un, norauto pavedienu ap zaldāta celmi* iesprausto adatu tīdams, piebilda: — Ļoti interesējos, ja par mīlestību.

Visapkārt ska|i nozviedzās. Matveičuks pacēla galvu ar stāvus apgrieztajiem matiem un, dzēlīgi miegdams blēdīgu aci, uzrunāja jaunekli:

—    Ko tur sacīt, mīlestība ir laba lieta, Sereda. Puisis tu esi skaists, lirā bilde! Tevis dēj, lai kur parādāmies, meičas skrien, papēžus no- «kriedamas. Ek, tikai viens mazs dekvekts tev ir, deguns—kā piecka- peiks. Bet to var izlabot. Jāpiekar degungalā Novicka desmitmārciņ- niece1 , pa nakti novilks kā nieku.

No smieklu dārdiem tramīgi iekrācās pie ložmetēju tačankām pielietie zirgi.

Sereda laiski pagriezās.

—    Svarīgs nav skaistums, bet tas, kas paurī, — viņš izteiksmīgi piesita sev pa pieri. — Tev, redz, mēle kā nātre, bet pats esi tīrais teļapakausis, un arī ausis tev biezas.

Biedrus, kas jau grasījās plūkties, izšķīra nodaļnieks Tatarinovs.

—    Nu, nu, puikiņas, kas jums ko kosties? Lai labāk Korčagins palasa priekšā, ja ir kas lādzīgs.

—    Rauj vaļā, Pavluša, rauj vaļā!—bira no visām pusēm.

Korčagins pievilka pie ugunskura seglus, apsēdās uz tiem un atšķīra uz ceļiem pabiezu neliela formāta grāmatu.

—    Šī grāmata, biedri, saucas «Dundurs». Es to dabūju no bataljona komisāra. Man šī grāmata ļoti iet pie sirds. Ja sēdēsiet klusu, es pala- •Tlu.

'Novicka rokas granāta dzeloņaizsprostu ārdīšanai, svarā ap 4 kg.

—    Vico vaļāl Ko tur tik daudz! Neviens netraucēs.

Kad pie ugunskura, neviena nemanīts, kopā ar komisāru piejāja pulka komandieris biedrs Puzirevskis, viņš ieraudzīja vienpadsmit acu pārus nekustīgi ieurbušos lasītājā.

Puzirevskis pagriezās pret komisāru un ar roku norādīja uz grupu.

—     Rau, puse no pulka izlūkiem. Tur man ir četri pavisam zaļi komjaunieši, bet katrs krietna karavīra vērts. Parau, tas, kas lasa, un tur otrs — vai redzi? — acis kā vilcēnam — tie ir Korčagins un Zarkijs. Viņi ir draugi, taču starp abiem neapdziest slēpta greizsirdība. Agrāk Korčagins bija mans izlūks. Tagad viņam ir ļoti bīstams sāncensis. Skaties, patlaban viņi nemanāmi veic politisko darbu, bet ietekme ļoti liela. Labs vārds viņiem izdomāts — «jaunā gvarde».

—    Vai tas ir izlūku politiskais vadītājs, kas lasa? — komisārs vaicāja.

—     Nē. Politiskais vadītājs ir Krāmers.

Puzirevskis paskubināja zirgu tuvāk.

—     Sveicināti, biedri! — viņš skaļi uzsauca.

Visi pagriezās. Vingri nolēcis no segliem, komandieris tuvojās sēdētājiem.

—    Vai sildāties, draugi? — viņš vaicāja, plati smaidīdams, un viņa vīrišķīgā seja ar šaurām, mazliet mongoliskām acīm zaudēja bargumu.

Komandieri saņēma laipni, draudzīgi, kā labu biedru. Kara komisārs palika zirga mugurā, taisīdamies jāt tālāk.

Puzirevskis, pasitis atpakaļ makstī noglabāto mauzeri, apsēdās pie segliem līdzās Korčaginam un piedāvāja:

—     Sasmēķēsim, vai? Man pagadījusies kārtīga tabaciņa.

Aizkūpinājis smēķi, viņš uzrunāja komisāru:

—    Jāj vien, Doroņin, es palikšu šeit. Ja štābā manis ievajagas, atsūtiet ziņu.

Kad Doroņins aizjāja, Puzirevskis, pievērsies Korčaginam, ierosināja:

—     Lasi tālāk, es arī paklausīšos.

Izlasījis pēdējās lappuses, Pāvels nolika grāmatu uz ceļiem un domīgi raudzījās liesmās.

Labu brīdi neviens neteica ne vārda. Visi vēl atradās Dundura nāves iespaidā.

► nemādams smēķi, Puzirevskis gaidīja, ka sāksies domu apmaiņa. Smags stāsts, — klusumu pārtrauca Sereda. — Tātad ir pasaulē Uili cilvēki. Tāpat vien cilvēks nebūtu izturējis, bet, ja idejas dēļ, Iml viņam viss izdodas.

Viņi runāja manāmi saviļņots. Grāmata uz viņu bija atstājusi dziļu loīpaidu.

Andrjuša Fomičevs, kurpnieka māceklis no Belaja Cerkovas, sašutis lotaucās:

Pagadījies man tas ksendzs, es viņam ar krustu zobos iebrauktu, ■ » viņu, nolādēto, uz vietas nomiegtul

Androščuks ar biguli pavilka katliņu tuvāk pie uguns un pārlieci- nAIi noteica:

Mirt, ja zini, par ko, tā ir pavisam īpaša lieta. Tad cilvēkam arī .|" ka pietiek. Mirt pat noteikti vajag bez kurnēšanas, ja jūti, ka taisnība tavā pusē. No tā arī varonība rodas. Es pazinu kādu puišeli. Par Poraiku sauca. Tad viņš, kad baltie viņu Odesā nogrāba, taisni ii; vesela vada bija uzrāvies tai karstumā. Nepaguva šie viņu ar durkli pataustīt, kad viņš vienā rāvienā granātu sev zem kājām. Pats gabalos un balto veselu lēviņu noguldījis. Bet tā — pavirši uz viņu paskatīties— tīrais niekadīda. Par viņu, ek, grāmatas neviens neraksta, bet derētu gan. Starp mūsu ļaudīm daudz ievērojamu cilvēku.

Pamaisīja ar karoti katliņā, lūpas izstiepis, pagaršoja no karotes leju un turpināja:

— Bet gadās dažkārt arī suņa nāve. Nelaba nāve, bez goda. Kad mēs kāvāmies pie Izjaslavļas—ir tāda vecu laiku pilsēta, vēl kņazu laika celta. Pie Goriņas upes. Tur vēl ir poļu baznīca, tikpat kā cie- loksnis, ne klātu tikt. Nu tad, redz, tur mēs iesprukām. Ķēdē virzāmies pa ieliņām. Labo flangu mums sargāja latvieši. Izskrienam mēs, loikt, uz šosejas, skatāmies, viena dārza malā trīs zirgi pie žoga pielieti, apsegloti.

Nu, mēs, protama lieta, domājam: sak, poļu neliešus nogrābsim. ' ilveku desmit saklupām pagalmā. Pašā priekšā ar milzīgu mauzeri iokā triecas viņu—latviešu rotas komandieris.

Aizkļuvām līdz mājai, durvis vaļā. Mēs iekšā. Domājam — poļi, bet i/nāca otrādi. Pašu patruļa darās. Agrāk par mums tur iedzinusies.

Redzam, notiek pagalam nelabas lietas. Skaidri redzams, sievišķim mācas virsū. DzTvoja tur tāds poļu oficierelis. Nu, viņi, sacīt, šā sievu stiepuši gar zemi. Kā latvietis to visu ieraudzīja, tā nez ko savā mēlē uzkliedza. Sagrāba tos trīs un vilceniski izvilka sētsvidū. Mēs, krievi, tur bijām tikai divi, visi pārējie latvieši. Komandieri sauca par Briedi. Lai ar es no viņu valodas nenieka nesaprotu, tak redzu — skaidra lieta, liks pie sienas. Stingra tauta tie latvieši, krama gājuma. Aizstiepa viņi šos pie mūra staļļa. Pagalam ir, domāju, nolaidīs no kājas kā likts. Bet viens no tiem, kas uzrāvušies, īsti zaļoksnējs tēviņš — mūlis tāds, ka prasīt prasās iedauzāms, — neļaujas, spirinās pretim. Lamājas uz velna paraušanu. Meitieša dēļ, saka, pie sienas likti Arī citi lūdzas, lai šos pasaudzē.

Man no visa šitā šermuļi iet pār kauliem. Pieskrienu Briedim klāt un saku: «Biedri rotas komandier, lai tribunāls viņus tiesā. Kāpēc tev ar viņu asinīm rokas ķērnāt? Pilsētā kauja vēl nav beigusies, bet mēs te ar šiem piņķējamies.» Kā nu viņš pagriezās pret mani, tā es uz vietas savus vārdus nožēloju. Acis viņam kā tīģerim. Ar mauzeri man pa zobiem. Septiņus gadus karoju, bet nu nelāgā iznāca, nobijos. Redzu, nošaus bez vārda runas. Uzbrēca man krievu valodā. Viņu tikko var saprast: «Karogs asinīs krāsots, bet šie par kaunu visai armijai. Bandītam bandīta nāve.»

Es neizturēju, skriešus likos ārā no sētsvidus uz ielas; bet aiz muguras skan šāvieni. Beigas ir, domāju. Kad izgājām ķēdē, pilsēta jau bija mūsu. Redz, kas iznāca. Suņa nāvē cilvēki izputēja. Patruļa bija tādu ļaužu, kas mums pie Melitopoles piesitās. Agrāk pie Mahno darbojušies, gatavie salašņas.

Nolicis katliņu pie kājām, Androščuks raisīja vaļā maizes kuli.

— letrinas mūsu vidū tādi draņķa pabiras. Neba jau visus var pieskatīt. Arī, domāt, revolūcijas labā pūlas. Visiem tikai par netīrību. Bet skatīties bija grūti. Šobaltdien neiziet no prāta, — viņš nobeidza un sāka dzert tēju.

Tikai vēlā naktī jātnieku izlūki iemiga. Sereda miegā laida caur degunu skaļus treļļus. Galvu uz segliem nolicis, gulēja Puzirevskis, tikai politiskais vadītājs Krāmers kaut ko vēl rakstīja piezīmju grāmatiņā.

Otrā dienā, atgriezies no izlūkošanas, Pāvels piesēja zirgu pie koka un pasauca pie malas Krāmeru, kas tikko bija beidzis dzert tēju.

—    Paklau, politvadītāj, kā tu skaties uz tādu lietu: es taisos sviesties pāri uz Pirmo jātnieku armiju. Viņiem stāv priekšā karstas dienas. Taču ne pastaigai viņu tāds daudzums sapulcējies. Bet mums te visu laiku vajadzēs mīņāties uz vietas.

Krāmers paraudzījās viņā ar izbrīnu.

—    Kā tas ir — sviesties pāri? Kas tev Sarkanā Armija — kāds kino, vai? Pēc kā tas izskatās? Ja mēs visi sāksim skraidīt no vienas daļas uz otru, tad tik būs jaukil

—    Vai tad nav vienalga, kur karot? — Pāvels pārtrauca Krāmeru. — Te vai tur. Es taču nedezertēšu uz aizmuguri.

Krāmers kategoriski noraidīja:

—    Bet disciplīna, tavuprāt, kas tā tāda ir? Tev, Pāvel, viss it kā būtu kārtībā, bet, re, anarķija arī turas galvā. Iegribējies—un darīts. Bet partija un komjaunatne dibinās uz dzelzs disciplīnu. Partija stāv augstāk par visu. Un ikvienam jābūt nevis tur, kur viņš grib, bet tur, kur vajadzīgs. Puzirevskis atteicās tevi pārcelt? Tātad — punkts.

Garais, tievais Krāmers ar dzeltenīgo seju sāka klepot aiz satraukuma. Sīksti viņam plaušās saguluši tipogrāfijas svina putekļi, vaigos bieii deg slimīgs sārtums.

Kad Krāmers nomierinājās, Pāvels paklusu, bet cieti noteica:

—    Tas viss ir pareizi, bet pie budjonoviešiem es tik un tā pāriešu, lai tur vai kas.

Nākamās dienas vakarā Pāvela pie ugunskura vairs nebija.

Netālajā sādžiņā uz paugura pie skolas platā lokā apmetušies Jātnieki. Tačankas pakaļgalā zaļoksnējs budjonovietis, cepuri pašā pakausī atsitis, staipīja harmonikas. Tās viņam ķērgāja, jaukdamas takti, un lokā nojuka arī trakais hopaks nebēdīgajam kavalēristam neapturami platās, sarkanās galifē biksēs.

Tačankā un uz tuvējiem žogiem sakāpuši arī sādžas puiši un ziņkārīgas meičas paskatīties uz tikko sādžā ienākušajiem nebēdīgajiem jātnieku brigādes dejotājiem.

—    Piespied, Toptalo! Lai zeme dabū trūkties. Eh, vico, brālīti Spēlman, uzmet garul

Bet spēlētāja spēcīgie pirksti, kas varēja pakavu saliekt, stīvi kustējās pa taustiņiem.

—    Eh, nokapāja Mahno Kuļabku Afanasiju, — žēli nosūkstījās brūni iededzis kavalērists, — pirmās šķiras spēlmanis bija. Labā flanga karavīrs eskadronā. 2ēl puiša. Labs karotājs bija, bet harmoniku spēlmanis vēl labāks.

Lokā stāvēja Pāvels. Izdzirdis pēdējos vārdus, viņš aizspraucās pie tačankas un uzlika roku uz plēšām. Harmonikas apklusa.

—     Ko tev vajag?—spēlmanis greizi pablenza.

Toptalo apstājās. Apkārt atskanēja piktas balsis:

—     Kas tur ir? Kam apturēji?

Pāvels pastiepa roku pie siksnas.

—     Dod, es mazliet pavalcīšu.

Budjonovietis neuzticīgi pavērās uz nepazīstamo sarkanarmieti un vilcinādamies ņēma siksnu nost no pleca.

Ar pierastu kustību Pāvels pasvieda harmonikas uz ceļgala. Kā vēdekli izplēta viļņotās plēšas un rāva vaļā ar treļļiem, ar locījumiem, cik vien harmonikām jaudas:

Ei, ei, ābolīti, Kurp tu ripinies? Čekai zobos ievelsies, Neatgriezīsies.

No pirmajām skaņām Toptalo uztvēra pazīstamo motīvu. Un, rokas savicinājis, kā putns traucās apkārt pa loku, svaidīdams kājas auma- šīgos līkumos, pārgalvīgi plaukšķinādams sev pa stilbiem, pa ceļgaliem, pa pakausi, pa pieri, ar apdullinošu plīkšķi ieplāja ar delnu pa zābaka zoli un pēdīgi pa vaļējo muti.

Bet harmonikas mudināja, dzina uz priekšu mežonīgā, skurbā ritmā, un Toptalo sāka griezties kā vilciņš, kājas mētādams, aizelsies:

—     Ih, ah, ih, ah!

1920. gada 5. jūnijā pēc vairākām īsām, niknām sadursmēm Pirmā Budjonnija jātnieku armija pārrāva poļu fronti tai vietā, kur saskārās

ImtA un ceturta poļu armija, un, satriekusi ģenerāļa Savicka jātni«ku l>n«lādi, kas tai aizsprostoja ceļu, virzījās uz Ružinas pusi.

Pārrāvuma likvidēšanai poļu pavēlniecība drudžainā steigā radīja Itleciengrupu. Pieci bruņoti kāpurķēžu tanki, tikko noņemti no plat- lormas Pogrebiščes stacijā, steidzās uz sadursmes vietu.

Taču jātnieku armija apmeta līkumu Zarudņicai, kur gatavojās trieciens, un nonāca poļu armiju aizmugurē.

Pirmajai jātnieku armijai pa pēdām traucās ģenerāļa Korņicka jātnieku divīzija. Tai bija pavēlēts dot triecienu no aizmugures Pirmajai jātnieku armijai, kurai pēc poļu pavēlniecības aprēķina vajadzēja doties uz svarīgāko stratēģisko punktu poļu aizmugurē — Kazatinu. Tas tomēr baltpoļu stāvokli neatviegloja. Kaut arī otrā dienā viņi aizlāpīja frontē izsisto robu un aiz jātnieku armijas fronte saslēdzās, taču izrādījās, ka viņu aizmugurē ir varens jātnieku kolektīvs, kuram vajadzēja iznīcināt pretinieka aizmugures bāzes un tad brukt virsū poļu Kijevas grupai. Savā ceļā jātnieku divīzijas iznīcināja nelielus dzelzceļa tiltus un saārdīja dzelzceļa līnijas, lai nogrieztu poļiem atkāpšanās ceļus.

Ieguvuši no gūstekņiem ziņas, ka Zitomirā atrodas armijas štābs — patiesībā tur bija pat frontes štābs, — Jātnieku armijas komandieris nolēma ieņemt svarīgākos dzelzceļa mezglus un administratīvos centrus— Zitomiru un Berdičevu. 7. jūnijā, dienai austot, uz Zitomiru jau traucās ceturtā jātnieku divīzija.

Kāda eskadrona labajā flangā kritušā Kuļabko vietā auļoja Korčagins. Viņu bija pieņēmuši eskadronā pēc karavīru kolektīva lūguma, jo tie nevēlējās laist projām tik varenu harmonistu.

Pie Zitomiras eskadrons, straujos zirgus neapturot, izpletās kā vēdeklis, saulē iedzirkstījās zobenu sudrabainā mirga.

Novaidējās zeme, iesprauslājās zirgi, saslējās kāpšļos karavīri.

Aši, aši skrēja zeme zem kājām. Un lielā pilsēta ar dārziem steidzās divīzijai pretim. Aizzibēja garām pirmie dārzi, jātnieki ielauzās centrā, un baigs kā nāve gaisā nodārdēja drausmais «ar jo-nil».

Pārsteigtie poļi neizrādīja gandrīz nekādu pretestību. Vietējais garnizons tika satriekts.

Noliecies zirgam pie skausta, lidoja Korčagins, Viņam līdzās uz slaidkājaina meļņa — Toptalo.

Pāvela acu priekšā brašais budjonovietis ar neatvairāmu cirtienu nogalināja leģionāru, kas nepaguva pat šauteni pasviest pie pleca.

Pakavi žvārkstēdami cirtās pret bruģa akmeņiem. Un pēkšņi ielu krustojumā izauga ložmetējs, pašā ceļa vidū, un pie tā noliekušies trīs vīri zilos mundieros ar četrstūrainām konfederātu cepurēm galvā. Ceturtais, ar grieztu zelta auklu uz apkakles, ieraudzījis jātniekus auļojam, pasvieda uz priekšu roku ar mauzeri.

Ne Toptalo, ne Pāvels nejaudāja zirgu apturēt un brāzās ložmetējam virsū — tieši nāvei ķetnās. Oficieris izšāva uz Korčaginu. Garām . . . Lode kā zvirbulis nočirkstēja gar vaigu, un poručiks, ko zirgs ar krūtīm atsvieda pie malas, nogāzās augšpēdus, triekdamies ar galvu pret akmeņiem.

Tai pašā mirklī mežonīgi, drudžainā steigā ierējās ložmetējs. Un Toptalo, desmitiem kameņu sadzelts, nogāzās kopā ar melni.

Pāvela zirgs saslējās pakaļkājās un, tramīgi krākdams, vienā stie- pienā pasviezdamies pāri kritušajiem, nesa jātnieku taisni ložmetējniekiem virsū, un platasmens zobens, apmetis dzirkstošu loku, iecirtās zilajā cepures četrstūrī.

Vēlreiz zobens pašāvās gaisā, lai nokristu uz otras galvas. Taču straujais zirgs spēji pasitās sāņus.

Kā satrakota kalnu upe eskadrons iebrāzās krustceļos, un desmitiem zobenu sāka šķeltk gaisu.

Garie, šaurie cietuma gaiteņi pieblīva kliedzieniem.

Kamerās, kas stāvgrūdām pilnas cilvēku ar izmocītām, novārgušām sejām, valda satraukums. Pilsētā kauja — vai gan var noticēt, ka tā nes brīvību, ka tie ir nez no kurienes ielauzušies savējie?

šāvieni rīb jau pagalmā. Pa gaiteņiem skrien ļaudis. Un pēkšņi tuvais, neizsakāmi tuvais: «Biedri, nāciet ārā!»

Pāvels pieklupa pie aizslēgtajām durvīm, uz kuru mazītiņo lodziņu vērsās desmitiem acu. Nikni vilka pa atslēgu ar šautenes laidi. Vēl un vēl!

-       Paga, es viņu ar bombu, — Pāvelu apturēja Mironovs un izvilka no kabatas granātu.

Vada komandieris Cigarčenko izrāva viņam granātu.

Pag, nepilnīgais! Vai mazu prātu esi, vai? Tūliņ atnesīs atslēgas, kur nevar uzlauzt, atslēgsim.

I'a gaiteni jau veda sargus, grūstīdami ar naganiem. Gaitenis pildījās noskrandušiem, netīriem, neprātīga prieka pārņemtiem cilvēkiem.

Atvēris platās durvis līdz kājai vaļā, Pāvels iedrāzās kamerā.

-      Biedri, jūs esat brīvi! Mēs esam budjonovieši, mūsu divīzija laņtma pilsētu.

Kāda sieviete asarās savilgušām acīm metās Pāvelam klāt un, apskā- vuil kā tuvinieku, skaļi iešņukstējās.

Augstāk par visām trofejām, augstāk par uzvaru divīzijas karavīri vArtēja iespēju atbrīvot pieci tūkstoši septiņdesmit vienu bo|ševiku, ko baltpoļi bija saslodzījuši akmens kārbās, lai te gaida nošaušanu vai karātavas, un divus tūkstošus Sarkanās Armijas politdarbinieku. Septiņiem tūkstošiem revolucionāru aklā, melnā nakts pēkšņi pārvērtās ipoiā, karstas jūnija dienas saulē.

Kāds no ieslodzītajiem ar tik dzeltenu seju kā citrona miza priecīgi pieskrēja Pāvelam klāt. Tas bija Samuils Lehers, Sepetovkas tipogrāfijas burtlicis. ^^

Pāvels klausījās Samuila stāstā. Viņa seju, šķiet, pārklāja pelēka putekļu kārta. Samuils stāstīja par asiņaino traģēdiju dzimtajā pilsētiņā, un viņa vārdi krita sirdī kā kausēta metāla pilieni.

— Saņēma mūs naktī visus reizē, nodevis bija neģēlis provoka- tors. Visi nokļuvām kara žandarmērijas ķetnās. Sita mūs, Pāvel, drausmīgi. Es mocījos mazāk nekā citi: no pašiem pirmajiem sitieniem pakritu gar zemi bez samaņas, bet citi bija stiprāki. Ko slēpt mums nebija. Žandarmi zināja visu labāk nekā mēs paši. Zināja katru mūsu soli.

Un kā lai nezinātu, ja mūsu vidū bija nodevējs! Nav iespējams attēlot šīs dienas. Tu, Pāvel, daudzus pazīsti: Vaļu Bruzžaku, Rozu Gricmani no apriņķa pilsētas — vēl gluži meitene, septiņpadsmit gadu, laba meiča bija, acis viņai tādas uzticīgas, tad Sašu Bunšaftu, zini,

mūsu burtlicis, tāds jautrs puisis, viņš vienmēr saimnieku karikatūrās zīmēja. Nu tā, viņš, tad vēl divi ģimnāzisti — Novoseļskis un Tužics. Nu, tos tu pazīsti. Un citi visi no apriņķa pilsētiņas un no miestiņa. Pavisam arestēja divdesmit deviņus cilvēkus, no tiem sešas sievietes. Visas viņas zvēriski mocīja. Vaļu un Rozu izvaroja pašā pirmajā dienā. Izņirgāja, riebekļi, kā kurš gribēja. Pusdzīvas viņas atvilka kamerās. Pēc tam Roza sāka aplam runāt un pēc dažām dienām pavisam sajuka prātā.

Viņas ārprātam neticēja, uzskatīja par simulanti un katrā pratināšanā sita. Kad viņu šāva, baigi bija skatīties. Seja melna no sitieniem, acis mežonīgas, bezprātīgas, pati kā vecene.

Vaļa Bruzžaka līdz pēdējam acumirklim turējās dūšīgi. Viņas mira kā īstas cīnītājas. Es nezinu, kur viņas ņēma spēkus, bet vai tad var izstāstīt, Pāvel, par viņu nāvi. Tas nav izstāstāms. Nav tik drausmīgu vārdu . . . Bruzžaka bija iejaukta visbīstamākajā pasākumā: viņa bija tā, kas uzturēja sakarus ar radiotelegrāfistiem poļu štābā, viņu sūtīja uz apriņķi ar ziņām, un kratīšanā pie viņas atrada divas granātas un brauniņu. Granātas viņai bija iedevis tas pats provokators. Viss bija ierīkots tā, lai varētu apvainot nodomā uzspridzināt štābu.

Eh, Pāvel, nespēju runāt par pēdējām dienām, bet, ja tu prasi, stāstīšu. Lauka kara tiesa nosprieda: Vaļu un divus citus — pakārt, pārējos biedrus—nošaut.

Poļu zaldātus, ar kuriem mēs strādājām, tiesāja divas dienas pirms mums.

Jauno kaprāli, radiotelegrāfistu Sņegurko, kas pirms kara bija strādājis par elektromontieri Lodzā, apvainoja dzimtenes nodevībā un komunistiskā propagandā zaldātu vidū, un viņam piesprieda nāves sodu nošaujot. Viņš neiesniedza lūgumu par apžēlošanu, un viņu nošāva divdesmit četras stundas pēc sprieduma.

Vaļu izsauca viņa prāvā par liecinieci. Viņa mums stāstīja, Sņegurko esot atzinies, ka nodarbojies ar komunistisku propagandu, taču krasi noraidījis apsūdzību par dzimtenes nodevību. «Mana tēvzeme,» viņš teicis, «ir Polijas padomju sociālistiskā republika. Jā gan, es esmu Polijas komunistiskās partijas biedrs, par zaldātu mani padarīja ar varu. Un es mēģināju atvērt acis tādiem pašiem zaldātiem kā es, ko |iii dzināt uz fronti. Varat mani par to pakārt, taču savu tēvzemi iiansmu nodevis un nenodošu. Tikai mūsu tēvijas ir dažādas. Jūsējā ii panu, manējā—strādnieku un zemnieku tēvija. Un tanT manā tēvijā, k«i būs — esmu par to cieši pārliecināts, — neviens mani par nodevēju nesauks.»

Pēc sprieduma mūs visus jau turēja kopā. Bet pirms nāves soda upildTšanas pārdzina uz cietumu. Pa nakti uzcēla karātavas iepretim cietumam pie slimnīcas; pašā meža malā, mazu gabaliņu no ceļa pie kraujas, bija izraudzīta vieta šaušanai, tur arī izraka mums visiem kopēju bedri.

Spriedums tika izkārts pilsētā, visiem tas bija zināms, un mūs nobendēt poļi bija nolēmuši ļaužu priekšā, dienas laikā, lai ikviens redzētu un bītos. No paša rīta pilsētas iedzīvotājus sāka dzenāt kopā pie karātavām. Viens otrs gāja ziņkārības pēc — kaut arī bail, torfiēr gāja. Pūlis pie karātavām milzum liels. Cik tālu vien acs redz — visur |aužu galvas. Cietums, zini, ar baļķu sētu apžogots. Turpat pie cietuma karātavas, un mēs varējām dzirdēt balsu dūkoņu. Uz ielas, aizmugurē, nostatīja ložmetējus, jātnieku un kājnieku žandarmēriju tadzina no visa apgabala. Vesels bataljons ielenca sakņu dārzus un ielas. Tiem, kas bija notiesāti uz nāvi pakarot, izraka īpašu bedri turpat pie karātavām. Gaidījām beigas klusēdami, retumis pārmīdami pa vārdam. Viss jau bija izrunāts iepriekšējā vakarā, toreiz pat arī atvadījāmies. Tikai Roza kameras kaktā kaut ko nesaprotamu čukstēja, pati ar sevi sarunādamās. Vaļa, varas darbu un sitienu nomocīta, nespēja staigāt, vairāk tikai gulēja. Bet komunistes no miestiņa, miesīgas māsas, apskāvušās atvadījās un neizturēja — apraudājās. Stepanovs no apriņķa, jauns, spēcīgs puisis, īsts cīnītājs — aresta laikā atgaiņādamies divus žandarmus bija ievainojis, — stingri piekodināja māsām: «Nevajag asaru, biedrenesl Izraudieties šeit, lai neraudātu tur. Nav tos asinssuņus ko priecināt. Tik un tā saudzēt nesaudzēs, vienalga, jāmirst, tad mirsim ar cieņu. Lai neviens no mums uz ceļiem nerāpo. Atcerieties, biedri, mirt vajag ar cieņu.»

Un tad atnāca mums pakaļ. Priekšā Svarkovskis, pretizlūkošanas priekšnieks, sadists, traks suns. Ja arī pats viņš neizvaroja, taču žandarmiem ļāva izvarot un tad tīksminājās. No cietuma līdz karātavām pāri ceļam bija izveidota eja — žandarmi nostādīti pa abām pusēm. Un šie «kanārijputniņi», kā tos dēvēja dzelteno akselbantu dēļ, stāvēja tur ar kailiem zobeniem.

Ar šauteņu laidēm mūs izdzina cietuma pagalmā, sakārtoja pa četri un, atvēruši vārtus, izveda uz ielas. Mūs nostādīja pie karātavām, lai mēs redzētu biedrus mirstam, un tad nāca arī mūsu kārta. Karātavas augstas, saslietas no resniem baļķiem. Pie tām trīs cilpas no rupjas, grodas virves, paaugstinājums ar kāpnītēm balstās pret atvāžamu stabiņu. Ļaužu jūra tikko dzirdami šalc. Visas acis pievērstas mums. Sazīmējam savējos.

Uz lieveņa turpat necik tālu salasījusies poļu šļahta ar binokļiem, arī oficieri ir tur. Atnākuši paskatīties, kā boļševikus kārs.

Sniegs zem kājām mīksts, mežs no tā nosirmojis, koki, šķiet, ar vati pārklāti, pārsliņas virmo, lēnām laižas lejup, kūst uz mūsu karstajām sejām, arī paaugstinājums apsnidzis. Mēs visi esam puskaili, taču aukstuma neviens nejūt, un Stepanovs pat nepamana, ka stāv vienās zeķēs.

Pie karātavām kara prokurors un augstākās amatpersonas. Beidzot izveda no cietuma Vaļu un tos divus biedrus, kas pakarami. Visi trīs saķērušies rokās. Vaļa vidū, viņai nebija spēka paiet, biedri viņu atbalstīja, bet viņa vēl cenšas iet taisni, turēdama prātā Stepanova vārdus: «Mirt vajag ar cieņul» Viņa bija bez mēteļa, adītā jaciņā.

Svarkovskim acīmredzot nepatika, ka iet roku rokā, viņš pagrūda gājējus. Vaļa kaut ko teica, un par šo vārdu jātnieku žandarms atvēzējies ievilka viņai ar nagaiku pa seju.

Kāda sieviete pūlī šausmīgi iekliedzās, neprātīgi gaudodama lauzās ķēdei cauri uz nācējiem, bet viņu sagrāba un nez kur aizvilka. Jādomā, Vaļas māte. Kad jau bija netālu no karātavām, Vaļa sāka dziedāt. Nekad nebiju dzirdējis tādu balsi — ar tādu kvēli var dziedāt, tikai nāvē ejot. Viņa uzsāka «Varšavjanku», biedri to uztvēra. Plīkšķēja jātnieku na- gaikas; viņi sita mūsu biedrus trulā trakumā. Bet mūsējie, šķiet, nejuta sitienus. Viņus pagāza gar zemi, kā maisus vilka uz karātavām. Uz ātru roku nolasīja spriedumu un sāka maukt kaklā cilpas. Tad sākām dziedāt mēs:

Uz cīņu mostiet, darbaļaudis . . .

Mums klupa virsū no visām pusēm; es tikai redzēju, kā zaldāts ar Inutenes laidi izsita stabiņus no paaugstinājuma apakšas un visi trīs •Aka raustīties cilpās . . .

Mums, desmit cilvēkiem, jau pie pašas sienas nolasīja spriedumu, kurā nāves sods ar ģenerāļa žēlastību tika apmainīts pret divdesmit gadiem katorgā. Pārējos sešpadsmit nošāva.

Samuils parāva krekla apkaklīti, it kā tā viņu žņaugtu.

—    Trīs dienas pakārtos neņēma nost. Pie karātavām dienu un nakti stāvēja patruļa. Tad pie mums cietumā ieveda jaunus arestētos. Tie stāstīja: «Ceturtajā dienā notrūcis biedrs Toboldins, pats smagākais, un tad arī citus noņēmuši un turpat aprakuši.»

Taču karātavas stāvēja visu laiku. Kad mūs veda uz šejieni, mēs tās redzējām. Tāpat vēl stāv ar visām cilpām, gaidot jaunus upurus.

Samuils apklusa, ar stingu skatienu urbdamies kaut kur tālē. Pāvels nemanīja, ka stāsts galā.

Viņa acu priekšā skaidri saskatāmi izauga trīs cilvēku ķermeņi, kas mēmi šūpojās baismīgām, sāņus atmestām galvām.

Uz ielas spalgi taurēja trauksmi. Sīs skaņas lika Pāvelam atjēgties. Viņš klusu, tikko dzirdami teica:

—     Iesim projām no šejienes, Samuill

Pa ielu, jātnieku ielenkti, gāja sagūstītie po|u zaldāti. Pie cietuma vārtiem stāvēja pulka komisārs un beidza rakstīt pavēli.

—    Ņemiet, biedri Antipov, — viņš sniedza zīmīti plecīgajam eskad- rona komandierim. — Norīkojiet patruļu un visus gūstekņus nosūtiet uz Volīnijas Novogradu. Ievainotos pārsiet, noguldīt ratos un arī tai pašā virzienā. Aizvediet verstu divdesmit no pilsētas un — lai lasās projām. Mums nav vaļas ar viņiem piņķēties. Pielūkojiet, lai nekādu varas darbu attiecībā pret gūstekņiem nebūtu.

Sēzdamies seglos, Pāvels atskatījās uz Samuilu.

—    Tu dzirdēji? Viņi mūsējos kar, bet viņus lai pavada bez varas darbieml Kā lai to spēj?

Pulka komisārs pagrieza galvu un ielūkojās viņā. Pāvels izdzirdēja stingrus, dzedrus vārdus, ko pulka komisārs izrunāja it kā savā nodabā:

—    Par nežēlīgu izturēšanos pret neapbruņotiem gūstekņiem nošausim. Mēs neesam baltiel

Un, aizjādams no vārtiem, Pāvels atcerējās pēdējos vārdus Revolucionārās kara padomes pavēlē, ko nolasīja visam pulkam:

«Strādnieku-zemnieku zeme mīl savu Sarkano Armiju. Viņa lepojas ar to. Viņa prasa, lai tās karogā nebūtu neviena traipa.»

—     Neviena traipa, — čukst Pāvela lūpas.

Tai pašā laikā, kad ceturtā jātnieku divīzija ieņēma Žitomiru, Okuņi- novas ciema rajonā Dņepru forsēja septītās strēlnieku divīzijas divdesmitā brigāde, kas ietilpa biedra Goļikova trieciengrupā.

Grupai, kas sastāvēja no divdesmit piektās strēlnieku divīzijas un Baškīrijas jātnieku brigādes, bija pavēlēts pārcelties pār Dņepru un pārraut Kijevas—Korosteņas dzelzceļu pie Iršas stacijas. Ar šo manevru poļiem tika nogriezts vienīgais atkāpšanās ceļš no Kijevas. Seit, pāri ceļoties, nejauši aizgāja bojā Sepetovkas komjaunatnes organizācijas biedrs Miša Ļevčukovs.

Viņiem skrienot pa līgano pontonu, no pārupes, no kalna viņas puses, nikni šņākdams, atlidoja šāviņš un saplosīja ūdeni šļakatu lēveros. Un tajā pašā mirklī Miša pašāvās zem pontona. Odens viņu ierija un atpakaļ neatdeva, tikai sarkanarmietis Jakimenko, baltmatains puisis cepurē ar atrautu nagu, pārsteigts iesaucās:

—    Nu tu brīnumsl Tur tak Miška nogāja dibenā, pazuda puisis, tikpat vai govs ar mēli būtu nolaizījusi! — Viņš jau dzīrās apstāties, bailīgi blenzdams tumšajā ūdenī, taču no muguras skrēja virsū grūstīdami:

—     Ko plāti muti, stulbausi? Kusties!

Nebija laika domāt par biedru. Brigāde jau tā bija palikusi pakaļ citiem, kas patlaban ieņēma labo krastu.

Par Miškas bojāeju Serjoža dabūja zināt pēc četrām dienām, kad brigāde ar kauju ieņēma Bučas staciju un, pavērsdama fronti pret Kijevu, turējās pretim poļiem, kas ar nikniem triecienuzbrukumiem mēģināja izlauzties uz Korosteņu.

Ķēdē Serjožam līdzās nolikās jakimenko. Pārtraucis trako šaušanu, ar pūlēm atvāza sakarsušās šautenes aizslēgu un, galvu pie zemes noliecis, pagriezās pret Serjožu:

—     Šautene prasās atvilkt dvašu, karsta kā guns!

Sergejs viņu tikko sadzirdēja šāvienu rTboņā. Kad mazliet pierima, Jakimenko it kā garām ejot paziņoja:

— Bet tavs biedrs noslīka Dņeprā. Es pat lāgu ij nepamanīju, kā nogāja dibenā, — viņš nobeidza savu vēstījumu un, pataustījis aiz- īlēgu, izvilka no patronsomas aptveri un ņēmās to lietpratīgi iestiprināt magazīnas kārbā.

Vienpadsmito divīziju, kas bija sūtīta ieņemt Berdičevu, po|i saņēma pilsētā ar sīvu pretestību.

Ielās iedegās asiņaina kauja. Aizkrustodami ceļu kavalērijai, pļāva ložmetēji. Pilsētu tomēr ieņēma, un sakauto poļu pulku atliekas bēga. Stacijā tika saņemti vilcienu sastāvi. Taču visbriesmīgākais trieciens poļiem bija miljona lielgabalu lādiņu — poļu frontes šāviņu bāzes uzspridzināšana. Pilsētā rūtis sabira sīkās šķembās un nami drebēja no sprādzieniem kā kartona kārbas.

Trieciens pie 2itomiras un Berdičevas poļiem bija trieciens no aizmugures, un viņi divās straumēs ar steigu atplūda no Kijevas, izmisīgi lauzdami sev ceļu ārā no dzelzs loka.

Pāvels bija zaudējis atsevišķas personības izjūtu. Visas šīs dienas pagāja karstā cīņas skurbā. Viņš, Korčagins, bija izkusis kopējā masā un kā ikviens karavīrs it kā aizmirsis vārdu «es»; bija palicis tikai «mēs»: mūsu pulks, mūsu eskadrons, mūsu brigāde.

Bet notikumi traucās ar viesuļa ātrumu. Ik diena atnesa ko jaunu.

Budjonoviešu jātnieku lavīna bez apstājas deva triecienu pēc trieciena, ārdīdama un graudama visu poļu aizmuguri. Uzvaru apskurbinātās jātnieku divīzijas nevaldāmā niknumā brāzās triecienuzbrukumā Volīnijas Novogradai — poļu aizmugures sirdij.

Veldamās atpakaļ kā vilnis no stāva krasta, tās atkāpās un no jauna triecās uz priekšu, kliedzot savu drausmo: «Ar jo-nil»

Nekas poļiem nelīdzēja: ne dzeloņstiepļu aizsprosti, ne pilsētā nometinātā garnizona izmisīgā pretošanās. 27. jūnija rītā, pārcēlušies jātnieku ierindā pār Slučas upi, budjonovieši ielauzās Volīnijas Novo- gradā, vajādami poļus Korecas miesta virzienā. Tai pašā laikā četrdesmit

piektā divīzija pārgāja pār Siučas upi pie Novomiropoles, bet Kotovska jātnieku brigāde uzbruka Ļubaras miestam.

Pirmās jātnieku armijas radiostacija pieņēma frontes komandiera pavēli sūtīt visu kavalēriju ieņemt Rovnu. Neatvairāmais sarkano divīziju uzbrukums dzina poļus atsevišķām, demoralizētām grupām, kas tikai meklēja, kur paglābties.

Reiz, brigādes komandiera sūtīts, atjājis stacijā, kur stāvēja bruņu vilciens, Pāvels sastapa to, ko nekādi nebija cerējis sastapt. Zirgs ar vienu stiepienu bija augšā uz uzbēruma. Pāvels pievilka pavadu un apturēja pie priekšējā, pelēki krāsotā vagona. Bargs un nepieejams stāvēja bruņu vilciens ar melnām, torņos slēptām lielgabalu rīklēm. Ap to rosījās vairāki ar eļļu notriepušies stāvi, pūlēdamies pacelt smago tērauda aizsegu pie riteņiem.

—    Kur te var atrast bruņu vilciena komandieri? — Pāvels uzrunāja ādas jakā ģērbušos sarkanarmieti, kas stiepa spaini ar ūdeni.

—     Eku tur, — tas pameta ar roku uz lokomotīves pusi.

Apstājies pie lokomotīves, Korčagins jautāja:

—     Kurš ir komandieris?

Pret viņu pagriezās no galvas līdz kājām ādas uzvalkā iespīlējies vīrs ar bakurētiņām sejā.

—    Esi

Pāvels izvilka no kabatas paketi.

—    Te būs brigādes komandiera pavēle. Parakstieties uz aploksnes.

Komandieris, balstīdams aploksni pret ceļgalu, parakstījās. Pie vidējā

lokomotīves riteņa līkāja kāds stāvs ar eļļas kanniņu. Pāvels redzēja tikai plato muguru, no ādas bikšu kabatas rēgojās nagana spals.

—    Se, saņem parakstu, — vīrs ādas uzvalkā sniedza Pāvelam aploksni.

Pāvels satvēra pavadu, taisīdamies jāt projām. Cilvēks pie lokomotīves izslējās visā augumā un pagriezās atpakaļ. Tai pašā acumirklī Pāvels nolēca no zirga, it kā vējš viņu būtu nopūtis.

—     Artjom, brāļuk!

Gluži notriepies ar mazutu, mašīnists aši nolika eļļas kanniņu un sagrāba jauno sarkanarmieti savos lāča apkampienos.

—     Pavka! Rupuci! Tas taču esi tul — viņš iesaucās, neticēdams tavām acīm.

Bruņu vilciena komandieris pārsteigts vēroja šo ainu. Sarkanarmieši artilēristi nosmējās:

—     Skaties, brālīši satikušies!

Deviņpadsmitajā augustā Ļvovas rajonā Pāvels kaujā pazaudēja cepuri. Viņš apturēja zirgu, bet priekšā eskadroni jau griezās iekšā poļu ķēdēs. Caur ieplakas brikšņiem auļoja Demidovs. Aizdrāzās lejup uz upi, pa ceļam pakliegdams:

—     Divīzijas priekšnieks kritisl

Pāvels sarāvās. Kritis Ļetunovs, viņa varonīgais divīzijas priekšnieks, bezgalīgi drosmīgais biedrs. Mežonīgs niknums sagrāba Pāvelu.

Uzšāvis ar zobena trulo galu piemocītajam Bērim, kam no laužņiem krita asiņainas putas, viņš iebrāzās pašā kaujas ņudzeklī.

—     Cērt nešķīsteņus! Kapāt viņus! Sit poļu šļahtu! Ļetunovu nogalinājuši! — Un trakās dusmās, neredzēdams upuri, cirta stāvam zaļā mundierī. Neprātīgā niknumā par divīzijas priekšnieka nāvi eskadrona vīri sakapāja leģionāru vadu.

Izauļoja laukumā, vajādami bēgošos, bet viņus jau apšaudīja baterija; nāvi šķiezdami, gaisu plosīja šrapneļi.

Pāvelam acu priekšā kā magnijs uzplīvoja zaļa liesma, pērkona grāviens iecirtās ausīs, ar nokaitētu dzelzi apdedzināja galvu. Briesmīgi, ērmoti saļodzījās zeme un sāka virpuļot, gāzdamās uz sāniem.

Pāvelu izsvieda no segliem kā spalviņu. Pārlidojis Bērim pār galvu, viņš smagi triecās pret zemi.

Un pēkšņi iestājās nakts.

DEVĪTĀ NODAĻA

Astoņkājim ir izvalbīta acs, tik liela kā kaķa galva, blāvi sarkana ar zaļu vidu, deg lāsmodama zalgainā gaismā, Ņudz desmitiem taustekļu. Kā čūsku mudžeklis tie lokās, pretīgi čaukstinot zvīņaino ādu. Astoņkājis kustas. Viņš redz to tepat gluži pie pašām acīm. Taustekļi ložņā

pa miesu, tie ir salti un dzeldē kā nātras. Astoņkājis pašauj dzeloni, un tas kā dēle iezīžas viņam galvā un, krampjaini saraudamies, sOc viņa asinis. Viņš jūt, ka asinis no viņa miesām pārlīst astoņkāja uzblī- dušajā rumpī. Bet dzelonis sūc un sūc, un tur, kur tas piezīdies galvai, jūtama neizturama sāpe.

Kaut kur tālu, tālu dzirdamas cilvēku balsis:

—    Kāds viņam pašlaik pulss?

Un otra, sievietes balss, vēl klusāk atbild:

—    Pulss simt trīsdesmit astoņi. Temperatūra trīsdesmit deviņi un pieci. Visu laiku murgo.

Astoņkājis ir pazudis, bet sāpe no dzeloņa palikusi. Pāvels jūt: kādi pirksti pieskaras viņa rokai augšpus delnas. Viņš pūlas atvērt acis, bet plaksti ir tik smagi, ka nav spēka tos pacelt. Kāpēc ir tik karsti? Māte laikam izkurinājusi krāsni. Un atkal kaut kur runā cilvēki:

—    Pulss pašlaik simt divdesmit divi.

Viņš mēģina pacelt plakstus. Bet iekšā ir uguns. Smacīgi.

Dzert, ai, kā gribas dzert! Viņš tūliņ piecelsies, padzersies. Bet kāpēc viņš neceļas? Tikko gribēja pakustēties, taču ķermenis smags, nepaklausīgs, tas nemaz nav viņa ķermenis. Māte tūliņ atnesīs ūdeni. Viņš tai sacīs: «Es gribu ūdeni.» Kaut kas ap viņu kustas. Vai tikai atkal nezogas klāt astoņkājis? Rau, tur jau viņš ir, rau, viņa acu sarkanais spīdums . . .

Iztālēm dzirdama klusa balss:

—    Frosja, atnesiet ūdeni!

Kam bija tāds vārds? Pāvels lūko atcerēties, taču aiz piepūles ieslīgst tumsā. Izpeldēja no tās un atkal atģida: «Gribas dzert.»

Dzird balsis:

—    Liekas, viņš nāk pie samaņas.

Un jau skaidrāk un tuvāk maiga balss:

—     Vai gribat dzert, slimniek?

«Vai tiešām es esmu slims, vai arī to saka kādam citam? Jā, man taču ir tīfs, tā gan.» Un viņš trešo reizi rauga dabūt vaļā plakstus. Beidzot izdodas. Pirmais, ko samana pa pavērušās acs spraudziņu, ir sarkana bumba virs galvas, taču to aizsedz kaut kas tumšs; šis tumšais noliecas pie viņa, un lūpas sajūt cieto glāzes malu un veldzi, dzīvinošu veldzi. Uguns iekšā apdziest.

Apmierināts nočukstēja:

—    Tā, nu ir labi.

—    Slimniek, vai jūs mani redzat?

To vaicā tas tumšais, kas noliecies pār viņu. Jau laizdamies miegā, viņš tomēr paguva atbildēt:

—    Neredzu, bet dzirdu . . .

—    Kas to būtu varējis jacīt, ka viņš paliks dzīvs? Bet paskat vien, izķepurojās. Apbrīnojami sīksts organisms. Jūs, Ņina Vladimirovna, varat būt lepna. Tikai jūs viņu izvilkāt.

Tad sievietes balss, saviļņota:

—     Ai, es esmu ļoti priecīgai

Pēc trīspadsmit dienu ilgas bezsamaņas Korčaginam atgriezās apziņa.

Jaunās miesas negribēja mirt, un pamazām tajās ierietās spēki. Tā bija otrā dzimšana, viss šķita jauns, neparasts. Tikai galva ar neuzveicamu smagumu nekustīgi gulēja ģipša kārbā, un nebija spēka izkustināt to no vietas. Taču varēja jau sajust savu ķermeni un saliekt un atliekt roku pirkstus.

Ņina Vladimirovna, klīniskā kara hospitāļa jaunākā ārste, pie maza galdiņa savā četrstūrainajā istabā šķirstīja biezu burtnīcu ceriņkrāsas vākos. Tajā ar sīku, slīpu rokrakstu bija ierakstītas īsas piezīmes:

«1920. gac/a 26. augustā

Šodien mums no saAitārā vilciena atveda grupu smagi ievainoto. Gultiņā kaktā pie loga noguldīja sarkanarmieti ar sadragātu galvu. Viņam ir tikai septiņpadsmit gadu. Man nodeva žūksnīti dokumentu, kas bija atrasti viņa kabatās, ielikti aploksnē kopā ar ārsta atzīmēm. Viņu sauc Korčagins Pāvels Andrejevičs. Tur bija vēl nobružāta Ukrainas Komunistiskās jaunatnes savienības biedra kartīte Nr. 967, sadriskāta sarkanarmieša grāmatiņa un izraksts no pulka pavēles. Tajā teikts, ka sarkanarmietim Korčaginam par izlūku gājienā sekmīgi izpildītu kaujas uzdevumu izteikta pateicība. Un zīmīte rakstīta, redzams, ar paša roku.

«Lūdzu biedrus manas nāves gadījumā aizrakstīt maniem piederīgajiem: Sepetovka, depo, atslēdzniekam Artjomam Korčaginam.»

Ievainotais ir bez samaņas kopš tā brīža, kad dabūjis triecienu ar Iķembu, kopš 19. augusta. Rīt viņu izmeklēs Anatolijs Stepanovičs.

27. augustā

Šodien aplūkoja Korčagina brūci. Tā ir ļoti dziļa, ielauzts galvaskauss, tāpēc paralizēta visa galvas labā puse. Labajā acī asins izplūdums. Acs uztūkuši.

Anatolijs Stepanovičs gribēja aci izņemt, lai izvairītos no iekaisuma, bet es viņu pierunāju to nedarīt, kamēr ir cerība, ka tūkums atslābs. Viņš bija ar mieru.

Mani vadīja tikai estētiskas jūtas. Ja jauneklis paliks dzīvs, kāpēc, izņemot aci, padarīt viņu par kropli?

Ievainotais visu laiku murgo, svaidās, pie viņa nepārtraukti jādežurē. Es viņam veltu daudz laika. Man ļoti žēl viņa jaunības, un es to gribu atkarot nāvei, ja vien izdosies.

Vakarā pakavējos palātā vairākas stundas pēc maiņas; viņš ir pats grūtākais slimnieks. Ieklausos viņa murgos. Reizēm viņš murgo tā, it kā stāstītu. Es uzzinu daudz ko no viņa dzīves, bet reizēm viņš šausmīgi lamājas, šīs lamas ir drausmīgas. Man nez kāpēc sāpīgi dzirdēt no viņa tādus briesmīgus lamu vārdus. Anatolijs Stepanovičs domā, ka viņš nedzīvošot. Vecais pikti purpina: «Es nesaprotu, kā var tādus—vēl tīros bērnus ņemt armijāl Tas ir nekrietni.»

30. augustā

Korčagins aizvien vēl nav atguvis samaņu. Viņš guļ atsevišķā palātā, kur mēdz ievietot mirējus. Pie viņa, gandrīz ne soli neatiedama, sēž sanitāre Frosja. Izrādās, viņa to pazīst. Viņi kādreiz kopā strādājuši. Ar kādu sirsnīgu uzmanību viņa izturas pret šo slimniekul Tagad arī es jūtu, ka viņa stāvoklis ir bez cerībām.

2. septembrī

Pulkstenis ir vienpadsmit vakarā. Šodien man ievērojama diena. Mans slimnieks Korčagins atguva samaņu, atdzīvojās. Krīze ir pāri. Pēdējās divas dienas negāju uz mājām.

Patlaban nespēju izteikt savu prieku, ka izglābts vēl viens. Mūsu palātā par vienu nāves gadījumu mazāk. Manā nogurdinošajā darbā vislielākais prieks ir slimnieku izveseļošanās. Viņi man pieķeras kā bērni.

Viņu draudzība ir sirsnīga un vienkārša, un šķiroties es dažreiz pat raudu. Mazliet smieklīgi, taču tā ir.

10. septembrī

Šodien uzrakstīju pirmo Korčagina vēstuli tuviniekiem. Viņš raksta, ka ir viegli ievainots, drīz izveseļosies un aizbrauks. Viņš pazaudējis daudz asiņu, ir bāls kā drēbe, vēl ļoti vārgs.

14. septembrī

Korčagins pirmo reizi pasmaidīja. Viņam ir jauks smaids. Parasti viņš ir nopietnāks, nekā viņa gados vajadzētu būt. Atspirgst neparasti ātri. Ar Frosju viņi ir draugi. Bieži redzu Frosju pie viņa gultas. Acīmredzot viņa tam pastāstījusi par mani, protams, saslavējusi pār mēru, un slimnieks sagaida mani ar tikko jaušamu smaidu. Vakar viņš jautāja:

— Kas tie jums, dakter, uz rokas par melniem plankumiem?

Es noklusēju, ka tur atstājuši pēdas viņa pirksti, kad viņš murgos sāpīgi spieda manu roku.

17. septembrī

Rēta Korčagina pierē izskatās labi. Mūs, ārstus, pārsteidz tā tiešām bezgalīgā pacietība, ar kādu ievainotais panes pārsiešanu.

Parasti līdzīgos gādījumos mēdz būt daudz vaidu un untumu. Sis turpretim klusē un, kad triepjam ar jodu vaļējo brūci, saspringst kā stīga. Bieži vien zaudē samaņu, bet vispār pa visu laiku neviena vaida.

Visi jau zina: ja Korčagins vaid, tātad ir zaudējis samaņu. No kurienes viņam tāda izturība? Nezinu.

21. septembrī.

Korčaginu pirmo reizi ratiņos izveda uz hospitāļa lielā balkona. Ar kādu skatienu viņš raudzījās dārzā, cik alkaini elpoja svaigo gaisul Viņa marlē ievīstītajā galvā atsegta tikai viena acs. Sī spožā, kustīgā acs tā raudzījās pasaulē, it kā redzētu to pirmo reizi.

26. septembrī

Šodien mani izsauca lejā uz pieņemamo istabu, tur gaidīja divas meičas. Viena no viņām ir ļoti skaista. Tās lūdza atļauju apmeklēt Kor- faginu. Viņas sauc Toņa Tumanova un Tatjana Buranovska. Toņas vārds man nav svešs. To dažkārt murgos sauca Korčagins. Satikšanos atļāvu.

8. oktobrī

Korčagins pirmo reizi patstāvīgi pastaigājās dārzā. Viņš jau vairākkārt man jautājis, kad varēšot izrakstīties. Es atbildēju, ka drīz. Abas draudzenes nāk pie slimnieka katrā apmeklētāju dienā. Es zinu, kāpēc viņš nevaidēja un vispār nevaid. Uz manu jautājumu viņš atbildēja:

—     Lasiet romānu «Dundurs», tad zināsiet.

14. oktobrī

Korčagins izrakstījās. Mēs šķīrāmies ļoti sirsnīgi. Apsējs no acs ir noņemts, palicis tikai uz pieres. Acs zaudējusi redzi, taču no ārpuses izskatās normāla. Man bija ļoti skumji šķirties no šā labā biedra.

Tā vienmēr: izveseļojas un aiziet no mums, lai varbūt nekad vairs nesastaptos. Atvadoties viņš teica:

—     Būtu labāk kreisā akla, — kā tad es tagad varēšu šaut?

Viņš vēl domā par fronti.»

Pirmajā laikā pēc lazaretes Pāvels dzīvoja pie Buranovskiem, kur bija apmetusies Toņa.

Viņš uzreiz mēģināja iesaistīt Toņu kopējā darbā. Uzaicināja viņu uz pilsētas komjaunatnes sapulci. Toņa bija ar mieru, bet, kad viņa iznāca no istabas, kur bija posusies, Pāvels iekoda lūpu zobos. Viņa bija ģērbusies ļoti smalki, ar nolūku izmeklēti, un viņš neuzdrošinājās vest to pie saviem biedriem.

Toreiz pat iznāca pirmā sadursme. Par Pāvela jautājumu, kālab viņa tā uzposusies, Toņa apvainojās.

— Es nekad nemēdzu pielāgoties vispārējam tonim; ja tev neērti iet ar mani kopā, es palikšu mājās.

Toreiz klubā viņam bija smagi redzēt Toņu tik uzcirtušos starp izbalējušām formas blūzēm un jaciņām . . . Jaunieši uzņēma Toņu kā svešu. Viņa, to juzdama, skatījās uz visiem nicīgi un izaicinoši.

Pāvelu pasauca pie malas preču piestātnes komjaunatnes sekretārs, plecīgs puisis rupjā brezenta kreklā, krāvējs Pankratovs. Uzmeta Pāvelam naidīgu skatienu; pašķielējis uz Toņu, ievaicājās:

—    Vai tu to skaistulīti šurp atvedi, vai?

—    Jā, es, — Korčagins spīvi atbildēja.

—    M-jā … — Pankratovs novilka. — Izskats gan viņai nav mums piemērots, tā kā no buržuāzijas. Kā viņu te ielaida?

Pāvelam deniņos sāka dauzīties.

—    Viņa ir mans biedrs, un es viņu te atvedu. Skaidrs? Viņa nav mums naidīgs cilvēks, tikai nu — par to ģērbšanos — tas gan taisnība, bet nevajag jau ikreiz pēc apģērba etiķeti uzlīmēt. Tik daudz es arī saprotu, ko šurp var vest un ko ne, un te, biedri, nav ko piesieties.

Viņš gribēja pateikt vēl ko rupju, taču savaldījās, saprazdams, ka Pankratovs izsaka vispārības domas, un viss viņa sašutums pārsviedās uz Toņu.

«Es taču viņai teicu! Kāda velna pēc vajadzīga šī švītība?»

Kopš šā vakara viņu draudzība sāka irt. Ar rūgtumu un izbrīnu Pāvels vēroja, kā sabrūk tāda šķietami stipra draudzība.

Pagāja vēl dažas dienas, un katra tikšanās, katra saruna viesa aizvien lielāku svešību un neapjaustu naidīgumu viņu attiecībās. Toņas lētais individuālisms kļuva Pāvelam nepanesams.

Abiem bija skaidrs, ka attiecības jāpārtrauc.

Šodien viņi abi bija atnākuši nedzīvām, rūsainām lapām piebirušajā Tirgoņu dārzā, lai pateiktu viens otram pēdējo vārdu. Stāvēja pie ba- lustrādes kraujas galā, lejā vizmoja plašie, pelēkie Dņepras ūdeņi; pa milzenīgā tilta apakšu pret straumi kūlās velkonis, gurdi plakšķinot ūdeni riteņu spārniem, vilkdams divas vēderainas strūgas. Rieta saule krāsoja zeltainiem lāsumiem Truhanovas salu un svieda spožas liesmas namiņu rūtīs. »

Toņa lūkojās zelta staros un ar dziļām skumjām noteica:

—    Vai tiešām mūsu draudzība izdzisīs, kā patlaban dziest saule?

Viņš skatījās tajā, acu nenovērsis; cieši savilcis uzacis, klusu al bildēja:

—    Toņa, mēs par to jau runājām. Tu, protams, zini, ka es tevi mīlēju un vēl tagad mana mīlestība var atgriezties, bet tad tev jābūt ar mums. Es vairs neesmu tas Pavluša, kas biju agrāk. Es būtu slikts vīrs, ja tu domā, ka man jāpieder vispirms tev un tad partijai. Bet es piederēšu vispirms partijai un tad tev un pārējiem tuviniekiem.

Toņa skumji raudzījās upes zilumā, un acis viņai pildījās asarām.

Pāvels vēroja viņas pazīstamo profilu, kuplos, kastaņbrūnos matus, un sirdī viņam uzbangoja žēlums pret meiteni, kas kādreiz bija tik mīļa un tuva.

Viņš vāri uzlika roku tai uz pleca.

—    Pamet visu, kas tevi saista. Nāc pie mums. Kopā galēsim kungus. Mums ir daudz labu meiču, viņas līdz ar mums nes visu nežēlīgās cīņas smagumu, līdz ar mums iztur visus grūtumus. Viņas varbūt nav tik izglītotas kā tu, bet kāpēc, kāpēc tu negribi būt ar mums? Tu saki, ka Čuža- ņins gribējis tevi iegūt ar varu, bet tas taču ir izdzimtenis, nevis cīnītājs. Tu saki, tevi esot saņēmuši naidīgi, bet kāpēc tad tu saposies kā uz buržuju balli? Lepnums kūdīja: nepielāgošos, sak, netīrām formas blūzēm. Tev atradās drosme iemīlēt strādnieku, bet ideju iemīlēt nevari. Man žēl no tevis šķirties un gribētos paturēt tevi labā atmiņā.

Viņš apklusa.

Otrā dienā Pāvels uz ielas ieraudzīja pavēli ar guberņas Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāja 2uhraja parakstu. Sirds viņam nodrebēja. Ar mokām viņš ielauzās pie matroža — negribēja laist. Tādu traci sacēla, ka sargi jau arestēt grasījās. Tomēr ielauzās.

Sastapšanās ar Fjodoru bija sirsnīga. Fjodoram šāviņš bija norāvis roku. Tūliņ norunāja par darbu.

—    Žņaugsim kontrrevolūciju tepat, kamēr vēl neesi sastiprinājies frontei. Rīt pat atnāc, — 2uhrajs piesacīja.

Cīņa ar baltpoļiem bija galā. Sarkanās armijas, nonākušas turpat jau pie Varšavas mūriem, bija iztērējušas visus materiālos un fiziskos spēkus; atrautas no savām bāzēm, tās nejaudāja ieņemt pēdējo robežu

un atkāpās. Notika «brīnums pie Vislas», kā poļi dēvēja sarkano atkāp šanos no Varšavas. Baltpanu Polija palika dzīva. Sapni par Polijas pa domju sociālistisko republiku pagaidām neizdevās realizēt.

Asinīm pārplūdusī zeme prasīja atelpu.

Pāvelam neizdevās satikt savējos, jo Sepetovku atkal bija ieņēmuši baltpoļi un tā uz laiku bija kļuvusi par frontes robežu. Bija ievadītas miera sarunas. Dienas un naktis Pāvels pavadīja Ārkārtējā komisijā, izpildīdams dažādus uzdevumus. Dzīvoja viņš Fjodora istabā. Uzzinājis, ka pilsētiņu ieņēmuši poļi, Pāvels saskuma:

—    Tad jau iznāk, Fjodor, ka māte paliks viņpus robežas, ja pamiers tā beigsies?

Fjodors gan viņu mierināja:

—    Droši vien robeža caur Goriņu ies pa upi. Tā ka pilsēta paliks mums. Drīz dabūsim zināt.

No poļu frontes divīzijas pārsvieda uz dienvidiem. Izmantodams atelpu, no Krimas izlīda Vrangelis. Un pa to laiku, kamēr republika sasprindzināja visus spēkus poļu frontē, Vrangeļa pulki virzījās gar Dņepru no dienvidiem uz ziemeļiem, spiezdamies uz Jekaterinoslavas guberņu.

Lai likvidētu šo pēdējo kontrrevolūcijas perēkli, izmantodama apstākli, ka beidzas karš ar poļiem, Padomju zeme pārvietoja savas armijas uz Krimu.

Caur Kijevu uz dienvidiem devās ešeloni ar karavīriem, vezumiem, lauka virtuvēm, lielgabaliem. Transporta iecirkņa Ārkārtējā komisijā kūsāja drudžains darbs. Visa šī vilcienu straume radīja sastrēgumu, un tad stacijas pieblīvējās līdz pēdējai iespējai un kustība apstājās, jo nebija neviena brīva ceļa. Bet aparāti svieda ārā lenšu sloksnītes ar ultimatīvām telegrammām. Tanīs tika pavēlēts atbrīvot ceļu tādai un tādai divīzijai. Līda ārā bezgalīgas, svītriņām izraibinātas sloksnītes, un katra vēstīja: «ārpus kārtas … ar kaujas pavēli . . . bez kavēšanās atbrīvot ceļu . . .» Un gandrīz katra brīdināja, ka par neizpildīšanu vainīgos tiesās revolucionārais kara tribunāls.

Un atbildīga par sastrēgumu bija Transporta iecirkņa Arkārtjjn ko

misija.

Naganus vicinādami, te lauzās iekšā karaspēku daju komandieri, pieprasīdami, lai saskaņā ar tādu un tādu armijas komandiera telegrammu ar tādu un tādu numuru bez kavēšanās virza uz priekšu viņu ešelonus.

Neviens no viņiem negribēja ne dzirdēt, ka tas nav iespējams. «Kaut izstiepies, bet laid uz priekšu!» Un sākās negantas lamas. Sevišķi sarežģītos gadījumos steidzīgi izsauca Zuhraju. Tad iekaisušie ļaudis, kas jau bija gatavi apšaut cits citu, nomierinājās.

žuhraja tvirtais, salti mierīgais stāvs un stingrā balss, kas nepieļāva iebildumus, lika izrautos naganus bāzt atpakaļ makstīs.

Pāvels parasti izspraucās no istabas uz perona ar skaudru sāpi galvā. Ārkārtējās komisijas darbs ārdīja nervus.

Reiz uz lādiņu kastēm piekrautas vilciena platformas Pāvels ieraudzīja Serjožu. Bruzžaks novēlās no platformas viņam taisni virsū, tikko nepa- sita gar zemi un cieši apkampa.

—    Pavka, velna puika! Es tak tevi uzreiz pazinu.

Draugi nezināja, ko lai jautā viens otram, ko lai stāsta. Tik daudz taču bija pārdzīvots pa šo laiku! Jautāja un, atbildi negaidīdami, atbildēja paši. Pat nepamanīja svilpienus. Tikai kad vagons lēnām sāka slīdēt projām, atraisījās no apkampieniem.

Ko varēja darīt? Satikšanās pārtrūka, vilciens aizvien paātrināja gaitu. Un, lai nepaliktu pakaļ, Serjoža pēdējo reizi vēl ko pakliedza draugam un metās skriet pa peronu, ķerdamies pie atvērtajām preču vagona durvīm; vairākas rokas viņu satvēra un ierāva iekšā. Bet Pāvels stāvēja un noskatījās pakaļ, un tikai tagad attapa, ka Serjoža nezina par Vaļas nāvi. Serjoža taču nebija dzimtajā pilsētā bijis. Un viņš, Pāvels, sastapšanās pārsteigts, nebija draugam to pateicis.

«Lai brauc mierīgs — labi, ka nezina,» Pāvels nodomāja. Viņš nezināja, ka redz draugu pēdējo reizi. Nezināja arī Sergejs, stāvēdams uz vagona jumta ar krūtīm pret rudens vēju, ka dodas pretim nāvei.

—     Sēsties jel, Serjoža, — raudzīja viņu pierunāt Dorošenko, sarkanarmietis ar mugurpusē izdegušu šineli.

—    Nekas, mēs ar vēju esam draugos. Lai izpūš, — Serjoža smiedamies atteica.

Pēc nedēļas viņš krita pirmajā kaujā rudenīgajā Ukrainas stepē.

No tāluma atšāvās akla lode.

Viņš nodrebēja no trieciena. Paspēra soli pretim svelošai sāpei, kas plosīja krūtis, sagrīļojās, neiekliedzās, apskāva gai,su, kvēli piespieda rokas pie krūtīm un pieliecies, it kā gatavodamies lēcienam, ar pēkšņi sasmagušo ķermeni triecās pret zemi, un viņa gaiši zilās acis palika stingi raugāmies stepes bezgalībā.

Nervozie darba apstākļi Ārkārtējā komisijā ļauni ietekmēja Pāvela vēl vārgo veselību. Bieži uznāca kontūzijas radītās sāpes, un beidzot pēc divām bezmiega naktīm viņš zaudēja samaņu.

Tad viņš runāja ar 2uhraju:

—    Kā tu domā, Fjodor, vai būtu pareizi, ja es pārietu uz citu darbu? Es ļoti vēlētos iet uz galvenajām darbnīcām strādāt savā arodā, bet te es jūtu, ka man spēki netur. Komisijā man teica, ka es karadienestam nederot. Bet te ir slimāk nekā frontē. Sīs divas dienas, kamēr likvidējām Sutira bandu, mani pavisam sabeigušas. Man vajag atņemt elpu pēc apšaudes. Tu, Fjodor, saproti, ka no manis iznāk vājš čekists, ja ar mokām turos kājās.

Zuhrajs noraizējies uzlūkoja Pāvelu.

—    Jā, tu izskaties ne visai . . . Vajadzēja tevi jau agrāk atbrīvot, esmu vainīgs, darba karstumā nebiju pamanījis.

Pēc šās sarunas Pāvels ieradās komjaunatnes guberņas komitejā ar papīru, kurā bija rakstīts, ka viņš, Korčagins, tiek nosūtīts komitejas rīcībā.

Kustīgs zeņķis ar nebēdīgi uz deguna uzrautu žokejcepuri, aši pārlaidis acis papīriņam, jautri pamirkšķināja Pāvelam:

—    No Čekas? Patīkama iestāde. Lūdzu, mēs tev darbiņu iegrozīsim viens divi. Mums jauniešu vajag kā ēst. Kur tevi lai liek? Guberņas pārtikas komitejā — gribi? Nē? Nevajag ar. Brauksi uz piestātnes aģit- bāzi? Nē? Nu, žēl! Laba vietiņa, trieciennieku deva.

Pāvels pārtrauca puisi:

—    Es gribētu uz dzelzceļa, galvenajās darbnīcās.

Tas izbrīnā pavērās viņā.

— Galvenajās darbnīcās? Hm . . . tur mums cilvēku nevajag. ViipAr, aizej pie Ustinovičas. Viņa tevi kaut kur iekārtos.

Pēc īsas sarunas ar melnīgsnēju meiču tika nolemts: Pāvels ies uz darbnīcām par komjaunatnes kolektīva sekretāru, neatraujoties no

ražošanas.

Sai laikā pie Krimas vārtiem, šaurajā pussalas pāržmaugā uz vecajām robežām, kas savā laikā šķīra Krimas tatārus no aizkrāciešu sētām, stāvēja atjaunotais un ar saviem nostiprinājumiem draudīgais baltgvardu cietoksnis — Perekops.

Krimā aiz Perekopa, juzdamās pilnīgā drošībā, degvīna tvanā rīstījās no visām zemes malām šeit sadzītā, bojāejai nolemtā vecā pasaule.

Un drēgnā rudens naktī desmitiem tūkstošu darba tautas dēlu iebrida jūras šauruma aukstajā ūdenī, lai pa nakts melnumu pārietu Sivašu un no mugurpuses triektos virsū ienaidniekam, kas bija ieracies nocietinājumos. Tūkstošu vidū brida arī Ivans Zarkijs, saudzīgi nesdams uz galvas savu ložmetēju.

Un, kad, gaismai svīstot, Perekops sāka vārīties bezprātīgā drudzī, kad tūkstoši cauri aizsprostiem tiešā triecienā gāzās virsū cietoksnim Ļitovas pussalā, balto aizmugurē kāpa malā pirmās Sivašu pārgājušās kolonnas. Un viens no pirmajiem, kas iztrausās uz oļainā krasta, bija Zarkijs.

Iedegās neredzēti nežēlīga kauja. Balto kavalērija mežonīgā, zvēriskā niknumā brāzās virsū cilvēkiem, kas līda ārā no ūdens. Zarkija ložmetējs šļakatām sēja nāvi, ne reizi neapstādamies savā skrējienā. Cilvēki un zirgi kaudzēm palika guļam zem svina lietus. Drudžainā steigā Zarkijs lika ložmetējā arvien jaunus un jaunus diskus.

Perekops vārījās simtiem lielgabalu dļjnā. Šķita, pati zeme iegāzusies bezdibeņa dzīlē, un, mežonīgiem kaucieniem vagodami debesis, nāvi sēdami, sprāga tūkstošiem šāviņu, sabirzdami sīkās šķembās. Saārdītā, saplosītā zeme melniem blāķiem lidoja gaisā, aizsegdama sauli.

Nezvēra galva bija samīta, un Krimā ieplūda sarkana straume, ieplūda pirmās jātnieku armijas divīzijas, briesmīgas savā pēdējā triecienā. Krampjainu baiļu sagrābti, baltgvardi panikā ielenca piestātnēs atejošos tvaikoņus.

Republika sprauda Sarkanā Karoga zelta aplīšus pie nodriskātajām formas blūzēm pret to vietu, kur pukstēja sirds, un starp tām bija arī ložmetējniekā komjaunieša Ivana Žarkija blūze.

Mieru ar poļiem noslēdza, un pilsētiņa, kā jau Žuhrajs bija cerējis, palika Padomju Ukrainai. Par robežu kļuva upe trīsdesmit piecus kilometrus no pilsētiņas. Neaizmirstamajā 1920. gada decembra rītā Pāvels ieraudzīja pazīstamās vietas.

Izkāpa uz sniegu aizputināta perona, uzmeta paviršu skatienu izkārtnei «Sepetovka I» un tūliņ nogriezās pa kreisi uz depo. Jautāja pēc Artjoma, bet atslēdznieka tur nebija. Viņš savilka ciešāk šineli un ātrā gaitā soļoja cauri mežam uz pilsētiņu.

Marija Jakovļevna atskatījās, izdzirdusi klauvējam pie durvīm, un aicināja ienākt. Un, kad pa durvīm iespraucās apsnidzis stāvs, viņa uzreiz pazina mīļo dēla seju, tvēra ar roku pie sirds un nejaudāja izteikt ne vārda aiz pārmērīgā prieka.

Ar visu izdēdējušo augumu pieplaka dēlam pie krūtīm un, apbērdama viņa seju neskaitāmiem skūpstiem, raudāja prieka asaras.

Bet Pāvels, apskāvis māti, lūkojās viņas sāpju un gaidu izmocītajā, grumbu izvagotajā sejā, klusēja un gaidīja, kad viņa nomierināsies.

Laime atkal iemirdzējās novārgušās sievietes acīs, un visas šīs die- nn\ māte nevarēja vien izrunāties, nevarēja vien noskatīties dēlā, ko n«l>ija vairs cerējusi sagaidīt. Viņas priekam nebija gala, kad pēc dienam trim naktī istabiņā ievēlās arī Artjoms ar karavīra somu plecos.

Mazajā Korčaginu mājoklītī bija atgriezušies tā iemītnieki. Pēc • jrdtiem pārbaudījumiem un likstām sastapās brāļi, paglābušies no nives, . .

—    Ko tad jūs tagad darīsiet? — Marija Jakovļevna jautāja dēliem.

—     Ķersimies atkal pie gultņiem, māt, — Artjoms atbildēja.

Bet Pāvels, padzīvojis divas nedēļas mājās, aizbrauca atkal uz Kijevu, kur viņu gaidīja darbs.

OTRA DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Pusnakts. Jau sen savu salauzīto rumpi aizvilcis garām pēdējais tramvajs. Mēness pārplūdinājis palodzi ar stingu gaismu. Kā zilgans pārklājs mēnesstars nogūlis pār gultu, atdodams krēslai pārējo istabas daļu. Kaktā uz galda zem lampas abažūra gaismas aplītis. Rita zemu noliekusies pār biezu burtnīcu — savu dienasgrāmatu.

«24. maijā» — uzmeta viņas zīmuļa smailais galiņš.

«Es atkal mēģinu pierakstīt savus iespaidus. Atkal tukša vieta. Pusotra mēneša pagājis, un nav uzrakstīts ne vārds. Ir jāsamierinās ar šīm drumslām.

Kad gan lai atrod laiku dienasgrāmatai? Lūk, patlaban ir nakts, un es rakstu. Miegs bēg. Darbā uz CK aizbrauc biedrs Segals. Sī vēsts mūs visus apbēdināja. Brīnumjauks cilvēks ir mūsu Lazars Aleksandro- vičs. Tikai tagad saprotu, kāda bagātība mums visiem bija draudzība ar viņu. Protams, ar Segala aizbraukšanu izjuks dialektiskā materiālisma pulciņš. Vakar bijām pie viņa līdz vēlai naktij, pārbaudījām mūsu še- fībai pakļauto sasniegumus. Atnāca guberņas komitejas sekretārs Akims, pretīgais uzskaites daļas pārzinis Tufta. Nevaru ciest šo viszini! Segals staroja. Viņa skolnieks Korčagins spoži iznesa cauri Tuftu partijas vēsturē. Jā, šie divi mēneši nav pagājuši velti. Nav žēl pūļu, ja tās dod tādus panākumus. Klīst baumas, ka 2uhrajs pārejot strādāt Kara apgabala Sevišķajā nodaļā. Kāpēc tā, nezinu.

Lazars Aleksandrovičs atstāja man savu skolnieku.

— Pabeidziet iesākto, — viņš sacīja, — neapstājieties pusceļā. Gan jums, Rita, gan viņam ir vienam no otra ko pamācīties. Jauneklis nav vēl gluži ticis laukā no pašplūsmas. Dzīvo ar jūtām, kas viņā it kā rūgst, un šo jūtu brāzmas aizsviež viņu sāņus. Cik es jūs pazīstu, Rita, jūs vislabāk pratīsiet viņu vadīt. Vēlu jums sekmes. Neaizmirstiet rakstīt man uz Maskavu, — Segals atvadoties sacīja.

Šodien no CK atsūtīja jauno Solomenkas rajona komitejas sekretāru 2arkiju. Es viņu pazīstu no armijas laikiem.

Rīt Dmitrijs atvedīs Korčaginu.

Aprakstīšu Dubavu. Vidēja auguma. Spēcīgs, muskuļains. Komjaunatnē no astoņpadsmitā gada, partijā no divdesmitā. Tas ir viens no tiem trim, kurus izslēdza no komjaunatnes guberņas komitejas par piederību pie «strādnieku opozīcijas». Mācīšanās ar viņu nebija viegla. Katru dienu viņš norāva plānu, apbērdams mani ar jautājumiem, novirzīdams no temata. Jureņevai, manai otrai 'skolniecei, un Dubavam bieži iznāca saskriešanās. Pašā pirmajā vakarā, noskatījis Olgu no galvas līdz kājām, viņš piezīmēja:

— Tev, vecenīt, ietērps nav pilnīgs. Vajdzīgas ar Adu «ļilūti* l>lk»»v l>>«ii, budjonovka un zobens, citādi — ne šis, ne tas.

Olga nepalika parādā, un man vajadzēja šķirt viņus laukA. Dultnvn, Imkas, ir Korčagina draugs. Šodien pietiks. Gulēt.»

Zeme svelmes izmocīta. Stacijas gaisa tilta margas nokaitušas līdi kvēlei. Augšup kāpa slābani, tveicē pārguruši ļaudis. Tie nebija pa%« /ieri. Pa tiltu staigāja galvenokārt no dzelzceļa rajona uz pilsētu.

No augšējā pakāpiena Pāvels ieraudzīja Ritu. Tā bija atnākusi uz vilcienu pirms viņa un vēroja cilvēkus, kas kāpa lejup.

Soļus trīs atstatu Korčagins apstājās ieblakām Ustinovičai. Viņa to nepamanīja. Pāvels aplūkoja viņu ar neizprotamu, dīvainu ziņkāri. Rita bija svītrotā blūzītē, zilos, paīsos, vienkāršas drānas svārciņos, mīkstā hromādas jaka pārmesta pār plecu. Nepaklausīgā matu cepure ieskāva tumši iedegušo seju. Viņa stāvēja, viegli atmetusi galvu un piemiegusi acis spožajā gaismā. Pirmo reizi Korčagins skatījās uz savu draugu un skolotāju tādām acīm, un pirmo reizi viņam iešāvās prātā domas, ka Rita ir ne tikvien guberņas komitejas biroja locekle, bet arī . . . Un, notvēris sevi pie tādām «grēcīgām» domām, sapīcis uzsauca viņai:

— Jau veselu stundu es skatos uz tevi, bet tu mani neredzi. Laiks iet, vilciens jau stāv.

Viņi tuvojas dienesta ieejai, kas veda uz peronu.

Vakar guberņas komiteja bija nozīmējusi Ritu par savu pārstāvi uz kādu no apriņķa konferencēm. Viņai palīgā norīkoja Korčaginu. Šodien viņiem vajadzēja sēsties vilcienā, bet tas nemaz nebija tik viegli izdarāms. Reto vilcienu atiešanas reizēs stacijas ēkā valdīja visvarenā kon- trolkomisija piecu cilvēku sastāvā, bez komisijas caurlaides nevienam nebija tiesību iziet uz perona. Visas pieejas un izejas apsargāja aizsprosta nodaļa. Vilciens, kas bija pilns līdz pēdējai iespējai, varēja aizvest labi ja desmito daļu no tiem, kas tīkoja aizbraukt. Neviens negribēja palikt atpakaļ, dienām ilgi gaidīt nejaušu vilcienu. Tūkstošiem cilvēku lauzās ap ieejām, pūlēdamies aizcīnīties līdz nesasniedzamajiem zaļajiem vagoniem. Stacijas ēka tais dienās pārdzīvoja īstu aplenkumu, kas dažkārt pārvērtās kautiņā.

Pāvels un Rita velti izmēģinājās tikt uz perona.

Pārzinādams visas ieejas un izejas, Pāvels izveda savu ceļabiedreni caur bagāžas telpu. Ar pūlēm viņi aizspraucās līdz ceturtajam vagonam. Pie vagona durvīm, atvairīdams blīvo pūli, stāvēja karstumā satvīcis čekists un atkārtoja jau simto reizi:

—    Es jums saku, ka vagons ir pārpildīts, bet uz buferiem un jumta saskaņā ar rīkojumu nevienu nelaidīsim.

Viņam virsū dzinās satracināti ļaudis, grūzdami pie deguna kontrol- komisijas biļetes uz ceturto vagonu. Niknas lamas, kliedzieni, grūstīšanās pie katra vagona. Pāvels redzēja, ka iekāpt šajā vilcienā parastā veidā neizdosies, taču jābrauc bija, citādi varēja izjukt konference.

Pasaucis Ritu pie malas, viņš tai izstāstīja savu darbības plānu: viņš iesprauksies vagonā, atvērs logu un pa to ievilks Ritu. Citādi nekas nesanāks.

—     Dod man savu jaku, tā ir labāka par jebkuru mandātu.

Pāvels paņēma no viņas jaku, uzvilka mugurā, pārlika jakas kabatā savu naganu, tīšām pavilkdams spalu ar auklu uz āru. Atstājis somu ar pārtiku Ritai pie kājām, devās uz vagonu. Nekautrīgi izgrūstījis pasažierus, ieķērās kāpnīšu rokturī.

—     Ei, biedri, kurp tu?

Pāvels atskatījās uz plecīgo čekistu.

—    Esmu no Apgabala Sevišķās nodaļas. Tūliņ pārbaudīsim, vai visiem, kas iekāpuši, ir kontrolkomisijas biļetes, — Pāvels pateica balsī, kas neļāva šaubīties par viņa pilnvarām.

čekists pameta acis uz viņa kabatu, norausa piedurknē sviedrus no pieres un vienaldzīgi noteica:

—    Nu, ko tur, pārbaudi, ja vari tikt iekšā.

Laizdams darbā rokas, plecus un brīžam arī dūres, kāpdams citiem uz pleciem, vilkdamies uz rokām, ķerdamies pie augšējiem plauktiem, klausīdamies lamu krusā, Pāvels tomēr aizcīnījās līdz vagona vidum.

—    Kurp tevi nelabais trenc, kaut tu trīskārt nolādēts! — viņam uzbļāva tukla sieva, kad viņš, no augšas kāpdams, uzspēra kāju tai uz ceļa. Sieva ar savu septiņu pudu miesas būvi bija iespiedusies uz apakšējā sola malas, starp ceļiem iemiegusi eļļas kannu. Tādām kannām, kastēm, maisiem un groziem bija piekrauti visi plaukti. Vagonā navarfljn ne elpu atņemt.

Uz sievišķa lamām Pāvels atsaucās ar jautājumu:

—    Jūsu kontrolbiļeti, pilsonei

—    Ko tādu? — tā nikni atgremza nelūgtajam kontrolierim.

No paša augšējā plaukta nokārās īsts zagļa pauris un rešņā basā

ieducinājās:

—    Vaska, kas tas tāds par tipu te uzkūlies? Iedod viņam ceļazīmi uz «tārpu bāzi».

Taisni Korčaginam virs galvas parādījās tas, ko acīmredzot sauca par Vasku. Zaļoksnējs puisis spalvainām krūtīm blenza Korčaginā milzīgām vērša acīm.

—    Ko sievietei uzbāzies? Kas par biļeti?

No sānu plaukta karājās četri pāri kāju. Šo kāju īpašnieki sēdēja saķērušies, enerģiski skraukšķinādami saulespuķu sēklas. Seit acīmredzot brauca labi sadziedējusies rūdītu maišelnieku, pieredzējušu dzelzceļa marodieru banda. Nebija laika ar viņiem piņķēties, vajadzēja iedabūt vagonā Ritu.

—    Kam šī kaste? — viņš jautāja pavecākam dzelzceļniekam, rādīdams uz koka kārbu pie loga.

—    Eku tās meitiškas, — tas pamāja uz resnām kājām brūnās zeķēs.

Vajadzēja atvērt logu. Kaste traucēja. Kur nolikt to nebija. Pacēlis

kasti rokās, Pāvels to padeva īpašniecei, kas sēdēja uz augšējā plaukta.

—     Paturiet, pilsone, vienu acumirkli, es atvēršu logu.

—    Ko tu svešas mantas aiztiec? — ietarkšķējās plakandegune meiča, kad viņš iecēla kasti tai klēpī.

—    Motjka, ko tas pilsonis te ārdās? — viņa griezās pēc palīdzības pie sava kaimiņa. Tas, no plaukta nenokāpdams, ar sandalē ieauto kāju iespēra Pāvelam pa muguru.

—    Ei tu ūdensgalvai Tinies projām, kamēr neesmu tev sagāzis pa ķiveril

Pāvels klusēdams pacieta spērienu mugurā. Zobus lūpā iecirtis, vēra vaļā logu.

—    Biedri, pavirzies mazdrusciņ, — viņš palūdza dzelzceļnieku.

Atbrīvodams vietu, pastūma nost kādu kannu un nostājās cieši pie loga. Rita bija pie vagona, aši pasniedza viņam somu. Uzmetis somu uz ceļiem sievišķim ar eļļas kannu, Pāvels noliecās un, satvēris Ritu aiz rokām, vilka viņu augšā. Nepaspēja aizsprosta nodaļas sarkanarmietis šo noteikumu pārkāpšanu pamanīt un aizkavēt, kad Rita jau bija vagonā. Tūļīgajam sarkanarmietim neatlika nekas cits kā izlamāties un atiet no loga. Ritas ierašanos vagonā visa mai- šelnieku kompānija saņēma ar tādu brēku, ka Rita samulsa un uztraucās. Viņai nebija kur nokāpt, un viņa stāvēja uz apakšējā sola maliņas, turēdamās pie augšējā roktura. No visām malām bira lamas. Augšā rešņais bass norēca:

—    Eku nešķīstenis, pats ielīda un skuķi velk līdzi!

Un kāds neredzams augšā nopīkstēja:

—    Motjka, šķil viņam reiz pa purslām!

Meitiška grasījās likt koka kasti Korčaginam uz galvas. Visapkārt bija svešas, derdzīgas sejas. Pāvels nožēloja, ka Rita ir te, taču vajadzēja kaut kā iegrozīties.

—    Pilsoni, izvāc savus maisus no ejas, lai biedrenei tiek kur stāvēt, — viņš uzrunāja to, kuru

«mīca par Motjku, bet par atbildi saņēma tik cinisku frāzi, ka pietvīka liti/ ausim. Virs labās uzacs sāka bieži un sāpīgi durstīt. — Pagaidi, itālieti, par to tu man vēl atbildēsi, — ar mokām valdīdamies, viņi pelnīta huligānam, bet tai pašā mirklī saņēma kājas spērienu pa galvu.

—    Vaska, uzbāz viņam vēl vienu lukturil — no visām malām ūkšināja.

Viss, ko Pāvels tik ilgi bija apvaldījis sevī, izlauzās uz āru, un, kā

vienmēr šādos brīžos, viņa kustības kļuva straujas un asas.

—    Ak jūs, spekulantu riebekļi, ņirgāties domājat? — Pasviedies uz rokām kā uz atsperēm, Pāvels uztrausās uz otrā plaukta un no visa x|>tka iebelza ar dūri Motjkam pa bezkaunīgo purnu. Iebelza ar tādu \|>aru, ka spekulants novēlās lejā nez kam uz galvas.

—    Nost no plaukta, riebekļi, citādi apšaušu visus kā suņusl — Kor- i'ngins pārskaities kliedza, vicinādams naganu tiem četriem gar degunu.

Iznāca pavisam citādi. Rita vērīgi sekoja visam, gatava šaut ikvienam, kas mēģinātu ķerties klāt Korčaginam. Augšējais plaukts viens divi bija tukšs. Blēžu bars steigā evakuējās uz blakus nodalījumu.

Apsēdinājis Ritu uz brīvā plaukta, Pāvels tai pačukstēja:

—     Sēdi šeit, es ar viņiem vēl norēķināšos.

Rita viņu aizturēja.

—    Vai tiešām tu vēl kausies?

—    Nē, es tūliņ būšu atpakaļ, — viņš to mierināja.

Pāvels atkal atrāva logu un pa to izlēca uz perona. Pēc dažām minūtēm viņš jau stāvēja Transporta iecirkņa Ārkārtējā komisijā pie galda, aiz kura sēdēja Burmeisters, Pāvela bijušais priekšnieks. Uzklausījis viņu, latvietis deva rīkojumu izvākt visus no vagona un visiem pārbaudīt dokumentus.

—    Es taču teicu, ka vagonus iekāpšanai padod jau pilnus ar mai- ielniekiem, — Burmeisters pukojās.

Desmit čekistu vienība iztīrīja vagonu. Pāvels pa vecam paradumam palīdzēja pārbaudīt visu vilcienu. Aiziedams no Ārkārtējās komisijas, viņš nebija sarāvis sakarus ar saviem draugiem un, strādādams par jauniešu kolektīva sekretāru, aizsūtījis darbā uz Transporta iecirkņa Ārkārtējo komisiju ne mazumu krietnu komjauniešu. Pabeidzis pārbaudi, Pāvels atgriezās pie Ritas. Vagonu pildīja jauni pasažieri — komandētie un sarkanarmieši.

Trešā stāva plauktā pašā kaktiņā bija palikusi tikai vietiņa Ritai.

—     Nekas, kaut kā saspiedīsimies, — sacīja Rita.

Vilciens sāka kustēties.

Gar logu aizpeldēja tuklā sieva uz savas maisu kaudzes.

—     Maņka, kur mana kanna? — atskanēja viņas kliedziens.

Sēdēdami šaurajā spraugā, ko saiņi norobežoja no pārējiem braucējiem, Rita un Pāvels pilnām mutēm tiesāja maizi ar āboliem, jautri atcerēdamies neseno, ne visai jautro epizodi.

Vilciens līda gausi. Pārkrautie, izļodzījušies vagoni, pārkaltušajām virsām čīkstot un krakstot, noraustījās ik sliežu salaidumā. Vakars ielūkojās vagonā ar krēslainu zilumu. Un tad nakts ar melnu tumsu aizvilka atvērtos logus. Vagonā biezēja tumsa.

Rita nogurusi aizsnaudās, nolikusi galvu uz somas. Pāvels sēdēja uz plaukta malas, kājas pār malu pārkāris, un smēķēja. Arī viņš jutās noguris, bet nebija kur atgulties. Pa logu plūda nakts vēsums. No grūdiena Rita pamodās. Viņa pamanīja Pāvela smēķa uguntiņu. «Tā viņš var nosēdēt līdz rītam. Skaidrs, ka negrib mani traucēt,» Rita nodomāja.

—    Biedri Korčaginl Metiet pie malas buržuāziskos aizspriedumus un liecieties atpūsties, — viņa pa jokam ieteicās.

Pāvels atgūlās viņai līdzās un tīksmi izstaipīja notirpušās kājas.

—    Rīt mums milzums darba. Guli, kausli. — Viņas roka paļāvīgi apskāva draugu, un tas sajuta viņas matus pieskārāmies pie vaiga.

Rita viņam bija neaizskarama. Tā bija viņa draugs un biedrs ceļā uz mērķi, viņa politiskais vadītājs, un tomēr tā bija sieviete. Pirmoreiz viņš to bija sajutis p'e tilta, lūk, kāpēc šis apskāviens viņu tā satrauca. Pāvels juta dziļo, mierīgo elpu, kaut kur pavisam tuvu viņas lūpas. Tuvums izraisīja neatvairāmas alkas atrast šīs lūpas. Sasprindzinājis gribu, viņš apspieda šīs alkas.

It kā uzminējusi viņa jūtas, Rita tumsā pasmaidīja. Viņa jau bija izjutusi gan kaisles prieku, gan zaudējuma šausmas. Diviem boļševikiem viņa bija dāvājusi savu mīlu. Un abus bija aizrāvušas baltgvardu lodes. Viens bija drosmīgais milzis, brigādes komandieris, otrs — jauneklis ar skaidrām acīm.

Drīz riteņu klaboņa iešūpoja Pāvelu miegā. Tikai rītā viņu pamodināja lokomotīves rēciens . . .

Rita sāka veļu pārnākt savā istabā. Reti atveramajā burtnīca ra<l.i% v*l daži īsi ieraksti.

«It. augustā

Guberņas konferenci beidzām. Akims, Mihailo un citi aizbrauca uz llarkovu uz Visukrainas konferenci. Uz maniem pleciem uzvēlās visa Inhnika. Dubava un Pāvels saņēma mandātus uz guberņas komiteju. Kopi Dmitriju aizsūtījām par Pečerskas rajona komjaunatnes komitejas vikretāru, viņš vairs pa vakariem nenāk uz mācībām. Viņu apkrāvuši ar darbiem. Pāvels vēl mēģina mācīties, bet reizēm man nav laika, reizēm atkal viņu kaut kur aizsūta. Sakarā ar saasinājušos stāvokli uz īlielzceļa viņiem ir pastāvīga mobilizācija. Zarkijs vakar bija pie manis, nemierā, ka mēs viņam noņēmuši jauniešus, saka, pašam vajagot kā ēst.

23. augustā

Šodien eju pa gaiteni, skatos—pie pārvaldes durvīm stāv Pankratovs, Korčagins un vēl kāds nepazīstams. Pieeju klāt. Dzirdu — Pāvels stāsta:

— Tur taču tādi tipi sēž, ka lodes nav žēl. «Jums,» saka, «nav tiesību iejaukties mūsu rīkojumos. Seit saimnieks ir Dzelzceļa malkas sagādes komiteja, nevis kaut kāda komjaunatne.» Un purns viņam, brālīši . . . Re, kur ieperinājušies, liekēžil . . .

Un es izdzirdēju izmeklēti neķītras lamas. Pankratovs, mani pamanījis, piegrūda Pāvelam. Tas apgriezās un, ieraudzījis mani, nobāla. Neskatīdamies man acīs, tūliņ aizgāja. Nu viņu ilgi pie sevis neredzēšu. Viņš taču zina, ka lamāšanos es nevienam nepiedodu.

27. augustā

Bija slēgta biroja sēde. Stāvoklis kļūst visai sarežģīts. Pagaidām nevaru visu pilnībā uzrakstīt — nav brīv. Akims atbrauca no apriņķa sadrūmis. Vakar pie Teterevas atkal nolaists no uzbēruma vilciens ar pārtiku. Liekas, metīšu pie malas šīs piezīmes, viss iznāk kaut kā saraustīti. Gaidu Korčaginu. Redzēju viņu — abi ar Zarkiju dibina piecu cilvēku komūnu.»

Vienu dienu Pāvelu darbnīcā aicināja pie telefona. Rita paziņoja, ka viņai iegadījies brīvs vakars, un atgādināja par nepabeigto tematu: Parīzes komūnas sagrāves cēloņi.

Vakarā, pienācis pie nama Kruglo-Universitātes ielā, Pāvels paskatījās augšup. Ritas logā gaisma. Uzskrējis pa kāpnēm, kā parasti piedauzīja ar dūri pie durvīm un, atbildi negaidījis, gāja iekšā.

Gultā, uz kuras nevienam no zēniem nebija tiesības pat apsēsties, gulēja vīrietis karavīra tērpā. Revolveris, mugursoma un naģene ar zvaigzni nolikta uz galda. Gulētājam līdzās, to cieši apskāvusi, sēdēja Rita. Viņi par kaut ko dzīvi sarunājās . . . Rita ar līksmu seju pagriezās pret Pāvelu.

Atraisījies no skāviena, karavīrs piecēlās.

—     Iepazīstieties, — sacīja Rita, sasveicinādamās ar Pāvelu. — Tas

ir . . .

—    Dāvids Ustinovičs, — karavīrs sirsnīgi sacīja, cieši spiezdams Korčaginam roku.

—     Uzkrita kā sniegs uz galvas, — Rita smējās.

Korčagina rokas spiediens bija vēss. Kā dzirkstele no krama acīs pašķīlās neizsakāms aizvainojums. Viņš paguva ievērot četrus kvadrātiņus uz Dāvida piedurknes.

Rita gribēja ko teikt, Korčagins viņu pārtrauca:

—    Es ieskrēju tev pateikt, ka šodien strādāju piestātnē pie malkas izkraušanas. Lai tu negaidītu . . . Bet tev jau arī viesis. Nu, es eju, zēni iejā gaida. v

Pāvels pazuda aiz durvīm tikpat pēkšņi, kā ieradies. Pa kāpnēm aizklaudzēja strauji soļi. Lejā ar blīkšķi aizcirtās durvis. Noklusa.

—    Ar viņu kaut kas nav lāgā, — Rita nedroši atbildēja uz Dāvida neizpratnes pilno skatienu.

. . . Lejā, zem tilta, dziļi nodvesās lokomotīve, izsviedusi no varenajām krūtīm veselu spietu zelta spīgulīšu. Rotaļīgiem virpuļiem tie uzvērpās gaisā un apdzisa dūmos.

Piespiedies pie margām, Pāvels raudzījās signāllaternīšu ugunīs, kas mirgoja pārmijās daždažādās krāsās. Viņš aizmiedza acis.

«Ir tomēr nesaprotami, biedri Korčagin, kāpēc jums tā sāp, ja izrādījies, ka Ritai ir vīrs? Vai tad viņa kādreiz teikusi, ka nav? Nu,

un, pat ja būtu teikusi, kas tad par to? Kāpēc tas pēkšņi tā iedzēla? Uti jūs taču, dārgo biedri, uzskatījāt, ka, atskaitot idejisko draudzību, dta nekā nav … Kā tad jūs tā pārskatījāties? Ko?» Korčagins savi Ironiski tincināja. «Bet ja nu tas nav vīrs? Dāvids Ustinovičs taču var Inlt gan brālis, gan tēvocis … Un tad tu, ērms tāds, uz cilvēku velti pukojies. Acīmredzot tāds pats vien draņķis esi kā kurš katrs puisietis. I'nr brāli var noskaidrot. Pieņemsim, ka tas ir brālis vai tēvocis, un ko lad tu viņai par to teiksi? Nē, tu man vairs pie viņas neiesil»

Domas aprāva sirēnas kauciens.

«Ir vēls, laiks iet mājās, nav ko nīkt.»

Solomenkā (tā sauca dzelzceļa strādnieku rajonu) pieci cilvēki nodibināja nelielu komūnu. Tie bija: Zarkijs, Pāvels, jautrais gaišmatis čehs Klavičeks, Nikolajs Okuņevs — depo komjaunatnes sekretārs un Stjopa Artjuhins—dzelzceļa Ārkārtējās komisijas aģents, nesen vēl vidējā remonta katlu meistars.

Sameklēja istabu. Trīs dienas pēc darba krāsoja, balsināja, tīrīja, īstu kņadu sacēla ar spaiņiem, kaimiņiem šķita, ka mājās ugunsgrēks. Sameistaroja lāviņas, no maisiem sašuva matračus un parkā piebāza ar kļavu lapām, un ceturtajā dienā istaba, ko greznoja Petrovska ģīmetne un milzīga karte, spīdēja neskartā spodrībā.

Starp diviem logiem plauktiņš ar grāmatu kaudzīti. Divas ar kartonu apsistas kastes — tie bija krēsli. Prāvāka kaste—skapis. Istabas vidū pamatīgu apmēru biljarda galds bez vadmalas, to atstiepa uz pleciem no komunālās saimniecības. Dienu tas bija galds, naktī — Klavičeka gulta. Atnesa šurp savu iedzīvi. Saimnieciskais Klavičeks sastādīja visa komūnas inventāra sarakstu un gribēja to pienaglot pie sienas, taču, pārējiem vienprātīgi protestējot, no tā atteicās. Istabā viss kļuva kopējs. Alga, pārtikas deva un nejaušie sūtījumi — viss tika sadalīts vienlīdzīgi. Personiskā īpašumā palika vienīgi ieroči. Komunāri visi kā viens nolēma: komūnas loceklis, kas pārkāps likumu par privātīpašuma atcelšanu un velti valkās biedru uzticību, no komūnas izslēdzams. Okuņevs un Klavičeks uzstāja, ka vajadzīgs papildinājums: un izliekams no dzīvokļa.

Uz komūnas atklāšanu sapulcējās viss rajona komjaunatnes aktīvs. Kaimiņu sētā aizņēmās krietni ietilpīgu patvāri un sabēra tējā visu saharīna krājumu, un, kad patvāris bija iztukšots, visi no pilnas krūts uzsāka:

Mirkst as'ru plūdos zeme plašā, Mums visa dzīve — cīniņš smags. Bet drīzi, drīzi gaitā ašā . . .

Taļa no tabakas fabrikas diriģē. Sarkanais lakatiņš mazliet noslīdējis uz sāniem, acis — kā pārgalvīgam puikam. Tuvu tanīs ielūkoties vēl nevienam nav izdevies. Smejas Taļa Lagutina aizraujoši. Caur jaunības plauksmi šī kartonāžu strādniece lūkojas pasaulē no sava astoņpadsmitā dzīves pakāpiena. Viņas roka lido augšup, un piedziedājums skan kā fanfaras signāls:

Tālu ej, mūsu dziesma plaši plūsti Lūk, sārti karogs plivinās! Tās mūsu asins viņā kvēl, Tur darbaļaužu asins kvēl . . .

Izklīda vēlu, ar klaigām uzmodinājuši klusas ielas.

Zarkijs pasniedzās ?r roku pēc klausules.

—    Klusāk, zēni, nekā nevar dzirdēti — viņš apsauca čalojošos komjauniešus, kas bija sablīvuši atbildīgā sekretāra istabā.

Balsis nedaudz pierima.

—     Klausos. A, tā esi tul Jā, jā, tūliņ. Darba kārtība? Joprojām tā pati — malkas vešana no piestātnēm. Ko? Nē, nekur nav aizsūtīts. Tepat. Pasaukt? Labi.

Zarkijs pamāja ar pirkstu Korčaginam.

—     Tevi prasa biedrene Ustinoviča. — Un pasniedza viņam klausuli.

—     Es domāju, ka tevis nav. Man nejauši iekrīt brīvs vakars. Atnāc. Brālis, garām braucot, iegriezies, divus gadus nebijām tikušies.

Brālisl

Pāvels neklausījās, ko viņa saka. Atmiņā atplaiksnīja ir tas vakari, ir viss, ko viņš tonakt uz tilta bija izlēmis. Jā, jāaiziet pie viņas lodian pat un jāsadedzina tilti. Mīla atnes daudz nemiera un sāpju. Vai gan togad laiks par to runāt?

Balss klausulē:

—     Kas ir, vai tu mani nedzirdi?

—     Nē, nē, es klausos. Jā, pēc biroja.

Nolika klausuli.

Viņš lūkojās tai tieši acīs un, spiezdams ozolkoka galda malu, pateica:

—     Es laikam nevarēšu turpmāk pie tevis nākt.

Pateica un ieraudzīja, kā pasitās augšup biezās skropstas. Viņas zīmulis apturēja savu skrējienu pa lapu un nekustīgi nogūlās uz atvērtās burtnīcas.

—     Kāpēc?

—             Arvien grūtāk kļūst atlicināt kādu stundu. Pati zini, dienas mums tagad pagrūtas. Zēl, taču nāksies atlikt. . .

Ieklausījās pēdējos vārdos un juta, cik tie nedroši.

«Ko nu griez tukšas dzirnas? Tātad nav drosmes triekt ar dūri pa

sirdi!»

Un Pāvels apņēmīgi turpināja:

—             Turklāt es sen jau gribēju tev teikt, ka ho tevis lāgā nesaprotu. Kad mācījos pie Segala, man viss turējās galvā, bet ar tevi nekā nepadodas. No tevis ikreiz gāju pie Tokareva, lai dabūtu skaidrību. Man pauris nestrādā. Tev vajag ņemt kādu ar gudrāku galvu.

Un aizgriezās no viņas vērīgā skatiena. Tad spītīgi izteica līdz galam:

—     Un tā nu iznāk, ka mums abiem nav velti ko laiku tērēt. Piecēlās, ar kāju uzmanīgi pastūma krēslu un paskatījās no augšas

lejup uz noliekto galvu, uz lampas gaismā nobālušo seju. Uzlika cepuri.

—             Nu, tātad paliec sveika, biedrene Rita! Zēl, ka esmu tev tik ilgu laiku galvu jaucis. Vajadzēja uzreiz pateikt. Tā jau nu ir mana vaina.

Rita mehāniski pasniedza viņam roku un, apstulbusi no viņa negaidītā vēsuma, tik vien varēja izdabūt:

— Es tevi nevainoju, Pāvel. Ja jau neesmu pratusi tev pieiet un paskaidrot saprotami, tad šo pārmetumu šodien esmu pelnījusi.

Smagi cilājās kājas. Viņš bez trokšņa pievēra durvis. Pie ārdurvīm vilcinājās — vēl varētu griezties atpakaļ, izstāstīt… Kādēļ gan? Lai saņemtu pļauku sejā ar nicīgu vārdu un atkal atrastos šeit, pie āra durvīm? Nēl

Strupceļos auga sagrabējušu vagonu un atdzisušu lokomotīvju kapsētas. Pa tukšajām malkas noliktavām vējš virpināja smalkās zāģu skaidas.

Pa meža takām, pa dziļām gravām kā plēsīgs lūsis ap pilsētu siroja Orļika banda. Dienās tā tupēja apkārtējos ciematos, bagātās meža dravās, bet naktī izlīda uz sliežu ceļiem, plosīja tos ar nagaino ķetnu un, veikusi briesmu darbu, ierāvās atpakaļ savā slēptuvē.

Bieži gāzās no uzbēruma tērauda rumaki. Sašķīda drumslās vagonu kārbas, saplacināja plācenī miegainos ļaudis, un ar asinīm un zemi sajaucās dārgā labība.

Nereti banda uzbrāzās klusajiem pagasta miestiņiem. Pārbīlī kladzinādamas, no ielas uz visām pusēm pajuka vistas. Nosprakstēja pēkšņs šāviens. Sprēgāja kā sausi žagari zem kājām īsā apšaudīšanās pie pagasta padomes baltā namiņa. Bandīti joņoja pa sādžu brangos zirgos un kapāja sagūstītos ļaudis. Kapāja piedvesdami, kā malku skaldot. Šāva retu reizi — taupīja patronas.

Pazuda tikpat ātri, kā uzradušies. Visur bandai bija savas acis, savas ausis. Sīs acis urbās pagasta padomes baltajā namiņā, glūnēja uz to no popa sētas un no turīgās kulaka mājas. Un turp uz meža biezokņiem stiepās neredzami pavedieni. Turpu plūda patronas, svaigas cūkgaļas gabali, zilganā paštecinātā «dzidrā» pudeles un vēl tas, ko klusu no auss uz auss pačukstēja sīkajiem atamaniem un tad — pa visai sarežģītu tīklu — pašam Orļikam.

Bandā bija pavisam divi trīs simti rīkļurāvēju, taču notvert to neizdevās. Saskaldījusies vairākās daļās, banda rīkojās divos trijos apriņķos vienlaikus. Visu to uztaustīt nebija iespējams. Nakti bniulilv liat dienā mierīgs zemnieks urķējās pa savu sētsvidu, pameta lirgnin barību un smīnēdams juļķēja pievārtē savu kaļķīti, ar nelabu ikatinnii pavadīdams jātnieku patruļas.

Zaudējis mieru un miegu, Aleksandrs Puzirevskis traucās ar savu pulku pa trim apriņķiem. Nenogurdināms savā vajātāja neatlaidība, viņi lāgu lāgiem uzmina bandai uz astes.

Pēc mēneša Orļiks atvilka savas bandas no diviem apriņķiem. Sāka ivaidīties šaurā lokā.

Pilsētā dzīve vilkās savu parasto gaitu. Pieci tirgi ņudzēja čalojošām ļaužu gūzmām. Te valdīja divas tieksmes: viena — vairāk noplēst, otra — mazāk maksāt. Te visā savu spēku un spēju plašumā rīkojās dažāda kalibra blēži. Kā blusas te lēkāja simtiem manīgu ļautiņu, kuru acīs bija lasāms viss, izņemot sirdsapziņu. Kā mēslu čupā šeit krājās kopā visi pilsētas atkritumi vienā vienīgā dziņā — «aptīrīt» lētticīgo antiņu. Retie vilcieni lēveņiem svieda no sava klēpja maisiem apkārušos ļaužu varzu. Visa šī varza plūda uz tirgiem.

Vakaros tirgi kļuva tukši un mežonīgas šķita to ejas ar melnajām telšu un bodeļu rindām.

Nebūs daudz tādu drosminieku, kas sadūšosies nakti iet dziļi šai mirušajā kvartālā, kur aiz katras būdas slapstās mēms drauds. Nereti naktī kā veseris pret skārdu noskrakst revolvera šāviens un kāda rīkle aizrijas asinīm. Un, kamēr šurp atkulsies saujiņa miliču no netālajiem posteņiem (pa vienam nemēdza staigāt), tikmēr nekas te vairs nebūs atrodams kā vien čokurā sarāvies līķis. Blēžu banda būs jau gabalā no «slapjās vietas», bet sacēlies troksnis kā ar vēju aizpūtis visus tirgus kvartāla iemītniekus. Turpat iepretim ir kino «Orions». Iela un ietve elektriskā gaismā. Drūzmējas ļaudis.

Zālē tarkšķēja kinoaparāts. Uz ekrāna nelaimīgi mīlētāji nogalināja viens otru, un, ja gadījās, ka filma pārtrūka, skatītāji uz to atsaucās ar mežonīgiem auriem. Centrā un nomalēs dzīve, šķiet, neizgāja no ierautās gultnes, un pat tur, kur atradās revolucionārās varas smadzenes, — guberņas komitejā viss ritēja pierastā gaitā. Taču tas bija tikai ārējs miers.

Pilsētā brieda vētra.

Par tās tuvošanos zināja daudzi no tiem, kas no visām malām ieplūda pilsētā, neveikli slēpdami zem lauķa «šabraka» kaujas šauteni. Zināja arī tie, kas maišelnieku izskatā braukāja uz vagonu jumtiem un nedevās vis uz tirgu, bet stiepa maisus uz atmiņā ierakstītām ielām un namiem.

Ja šie zināja, tad strādnieku kvartālos pat boļševiki nenojauta vētras tuvošanos.

Pilsētā bija tikai pieci boļševiki, kas zināja visu šo gatavošanos.

Petļuriešu atliekas, ko Sarkanā Armija bija ietriekusi baltajā Polijā, ciešā sadarbībā ar ārzemju misijām Varšavā gatavojās piedalīties paredzamajos nemieros.

No petļuriešu pulku atliekām slepeni formējās reida grupa.

Arī Sepetovkā sacelšanās centrālajai komitejai bija sava organizācija. Tajā ietilpa četrdesmit septiņi cilvēki, no kuriem vairums bija agrākie aktīvie kontrrevolucionāri, ko vietējā Ārkārtējā komisija bija lētticīgi atstājusi brīvībā.

Organizāciju vadīja pops Vasilijs, praporščiks Viņņiks, petļuriešu oficieris Kuzmenko. Bet popa meitas, Viņņika tēvs un brālis un izpildkomitejas darbveža vietā ielavījies Samotiņa veica izlūku darbu.

Bija nolemts sacelšanās naktī apmētāt Sevišķo robežapsardzības nodaļu ar rokas granātām, izlaist arestētos un, ja izdosies, sagrābt staciju.

Lielajā pilsētā — nākamās sacelšanās centrā — visdziļākajā slepenībā tika koncentrēti oficieru spēki, bet pilsētas apkaimes mežos savilkti bandītu pūļi. No turienes sūtīja rūdītus «sumbrus» uz Rumāniju arī pie paša Petļuras.

Matrozis Apgabala Sevišķajā nodaļā neiemiga ne uz brīdi jau sesto nakti. Viņš bija viens no tiem boļševikiem, kuri zināja visu. Fjodors Zuhrajs pārdzīvoja tādu sajūtu kā cilvēks, kas ticis uz pēdām plēsīgam zvēram, kurš jau sagatavojies lēcienam..

Nedrīkst iesaukties, sacelt trauksmi. Asinskārīgais riebeklis jānogalina. Tikai tad būs iespējams mierīgs darbs, neraujoties no katra krūma. Zvēru nedrīkst aizbaidīt. Te, šai cīņā uz dzīvību un nāvi, uzvaru dos tikai cīnītāja aukstasinība un stingrā roka.

Laiks bija klāt.

Kaut kur tepat pilsētā slepeno tikšanos un konspirācijas labirintos bija nolemts: nākamajā naktī.

Tie pieci boļševiki, kas zināja, aizsteidzās priekšā. Nē, šonakt.

Vakarā no depo klusu, bez svilpieniem izgāja bruņu vilciens un tikpat klusu aiz tā aizvērās milzīgie depo vārti.

Tiešie vadi steidza pārraidīt šifrētas telegrammas, un visur, kur tās aizlidoja, republikas sargi, aizmirsdami par miegu, padarīja nekaitīgus lapseņu pūžņus.

Zarkiju izsauca pie telefona Akims.

—     Vai šūniņas sapulces nodrošinātas? Jā? Labi. Pats tūliņ atbrauc kopā ar partijas rajona komitejas sekretāru uz apspriedi. Malkas jautājums ir ļaunāks, nekā bijām domājuši. Atbrauksi — parunāsim, — Zarkijs klausījās Akima stingro vārdu birumā.

—     Nu, ar to malku mēs visi drīz sajuksim prātā, — viņš noņurdēja, likdams nost klausuli.

Abi sekretāri izkāpa no automobiļa, ar ko viņus bija atvedis Litke. Uzkāpuši otrajā stāvā, viņi uzreiz saprata, ka jautājums nav par malku.

Uz lietu pārvaldnieka galda bija «maksims», ap to darbojās divi Sevišķu uzdevumu daļas ložmetējnieki. Gaiteņos stāvēja nerunīga sardze no partijas un komjaunatnes pilsētas aktīva. Aiz platajām durvīm, kas veda guberņas komitejas sekretāra kabinetā, patlaban beidzās partijas guberņas komitejas biroja ārkārtējā sēde.

Caur vēdlodziņu no ielas stiepās vadi uz diviem lauka telefoniem.

Klusināta saruna. Zarkijs atrada istabā Akimu, Ritu un Mihailu. Rita — kā kādreiz savos rotas politiskās vadītājas laikos— sarkanarmieša cepurē, aizsargkrāsas svārkos, virs ādas jakas siksna ar smago mauzeri.

—     Kā tas viss jāsaprot? — Zarkijs viņai izbrīnā jautāja.

—      Izmēģinājuma trauksme, Vaņa. Tūliņ brauksim pie jums uz rajonu. Trauksmes pulcēšanās Piektajā kājnieku skolā. Tieši no šūniņu sanāksmēm zēni dodas turp. Galvenais — tas jāizdara nemanāmi, — Rita stāstīja Zarkijam.

«Kadetu» birzē klusums.

Augsti, klusi ozoli — simtgadēji milži. Snaudošs dīķis zem lēpeņu un ūdens nātru pārsega, platas, aizaugušas gatves. Birzes vidū aiz augsta, balta mūra — kadetu korpusa stāvi. Tagad šeit ir Piektā sarkano komandieru kājnieku skola. Vēls vakars. Augšējais stāvs nav apgaismots. No ārpuses viss šķiet mierīgi. Ikviens garāmgājējs nodomās, ka aiz sienas gu|. Bet kādēļ tad atvērti čuguna vārti, un kas tas tāds — atgādina divas milzu vardes pie vārtiem? Taču cilvēki, kas nāca šurp no visām dzelzceļa rajona malām, zināja: nevar būt, ka skolā guļ, ja izziņota nakts trauksme. Surp nāca tieši no šūniņu sapulcēm pēc īsa paziņojuma; nāca nesarunādamies, pa vienam un divatā, taču reizē ne vairāk par trim cilvēkiem, un ikvienam no tiem kabatā noteikti glabājās grāmatiņa ar uzrakstu «Komunistiskā boļševiku partija» vai «Ukrainas Komunistiskās Jaunatnes Savienība». Pa čuguna vārtiem varēja tikt iekšā, tikai uzrādot šo grāmatiņu.

Aktu zālē jau daudz cilvēku. Seit ir gaišs. Logi aizklāti ar brezenta teltenēm. Te sapulcinātie boļševiki, jokodamies par trauksmes noteikumiem, mierīgi kūpināja «kazaskāju». Neviens nekādu trauksmi neizjūta. Sak, tāpat vien sapulcina katram gadījumam, lai jūt Sevišķo uzdevumu daļas disciplīnu. Taču pieredzes bagātie frontes vīri, jau ienākdami skolas pagalmā, nojauta kaut ko vairāk nekā mēģinājuma trauksmi. Pārāk jau klusu viss tika darīts. Pēc čukstus izteiktas komandas klusēdami stājās rindās kursantu vadi. Uz rokām iznesa ložmetējus, un ārpusē pa visiem korpusiem nevienas uguntiņas.

—    Vai kaut kas nopietns gaidāms, Mitjai? — Korčagins klusu vaicāja, pieiedams pie Dubavas.

Mitjais sēdēja uz palodzes līdzās nepazīstamai meičai. Korčagins bija to pa acu galam redzējis aizvakar pie Zarkija.

Dubava jokodamies uzsita Pāvelam uz pleca.

—    Ko, vai dūša papēžos saskrējusi, tu saki? Nekas, mēs jūs iemācīsim karot. Kā, tu neesi ar viņu pazīstams? — viņš pameta ar galvu uz meiču. — Sauc par Annu, uzvārdu nezinu, bet pēc amata — aģitācijas bāzes pārzine.

Meiča klausījās Dubavas jautro mēļošanu un vēroja Korčaginu. Sakārtoja zem ceriņzilā lakatiņa paspraukušos matu cirtu.

Sastapās ar Korčaginu skatieniem — dažus mirk|us ilga mtmn \n i «insība. Viņas zilganmelnās acis izaicinoši dzirkstīja. Biezai ikropttai IMvals novērsa skatienu uz Dubavu. Juzdams, ka nosarkst, nepatikA •«rauca pieri.

—    Kurš tad jūs kuru aģitējat? — Pāvels jautāja, pūlēdamies pa imaidīt.

Zālē atskanēja troksnis. Rotas komandieris, uz krēsla pakāpies, lauca:

—     Pirmās rotas komandieri, kārtoties šinī zālēl Ātrāk, ātrāk, biedril

Zālē ienāca Zuhrajs, guberņas izpildkomitejas priekšsēdētājs un

Akims. Viņi bija tikko atbraukuši. Zāle pilnum pilna rindās sakārtoju- tos cilvēku.

Guberņas izpildkomitejas priekšsēdētājs pakāpās uz apmācību ložmetēja platformas un, roku pacēlis, iesāka:

—     Biedri, mēs esam jūs saaicinājuši šeit svarīgam un atbildīgam darbam. Patlaban var pateikt to, ko nevarēja teikt vakar, jo tas bija svarīgs kara noslēpums. Nākamajā naktī pilsētā, tāpat arī citās Ukrainas pilsētās, paredzēts kontrrevolucionāras sacelšanās uzliesmojums. Pilsēta pilna oficieru. Ap pilsētu koncentrējas bandītu pūļi. Daļa sazvērnieku iespiedusies bruņotajā divīzijā un strādā tur par šoferiem. Ārkārtējā komisija sazvērestību atklājusi, un mēs patlaban apbruņojam visu partijas organizāciju un komjaunatni. Kopā ar pārbaudītām kursantu daļām un Čekas vienībām rīkosies pirmais un otrais komunistiskais bataljons. Kursanti ir jau ceļā, tagad jūsu kārta, biedri. Piecpadsmit minūtēs saņemt ieročus un sakārtoties ierindā. Operāciju vadīs biedrs Zuhrajs. No viņa komandieri saņems sīkus norādījumus. Uzskatu par lieku aizrādīt komunistiskajam bataljonam, ka brīdis patlaban visai nopietns. Rītdienas dumpis mums jānovērš šodien.

Pēc stundas ceturkšņa apbruņotais bataljons stāvēja ierindā skolas pagalmā.

Zuhrajs pārlaida skatienu nekustīgajām bataljona rindām.

Trīs soļus ierindas priekšā divi siksnām apjozušies: bataljona komandieris Meņailo, īsts spēkavīrs, Urālu tēraudlējējs, viņam līdzās—komisārs Akims. Pa kreisi — pirmās rotas vadi. Divus soļus priekšā — divi: rotas komandieris un politiskais vadītājs. Viņiem aiz muguras—mēmas komunistiskā bataljona rindas. Trīssimt durkļu.

Fjodors padeva zīmi.

—     Laiks doties ceļā.

Trīs simti soļoja pa tukšajām ielām.

Pilsēta gulēja.

Ļvovas ielā, iepretim Dikajas ielai, bataljons aprāva soli. Te sākās viņa darbība.

Bez trokšņa ielenca kvartālus. Štābs novietojās uz kāda veikala kāpnītēm.

No augšas, no centra, pa Ļvovas ielu, ar prožektoru apgaismodams šoseju, noripoja automobilis. Pie štāba apturēja.

Šoreiz Litke atveda savu tēvu. Komandants izlēca uz bruģa un latviešu valodā pateica dēlam dažus aprautus teikumus. Mašīna rāvās uz priekšu un vienā mirklī pazuda aiz līkuma Dmitrija ielā. Hugo Litke ir viena vienīga saspringta redze. Rokas sakusušas ar stūres ratu — pa labi, pa kreisi.

Aha, lūk, kur ievajadzējies viņa — Litkes pārgalvīgās braukšanas! Nevienam pat prātā neienāks iegriezt viņam divas naktis aresta par trakajiem pagriezieniem.

Un Hugo šāvās pa ielām kā meteors.

Zuhrajs, ko jaunais Litke vienā acumirklī pārsvieda no vienas pilsētas malas uz otru, nevarēja noturēties, neizteicis savu atzinību:

—     Ja tu, Hugo, ?ādi braukdams, šodien nevienu nenobendēsi, rīt dabūsi zelta pulksteni.

Hugo gavilēja.

—     Un es domāju — dienas desmit aresta dabūšu par pagriezieniem . . .

Pirmos triecienus vērsa pret sazvērnieku štāba mītni. Sevišķajā nodaļā

nogādāja pirmos arestētos līdz ar pievāktajiem dokumentiem.

Dikajas ielas šķērsieliņā, kurai bija tāds pats dīvains nosaukums, vienpadsmitajā namā dzīvoja kāds Cirberts. Pēc Ārkārtējās komisijas ziņām, tam nebija mazā loma balto sazvērestībā. Pie viņa glabājās saraksti par oficieru kaujas vienībām, kurām vajadzēja operēt Podolas rajonā.

Pats Litke atbrauca uz Dikajas ielu arestēt Cirbertu. Dzīvokli nr logiem uz dārzu, ko no bijušā sieviešu klostera atdalīja mūru, Cir- hertu neatrada. Kaimiņi stāstīja, ka viņš todien neesot pārnācis Izrln rija kratīšanu, atrada kasti ar rokas granātām un arī sarakstus un adreses. Pavēlējis norīkot slazdus, Litke brītiņu aizkavējās pie galda, nskatīdams atrastos materiālus.

Dārzā sardzē stāvēja jauns kursants. Viņam redzams apgaismotais logs. Nepatīkami te stūrī vienam stāvēt. Mazliet baigi. Viņam uzdots novērot mūri. Taču šo šejienes ir tālu līdz nomierinošajai loga gaismai. Un tas velna mēness tik reti paspīd. Tumsā krūmi šķiet dzīvi. Kursants tausta ar durkli visapkārt — tukšs.

«Kādēļ gan mani te nostādījuši? Tik un tā uz mūra neviens nerāp- lies — augsts. Varbūt pieiet pie loga paskatīties?» kursants nodomāja. Vēlreiz pārlaidis skatienu mūra korei, atstāja pēc pelējumiem smirdošo kaktu. Mirkli apstājās pie loga. Litke ātri vāca kopā papīrus un taisījās atstāt istabu. Tobrīd uz mūra kores parādījās ēna. Cilvēks uz mūra var redzēt sargu pie loga un to otru, istabā. Ar kaķa veiklību •na pārsviedās uz koku, tad — zemē. Kā kaķis piezagās upurim, atvēzējās, un — kursants nogāzās gar zemi. Līdz spalam ietriecās viņam kaklā jūrnieku dunča asmens.

Šāviens dārzā kā elektriskā strāva ķēra cilvēkus, kas bija ielenkuši kvartālu.

Zābakiem klaudzot, uz namu skrēja seši vīri.

Ar asinīm applūdušo galvu pret galdu atkritis, krēslā sēdēja mirušais Litke. Loga rūts izsista. Dokumentus ienaidnieks tā arī nebija izglābis.

Pie klostera mūra steigā sprakstēja šāvieni. Tur slepkava, izlēcis uz ielas, likās projām uz neapbūvētajiem Lukjanova kvartāliem, skrējienā atšaudīdamies. Neizbēga: kāda lode viņu panāca.

Cauru nakti ilga vispārējās kratīšanas. Simtiem mājas grāmatās nepierakstītu cilvēku ar apšaubāmiem dokumentiem un ieročiem tika nosūtīti uz Ceku. Tur strādāja atlases komisija — šķiroja.

Sur tur sazvērnieki izrādīja bruņotu pretestību. 2i|anskas ielā, izdarot kratīšanu kādā mājā, uz vietas nogalināja Antošu Ļebedjevu.

Solomenkas bataljons tonakt zaudēja piecus, bet Cekā pietrūka Jāņa Litkes, veca boļševika, uzticama republikas sarga.

Sacelšanās bija novērsta.

Tai pašā naktī Sepetovkā saņēma ciet popu Vasiliju ar meitām un visu pārējo bandu.

Nemiers norima.

Taču pilsētai draudēja jauns ienaidnieks — tērauda ceļu paralīze, un tai pa pēdām nāca bads un sals.

Maize un malka izšķīra visu.

OTRA NODAĻA

Fjodors pārdomās izņēma no mutes Tso pīpTti un uzmanīgi pataustīja ar pirkstu pelnus. Pīpīte bija apdzisusi.

Sirmi dūmi no desmit smēķiem vijās mākonī zem blāvajiem griestiem virs guberņas izpildkomitejas priekšsēdētāja krēsla. Kā vieglā dūmakā vīd ap galdu un kabineta kaktos sēdošo sejas.

Blakus guberņas izpildkomitejas priekšsēdētājam ār krūtīm uz galda uzzvilis Tokarevs. Vecais vīrs pikti plūkāja savu bārdiņu, lāgu lāgiem pašķielēdams uz pazema auguma plikpauri, kas smalkā tenoriņā aizvien vēl vārstīja daudzvārdīgas frāzes, tik tukšas kā olas čaumala.

Akims uztvēra atslēdznieka greizo skatienu, un viņam prātā iešāvās bērnība: viņiem mājās bija kauslīgs gailis «Cērtacis». Tas uz mata tāpat skatījās, kad grasījās klupt virsū.

Jau otro stundu turpinājās partijas guberņas komitejas sēde. Plikpauris bija Dzelzceļa malkas sagādes komitejas priekšsēdētājs.

Veikliem pirkstiem pārcilādams papīru kaudzi, plikpauris bēra:

—    … Un, lūk, šie objektīvie iemesli nedod iespēju izpildīt guberņas komitejas un ceļu pārvaldes lēmumu. Atkārtoju, arī pēc mēneša mēs nevarēsim dot vairāk par četrsimt kubikmetru malkas. Nu, bet uzdevums par simt astoņdesmit tūkstošiem kubikmetru — tas ir… — plikpauris meklēja vārdu, — utopijai — Pateica un aizcirta mazo mutīti aizvainojumā sakniebtām lūpām.

Klusēšana ieilga.

Fjodors klaudzināja ar nagu pa pīpi, birdinādams ārā pelnus. Tokarevs sagrāva klusumu, zemā basā nodārdinādams:

—    Tur nav ko zelēt. Dzelzceļa malkas sagādes komitejai malkas nav bijis, nav, un arī turpmāk neceriet… Tā, vai ne?

Plikpauris paraustīja plecu.

—    Atvainojos, biedri, malku mēs esam sagatavojuši, taču pajūgu transporta trūkums. v . — Vīrelis aizrijās, rūtainā mutautā noslaucīja spožo galvvidu un, ilgi netrāpīdams roku kabatā, nervozi pabāza mutautu zem portfeļa.

—    Ko tad jūs esat darījuši, lai malku sagādātu? Kopš tā laika, kad arestēja sazvērestībā iejauktos vadošos speciālistus, ir taču pagājis jau daudz dienu, — kaktā ierunājās Deņeko.

Plikpauris pasviedās pret viņu:

—    Es trīsreiz ziņoju ceļu pārvaldei, ka bez transporta nav iespējams . . .

Tokarevs viņu pārtrauca.

—     To mēs jau dzirdējām, — atslēdznieks indīgi nosmīkņāja, dzeldams plikpauri ar naidīgu skatienu. — Vai jūs mūs par muļķiem turat?

No šā jautājuma plikpaurim pār muguru pārskrēja šermuļi.

—     Par kontrrevolucionāru darbiem es neatbildu, — jau klusu atteica plikpauris.

—     Bet jūs taču zinājāt, ka darbi notiek tālu no ceļa? — Akims vaicāja.

—     Dzirdējis biju, bet nevarēju aizrādīt priekšniecībai uz nenor- mālībām svešā iecirknī.

—     Cik jums ir kalpotāju? — plikpaurim noprasīja arodbiedrību padomes priekšsēdētājs.

—     Ap divi simti.

—Uz katru slaistu pa kubikmetram gadāl — Tokarevs nikni nospļāvās.

—     Mēs visi Dzelzceļa malkas sagādes komitejai dodam trieciennieku devu, atraujam strādniekiem, bet ar ko jūs nodarbojaties? Kur jus likāt divus vagonus miltu, ko jums iedeva strādnieku uzturam? — arodbiedrību padomes priekšsēdētājs tincināja.

Plikpauri no visām pusēm apbēra dzēlīgiem jautājumiem, un viņš <)aiņājās no tiem kā no uzbāzīgiem kreditoriem, kas prasa izpirkt vekseļus.

Kā zutis viņš izlocījās no tiešām atbildēm, bet acis šaudījās uz visām pusēm. Viņš instinktīvi nojauta tuvojamies briesmas. Gļēvi nervozēdams, vēlējās tikai vienu: drīzāk tikt projām no šejienes tur, kur ar sātīgām vakariņām . viņu gaida vēl pajaunā sieva, īsinādama vakaru pie Pola de Koka romāna.

Joprojām klausīdamies plikpaura atbildēs, Fjodors rakstīja bloknotā: «Es domāju, šo vīru vajadzēs pārbaudīt pamatīgāk: te nav vienkārša neprasme strādāt. Man jau ir šis tas par viņu . . . Pārtrauksim sarunas ar viņu, lai vācas projām, un ķersimies pie lietas.»

Guberņas izpildkomitejas priekšsēdētājs izlasīja pasniegto zīmīti un pamāja Fjodoram.

2uhrajs piecēlās un izgāja priekšistabā pie telefona. Kad viņš ienāca atpakaļ, priekšsēdētājs lasīja rezolūcijas beigas:

«. . . par klaju sabotāžu atlaist no darba Dzelzceļa malkas sagādes komitejas vadību. Lietu par cirsmām nodot izmeklēšanas orgāniem.»

Plikpauris bija gaidījis ko ļaunāku. Protams, atlaišana no darba par sabotāžu liek šaubīties par viņa uzticamību, bet tas tomēr ir sīkums, un lieta par Bojarku — nu, par to viņš var būt mierīgs, tas nav viņa iecirknī. «Tfū velns, un man likās, ka tie kaut ko uzoduši . . .»

Savākdams portfelī papīrus, jau gandrīz nomierinājies, viņš teica:

—     Ko lai saka, es esmu bezpartejiskais speciālists, un jums ir tiesības man neuzticēties. Bet mana sirdsapziņa ir tīra. Ja neesmu izdarījis, tātad nevarēju.

Neviens viņam neatbildēja. Plikpauris izgāja, steigšus noskrēja pa kāpnēm un atvieglots atvēra durvis uz ielu.

—    Jūsu uzvārds, pilsoni? — viņam jautāja šinelī ģērbies cilvēks.

Sirdij pamirstot, plikpauris nožegojās:

—    Cer . . . vinskis . . .

Kad svešais cilvēks bija izgājis, guberņas izpildkomitejas priekšsēdētāja kabinetā pār lielo galdu cieši sablīva trīspadsmit stāvi.

—     Redziet, te . . . — Zuhrajs ar pirkstu pieturēja atritināto karti. — Rau, še ir Bojarkas stacija, septiņas verstis no tās — cirsmas. Seit nokrauts grēdās divsimt desmit tūkstošu kubikmetru malkas. Astoņus mēnešus strādāja darba armija, patērēts milzums darba, un rezultātā — nodevība, dzelzceļš un pilsēta bez malkas. Tā jāpieved sešas verstis līdz stacijai. Tam vajadzīgs ne mazāk par pieci tūkstoši pajūgu vesela mēneša laikā un arī tikai tādā gadījumā, ja izbrauc divreiz dienā. Tuvākā sādža ir piecpadsmit verstu attālumā. Turklāt pa to apvidu siro Orļiks ar savu bandOt… Vai saprotat, ko tas nozīmē?… Skatieties, pēc plāna cirsmai vajadzēja sākties, lūk, šeit un iet stacijas virzienā, bet šie nelieši to virzījuši dziļāk mežā. Aprēķins pareizs: nevarēsim pievest sagatavoto malku līdz dzelzceļam. Un tiešām, mēs nevaram sadzīt ne simt pajūgu. Re, no kuras puses mums dod triecienu! . . . Tas nav vājāks par sacelšanos.

Zuhraja sažņaugtā dūre smagi nogūlās uz vaskotā papīra.

Ikviens no trīspadsmitiem skaidri saskatīja draudošās briesmas, ko Zuhrajs nebija pieminējis. Ziema pie durvīm. Slimnīcas, skolas, iestādes un simti tūkstoši cilvēku sala varā, bet stacijās — ļaužu pūznis un viens vilciens reizi nedēļā.

Ikviens grima dziļās pārdomās.

I |odors atlaida samiegto dūri.

Ir viena izeja, biedri: triju mēnešu laikā izbūvēt šaursliežu līniju no stacijas līdz cirsmām—septiņas verstis — ar tādu aprēķinu, 1[3]1 |nu pēc pusotra mēneša tā sniegtos līdz cirsmu sākumam. Es par tu piātoju jau veselu nedēļu. Te būtu vajadzīgs, — 2uhraja balss ie- r*ikil*jās izkaltušajā rīklē, — trīssimt piecdesmit strādnieku un divi Inlaniari. Sliedes un septiņas lokomotīves ir Pušča-Vodicā. Tās tur komjaunieši sameklējuši pa noliktavām. No turienes pirms kara gribēja liiivēt šaursliežu līniju līdz pilsētai. Bet Bojarkā strādniekiem nav kur il/ivot, vienīgi tai postažā — meža skolā. Strādniekus nāksies sūtīt pa (jrupām uz divām nedēļām, ilgāk neizturēs. Sūtīsim turp komjau- iun4us, Akim?

Un, atbildi negaidīdams, turpināja:

—    Komjaunatne sūtīs turp, ko vien varēs: pirmkārt, Solomenkas organizāciju un daļu no pilsētas komjauniešiem. Uzdevums ļoti grūts, liat, ja jauniešiem pastāstīs, ka tas glābs pilsētu un dzelzceļu, viņi lidarīs.

Ceļu priekšnieks neticīgi nogrozīja galvu.

—     Diezin vai no tā kas iznāks. Kailā vietā izbūvēt septiņas verstis • oļa pašreizējos apstākļos: rudens, lietus, tad sals, — viņš gurdi noteica.

Nepagriezis galvu uz viņa pusi, Zuhrajs atcirta:

—    Vajadzēja tev labāk uzmanīt meža darbus, Andrej Vasiļjevič. Pievedceļu mēs uzbūvēsim. Nevar taču saliktām rokām salt nost.

Iekrautas pēdējās kastes ar darbarīkiem. Vilciena brigāde izklīdusi pa savām vietām. Sijāja trusis lietutiņš. Pa Ritas frenci, kas spīdēja aiz slapjuma, kā stikla zīlītes ritēja lietus lāses.

Atvadoties no Tokareva, Rita cieši paspieda viņam roku un klusu teica:

—     Labu veiksmil

Vecais vīrs pavērās viņā siltu skatienu zem sirmo uzacu bārkstīm.

—    Jā, ieķēpāja mūs, kaut viņus pērkons saspēris! — viņš nopurpināja, skaļi atbildēdams pats savām domām. — Jūs nu te pieskatiet. Ja mums iznāks kāda aizķeršanās, piespiediet, kur vajag. Bez tūļāšanās jau tie diedeļi nejēdz strādāt. Nu, laiks kāpt iekšā, meitiņ.

Vecais cieši sapogāja svārkus. Pēdējā mirklī Rita it kā nejauši ievaicājās:

—     Kā, vai tad Korčagins nebrauc kopā ar jums? Starp zēniem viņu neredz.

—     Viņš un tehniskais vadītājs vakar aizbrauca ar drezīnu šo to sagatavot uz mūsu ierašanos.

Pa peronu pie viņiem steidzās Zarkijs, Dubava un kopā ar tiem nevērīgi uzmestā jaciņā un nodzisušu papirosu tievajos pirkstos — Anna Borharta.

Vērodama pienācējus, Rita uzdeva pēdējo jautājumu:

—     Kā jums ar Korčaginu veicas mācībās?

Tokarevs izbrīnījies pavērās viņā.

—    Kas par mācībām, zēns taču ir tavā aizbildniecībāl Puisis dažu labu reizi man par tevi stāstījis. Nevar vien noslavēt.

Rita neticīgi klausījās viņa vārdos.

—     Vai nu tā ir, biedri Tokarev? Viņš taču no manis staigāja pie tevis pēc paskaidrojumiem.

Vecais iesmējās:

—     Pie manis? … Es viņu ne pa acu galam neesmu redzējis.

Lokomotīve iekaucās. Klavičeks no vagona sauca:

—     Biedrene Ustinoviča, atlaid jel mums tētuku, tā taču nevar! Ko mēs bez viņa iesāksim?

Čehs gribēja vēl "ko piebilst, bet,, pamanījis trīs pienācējus, apklusa. Uz mirkli saskārās ar Annas nemierīgo acu mirdzumu, skumji

uztvēra viņas atvadu smaidu Dubavam un strauji atkāpās no loga.

Rudens lietus kapāja seju. Zemu, tepat virs galvas, vēlās tumši pelēki, mitruma piebrieduši padebeši. Vēlais rudens izģērbis kailus meža pulkus, sabozušies stāvēja sirmie skābarži, slēpdami mizas grumbas zem rūsainās sūnas. Nežēlīgais rudens noplēsis tiem greznos tērpus, un tie nu stāvēja kaili un kusli.

Vientuļi meža vidū patvērusies maza stacija. No akmeņiem klātās l'in.'u platformas mežā iestiepās uzirdinātas zemes josla. Kā skudras ap In aplipuši cilvēki.

/mn zābakiem pretīgi žļirkstēja lipīgie māli. Cilvēki nikni rakņājās pa uzbērumu. Dobji lankšķēja laužņi, grauza akmeni lāpstas.

Ilnt lietus sijāja kā caur smalku sietu, un saltās lāses spiedās cauri «pi'lAiham. Lietus aizskaloja cilvēku darbu. Kā bieza putra māls slīdēja l«|* no uzbēruma.

'.magas un aukstas kļuva līdz pēdējai vīlītei izžulgušās drēbes, turu cilvēki projām no darba gāja tikai vēlu vakarā.

Un ar katru dienu izraktās un uzirdinātās zemes josla iestiepās • ln|tk un dziļāk mežā.

Netālu no stacijas, drūmi kūkumu uzmetusi, sapostīta mūra ēka. V i mi, ko vien iespējams izraut ar gabalu, noplēst vai uzspridzināt, vītu to sen jau pagrābusi marodiera roka. Logu un durvju vietā — «pirtugas; krāsns durtiņu vietā—melni caurumi. Pa applucinātā jumta «piaugām rēgojas spāru ribas.

Neskarta palikusi tikai betona grīda četrās plašās istabās. Uz tās Iml pa nakti nolikās četri simti cilvēku līdz pēdējai vīlītei izmirkušās, ■ lubļiem aplipušās drēbēs. Pie durvīm cilvēki drēbes nogrieza, no lani tecēja dubļainas straumītes. Neķītriem vārdiem viņi lamāja nolādēto lietu un purvu. Blīvām rindām likās gulēt uz betona grīdas, kas bija pakaisīta ar plānu salmu kārtiņu. Cilvēki pūlējās sasildīt cits ritu. Drēbes suta, bet nežuva. Caur logu rāmjos iestiprinātajiem maisiem sūcās ūdens. Lietus sīki grabināja pa skārda atliekām uz jumta, un pa šķirbainajām durvīm vilka vējš.

Rītos dzēra tēju sagrabējušā barakā, kur bija virtuve, un tad gāja uz uzbērumu. Pusdienās ēda ar savu vienmuļību līdz nāvei apriebušās l*cns bez aizdara, pusotras mārciņas maizes, kas bija melna kā antra- CTtl.

Tas bija viss, ko pilsēta spēja dot.

Tehniskais vadītājs — kalsns gara auguma sirmgalvis ar divām dziļām grumbām vaigos — Valerians Nikodimovičs Patoškins un tehniķis Vakuļenko — drukns, ar gaļīgu degunu rupji veidotajā sejā — bija ierīkojušies stacijas priekšnieka dzīvoklī.

Tokarevu pieņēma savā istabiņā pārnakšņot stacijas čekists Hoļava, strupkājis un kustīgs kā dzīvsudrabs.

Būvstrādnieku vienība ar niknu neatlaidību panesa visas grūtības.

Uzbērums diendienā virzījās dziļāk mežā.

Vienība skaitīja jau deviņus dezertierus. Pēc desmit dienām aizbēga vēl pieci.

Pirmo triecienu celtnieki saņēma otrā nedēļā: ar vakara vilcienu no pilsētas neatveda maizi.

Dubava uzmodināja Tokarevu un paziņoja to viņam.

Nolaidis uz grīdas spalvainās kājas, partijas kolektīva sekretārs nikni skrāpēja padusi.

—     Sākas spēlīte! — viņš noburkšķēja caur degunu, aši ģērbdamies.

Apaļš kā bumba istabā ievēlās Hoļava.

—     Diedz pie telefona un aizplēsies līdz Sevišķajai nodaļai, — Tokarevs viņam pavēlēja. — Un par maizi nevienam ne pušplēsta vārda, — viņš piekodināja Dubavam.

Pēc pusstundu ilgas lamāšanās ar līnijas telefonistiem uzstājīgais Hoļava dabūja savienojumu ar Sevišķās nodaļas priekšnieka vietnieku 2uhraju. Klausīdamies viņa rāšanos, Tokarevs nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

—     Ko? Maizi nav piegādājuši? Es tūliņ izdibināšu, kas vainīgs,— Zuhrajs klausulē draudīgi ierūcās.

—    Tu man pasaki, ko mēs rīt ļaudīm dosim ēst! — nikni kliedza klausulē Tokarevs.

Zuhrajs acīmredzot kaut ko apdomāja. Pēc ilga klusuma brīža partijas kolektīva sekretārs izdzirdēja:

—     Maizi aizsūtīsim nakti. Es sūtīšu ar mašīnu Litki, viņš ceļu zina. Pret rītu maize būs klāt.

Mazā gaismiņā pie stacijas piebrauca dubļiem nošķiesta mašīna ar maizes kravu. No tās gurdens un bāls pēc bezmiega nakts izkāpa jaunais Litke.

Cīņa par pievedceļa būvi saasinājās. No ceļu pārvaldes ziņoja: nav gulšņu. Pilsētā neatrada līdzekļu sliežu un lokomotīvju pārvešanai uz būvdarbu vietu, un izrādījās, ka pašām lokomotīvēm arī nepieciešams kārtīgs remonts. Pirmā grupa beidza darbu, bet maiņas nebija, iii i nabija arī nekādas iespējas vēl ilgāk aizturēt cilvēkus, kas jau tā bija iniil/inuiies līdz bezspēkam.

Ilnrakā pie kvēpenttes gaismas līdz vēlai naktij apspriedās aktīvs.

Ritā uz pilsētu aizbrauca Tokarevs, Dubava, Klavičeks, paķēruši llil/l vēl sešus strādniekus lokomotīvju remontam un sliežu piegādei. ► lavičeku, kas pēc amata bija maiznieks, sūtīja par kontrolieri uz (i|Mļ*des daļu, bet pārējos—uz Pušču-Vodicu.

Bet lietus lija un lija.

Korčagins ar pūlēm izvilka kāju no lipīgajiem māliem un, sajutis ivalošo aukstumu, kas sagrāba pēdu, apjēdza, ka satrupējusī zābaka min notrūkusi pavisam. Kopš tā laika, kad šeit atbraucis, viņš mocījās <11 caurajiem zābakiem, kas vienmēr bija slapji un žļirkstēja dubļos; tagad nu viena zole bija atlēkusi pavisam un kailā kāja mina griezīgi \nltajā māla putrā. Zābaks izsita viņu no ierindas. Izvilcis no māliem niles atliekas, Pāvels to izmisis uzlūkoja un lauza sev pašam doto v.trdu — nelamāties. Ar zoles lampatu rokā gāja uz baraku. Apsēdās pie lauka virtuves, attina galīgi dubļaino kājautu un paslēja pret krāsni no mīkstuma sastingušo pēdu.

Uz virtuves galda grieza bietes Odarka, ceļu sarga sieva, ko pavārs bija pieņēmis palīgos. Daba bija pārpilnībā apveltījusi vēl tīri pajauno %.irga sievu ar visu ko: ar platiem pleciem kā vīrietim, kuplām krūtīm un stingrām, varenām gūžām; viņa veikli rīkojās ar nazi, un uz gaida ātri auga sagriezto sakņu kalns.

Odarka uzmeta Pāvelam nevērīgu skatienu un nelaipni ievaicājās:

—     Ko, vai jau uz pusdienām rīkojies? Druscītiņ paagri. Redzams, puis, no darba lavies. Kur nu kājas bāz? Te tak ir virtuve, nevis pirts, — viņa ņēmās Korčaginu strostēt.

Ienāca padzīvojis pavārs.

—    Zābaks izšķīdis lupatu lēveros, — Pāvels paskaidroja savu atrašanos virtuvē.

Pavārs aplūkoja saplīsušo zābaku un pameta ar galvu uz Odarku.

—    Viņai vīrs tāds puskurpnieks, tas var jums izpalīdzēt, bez apava jau posta diena.

Klausīdamās pavārā, Odarka vērīgāk paraudzījās uz Pāvelu un mazliet samulsa.

—     Bet es jūs noturēju par slaistu, — viņa atzinās.

Pāvels pasmaidīja. Odarka ar lietpratēja aci aplūkoja zābaku.

—    Lāpīt to mans vecais nelāpīs—nav vērts, bet, lai kāju nepa- maitātu, atnesīšu jums vecu galošu, mums tur istabaugšā viena mētājas. Kur tas redzēts, tā mocīties! Ja ne šodien, tad rīt piecirtīs sals, pagalam būsiet, — jau līdzjūtīgi runāja Odarka un, nolikusi nazi, izgāja.

Drīz viņa atgriezās ar dziļo galošu un audekla strēmeli. Kad lin- autā ievīstītā un atsilusī kāja bija novietota siltajā galošā, Pāvels mēmā pateicībā uzlūkoja sarga sievu.

Tokarevs atbrauca no pilsētas pārskaities, sasauca Hoļavas istabā aktīvu un pastāstīja tam bēdīgas ziņas.

—    Visur bremzē. Sviedies, uz kuru pusi gribi, visur riteņi griežas, bet visi uz vienas vietas. Acīmredzot maz vēl esam balto zostēviņu izķēruši, mūsu mūžam to pietiks, — vecais sapulcētajiem ziņoja. — Es, puikiņas, teikšu atklāti: neiet ne velna. Otru maiņu vēl nav savākuši, un, cik atsūtīs,— nav zināms. Sals tepat jau degungalā. Līdz tam — lai plīst vai lūst—ir jātiek cauri purvam, citādi tur zemi vairs ne ar zobiem nesagrauzīs. Nu tad tā, puikiņas, pilsētā ņems aiz dziesmas visus, kas tur jauc, bet mums šeit vajadzēs divkāršot ātrumu. Kaut piecreiz garu izlaid, bet atzarojums jāizbūvē. Kas mēs citādi būsim par boļševikiem — tīrie ķēpas, — Tokarevs runāja nevis savā parastajā piesmakušajā basā, bet skaidrā, tēraudskanīgā balsī. Viņa spožās acis zem sarauktajām uzacīm dega apņēmībā un spītā.

—     Šodien pat sasauksim slēgtu sapulci, izskaidrosim savējiem, un rīt visi pie darba. No rīta bezpartejiskos atlaidīsim, bet paši paliksim. Te būs guberņas komitejas lēmums, — viņš sniedza Pankratovam četrkārt salocītu lapu.

Pāri krāvēja plecam Korčagins izlasīja: «Uzskatīt par nepieciešamu atstāt pie būvdarbiem visus komjaunatnes biedrus, atļaujot tos nomainīt ne agrāk kā pēc pirmās malkas piegādes. Guberņas komitejas sekretāra vietā R. Ustinoviča.»

Šaurajā barakā ne pakustēties. Tanī saspiedušies simt divdesmit cilvēku. Stāvēja gar sienām, sakāpuši uz galdiem un pat uz pavarda.

Sapulci atklāja Pankratovs. Tokarevs runāja Tsi, l>«l viņu runu» baigas satrauca visus.

—   Komunisti un komjaunieši rīt uz pilsētu nebrauks.

Sirmgalvja roka gaisā pasvītroja pilnīgu lēmuma negro/Amlbu li» imts aizgainīja visas cerības atgriezties pilsētā pie savējiem, i/kļul no šiem dubļiem. Pirmajā mirklī aiz lielās kņadas nekā nevarēja \n ļiimt. Cilvēkiem sakustoties, tramīgi samirkšķinājās pusaklā kvēpenlt» tumsa paslēpa sejas. Balsu dūkoņa pieņēmās. Vieni sapņaini runāja par «mājas ērtībām», citi sašutuši klaigāja par nogurumu. Daudzi klu ><tja. Un tikai viens izteica apņemšanos dezertēt. Viņa sapīkusī balss svieda no kakta pārmaiņus ar lamām:

—    Pie velna! Es te nepalikšu ne dienu! Cilvēkus sūta katorgā, tad l.iut par noziegumiem. Lika pameklēt muļķus! Lai tas, kas nolēmis, pats brauc šurp un ceļ. Kas grib, lai rakņājas pa šiem dubļiem, man Ir tikai viena dzīvība. Es rīt braucu projām.

Okuņevs, kuram aiz muguras stāvēja kliedzējs, uzrāva sērkociņu, gribēdams saskatīt dezertieri. Sērkociņš uz mirkli izrāva no tumsas ļaunā grimasē pāršķiebtu seju un pavērtu muti. Okuņevs pazina: grāmatveža dēls — tēvs strādā guberņas pārtikas komitejā.

—    Ko blenz? Es neslēpjos, neesmu zaglis.

Sērkociņš nodzisa. Pankratovs saslējās visā augumā.

—     Kas tur palaidis rejamo? Kam te partijas uzdevums ir katorga? — viņš dobji iejautājās, pārlaizdams smagu skatienu tuvāk stāvošajiem. — Draugi, uz pilsētu mēs nekādi nevaram, mūsu vieta ir šeit. Ja mēs no šejienes aizmuksim, cilvēkiem būs jānosalst. Draugi, jo drīzāk mēs pabeigsim, jo drīzāk tiksim mājās, bet laisties lapās no šejienes, kā te grib viens nīkoņa, mums neļauj mūsu ideja un disciplīna.

Krāvējs nemēdza teikt garas runas, bet arī šo īso pārtrauca atkal tā pati balss:

—     Bet vai bezpartejiskie brauc projām?

—    Jā, — Pankratovs atcirta.

Pie galda piespraucās puisis īsā pilsētnieka mētelī. Kā sikspārnis pār galdu noplandījās maza kartīte, iesitās Pankratovam krūtīs un, atlēkusi uz galda, palika šķautniski guļam.

—     Te būs kartīte, ņemiet, lūdzu, šā kartona gabaliņa dēļ es neiešu veselību ziedoti

Teikuma beigas apslāpa barakā uzbangojušā balsu dūkoņā:

—     Ar ko tu svaidies?

—     Ak tu verga dvēselei

—     Ielīdis komjaunatnē, uz siltu vietiņu lūrējal

—     Triekt viņu ratāl

—     Mēs tev gan sadosim sutu, tu tīfa uts!

Tas, kas bija nosviedis kartīti, galvu nodūris, spraucās uz izeju. Viņu laida garām, vairīdamies kā no mēra apsēsta. Nočīkstēja durvis, aiz viņa aizvērdamās.

Pankratovs sažņaudza pirkstos nomesto kartīti un iebāza to kvē- penītes liesmiņā.

Kartons aizdegās, saritinādamies apogļojušā stobriņā.

Mežā norībēja šāviens. No vecās barakas meža tumsā ienira zirgs un jātnieks. No skolas un barakas skrēja ārā cilvēki. Kāds nejauši uzgrūdās durvju šķirbā iespraustam finiera dēlītim. Nošvirkstēja sērkociņš. Vējā plīvojošo uguntiņu ar svārku stērbelēm piesegdami, izlasīja: «Lasieties projām no stacijas visi turp, no kurienes nākuši. Kas paliks, dabūs lodi pierē. Apšausim visus līdz pēdējam, nevienu netaupīsim. Laiku dodu līdz rītvakaram.» Un paraksts: «Atamans Cesnoks.»

Cesnoks bija no Otjika bandas.

Ritas istabā uz galda neaizvērta dienasgrāmata. «2. decembrī

Šorīt uzsniga pirmais sniegs. Stiprs sals. Uz kāpnēm sastapos ar Vjačeslavu Oļšinski. Gājām reizē.

— Es vienmēr priecājos par pirmo sniegu. Un kas par salu! Taisni brīnišķīgi, vai nav tiesa? — Oļšinskis jūsmoja.

Es atcerējos Bojarku un atbildēju viņam, ka sals un sniegs man it nemaz nedara prieku, gluži otrādi — nomāc. Izstāstīju, kāpēc.

Tas ir subjektīvi. Ja jūsu domu turpinātu, tad botu jAatrlīt, k<i smiekli un vispār jebkurš dzīves prieka izpaudums nav pieļnuļnnn, laikiim, kara laikā. Taču dzīvē tā nemēdz būt. Traģēdijas ir tur, kur frontes josla. Tur dzīves izjūtu nomāc nāves tuvums. Un tomēr pat tur smejas. Bet tālu no frontes dzīve aizvien tā pati: smiakli, asarai, l.a<las un prieks, izprieca un baudu alkas, saviļņojums, mīla…

Oļšinska vārdos grūti saklausīt ironiju. Oļšinskis ir Ārlietu Tautas komisariāta pilnvarotais. Partijā no 1917. gada. Ģērbies pēc Eiropas modes, vienmēr gludi noskuvies, viegli iesmaržojies. Dzīvo mūsu namā. '.••gala dzīvoklī. Pa vakariem ienāk pie manis. Viņš ir interesants sarunu loadrs, pazīst Vakareiropu, ilgi dzīvojis Parīzē, bet es nedomāju, ka mēs varētu kļūt labi draugi. Iemesls: viņš manī redz vispirms sievieti un tikai tad partijas biedru. Tiesa, viņš savus centienus un domas neslēpj — viņš ir pietiekami drosmīgs, lai runātu patiesību, un viņa tieksmes nav rupjas. Viņš prot tās padarīt skaistas. Un tomēr man viņš nepatīk.

2uhraja parupjā vienkāršība man nesalīdzināmi tuvāka nekā Oļšinska niropeiskais smalkums.

No Bojarkas saņemam īsus ziņojumus. Katru dienu simts metru gatava ceļa. Gulšņus liek taisni uz sasalušās zemes, iepriekš izcirstās ligzdās. Tur ir pavisam divsimt četrdesmit cilvēku. Puse no otrās maiņas aizbēguši. Apstākļi tiešām smagi. Kā gan viņi strādās salā? . . . Dubava jau nedēļu ir tur. Puščā-Vodicā no astoņām lokomotīvēm samontējuši piecas. Pārējām trūkstot daļu.

Par Dmitriju Tramvaju pārvalde ierosinājusi krimināllietu: viņš ar savu brigādi ar varu aizturējis visas tramvaju platformas, kas no Puščas- Vodicas nāk uz pilsētu. Izsēdinājis pasažierus un piekrāvis platformas ar sliedēm šaursliežu dzelzceļa būvei. Pa pilsētas līniju uz staciju nogādājuši deviņpadsmit platformu. Tramvajnieki palīdzējuši cik spēdami.

Stacijā Solomenkas komjauniešu grupa sliedes pa nakti iekrāvusi vagonos, un Dmitrijs ar savējiem tās aizvedis uz Bojarku.

Akims atteicās apspriest birojā jautājumu par Dubavu. Dmitrijs mums pastāstīja par nejēdzīgo gumijas stiepšanu un birokrātismu

Tramvaju pārvaldē. Tur kategoriski atteikušies dot vairāk par divām platformām. Tufta nolasījis Dubavam morāles sprediķi:

—     Laiks atmest partizāņu paņēmienus, tagad par to var cietumā atsēdēties. It kā nevarētu vienoties un iztikt bez bruņotas laupīšanas?

Nebiju vēl redzējusi Dubavu tik pārskaitušos.

—    Kāpēc tad tu, papīra grauzēj, nevienojies? Sēž te, tintes dēle, un kulsta mēli. Bez sliedēm man Bojarkā purnu izdauzīs. Bet tevi, lai tu te nepītos pa kājām, vajag nosūtīt uz būvdarbiem, lai Tokarevs tevi tur saliec ragā! — Dmitrijs dārdināja pa visu guberņas komiteju.

Tufta uzrakstīja par Dubavu ziņojumu, bet Akims, palūdzis mani iziet laukā, runāja ar viņiem minūtes desmit. Tufta izmetās no turienes sasarcis un nikns.

3. decembrī

Guberņas komitejā ienākusi jauna sūdzība, jau no Transporta čekas. Pankratovs, Okuņevs un vēl daži biedri aizbraukuši uz Motovilovkas staciju un izcēluši no tukšajām ēkām durvis un logu rāmjus. Kad to visu krāvuši strādnieku vilcienā, viņus mēģinājis arestēt stacijas čekists. Viņi to atbruņojuši un, tikai kad vilciens jau sakustējies, atdevuši tam revolveri, iepriekš izņemot patronas. Durvis un logus aizveduši. Tokarevu dzelzceļa materiālu nodaļa apvaino, ka patvarīgi paņēmis no Bo- jarkas noliktavas divdesmit pudu naglu. Viņš tās atdevis darba apmaksai zemniekiem, kas no cirsmām pieveduši garo malku, ko viņi liek gulšņu vietā.

Runāju par šīm lietām ar biedru Žuhraju. Viņš smejas: «Ar to visu mēs tiksim galā.»

Ceļa būvē stāvoklis visai sasprindzināts, ir dārga katra diena. Vismazākais nieks ar spiešanu jāizspiež. Vienā gabalā velkam bremzētājus uz guberņas komiteju. Zēni pie būvdarbiem aizvien biežāk izlec no formalitāšu ietvariem.

Oļšinskis man atnesa mazu elektrisko krāsniņu. Mēs ar Oļu Jure- ņevu pie tās sildām rokas. Taču istabā no tās siltāk netiek. Kā gan tur, mežā, paies šī nakts? Olga stāsta: slimnīcā ļoti auksts un slimnieki nelien ārā no segām. Kurina pēc divām dienām trešajā.

Nē, biedri Oļšinski, izrādās, ka traģēdija frontē ir reizē arī traģēdija aizmugurē.

•I cJocembrī

Vitu nakti vāliem nāca sniegs. Bojarkā, raksta, viss apsnidzis. Darbs «i< lAjias. Tīra ceļu. šodien guberņas komiteja nolēma: pirmās kārtas Itbllvl, līdz cirsmu sākumam, pabeigt ne vēlāk par 1922. gada 1. jan- vilii. Kad to paziņoja uz Bojarku, Tokarevs, stāsta, atbildējis: «Ja neno- liBii|Mmies, tad izpildīsim.»

par Korčaginu neko nedzird. Brīnums, ka par viņu nav «lietas» kā l>m Pankratovu. Es līdz šim vēl nezinu, kāpēc viņš negrib ar mani tikties.

V decembrī

Vakar banda apšaudījusi būvdarbu vietu.»

Zirgi piesardzīgi liek kājas mīkstajā, pakļāvīgajā sniegā. Retumis »om sniega sakustas un nobrikšķ ar pakavu piemīts zars — tad zirgs lekricas. Pasitas sāņus, bet, dabūjis ar īsstobreni pa pieglaustajām nuiTm, pāriet auļos, raudzīdams panākt priekšējos.

Kāds desmits jātnieku pārauļoja pakalnu korei, kurā atdūrusies melnas, vēl neapsnigušas zemes josla.

Seit jātnieki apturēja zirgus. Nožvankstēja kāpšļi, sasizdamies kopā. Skanīgi nopurinājās garajā jājienā putās saskrietais priekšējā jātnieka ērzelis.

— Vella lērums viņu te sadzinies, — pukojās priekšējais. — Gan mēs viņiem saltumu uzdosim. Batjka vēlēja, lai šito sirseņu rīt te vairs nebūtu, tāpēc ka var jau redzēt — līdz malkai tie negala meistari «izcīnīsies . . .

Uz staciju jāja virtenē pa šaursliežu ceļa malu. Soļos tuvojās kla- jumiņam pie vecās skolas; neizjājot uz noras, palika aiz kokiem.

Šāviena zalve saārdīja tumšās nakts klusumu. Kā vāvere noslīdēja sniega pika no mēnesnīcā sudrabotā bērza zara. Bet pa koku starpu iķlla dzirksteles strupās īsstobrenes, lodes urba čaugano apmetumu, žēlabaini nodzinkstēja lodes pārsistā rūts Pankratova atvestajos logos.

Zalve uzrāva cilvēkus no betona grīdas, uzslēja kājās, bet, kad pa istabu sāka lidot baismi circeņi, bailes nogāza cilvēkus atpakaļ uz grīdas.

Krita cits citam virsū.

—     Kurp tu? — Dubava satvēra Pāvelu aiz šineļa.

—     Arā.

—     Gulsties zemē, idioti Noliks uz vietas, parādies tikai, — Dmit- rijs aizelsies čukstēja.

Viņi gulēja abi blakus istabā pie pašām durvīm. Dubava pieplaka pie grīdas, izstiepis pret durvīm roku ar revolveri. Korčagins pietupies nervoziem pirkstiem taustīja patronu ligzdas nagana ietverē. Tajās piecas patronas. Sataustījis tukšumus, pagrieza ietveri.

šaušana aprima. Pārsteidza iestājies klusums.

—     Zēni, kam ir ieroči, sanāciet šurp, — Dubava čukstus komandēja guļošos.

Korčagins piesardzīgi atvēra durvis. Klajumiņš tukšs. Lēni griezdamās, lidinājās sniega pārsliņas.

Bet mežā desmit jātnieku pātagoja zirgus.

Ap pusdienlaiku no pilsētas atdrāzās autodrezīna. No tās izkāpa Zuhrajs un Akims. Viņus sagaidīja Tokarevs un Hoļava. No drezīnas nocēla un nostatīja uz perona ložmetēju «maksimku», vairākas kārbas ar ložmetēju lentām un divus desmitus šauteņu.

Uz darbu iecirkni gāja steigā. Fjodora šineļa stūri švīkāja sniegā līkločus. Solis viņam kā lācim, iet līgodamies, aizvien vēl nav atradinājies likt kājas plpši, it kā zem viņa joprojām šūpotos mīnu kuģa klājs. Tokarevam vienā laidā nācās palaist teciņus, lai tiktu līdzi ceļabiedriem: garais Akims turējās solī ar Fjodoru.

—     Bandas uzbrukums — tā vēl tikai pusbēda. Rau, kur mums no- kalne šķērsu ceļam nogulusi. Uzkritusi kā nelaime, kaut viņu jupisl Lērums zemes būs jānorok.

Vecais apstājās, pagrieza muguru pret vēju, ar plaukstu piesegdams, aizpīpēja un, ievilcis pāris dūmu, panāca uz priekšu aizgājušos biedrus. Akims apstājās viņu pagaidīt. Zuhrajs, negausinādams soli, gāja tālāk.

—     Vai jums pietiks spēku dabūt pievedceļu termiņā gatavu? — Akims vaicāja Tokarevam.

Tokarevs vilcinājās ar atbildi.

Zini, dēliņ, — viņš beidzot sacīja, — ja runā vispārīgi, tad dabūt uatavu nevar, bet nedabūt — arī nevar. Tā nu, redz, iznāk.

Viņi panāca Fjodoru un sāka soļot līdzās. Atslēdznieks satraukts larunājās:

— Te tad nu sākas šis pats «bet». Patiesībā te taču tikai mēs ■ līvi — Patoškins un es—zinām, ka pabeigt būvi tik draņķīgos apstāk- |<• v. ar tādu iekārtu un darbaspēka daudzumu — nav iespējams. Bet lnlies visi līdz pēdējam zina arī, ka nepabeigt — nedrīkst. Un tāpēc es «i I varēju sacīt: «Ja nenobeigsimies, tad būs darīts.» Paskatieties paši, otrs mēnesis, kamēr te rakņājamies, ceturtā maiņa iet uz beigām, bet l>amata sastāvs nav atņēmis elpu, tikai ar jaunību vien turas. Bet puse no visiem taču ir pārsaluši. Palūkojieties uz šiem zēniem, sirds asiņo. Viņi ir neatsverami . . . Dažu labu no viņiem šie nolādētie džūkšļi iedzīs kapā.

Kilometru no stacijas izbeidzās pilnīgi gatavais šaursliežu ceļš.

Tālāk, kilometra pusotra, uz nolīdzinātās stigas kā vēja nogāzts tlāvžogs gulēja zemē ieraktas garas šķilas. Tie bija gulšņi. Vēl tālāk līdz pašai nokalnei stiepās tikai līdzens ceļš.

Te strādāja Pankratova pirmā celtnieku grupa. Četrdesmit cilvēki lika gulšņus. Sarkanbārdis zemnieks, āvies jaunās vīzēs, bez steigas vilka no ragavām malkas šķilas un svieda uz ceļa stigas. Vairākas tādas pašas ragavas tika izkrautas gabaliņu tālāk. Zemē gulēja divi gari dzelzs stieņi. Tie bija sliežu veidņi, zem tiem līdzināja gulšņus. Zemes blietēšanai laida darbā cirvjus, laužņus, lāpstas.

Gulšņu likšana — tas ir apnicīgs un gauss darbs. Cieši un stingri gulšņiem jāturas zemē, turklāt tā, lai sliedes vienlīdz balstītos uz katra no tiem.

Likšanas tehniku pārzināja tikai viens cilvēks — ceļa desmitnieks I agutins, pavecs vīrs bez viena vienīga sirma matiņa savā piecdesmit ^atru gadu vecumā un uz pusēm pāršķirtu bārdu, kas bija melna kā darva. Viņš strādāja brīvprātīgi nu jau ceturto maiņu, kopā ar jauniešiem pacieta visas nedienas un bija iemantojis visu darbabiedru cieņu.

Sis bezpartejiskais (Taļas tēvs) vienmēr ieņēma goda vietu visās partijas apspriedēs. Lepodamies ar to, vecais vīrs bija devis vārdu neatstāt ceļa būvi.

—     Nu kā gan lai es jūs pametu, sakiet, lūdzamil Sajauksiet bez manis gulšņu likšanu, tur vajadzīga acs, pieredze. Ko es šito pašu gulšņu savā mūžā pa Krievzemi esmu pieguldījis … — viņš labsirdīgi runāja katras maiņas beigās un — palika.

Patoškins viņam uzticējās un viņa iecirknī ielūkojās reti. Kad trīs nācēji tuvojās strādātājiem, Pankratovs nosvīdis un sasarcis kapāja ar cirvi gulsnim ligzdu.

Akims krāvēju tikko vairs pazina. Pankratovs bija novājējis, platie vaigu kauli asi izspiedušies, un pavirši mazgātā seja tāda kā nomelnējusi un sakritusi.

—     A, guberņa ieradusies! — viņš iesaucās un sniedza Akimam karstu, miklu roku.

Lāpstu klaudzoņa aprāvās. Akims redzēja visapkārt bālas sejas. Novilktie šineļi un puskažociņi mētājās turpat, taisni sniegā.

Aprunājies ar Lagutinu, Tokarevs paņēma līdzi Pankratovu un veda atbraucējus uz izrakumu. Krāvējs soļoja līdzās Fjodoram.

—     Izstāsti man, Pankratov, — kas jums tur Motovilovkā ar to čekistu iznāca? Kā tu domā, vai jūs ar to atbruņošanu mazliet nepāršāvāt pār svītru? — Fjodors nopietni vaicāja nerunīgajam krāvējam.

Pankratovs mulsi pasmaidīja.

—     Mēs viņu attfruņojām pēc labprātīgas vienošanās, viņš pats mūs lūdza. Viņš taču ir mūsējais. Mēs viņam visu paskaidrojām, kā ir, tad viņš nu saka: «Man, zēni, nav tiesību atļaut jums aizvest logus un durvis. Ir biedra Dzeržinska pavēle nepieļaut dzelzceļa mantas izva- zāšanu. Te stacijas priekšnieks ar mani uz nažiem, zog, nelietis, bet es kavēju. Palaidīšu jūs — viņš noteikti nosūdzēs priekšniecībai, un tad mani raus uz Revolucionāro tribunālu. Bet jūs, ek, mani atbruņojiet un — varat ripot. Un, ja stacijas priekšnieks nepasūdzēs, tad ar to arī beigsies.» Tā arī izdarījām. Nevedām tak sev!

Pamanījis Zuhraja acīs smieklu dzirlcstelīti, Pankratovs piebilda:

—     Lai nu mums pašiem vien saliek pa galvu, puisi gan neaiztieciet, biedri Zuhraj.

tas viss jau likvidēts. Turpmāk tādas lietas nevajag darīt tas grauj disciplīnu. Mums spēka pietiek, lai birokrātismu satriektu orgāni t»M vnidā. Labi, parunāsim par ko svarīgāku.— Un Fjodors s.ika sīki i<Uu|lt par uzbrukumu.

•"«trarpus kilometru no stacijas lāpstas nikni grauzās zemē. Cilvēki Ui«i/i|n nokalni, kas bija stājusies tiem ceļā.

Mnt gar malām stāvēja septiņi puiši, bruņojušies ar Hoļavas kara- liinl un Korčagina, Pankratova, Dubavas un Homutova revolveriem. Tas lilļn viss vienības ieroču krājums.

I'ntoškins sēdēja nogāzē, rakstīdams skaitļus piezīmju grāmatiņā. Inženieris bija palicis viens. Vakuļenko, uzskatīdams, ka labāk tikt linsātam par dezertēšanu nekā saņemt nāvi no bandīta lodes, bija no illn aizlaidies uz pilsētu.

Norakumam mums paies pusmēneša, zeme ir sasalusi, — Patoš- kini paklusu teica Homutovam, allaž drūmam, vārdos paskopam, lempīgam puisim, kas stāvēja viņa priekšā.

—    Mums visam ceļam dod pavisam divdesmit piecas dienas, bet jus norakumam vien rēķināt piecpadsmit, — Homutovs viņam iebilda, sirdīgi tvarstīdams ar lūpu ūsas galiņu.

—    Sis termiņš nav reāls. Tiesa, es savā mūžā nekad neesmu cēlis Udos apstākļos un ar tādu cilvēku sastāvu kā šis. Es varu arī kļūdīties, kas man jau divreiz gadījies.

Sai brīdī Zuhrajs, Akims un Pankratovs tuvojās norakumam. Nokalnē viņus pamanīja.

—    Paskat, kas tas? — rādīdams ar pirkstu uz nogāzi, Korčaginam piegrūda Petjka Trofimovs, skrūvju griezējs no darbnīcām, šķielacis puisis vecā kamzolī ar cauriem elkoņiem. Tai pašā mirklī Korčagins, neizlaizdams lāpstu no rokām, skriešus metās pa piekalni lejā. Acis zem cepures naga silti smaidīja, un Fjodors ilgāk par citiem spieda viņam roku.

—     Sveiks, Pāveli Ej nu pazīsti viņu tik dažāda kalibra ietērpā!

Pankratovs greizi pavīpsnāja:

—    Neko sacīt, īsta piecu pirkstu kombinācija, un visi pieci ārpusē. Turklāt dezertieri viņam šineli nospēra. Viņš ar Okuņevu dzīvo komūnā: tas Pāvelam atdeva savus svārķe|us. Nekas, Pavluša ir dedzīgs puisis. Nedēļiņu pasildīsies uz betona—salmi tikpat kā nelīdz — un tad noliks karoti, — krāvējs norūpējies stāstīja Akimam.

Strupdegunis Okuņevs, miegdams pablēdīgās acis zem melnajām uzacīm, iebilda:

—    Mēs Pavlušam postā aiziet neļausim. Nobalsosim — un projām uz virtuvi par pavāru, Odarkas rezervē. Tur, ja nebūs muļķis, gan paēdīs, gan pasildīsies — kauču pie krāsns, kauču pie Odarkas.

Vispārēji smiekli apslāpēja viņa vārdus.

Todien smējās pirmo reizi.

Fjodors apskatīja nokalni, ragavās aizbrauca ar Tokarevu un Patoš- kinu uz cirsmu un pārbrauca atpakaļ. Nokalnē joprojām ar tādu pašu neatlaidību raka zemi. Fjodors vēroja lāpstu zibēšanu, saspringtā piepūlē noliektās muguras un klusu sacīja Akimam:

—     Mītiņu nevajag. Te nav ko aģitēt. Patiesību tu teici, Tokarev, ka viņi ir neatsverami. Redz, kur rūdās tērauds.

Ar sajūsmu un skarbu mīlas lepnumu Zuhraja acis raudzījās zemes racējos. Tik nesen taču daudzi no tiem bija zibinājuši durkļu tēraudu tonakt, dumpja priekšvakarā. Bet patlaban viņus pārņēmusi viena dziņa — novadīt tērauda dzīslu līdz ilgotajām malkas bagātībām — siltuma un dzīvības avotam.

Patoškins pieklājīgi, bet pārliecināti raudzīja pierādīt Fjodoram, ka nokalni nav iespējams norakt ātrāk par divām nedēļām. Fjodors klausījās viņa aprēķinos un savā prātā kaut ko risināja.

—    Atsauciet ļaudis no nokalnes, turpiniet ceļu tālāk, bet pauguru mēs uzveiksim citādi.

Stacijā Zuhrajs ilgi sēdēja pie telefona. Hoļava stāvēja sargos pie durvīm. Viņš dzirdēja aiz muguras Fjodora dobjo basu:

—    Piezvani tūliņ manā vārdā apgabala štāba priekšniekam, lai nekavējoties pārsviež Puzirevska pulku uz būvdarbu sektoru. Nepieciešams iztīrīt rajonu no bandām. Izsūtiet no bāzes bruņu vilcienu ar spridzinātājiem. Pārējo es izrīkošu pats. Atgriezīšos naktī. Ap pulksten divpadsmitiem atsūtiet uz staciju Litki ar mašīnu.

Barakā Akims teica īsu runu, tad sāka runāt Zuhrajs. Biedriskās pārrunās nemanot aizritēja stunda. Fjodors skaidroja celtniekiem nepie-

Ilalamlbu ievērot galīgās ce|u izbūves termiņu, kas noteikts uz pirmo |«nvirl.

Mēs pārejam būvdarbos uz kara stāvokli. Komunisti tiek leskai llli '.«viļķu uzdevumu rotā. Par rotas komandieri iecelts biedrs Dubava. Vitai ielas būvdarbu grupas saņem noteiktus uzdevumus. Atlikušie •lielu likšanas darbi tiek sadalīti sešās vienlīdzīgās da|ās. Katra grupa laņam savu daļu. Uz pirmo janvāri visiem darbiem jābūt pabeigtiem. Orupa, kas pabeigs darbu agrāk, saņem tiesības atpūsties un braukt iii pilsētu. Turklāt guberņas izpildkomitejas prezidijs ierosinās Visuk- iainai Centrālajā izpildkomitejā apbalvot šās grupas labāko strādnieku ai Sarkanā Karoga ordeni.

Par būvdarbu grupu vadītājiem apstiprināja pirmajā grupā — biedru l'ankratovu, otrajā — biedru Dubavu, trešajā — biedru Homutovu, cetur- laJA — biedru Lagutinu, piektajā — biedru Korčaginu, sestajā — biedru Okuņevu.

—    Par būvdarbu priekšnieku, — Zuhrajs beidza savu runu, — idejisko vadītāju un organizētāju joprojām paliek Antons Ņikiforovičs Tokarevs.

Šķiet, uzspurdza putnu bars, rokas cilājās aplausos, skarbās sejas atplauka smaidā, un pēdējā draudzīgi rotaļīgā frāze no nopietnā cilvēka lūpām lika ilgi saspringtajai uzmanībai izlīt smieklu šaltī.

Cilvēku divdesmit pavadīja Akimu un Fjodoru līdz autodrezīnai.

Atvadīdamies no Korčagina un skatīdamies uz viņa sniega piedzīto galošu, Fjodors klusu teica:

—     Zābakus atsūtīšu. Vai kājas vēl neesi apsaldējis?

—    Uz to pusi ir gan — sāk uztūkt, — Pāvels atzinās un, atcerējies savu senseno lūgumu, saņēma Fjodoru aiz piedurknes:—Vai dosi vēl dažas patronas naganam? Man īsti drošas ir tikai trīs.

Zuhrajs bēdīgi kratīja galvu, bet pamanījis sarūgtinājumu Pāvela acīs, ilgi nedomādams, atsprādzēja savu mauzeri.

—    Te tev dāvana no manis.

Pāvels uzreiz nespēja noticēt, ka viņam dāvina mantu, par kuru viņš tik sen bija sapņojis, bet Zuhrajs uzmeta viņam uz pleca siksnu.

—    Ņem, ņeml Es taču zinu, ka tev jau sen uz to acis deg. Tikai uzmanīgi, ka savējos neapšaujl Te tev vēl pie tā paša trīs pilnas aptveres.

Uz Pāvelu pavērās klaji skaudīgi skatieni. Kāds iesaucās:

—     Kas ir, Pavka, maini pret zābakiem un puskažociņu piedevām.

Pankratovs draiski iebuksnīja Pāvelam mugurā.

—    Maini, velns, pret velteņiem. Tik un tā galošā līdz ziemsvētkiem neizvilksi.

Uzlicis kāju uz drezīnas kāpšļa, Zuhrajs rakstīja atļauju dāvātajam revolverim.

Rīta agrumā, dobji klakstēdams pārmijās, stacijā pienāca bruņu vilciens. Krāšņi plīvojot, balts kā gulbja dūnas no tā lauzās ārā atbrīvotais tvaiks, turpat izplēnēdams saltajā, dzidrajā gaisā. No bruņotajām kārbām kāpa laukā cilvēki ādas apvalkos. Pēc dažām stundām trīs spridzinātāji no bruņu vilciena ieraka dziļi nogāzē divus milzīgus oksidēta tērauda ķirbjus, atvilka no tiem garas auklas un deva signāla šāvienus. Tad no tagad jau baismās nogāzes uz visām pusēm pajuka ļaudis. No uzrautā sērkociņa auklas gals uzliesmoja ar fosforisku uguntiņu.

Simtiem cilvēku uz mirkli juta sažņaudzamies sirdi. Viena divas minūtes mokpilnu gaidu — un . . . zeme nodrebēja, briesmīgs spēks saārdīja pakalnu virsotnes, sviezdams pret debesīm milzīgus zemes blāķus. Otrs sprādziens—spēcīgāks par pirmo. Drausmīga dārdoņa aizvēlās pa meža biezokni, pildīdama to ar skaņu haosu, kas plūda no gabalos saplosītās nokalnes.

Tur, kur tikko bija slējies paugurs, rēgojās dziļa bedre, un desmitiem metru visapkārt žilbinošo sniega baltumu apbēra izārdītā zeme.

Sprādziena izrautajā dobumā steigā iebruka ļaudis ar kapļiem un lāpstām.

Pēc Zuhraja aizbraukšanas būvdarbos sākās neatlaidīga sacensība — cīņa par pirmo vietu.

Jau agri pirms ausmas Korčagins klusu, nevienu nemodinot, piecēlās un, ar mokām vilkdams uz saltās grīdas sastingušās kājas, devās uz virtuvi. Uzvārījis lielajā katlā tējas ūdeni, atgriezās un modināja visu savu grupu.

Kad pamodās pārējie celtnieki, ārā bija jau gaišs.

Nn rīta, liju dzerot, barakā pie galda, kur sēdēja Dubava ar taviem arienāla vīriem, piespraucās Pankratovs.

Vai redzēji, Mitjai, Pavka savu draudzi mazā gaismiņā sacēlis M|,v Pialūko, asu desmit būs jau paveikuši. Zēni stāsta, ka viņi sa vējnt no galvenajām darbnīcām tā esot saskrūvējis, ka iie nolēmuii tavu iecirkni pabeigt divdesmit piektajā. Mums visiem grib parādīt plU" Bet nu, atvainojos, to mēs vēl redzēsim! — viņš sašutis teica Dubavam.

Mitjais skāņi pasmīnēja. Viņš tīri labi saprata, kāpēc galveno darb- liliu grupa ar savu rīcību uzminusi uz varžacīm upes ostas kolektīva mkiatāram. Un arī viņam, Dubavam, draudziņš Pavluša bija tikpat kā ar pātagu uzšāvis: ne vārda nebildis, pasviedis izaicinājumu visai vlanībai.

Draudzība paliek draudzība, bet tabaciņa katram sava — te jau mi «kurš kuru», — Pankratovs noteica.

Ap pusdienas laiku Korčagina grupas enerģiskais darbs negaidot liki pārtraukts. Sargs, kas stāvēja pie staklē saslietajām šautenēm, pamanīja starp kokiem jātnieku grupu un raidīja trauksmes šāvienu.

—    Pie ieročiem, draugi! Banda!—Pāvels iekliedzās un, nometis lāpstu, skrēja pie koka, kur karājās viņa mauzeris.

Paķēruši ieročus, grupa nolikās taisni sniegā ceļa malā. Priekšējie ļatnieki sāka vicināt cepures. Viens no tiem uzsauca:

—     Stāt, biedri! Savējie!

Pussimts jātnieku budjonovkās ar sārtām zvaigznēm tuvojās.

Izrādījās, ka Puzirevska pulka vads atjājis apraudzīt būvdarbus. Pāvels ievēroja, ka komandiera zirgam nocirsta auss. Skaistā, sirmā ķēve ar plato blēsi pierē nestāvēja uz vietas, dīžājās ar visu jātnieku. Viņa tramīgi pasitās atpakaļ, kad Pāvels strauji metās tai klāt un satvēra to aiz iemauktiem.

—    Blesīt, draiskulīt, rau, kur mēs abi satikāmies! Kā gan lode tevi saudzējusi, mana vienause skaistule.

Viņš maigi apskāva ķēves slaido kaklu un glāstīja tās drebošās nāsis. Komandieris vērīgi ielūkojās Pāvelā un pazinis izbrīnā iesaucās:

—    Bet tas taču ir Korčagins! . . . Zirgu pazini, bet Seredu nesazī- moji. Sveiks, brālīt!

Pilsētā «spieda uz visām svirām». To uzreiz manīja ceļu būves iecirknī. 2arkijs iztukšoja rajona komiteju, aizsūtīdams atlikušos darbiniekus uz Bojarku. Solomenkā palika vienīgi meičas. Arī ceļu tehnikumā Zarkijs panāca jaunas studentu grupas nosūtīšanu uz būvdarbiem.

Ziņodams par to visu Akimam, viņš pus pa jokam sacīja:

— Esmu palicis vienīgi ar sieviešu kārtas proletariātu. Nosēdināšu Lagutinu savā vietā. Uz durvīm uzrakstīsim «Sieviešu nodaļa», un laidīšos arī es uz Bojarku. Neērti, vai zini, vienam puisietim sievie- šiem pa vidu grozīties. Meitenes mani tā aizdomīgi uzlūko. Droši vien savā starpā pārrunā, žagatas: «Visus, sak, aizsūtīja, bet pats palika, pleznainais zostēviņš,» — vai varbūt vēl ko nicīgāku. Lūdzu, atļauj man braukt.

Akims smiedamies noraidīja.

Bojarkā nāca klāt cilvēki. Ieradās arī sešdesmit studentu no ceļu tehnikuma.

Zuhrajs piedabūja ceļu pārvaldi nosūtīt uz Bojarku četrus pasažieru vagonus, kur mitināties nule atbraukušajiem strādniekiem.

Dubavas grupu no būvdarbiem pārcēla uz Pušču-Vodicu. Tai uzdeva nogādāt uz būviecirkni lokomotīvītes un sešdesmit piecas šaursliežu platformas. Šo uzdevumu ieskaitīja kā darbu būviecirknī.

Pirms aizbraukšanas Dubava ieteica Tokarevam atsaukt uz būviecirkni Klavičeku un dot tam jaunorganizēto grupu. Tokarevs deva šo pavēli, nenojauzdams īsto cēloni, kas bija pamudinājis arsenāla darbinieku atcerēties čehu. Bet cēlonis bija Annas zīmīte, ko viņam nodeva atbraucēji no Solomenltas.

«Dmitrijl» Anna rakstīja. «Mēs ar Klavičeku esam atlikuši jums veselu kalnu literatūras. Sūtām tev un visiem Bojarkas triecienniekiem kvēlu sveicienu. Kas jūs visi esat par brašiem zēnieml Vēlam jums spēku un enerģiju. Vakar no noliktavām izsniedza pēdējos malkas krājumus. Klavičeks lūdza nodot jums sveicienu. Brīnišķīgs puisis! Maizi viņš jums cep pats. Ceptuvē nevienam neuzticas. Pats sijā miltus, pats ar mašīnu mīca mīklu. Nez kur sadabūjis labus miltus, un maize viņam iznāk lieliska, ne salīdzināt ar to, ko saņemu es. Vakaros pie manis salasās mūsējie: Lagutina, Arfjuhins, Klavičeks un reizēm arī Zarkijs.

faiiia/Am dzenam uz priekšu mācības, taču vairāk gan runājam par vi tu un par visiem, bet visbiežāk par jums. Meitas saiutuias, ka Toka i«v\ atteicies viņas pieņemt būvdarbos. Viņas apgalvo, ka IzttirMof uiii'lbas tipat kā visi. Ta|a saka: «Apģērbšos no galvas līdz kājām lavn drtbēs un ieradīšos pie tētu ka, lai tad palūko mani no turienei llfnail.»

Iespējams, ka viņa to izdarīs. Nodod manu sveicienu melnacim.

Anna.»

Putenis uznāca spēji. Debesis aizvilkās pelēkiem, zemu peldošiem mākoņiem. Sniegs nāca vāliem vien. Vakarā skursteņos iegaudojās vējš, kaukdams brāzās caur kokiem, dzīdamies pakaļ gaisīgam sniega vie- «ulim, satrauca mežu draudīgiem svilpieniem.

Cauru nakti trakoja un ārdījās sniegputenis. Cilvēki bija pārsaluši lul/ kauliem, kaut gan visu nakti kurējās krāsnis. Siltums netvērās ve- ini<t stacijas graustā.

Rītā vienība, izgājusi darbā, stiga dziļās kupenās, bet pār koku galiem liesmoja saule, un pie dzidri zilajām debesīm nebija ne mākonī ia.

Korčagina grupa attīrīja savu iecirkni no pieputinātā sniega. Tikai lagad Pāvels sajuta, cik lielas mokas var sagādāt aukstums. Okuņeva vecie svārķeļi viņu nesildīja, un galošā līda sniegs. Ne vienu reizi vien viņš to kupenā pazaudēja. Otras kājas zābaks draudēja pavisam izjukt. No gulēšanas uz grīdas viņam pie kakla izsitušies divi milzīgi augoņi. Kaklauta vietā Tokarevs viņam iedeva savu dvieli.

Vājš, ar iekaisušām acīm, Pāvels nikni vicināja plato koka lāpstu, rausdams sniegu.

Stacijā šai brīdī ierāpoja pasažieru vilciens. Ar mokām to atstī- vēja aizslāpusi lokomotīve: uz tendera ne pagales, kurtuvē patlaban dega pēdējās malkas atliekas.

— Ja dosiet malku — brauksim, ja ne — pārvediet vilcienu uz rezerves sliedēm, kamēr vēl ir ar ko kustināti — mašīnists kliedza stacijas priekšniekam.

Vilcienu pārveda uz rezerves sliedēm. Nomāktajiem pasažieriem paziņoja apstāšanās cēloni. Stāvgrūdām pilnajos vagonos sāka vaimanāt un lādēties.

—     Aprunājieties ar veco — ekur, viņi nāk pa peronu. Tas ir būvdarbu priekšnieks. Viņi var pavēlēt, lai ar ragavām pieved lokomotīvei malku. Viņi to liek guliņu vietā, — stacijas priekšnieks deva konduktoriem padomu. Tie steidzās Tokarevam pretim.

—      Malku došu, bet par velti ne. Tas taču ir mums būvmateriāls. Mēs esam ieputināti. Vilcienā ir seši septiņi simti pasažieru. Bērni un sievietes var palikt vilcienā, bet pārējiem — lāpstas rokā — un līdz vakaram lai rok sniegu. Par to dabūs malku. Ja atteiksies—lai sēž līdz jaunam gadam, — Tokarevs pateica konduktoriem.

—     Paskat, puikas, kāds lērums ļaužul Rau, pat sievietesl — Korča- ginam aiz muguras atskanēja pārsteigtas balsis-,

Pāvels pagriezās.

—     Te tev būs simts cilvēku, dod tiem darbu un pieraugi, lai nesēž dīkā, — Tokarevs pienākdams sacīja.

Korčagins iedalīja darbu jaunpienācējiem. Kāds garš vīrs dzelzceļnieku formas mētelī ar ādas apkakli, siltā karakula cepurē sašutis grozīja rokās lāpstu un, vērsdamies pie līdzās stāvošās jaunās sievietes kotika cepurītē ar pūkainu bumbuli, protestēja:

—      Es sniegu nerakšu, nevienam nav tiesības mani piespiest. Ja mani palūgs, es kā ceļu inženieris varu izrīkot darbus, bet sniegs ne tev, ne man nav jāšķūrē, instrukcija to neparedz. Vecais rīkojas pretlikumīgi. Es viņu saukšu pie atbildības. Kur šeit ir desmitnieks? — viņi jautāja tuvākajam strādniekam.

Pienāca Korčagins.

—     Kāpēc nestrādājat, pilsoni?

Vīrietis ar nicīgu skatienu nomērīja Pāvelu no galvas līdz kājām.

—     Un kas jūs tāds esat?

—     Esmu strādnieks.

—     Tad man ar jums nav ko runāt. Atsūtiet man desmitnieku vai kas tur jums . . .

Korčagins caur pieri pavērās viņā.

—      Negribat strādāt — nevajag. Bez mūsu atzīmes uz biļetes vilcienā netiksiet. Tāds ir būvdarbu priekšnieka rīkojums.

Un jūs, pilsone, arī atsakāties? — l**v«li pagriezās pret sievieti un uz mirkli sastinga: viņa priekšā stāvēja Toņa limianova.

Viņa ar pūlēm skrandainī sazīmēja Korlaginu. Noplīsušā, sadriskātā ap- 0«il)A un fantastiskos apavos, netīru ilvioli ap kaklu, sen nemazgātu seju viņai priekšā stāvēja Pāvels. Vienīgi acis IA|>al kā agrāk dega nedziestošā kvēlē. Viņa acis. Un šo skrandaini, kas izskatī- jAs pēc klaidoņa, viņa tik nesen bija mīlējusi. Kā gan viss pārmainījies!

Viņa ar vīru pēc nesen nosvinētām Mzām brauca uz lielo pilsētu, kur viņš tlrādā dzelzceļu valdē atbildīgā amatā. Un, lūk, kur viņai iznāk satikties ar savu jaunības aizraušanos. Viņai pat neērti sniegt tam roku. Ko domās Vasilijs? Cik nepatīkami, ka Korčagins tā nolaidies. Redzams, nekur tālāk par zemes rakšanu kurinātājs dzīvē nav ticis.

Viņa stāvēja šaubīdamās, mulsi sarkdama. Ceļu inženieri satracināja nekaunība — kā viņam šķita, — ar kādu skrandainis, acu nenovērsdams, raudzījās viņa sievā. Viņš nosvieda lāpstu un piegāja pie Toņas.

—     Iesim, Toņa, es nevaru mierīgi noskatīties uz šo lācaroni.

No romāna «Džuzepe Garibaldijs» Korčagins zināja, kas ir lācaronis.

—    Ja es esmu lācaronis, tad tu neesi nekas vairāk kā aizkauts buržujs,— viņš dobji atteica ceļu inženierim un.

pievērsis skatienu Toņai, dzedri noskaldīja: — Ņemiet lāpstu, biedrene Tumanova, un stājieties rindā. Neņemiet par paraugu šo nobaroto bifeli. Lūdzu piedošanu, es nezinu, kas viņš jums ir.

Pāvels nīgri pavīpsnāja, lūkodamies uz Toņas botēm, un, kā garām ejot, piemetināja:

—     Atpalikt neieteicu. Nesen mūs apciemoja banda.

Apcirtās un, galošai plakšķot, aizgāja pie savējiem.

Pēdējie vārdi iedarbojās arī uz ceļu inženieri.

Toņa pierunāja viņu palikt un strādāt.

Vakarā, darbu pabeiguši, gāja atpakaļ uz staciju. Toņas vīrs manījās pa priekšu, steigdamies aizņemt vietas vilcienā. Toņa apstājās, pa- laizdama garām strādniekus. Visiem nopakaļ, uz lāpstas balstīdamies, gāja nogurušais Korčagins.

—     Sveiks, Pavluša. Jāatzīstas, es nebiju gaidījusi ieraudzīt tevi tādu. Vai tiešām tu no valdības neesi izpelnījis neko labāku kā rakņāties pa zemi? Es domāju, ka tu jau sen esi komisārs vai kaut kas tamlīdzīgs. Cik neveiksmīgi tev dzīve iegrozījusies… — Toņa ierunājās, soļodama viņam blakus.

Pāvels apstājās un uzmeta Toņai izbrīnītu skatienu.

—    Arī es nebiju gaidījis satikt tevi tādu . . . iemarinētu, — Pāvels beidzot atrada attiecīgu, ne pārāk asu vārdu.

Toņai aizsvilās ausu galiņi.

—     Tu aizvien vēl esi tikpat rupjšl

Korčagins uzmeta tāpstu uz pleca un sāka soļot ātrāk. Tikai pagājis dažus soļus, atbildēja:

—     Mana rupjība, biedrene Tumanova, ir daudz vieglāka par jūsu, ja atļauts sacīt, pieklājību. Par manu dzīvi nav ko uztraukties, tanī viss ir kārtībā. Bet jums gan dzīve izveidojusies sliktāk, nekā es biju gaidījis. Pirms pāris gadiem tu biji labāka: nekaunējies sniegt strādniekam roku. Bet patlaban no tevis jau ož pēc naftalīna. Un, atklāti sakot, man ar tevi nav ko runāt.

l'Avels saņēma vēstuli no Artjoma. Brālis rakstīja, ka viņam drti blllot kāzas, un lūdza Pavku atbraukt, lai tur vai kas.

Vaji izrāva Korčaginam no rokām balto lapu, un tā kā balodis uz llvti gaisā. Netiks vis viņš uz kāzām. Vai tad var maz iedomāties par Im«likšanu? Jau vakar tas lācis Pankratovs aizsteidzās viņa grupai ga- i«in un virzījās uz priekšu tādā gaitā, ka visi tikai pabrīnījās. Krāvējs Uu/ās ar visu krūti uz pirmo vietu un, zaudējis savu parasto mieru, lalvēlināja savus «ostiniekus» ārprātīgiem tempiem.

Patoškins vēroja celtnieku kluso iespītību. Pārsteigts viņš berzēja ■ laniņus un jautāja sev: «Kas tie par cilvēkiem? Kas tas par neizprotamu spēku? Ja laiks pieturēsies vēl kaut dienas astoņas, tad taču mēs nonīksim pie cirsmām. Iznāk tā: mūžu dzīvo, mūžu mācies — tikpat vai urna galā muļķis paliksi. Šie ļaudis ar savu darbu lauž visus aprēķinus un normas.»

No pilsētas atbrauca Klavičeks, atveda savu pēdējo cepienu maizes. Saticies ar Tokarevu, viņš uzmeklēja darbā Korčaginu. Draudzīgi sasveicinājās. Klavičeks smaidīdams izvilka no maisa lielisku dzeltenu kažokādas zviedru jaku un, uzsitis ar delnu pa elastīgo hromu, sacīja: — Tas tev. Vai neapjēdz, no kā? . . . Hol Nu, stulbs gan tu esi, l>uisl To tev biedrene Ustinoviča sūta, lai tu, muļķi, nenosaltu. Jaku viņai uzdāvināja biedrs Oļšinskis, viņa to šim no rokām paņēma un Iedeva man, aizved, sak, Korčaginam. Akims viņai papaudis, ka tu vienos svārkos strādā tādā sprēgoņā. Oļšinskis mazliet sarauca degunu. «Es,» saka, «šim biedram varu šineli aizsūtīt.» Bet Rita smējās: «Nekas, jakā viņam būs labāka strādāšanai Saņēmi»

Pāvels izbrīnījies paturēja rokā dārgo apģērba gabalu un nedroši uzvilka nosalušajam augumam. Mīkstā kažokāda drīz vien sasildīja viņam plecus un krūtis.

Rita pierakstīja: «20. decembrī

Puteņa laiks. Sniegs un vējš. Bojarkas ļaudis bija jau turpat pie mērķa, bet sals un putenis viņus apturēja. Mīcās pa sniegu. Sasalušo zemi rakt grūti. Palikušas pavisam trīs ceturtdaļas kilometra, bet pašas grūtākās.

Tokarevs ziņo: būviecirknī parādījies tīfs, trīs saslimuši.

22.    decembrī

Uz komjaunatnes guberņas komitejas plēnumu no Bojarkas neatbrauca neviens. Bandīti nolaiduši no uzbēruma ešelonu ar labību septiņpadsmit kilometrus no Bojarkas. Ar Pārtikas Tautas komisariāta pilnvarotā pavēli visa būvstrādnieku vienība pārsviesta uz turieni.

23.    decembrī

No Bojarkas uz pilsētu atveda vēl septiņus tīfa slimniekus. Starp tiem Okuņevs. Biju stacijā. No pienākušā Harkovas vilciena buferiem cēla nost sastingušus līķus. Slimnīcā auksts. Nolādētais putenis) Kad tas mitēsies?

24.    decembrī

Tikko biju pie Zuhraja. Izrādās, tā ir: Orļiks vakar ar visu savu bandu uzbrucis Bojarkai. Divas stundas starp bandu un mūsējiem ilgusi kauja. Banda pārrāvusi sakaru līniju, un tikai šorīt 2uhrajam izdevās dabūt sīkākas ziņas. Bandu atsituši. Tokarevs ievainots, lode izgājusi cauri krūtīm. Viņu atvedīs šodien. Uz vietas sakapāts Francis Klavičeks, kas tonakt bijis sardzes priekšnieks. Tas bijis viņš, kas pamanījis bandu un sacēlis trauksmi, taču, atšaudīdamies no uzbrucējiem, nepaguvis aizskriet līdz skolai un nogalināts. Būvstrādnieku vienībā ievainoti vienpadsmit cilvēki. Pašlaik tur stāv bruņu vilciens un divi jātnieku eskadroni.

Par celtniecības priekšnieku kļuvis Pankratovs. Dienā Puzirevskis pārsteidzis daļu no bandas Dziļajā ciematā un apkāvis visus līdz pēdējam. Daļa bezpartejisko kadru, negaidīdami vilcienu, kājām aizgājuši pa gulšņiem.

25.    decembrī

Atveda Tokarevu un pārējos ievainotos. Tos ievietoja klīniskajā hospitālī. Ārsti solījās glābt sirmgalvi. Viņš guļ nesamaņā. Pārējo dzīvībām briesmas nedraud.

Partijas guberņas komiteja un arī mēs saņēmām no Bojarkas tnln giaīnmu: «Atbildot uz bandītu uzbrukumu, mēs, šaursliežu līnijas teli nlakl, sapulcējušies šajā mītiņā, kopā ar bruņotā vilciena «Par padomju .nu» komandu un jātnieku pulka sarkanarmiešiem solāmies Jums, kn, i>ar spīti visiem kavēkļiem, dosim pilsētai malku uz pirmo janvāri. Sn • ļiiindzinot visus spēkus, ķeramies pie darba. Lai dzīvo komunistiska partija, kas mūs sūtījal Mītiņa priekšsēdētājs Korčagins. Sekretārs llēriiņš.»

Solomenkā ar militāru godu apglabāja Klavičeku.»

Iecerētā malka jau tuvu. Taču virzījās uz to sasodīti gausi: katru īlienu tīfs atrāva no darba desmitiem vajadzīgu roku.

Grīļodamies kā piedzēris, ļimstošām kājām Korčagins atgriezās stacijā. Viņš jau labu laiku staigāja ar paaugstinātu temperatūru, taču todien karstumi bija viņu sagrābuši jūtamāk nekā parasti.

Vēdera tīfs, kas bija vienību novājinājis, piezagās arī Pāvelam, taču viņa spēcīgais organisms pretojās, un piecas dienas viņš vēl at- lada spēku piecelties no salmiem klātās betona grīdas un kopā ar visiem iet uz darbu. Neglāba viņu arī siltā jaka un Fjodora atsūtītie velteņi, ko viņš uzāva jau apsaldētajās kājās.

Pie katra soļa kaut kas sāpīgi dūra krūtīs, zobi klabēja drudzī, acīs metās tumšs, un koki šķita griežamies dīvainā karuselī.

Ar mokām aizvilkās līdz stacijai. Viņu pārsteidza neparasts troksnis. Ielūkojās: garš sastāvs izstiepies cauri visai stacijai. Uz platformas lokomotīvītes, sliedes, gulšņi — tos krāva ārā ar vilcienu atbraukušie cilvēki. Viņš paspēra vēl pāris solu un zaudēja līdzsvaru. Sajuta vāju triecienu, galvai atsitoties pret zemi. Sniegs ar tīkamu vēsumu apdedzināja karsto vaigu.

Viņam uzgrūdās nejauši pēc vairākām stundām. Ienesa barakā. Korčagins smagi elpoja un nevienu nepazina. No bruņu vilciena ataicinātais feldšeris paziņoja: «Krupozais plaušu karsonis un vēdera tīfs. Temperatūra 41,5. Par locītavu iekaisumu un tūkumu uz kakla nav ko runāt — sīkums. Ar pirmajiem diviem pilnīgi pietiek, lai aizraidītu puisi uz viņu sauli.»

Pankratovs un atbraukušais Dubava darīja visu iespējamo, lai Pāvelu glābtu.

Korčagina novadniekam Aļošam Kohanskim uzdeva aizvest slimnieku uz dzimto pilsētu.

Tikai ar visas Korčagina grupas palīdzību un, galvenais, ar Hoļavas uzstājību Pankratovam un Dubavam izdevās Aļošu un nesamaņā guļošo Korčaginu iedabūt līdz pēdējai iespējai pārpildītajā vagonā. Viņus nelaida iekšā, baidīdamies aplipt ar izsitumu tīfu, pretojās, draudēja tīfa slimnieku izsviest ceļā.

Naganu vicinādams gar degunu katram, kas kavēja slimnieku ievietot vagonā, Hoļava kliedza:

—    Slimniekam nav lipīga kaitei Viņš brauks, kaut arī mums vajadzētu jūs visus izsviest laukā! Iegaumējiet, badakšņas, ja kāds viņam kaut pirkstu piedurs, es paziņošu pa līniju: visus izsēdināsim no vilciena un ietupināsim aiz restēm. Te tev, Aļoša, Pavkas mauzeris, šauj nost uz vietas jebkuru, kas iedomāsies viņu izmest, — Hoļava vēl drūk- stes pēc piesvieda.

Vilciens sāka kustēties. Uz tukšā perona Pankratovs piegāja pie Dubavas.

—     Kā tu domā, vai paliks dzīvs?

Un nesagaidīja atbildi.

—     Iesim, Mitjai, kas būs, būs. Mums tagad par visu jāatbild. Lokomotīves pa nakti jāizkrauj, bet rīt raudzīsim tās iesildīt.

Hoļava zvanīja pa visu līniju saviem draugiem čekistiem. Viņš dedzīgi tos lūdza nepieļaut, ka pasažieri izsēdina slimo Korčaginu, un, tikai saņēmis stingru solījumu «nepieļaut», gāja gulēt.

Mezglu stacijā no pasažieru vilciena tieši uz perona izvilka kādā vagonā nomiruša nepazīstama gaišmataina puiša līķi. Kas viņš tāds un kādā nāvē miris—neviens nezināja. Stacijas čekisti, atcerēdamies Hoļavas lūgumu, steidzās uz vagonu, lai aizkavētu iznest atvesto, taču, pārliecinājušies, ka puisis miris, deva rīkojumu aizvākt mironi uz evakuācijas punkta līķu kambari.

luliņ piezvanīja uz Bojarku un paziņoja Hoļavam, ka miris viņa iliauus, par kura dzīvību viņš tā rūpējies.

Ka telegramma no Bojarkas ziņoja guberņas komitejai par Korča- gina nāvi.

Aļoša Kohanskis nogādāja slimo Korčaginu piederīgajiem un pats lagilla tīfa karsonī.

«9. janvārī

Kāpēc ir tik smagi? Pirms sēdos pie galda, es noraudājos. Kas gan liiltu domājis, ka Rita var raudāt un vēl tik rūgti! Vai tad asaras vienmēr ir vājas gribas pazīme? Šodien to cēlonis ir skaudras bēdas. Kāpēc gan tās uznāca? Kāpēc bēdas uznāca šodien, lielas uzvaras itianā, kad sala šausmas uzveiktas, kad dzelzceļa stacijas piekrautas ai dārgo kurināmo, kad es tikko biju uzvaras svinībās paplašinātajā pilsētas padomes plēnumā, kur sumināja celtniekus varoņus? Tā ir uzvara, bet par to divi atdeva savu dzīvību: Klavičeks un Korčagins.

Pāvela nāve pavēra man patiesību: viņš man ir dārgāks, nekā domāju.

Ar to es beidzu savas piezīmes. Nezinu, vai kādreiz vēl atgriezī- tos pie jaunām. Rīt rakstīšu uz Harkovu, ka esmu ar mieru strādāt Ukrainas Komjaunatnes Centrālajā Komitejā.»

TREŠA NODAĻA

Jaunība uzvarēja. Tīfs Korčaginu nepieveica. Pāvels jau ceturto reizi pārgāja nāves robežu un atgriezās dzīvē. Tikai pēc mēneša vājš un bāls viņš piecēlās uz nedrošajām kājām un, pie sienām turēdamies, mēģināja paieties pa istabu. Mātes atbalstīts, viņš aizvilkās līdz logam un

llllt laudzījās uz ceļu. Spīguļoja peļķītes no kūstošā sniega. Ara bija pirmais agrā pavasara atkusnis.

I'ia paša loga ķiršu krūma zarā sapūties grozījās pelēksvārcis ivlr- liulit, blēdīgām ačelēm nemierīgi pablenzdams u.z Pāvelu.

Ko, pārdzīvojām tomēr ziemu mēs abi? — Pāvels klusu pabilda, |ialiungojis ar pirkstu pie rūts.

Māte izbijusies pavērās viņā.

—    Ar ko tu runā?

To es zvirbulim . . . Aizlaidās, blēdis tāds, — viņš vāri pasmaidīja.

Pavasaris bija pilnā plaukumā. Korčagins sāka domāt par atgriešanos pilsētā. Viņš bija pietiekami atspirdzis un varēja staigāt, taču viņa organismā jaudās kaut kas nelāgs. Reiz, staigājot pa dārzu, viņu pēkšņi nogāza gar zemi skaudra sāpe mugurkaulā. Ar mokām viņš ievilkās istabā. Otrā dienā ārsts viņu rūpīgi izmeklēja. Sataustījis mugurkaulā dziļu iedobi, izbrīnā nodvesās:

—    No kurienes jums tas?

—    Tās, doktor, ir pēdas no bruģa akmens. Pie Rovnas uz šosejas ar trīscollīgo no mugurpuses pabakstīja . . .

—     Bet kā tad jūs staigājāt? Vai tas jūs netraucēja?

—    Nē. Toreiz pāris stundu pagulēju un atkal zirgā. Tikai nupat pirmo reizi atgādināja.

Pieri saraucis, ārsts aplūkoja dobumu.

—    Jā, mans mīļais, ļoti nepatīkams joks. Mugurkauls nepanes Indus satricinājumus. Cerēsim, ka turpmāk tas sevi neatgādinās. Apģērbieties, biedri Korčagin.

Un viņš līdzjūtīgi, ar vāji slēptu žēlumu uzlūkoja savu pacientu.

Artjoms dzīvoja savas sievas, ne visai izskatīgās jaunuves Stjošas ģimenē. Tā bija panīkusi zemnieku dzimta. Pāvels reiz, garām ejot, iegriezās pie Artjoma. Šaurā, netīrā sētsvidū skraidīja nopuņķojies šķielacis puišelis. Pamanījis Pāvelu, tas bez kādas kautrēšanās pablenza viņā un, centīgi urbinādams ar pirkstu degunā, noprasīja:

— Ko tev vajag? Tu varbūt esi atnācis zagt? Ej labāk projām, mums memme ir sirdīgai

Vecā, sakņupušā mājelē pavērās mazītiņš lodziņš, un Artjoms pasauca:

—     Nāc iekšā, Pavluša.

Pie krāsns ar poda dakšām rīkojās veca sieva sadzeltējušu seju, kas atgādināja pergamentu. Viņa uzmeta Pāvelam īsu, nelaipnu skatienu un, palaidusi ciemiņu garām, sāka grabināt podus.

Divas pusaudzes meitenes ar strupām biželēm veikli uzmanījās uz krāsns un no turienes kārstīja galvas mežonīgā ziņkārē.

Pie galda sēdēja Artjoms mazliet samulsis. Viņa precības nebija pa prātam ne mātei, ne brālim. Proletārietis pa dzimšanai, Artjoms nez kāpēc bija sarāvis savu trīs gadus ilgušo draudzību ar skaistuli Gaļu, akmeņkaļa meitu, šuvēju, un aizgājis iegātņos pie pelēcīgās Stjošas, ģimenē, kur bija piecas mutes un neviena strādnieka. Šeit viņš pēc depo darba visus savus spēkus atdeva arklam, atjaunodams panīkušo saimniecību.

Artjoms zināja, ka Pāvels neatzīst viņa aiziešanu, kā viņš izteicās, «sīkburžuāziskā stihijā», un tagad vēroja, kā brālis uztver visu, kas te ap viņu ir.

Pasēdēja, pārmija nenozīmīgas frāzes, ko parasti mēdz teikt satiekoties, un Pāvels dzīrās iet. Artjoms viņu aizturēja.

—    Pagaidi, paēdīsim, Stjoša tūliņ atnesīs pienu. Tātad rīt brauksi? Pavājš vēl esi, Pavka.

Istabā ienāca Stjoša, sasveicinājās, pasauca Artjomu uz piedarbu palīgā kaut ko pārnest. Pāvels palika divatā ar veceni, kas nebija visai runātīga. Pa logu ieskanēja baznīcas zvans. Vecā nolika poda dakšas un sāka īdzīgi purpināt:

—    Kungs Jēziņ, aiz tā vella darba ij dievu pielūgt nav vaļas! — Un, noraisīdama no kakla lakatiņu, šķielēdama uz atnācēju, iegāja kaktā, kas bija pilns laika gaitā nosūbējušām, drūmām svētbildēm. Salikusi kopā trīs kaulainos pirkstus, sāka mest krustus.

—    Mūsu tēvs debesīs, svētīts lai top tavs vārds … — čukstēja izžuvušās lūpas.

Sētsvidū zeņķis ar joni uzlēca mugurā melnai lutausei cūkai. Dūšīgi cirzdams tai sānos ar basajiem papēžiem, ar roķelēm saros ķerdamies, viņš uzkliedza lopiņam, kas griezās apkārt un rukšķēja:

NQ-ū-G, aiziet, rikšos! Tprū! Ko dīdies!

< nka joņoja ar puiku pa sētsvidu, pūlēdamās to nosviest, ta/u graltacainais nedarbnieks turējās stipri.

Vecene pārtrauca tēvreizi un izkārās pa logu.

Es tev gan jādīšu, vilks tevi sarējis! Tūliņ zemē no cūkas, mēris Uvi parāvis. Kad tu izputētu, šitāds bērns, tīrā sodība!

< ukai beidzot izdevās nosviest jātnieku, un vecene apmierināta atkal pagriezis pret svētbildēm. Savilkusi dievbijīgu seju, viņa turpināja:

—   Lai nāka tava valstība . . .

Durvīs parādījās noraudājies knēvelis. Sadauzīto degunu piedurknē «laiu īdams, aiz sāpēm šņukstēdams, viņš činkstēja:

—  Memm-e-e, dod vareņiku!

Vecene nikni apcirtās.

—    Dievu pielūgt nepaļauj, šķībacis velns. Es tevi, suņagabals, tūdaļ Inerīdināšu! . . . — Un viņa paķēra no sola pātagu. Puika acumirklī pazuda. Meitenes aizkrāsnē klusītēm iespurdzās.

Vecene trešo reizi atsāka tēvreizi.

Pāvels piecēlās un izgāja, nesagaidījis brāli. Vērdams ciet vārtiņus, pamanīja logā vecenes galvu. Tā viņu vēroja.

«Kāds nelabais Artjomu šurp atdzinis? Nu viņš līdz mūža galam vairs neizķepurosies. Stjošai dzims bērni gadu gadā. Ieraksies kā vabole mēslos. Vēl, kas zina, depo pametīs,» Pāvels nomākts domāja, soļodams pa tukšo pilsētiņas ielu. «Bet es biju domājis ievilkt viņu politiskajā dzīvē.»

Viņš priecājās, ka rīt brauks turp, uz lielo pilsētu, kur palika viņa draugi un sirdij mīļie cilvēki. Lielā pilsēta vilināja viņu ar savu varenību, dzīvīgumu, ar nemitīgā steigā plūstošām ļaužu straumēm, ar tramvaju dārdoņu un automobiļu sirēnu kaucieniem. Un, galvenais, vilka pie sevis milzīgie akmens korpusi, piekvēpušie cehi, mašīnas, klusā skriemeļu dūkoņa. Vilktin vilka turp, kur straujā ieskrējienā griezās milzeņi spara rati un oda pēc mašīneļļas, pie tā, kas bija pieaudzis pie sirds. Turpretim šeit, klusajā pilsētiņā, klīzdams pa ielām, Pāvels jutās it kā nomākts. Nebija nekāds brīnums, ka pilsētiņa kļuvusi viņam sveša un garlaicīga. Bija pat nepatīkami iziet dienā pastaigāties.

Ejot garām tenku vācelēm, kas sēdēja uz lievenīšiem, Pāvels dzirdēja viņu steidzīgo žadzināšanu:

—     Ūja, māsiņas, no kurienes tad šitais biedēklis uzradies?

—     Laikam jau berkulozis, delamais viņam.

—     Bet vamzis gan šim lepns, citādi nebūs kā zagts . . .

Un daudz ko citu, no kā kļuva derdzīgi.

Sen jau viņš ar saknēm atrāvies no šejienes. Lielā pilsēta kļuvusi tuvāka un mīļāka. Draugu saime, saliedēta un dzīvespriecīga, un darbs.

Gluži nemanot Korčagins bija aizstaigājis līdz priežu silam un apstājās krustcelēs. Pa labi ar augstu, asu stāvžogu no meža norobežots drūmais, vecais cietums, aiz tā baltie slimnīcas korpusi.

Lūk, šeit, uz šā plašā laukuma cilpā nosmaka Vaļa un viņas biedri. Viņš brīdi klusu pakavējās šai vietā, kur bija stāvējušas karātavas, tad devās uz krauju. Nokāpa lejā un iznāca brāļu kapu laukumiņā.

Kādas gādīgas rokas bija pušķojušas kapu rindu ar skuju vainagiem, apdēstījušas nelielo kapsētu ar zaļu dzīvžogu. Virs kraujas slējās šmaugas priedes. Jaunās zālītes zaļais zīds klāja gravas piegāzes.

Te pilsētiņas nomale. Klusi un skumji. Liegas meža šalkas un atmodušās zemes pavasara trūdu dvesma. Seit drosmīgi bija gājuši nāvē brāļi, lai dzīve kļūtu skaista tiem, kas dzimuši nabadzībā, tiem, kam pati dzimšana jau bija verdzības sākums.

Pāvela roka gausi noņēma no galvas cepuri, un skumjas, dziļas skumjas pildīja sirdi.

Visdārgākais cilvēkam ir dzīvība. Tā dota viņam tikai reizi, un dzīvi vajag nodzīvot tā, lai nebūtu nepanesami sāpīgi par bezmērķīgi aizvadītiem gadiem, lai nededzinātu kauns par nelietīgo un sīko pagātni un lai mirstot varētu teikt: visa dzīve un visi spēki ir atdoti visskaistākajam pasaulē — cīņai par cilvēces atbrīvošanu. Un ir jāsteidzas dzīvot. Jo nejēdzīga slimība vai kaut kāda traģiska nejaušība var pārraut dzīvības pavedienu.

Šādu domu pārņemts, Korčagins aizgāja no brāļu kapiem.

MAjās māte skumji posa dēlu ce|am. Vērodams viņu, Pāveli redzēja slēpjasaras.

Varbūt paliksi, Pavluša? Sūri man vecumdienās vienai Hrtrnu lai cik, līdzko paaugas—izklīst katrs uz savu malu. Kas tevi uz to pilsētu velk? Var ij te dzīvot. Rasi, būsi sev vai paipaliņu noskatījis? tli'lia nu man, vecenei, kāds bildīs. Artjoms apprecējās, ne ar vārdiņu ■ ..•I lapauda, un tu jau nu ne tik. Tik vien redzu jūs, cik uznāk slima īliana, — māte klusītēm runāja, kravādama tīri izmazgātajā somā dēla li n< lgo iedzīvi.

Pāvels saņēma viņu aiz pleciem un pievilka sev klāt.

—    Nav, māmulīt, paipaliņas! Bet vai tu nezini, večulīt, ka putni sev ilraudzenīti no savas sugas meklē? Kā tad tu domā, vai es esmu paipalu gājuma?

Lika mātei pasmaidīt.

—    Es, māmulīt, esmu sev nosolījies meičas nezadināt, iekām visā pasaulē buržujus nepiebeigsim. Ko, ilgi būs jāgaida, tu saki? Nē, māmulīt, ilgi buržuji neturēsies . . . Visiem tad būs viena republika, un ļiis, vecītes un vecīšus, kas darba cilvēki, — projām uz Itāliju, tā ir līda silta zeme pie pašas jūras. Ziemas tur, māmulīt, nekad nav. Nometināsim jūs buržuju pilīs, un varēsiet savus vecos kauliņus saulītē sildīt. Bet mēs brauksim uz Ameriku buržujus piebeigt.

—    Nenodzīvošu es, dēliņ, līdz tavai pasakai . . . Tāds jestrs tavs vectēvs bija, jūrniekos braukāja. īsts razbainieks, dies piedod grēkus! I/karojās Sevastopoles karā, bez kājas, bez rokas mājās pārnāca. Uz krūtīm viņam divus krustus bija piekāruši un divus cara pusrubļus lentītēs, bet nomira vecais briesmīgā nabadzībā, lespītīgs bija, nez kādam varasvīram ievilcis ar kruķi pa galvu, turpat vai gadu cietumā sasēdēja. Iespundēja viņu tur, ij krusti nepaglāba. Skatos es tevī, iitādi nav, būsi vectēvā atsities.

—    Ko nu mēs, māmulīt, atvadīšanos tik skumīgu padarām. Padod labāk harmonikas,. sen neesmu rokās turējis.

Nolieca galvu pār perlamutra taustiņu rindām. Māte nobrīnījās par jaunajām skaņām viņa mūzikā.

Spēlēja ne tā kā citkārt. Nav nebēdīgās pārgalvības, brašo iespieg- šanos un draiskulīgo trilleru, tās skurbās bramanības, kuras dēļ jaunais

harmoniku spēlmanis Pavka bija izdaudzināts pa visu pilsētiņu. Mūzika plūda melodiski, palikdama tikpat spēcīga, bija kļuvusi dziļāka.

Uz staciju atnāca viens.

Bija pierunājis māti palikt mājās: negribēja redzēt viņas asaras atvadu brīdī.

Vilcienā sabruka visi ar varu. Pāvels ieņēma brīvo plauktu pašā augšā un no turienes vēroja trokšņainos un satrauktos ļaudis ejās.

Joprojām tāpat stiepa maisus un stūķēja zem soliem.

Kad vilciens sāka kustēties, braucēji pierima un, kā parasti tādās reizēs, sāka kāri tiesāt ēdamo.

Pāvels drīz iemiga.

Pirmā māja, ko viņš gribēja apmeklēt, bija pilsētas centrā, Krešča- tikā. Lēnām, pakāpienu pēc pakāpiena, viņš devās uz augšu. Visapkārt viss pazīstams, nekas nav mainījies. Gāja pa tiltu, ļāva rokai slīdēt pa gludajām margām. Pienāca pie noejas. Apstājās—uz tilta ne dzīvas dvēseles. Bezgalīgā augstumā nakts pavēra apburtajām acīm lielisku ainu. Tumsa sedza apvārsni kā melns samts; plīvoja, dega un mirgoja fosforiskā gaismā zvaigžņu miriādes. Bet zemāk, tur, kur pie neredzamas robežas zeme saplūda ar debesjumu, pilsēta bārstīja tumsā neskaitāmas ugunis…

Korčaginam pretim pa kāpnēm augšup nāca vairāki cilvēki. Strīdā aizrāvušos nācēju spalgās balsis izjauca nakts klusumu, un Pāvels, atrāvis skatienu no pilsētas ugunīm, sāka kāpt lejup.

Kreščatikā, Apgabala Sevišķās nodaļas caurlaižu birojā, dežurējošais komandants paziņoja Korčaginam, ka 2uhraja pilsētā sen vairs neesot.

Viņš ilgi taustīja Pāvelu ar jautājumiem un, tikai pārliecinājies, ka puisis ar 2uhraju personiski pazīstams, pastāstīja: Fjodors jau divi mēneši kopš izsaukts darbā uz Taškentu, uz Turkestānas fronti. Korčagins jutās tik gaužām apbēdināts, ka pat nemēģināja iztaujāt sīkāk, bet, ne vārda neteicis, apgriezās un izgāja laukā. Nogurums mācās viņam virsu un piespieda apsēsties uz ārdurvju pakāpieniem.

Aizbrauca garām tramvajs, pieskanēdams ielu ar dārdiem un šķindu, tli ietvēm bezgalīga ļaužu straume. Pilsētā pulsē dzīvība — te sievielu liUmie smiekli, te zemas vīrieša balss aprauta frāze, te jaunekļa tenors,

tirmgalvja gārdzošais aizsmakums. Ļaužu straume ir nebeidzama, gaita alla) steidzīga. Spoži apgaismotie tramvaji, automobiļu lukturu uzliesmojumi un elektrisko spuldžu ugunsgrēks ap netālo kino reklāmu. Un visur ļaudis, kas pilda ielu ar nerimstošu čalu. Tas ir lielpilsētas vakars.

Prospekta troksnis un steiga remdināja bēdu sīvumu, ko bija izrai- lljusi vēsts par Fjodora aizbraukšanu. Kurp lai iet? Atpakaļ uz Solomenku, kur bija draugi, — tālu. Un, gluži nedomājot, atmiņā atplaiksnīja nams iicilalu Kruglo-Universitātes ielā. Protams, viņš tūliņ ies turp. Pirmais lundrs, ko viņš būtu gribējis redzēt tūliņ pēc Fjodora, taču bija Rita. lur, pie Akima, varēs arī pārnakšņot.

Jau iztālēm ieraudzīja gaismu augšējā stūra logā. Cenzdamies saglabāt mieru, pavilka uz savu pusi ozolkoka durvis. Brīdi pastāvēja uz kāpņu laukumiņa. Aiz durvīm Ritas istabā dzirdamas balsis, kāds spēlē ģitāru.

«Oho, tātad atļauta arī ģitāra? Režīms nav vairs tik stingrs,» Korča- Uim nodomāja un vieglītēm piedauzīja ar dūri pa durvīm. Juzdams, ka uztraucies, iekoda lūpu zobos.

Durvis atvēra nepazīstama sieviete, jauna, ar sprodziņām pie deniņiem. Jautājoši aplūkoja Korčaginu.

—     Ko jūs vēlaties?

Viņa neaizvēra durvis, un paviršs skatiens sveši iekārtotajā istabā pateica priekšā atbildi.

—     Vai varētu satikt Ustinoviču?

—     Viņas te nav, viņa jau janvārī aizbrauca uz Harkovu un no turienes, kā dzirdēju, uz Maskavu.

—     Un vai biedrs Akims šeit dzīvo vai arī aizbraucis?

—     Arī biedra Akima nav. Viņš tagad ir komjaunatnes Odesas guberņas komitejas sekretārs.

Pāvelam nekas cits neatlika kā iet projām. Prieks par atgriešanos pilsētā apdzisa.

Nu bija nopietni ko padomāt par naktsmājām.

—    Tā, draugus apstaigājot, var visas kājas nodeldēt un nevienu neatrast, — Korčagins sadrūmis pukojās, pūlēdamies apmākt rūgtumu. Nolēma tomēr vēlreiz izmēģināt laimi — sameklēt Pankratovu. Krāvējs dzīvoja piestātnes tuvumā, un līdz viņam būtu tuvāk nekā līdz Solo- menkai.

Pagalam noguris viņš beidzot nokļuva līdz Pankratova dzīvoklim un, klauvēdams pie nez kad ar okeru krāsotajām durvīm, apņēmās: «Ja arī šā nebūs, vairāk neklaiņošu. Palīdīšu zem laivas nakti pārgulēt.»

Durvis atvēra vecīte vienkāršu, zem zoda sasietu lakatiņu galvā. Pankratova māte.

—    Vai Ignats mājās, māmuļ?

—     Nule kā pārnāca. Vai jūs pie viņa?

Viņa nepazina Pāvelu un, atpakaļ pagriezusies, sauca:

—     Geņka, te pie tevis!

Pāvels iegāja viņai līdzi istabā un nolika mugursomu uz grīdas. Pankratovs, vēl ar kumosu mutē, pagriezās no galda pret viņu.

—    Ja pie manis, tad sēdies un stāsti, bet es tikmēr ielocīšu bļodiņu boršča, citādi — augu dienu ar klaju ūdeni vien. — Un Pankratovs ņēma rokā milzīgi lielu koka karoti.

Pāvels piemetās pa gabaliņu uz izsēdēta krēsla. Noņēmis cepuri, pa vecam paradumam noslaucīja ar to pieri.

«Vai tiešām esmu tā pārvērties, ka pat Geņka mani vairs nepazīst?»

Pankratovs iestrēba pāris karošu boršča un, nesaņēmis no ciemiņa atbildi, pagrieza galvu uz viņa pusi.

—     Nu, plāj vaļā — kas tev tur ir?

Roka ar maizes riecienu apstājās pusceļā uz muti. Pankratovs apjucis blisināja acis.

—     E . . . paga . . . Tfu tu, kas par ērmiem!

Redzot, kā seja tam sasarkst aiz piepūles, Korčagins neizturēja un pilnā kaklā iesmējās.

—    Pavka! Mēs taču domājām, ka tu esi pagalam! . . . Pag! Kā tevi sauc?

Uz Pankratova klaigām no blakus istabas izskrēja vecākā māsa un māte. Visi trīs beidzot pārliecinājās, ka viņu priekšā stāv īsts Korčagins.

Mājā sen jau gulēja, bet Pankratovs aizvien vēl stāstīja, kas noticis |ia šiem četriem mēnešiem:

Jau ziemā uz Harkovu aizbrauca Zarkijs un Mitjais. Un nevis iur vai tur, nelieši, bet uz Komunistisko universitāti. Vaņka un Mitjais uz ««gatavošanas kursu. Bijām salasījušies cilvēku piecpadsmit. Tajā kar- «linnā arī es uzgrūdu pieteikumu. Domāju, sak, jāpielabo smadzeņu pildījums, citādi tāds pašķidrs. Bet, ko domājies, komisija mani atsēdināja sēklī.

Pikti nošņaukājies, Pankratovs turpināja:

— Sākumā viss gāja kā pa taukiem. Viss pa punktiem, kā vajag: partijas biedra karte ir, komjaunatnes stāža pietiek, par stāvokli, par i/celšanos nav ko piesieties, bet, kā nonāca līdz politiskai pārbaudei, lo man nogāja greizi.

Biju sarāvies ar vienu biedru no komisijas. Sis nu man piesviež lādu jautājumu: «Sakiet, biedri Pankratov, — kādas zināšanas jums ir filozofijā?» Bet zināšanu man, saproties, nebija nekādu. Un tad es turpat uz vietas sāku atkasīt atmiņā, sak, bija mums kāds krāvējs, ģimnāzists, klaidonis. Krāvējos aiz lielības bija iestājies. Viņš mums kādreiz stāstīja: Grieķijā, velns viņu sazina kādos laikos, bijuši tādu zinību vīri, kas daudz ko par sevi sapratuši, tos saukuši par filozofiem. Viens tāds ti- piņš, uzvārdu neatceros, laikam Idiogens, visu mūžu dzīvojis mucā un tā tālāk . . . Par labāko specu viņiem skaitījies tas, kas deviņdesmit deviņas reizes pierādīs, ka melns ir balts un balts ir melns. Vārdu sakot, muldoņas. Nu tā, es to ģimnāzista stāstu atcerējos un nodomāju: «Apdzen mani no labās šitais komisijas loceklis!» Bet šis tā»blēdīgi uz mani blenž. Nu, tad es ar pļāvu vaļā. «Filozofija,» saku, «tā ir tīrā tukšu salmu kulšana un miglas pūšana. Man, biedri, ar tādām blēņām noņemties nav nekādas patikšanas. Bet, kas attiecas uz partijas vēsturi, tad no visas sirds.» Sie nu ņemas mani tincināt, no kurienes man, sak, tādi jauni ieskati par filozofiju. Es tur vēl šo to piemetināju no ģimnāzista gudrībām, nu, visa komisija rēc. Man sanāca dusmas. «Ko,» saku, «jūs mani te sākat par muļķi apcelt?» Cepuri galvā un uz mājām prom.

Pēc tam šis pats komisijas loceklis satika mani guberņas komitejā un stundas trīs apgaismoja. Izrādās, ģimnāzistiņš saputrojis. Iznāk, ka filozofija ir liela, gudra padarīšana.

Bet, rau, Dubava un Zarkijs tika iekšā. Nu, Mitjais kaut vai dūšīgi mācījās, bet Zarkijs — tas gan daudz tālāk par mani nebija aizlauzies. Citādi nav, ka Vaņkam ordenis palīdzēja. Vārdu sakot, es paliku ar garu degunu. Mani norīkoja te piestātnēs par saimniecību, zināt. Aizstāju preču piestātnes priekšnieku. Agrāk es dažkārt vienā gabalā ar priekšniekiem plēsos par dažādiem jaunatnes jautājumiem, bet tagad nu pašam nākas vadīt saimniecības lietas. Dažreiz tā arī notiek: gadās tev, cilvēkam, darīšanas ar kādu slaistu vai neizdarīgu tūju, un tad nu spied viņu gan kā priekšnieks, gan kā sekretārs. Atvainošanu, man jau nu viņi miglu acīs nepūtīs. Par sevi vēlāk. Kādus jaunus notikumus es tev vēl nebūtu izstāstījis? Par Akimu tu zini, no vecajiem guberņas komitejā tikai Tufta kvern tai pašā vietā. Tokarevs sekretāra amatā partijas rajona komitejā Solomenkā. Komjaunatnes rajona komitejā tavs komūnas biedrs Okuņevs. Politiskās izglītības nodaļu vada Taļa. Darbnīcās tavā vietā strādā Cvetajevs, es viņu maz pazīstu, guberņas komitejā tiekamies; liekas, puisis nav dumjš, tikai patmīlīgs. Ja atceries Borhartu Annu, viņa arī ir Solomenkā — vada partijas rajona komitejas sieviešu nodaļu. Par pārējiem es tev jau stāstīju. Jā, Pavluša, daudz cilvēku partija aizsūtīja mācīties. Viss vecais aktīvs tagad sēž pie grāmatas guberņas padomju partijas skolā. Nākamgad solās arī mani sūtīt.

Iemiga ilgi pēc pusnakts. Rītā, kad Korčagins pamodās, Ignata mājās vairs nebija, aizgājis uz piestātni. Viņa māsa Dusja, raženi noaugusi meiča, pēc sejas līdzīga brālim, cienāja viesi ar tēju, jautri tērgādama par visādiem niekiem. Pankratova tēvs, kuģu mašīnists, bija braucienā.

Korčagins posās ie?. Atvadoties Dusja atgādināja:

— Neaizmirstiet, ka gaidām jūs pusdienās.

Guberņas komitejā parastā dzīvā rosme. Ieejas durvis nepārtraukti virinās. Gaiteņos un istabās ļaužu biezs, apslāpēta rakstāmmašīnu klaboņa aiz lietu pārvaldes durvīm.

Pāvels pastāvēja gaitenī, vērodams, vai neieraudzīs kādu pazīstamu seju, un, nevienu nesaskatījis, iegāja sekretāra istabā. Aiz liela rakstāmgalda sēdēja guberņas komitejas sekretārs zilā krievu kreklā. Uzmeta Korčaginam īsu skatienu un, galvu nepaceldams, turpināja rakstīšanu.

I'.ivels apsēdās iepretim un vērīgi aplūkoja Akima vietnieku.

Kādā jautājumā? — sekretārs vaicāja, pielikdams punktu aprakstītās l«|ias beigās.

I'avels viņam izstāstīja savu gājumu.

Nepieciešams, biedri, atjaunot mani organizācijas sarakstos un •ulīt uz darbnīcām. Dod tādu rīkojumu.

'>«kretārs atgāzās pret krēsla atzveltni. Nenoteikti atbildēja:

Atjaunosim, protams, par to nav ko runāt. Taču sūtīt tevi uz darbnīcām nebūs ērti, tur jau strādā Cvetajevs, guberņas komitejas lo- «aklis kopš pēdējā sasaukuma. Mēs tevi izmantosim citā vietā.

Acis Korčaginam šauri samiedzās.

—       Es uz darbnīcām eju ne tālab, lai Cvetajevam traucētu strādāt. I |u uz cehu savā specialitātē un nevis par kolektīva sekretāru un, tā kA esmu vēl fiziski vārgs, lūdzu citā darbā mani nesūtīt.

Sekretārs bija ar mieru. Uzmeta uz papīra dažus vārdus.

—     Nododiet biedram Tuftam, viņš visu nokārtos.

Uzskaites un sadales daļā Tufta uz velna paraušanu brāza savu pali <|ii—uzskaitvedi. Labu brītiņu Pāvels klausījās viņu saraušanos, bet tad, redzēdams, ka tā ieilgst, pārtrauca iekaisušo uzskaites daļas vadītāju:

—        Izlamāsies ar viņu vēlāk, Tufta. Te būs zīmīte, noformēsim manus dokumentus.

Tufta ilgi skatījās te papīrā, te uz Korčaginu. Pēdīgi apjēdza.

—       Ehēl Tātad tu neesi nomiris? Ko nu tagad lai dara? Tu esi izslēgts no sarakstiem, es pats aizsūtīju uz Centrālo Komiteju kartīti. Un tad tu taču neesi ietverts Viskrievijas pārreģistrēšanā. Saskaņā ar komjaunatnes Centrālās Komitejas cirkulāru visi, kas nav pārreģistrēti, izslēdzami. Tāpēc tev atliek tikai viens — iestāties par jaunu pēc vispārīgiem noteikumiem, — Tufta kategoriski noskaldīja.

Korčagins saviebās.

—       Tu aizvien vēl pa vecam? Jauns puisis, bet sliktāks par vecu guberņas arhīva žurku. Kad tu reiz kļūsi par cilvēku, Volodjka?

Tufta salēcās, it kā viņam būtu iekodusi blusa.

—        Lūdzu man notācijas nelasīt, es pats par savu darbu atbildu. Cirkulārus raksta ne tālab, lai es tos pārkāptu. Bet attiecībā uz «žurku» — saukšu pie atbildības par apvainošanu.

Pēdējos vārdus Tufta izteica draudot un demonstratīvi pievilka tuvāk neizskatīto vēstuļu kaudzi, ar visu izturēšanos rādīdams, ka saruna izbeigta.

Pāvels nesteigdamies gāja uz durvīm, tad, kaut ko atcerējies, atgriezās pie galda un paņēma atpakaļ Tuftas nomesto sekretāra zīmīti. Uzskaites daļas vadītājs vēroja Pāvelu. Nikns un kašķīgs, šis jaunais večuks ar lielām, šķiet, tramīgi saslietām ausīm bija nepatīkams un reizē smieklīgs.

—     Labi, — Korčagins teica ar rāmu izsmieklu. — Man, protams, var piesiet «statistikas dezorganizāciju», bet pasaki man, ar kādiem gudriem paņēmieniem tu sauc pie atbildības tos, kas ņem un nomirst, iepriekš neiesnieguši ziņojumu? To taču kurš katrs var: ja iegribēs — saslims, ja iegribēs—nomirs, bet par šīm lietām cirkulāra laikam nav.

—    Ho-ho-hol — neizturējis neitralitāti, jautri iezviedzās Tuftas palīgs.

Zīmuļa galiņš Tuftam rokā nolūza. Viņš to nosvieda uz grīdas, bet atbildēt savam pretiniekam nepaguva. Skaļā barā, triekdami un smiedamies, istabā iebruka vairāki cilvēki. Viņu vidū bija Okuņevs. Priecīgam izbrīnam un taujāšanai nebija gala. Pēc brītiņa istabā ienāca vēl bariņš jauniešu un ar viņiem kopā Jureņeva. Apjukusi un priecīga viņa ilgi spieda Korčaginam roku.

Pāvelam atkal bija jāstāsta viss no sākuma. Biedru sirsnīgais prieks, neviltotā draudzība un līdzjūtība, ciešie rokas spiedieni, spēcīgās, taču draudzīgās dunkas pa muguru lika aizmirst Tuftu.

Pašās beigās Korčagins pastāstīja biedriem arī savu sarunu ar Tuftu. No visām pusēm atskanēja sašutuma saucieni. Olga, uzmetusi Tuftam iznīcinošu skatienu, devās uz sekretāra istabu.

—     Ejam pie Neždanova! Viņš tam patīrīs bēniņus. — To teikdams, Okuņevs saņēma Pāvelu aiz pleciem, un viņi barā ar biedriem sekoja Olgai.

—    Viņu vajag atcelt un aizsūtīt pie Pankratova uz piestātni par krāvēju uz kādu gadu. Tufta taču ir zvērināts birokrāts! — Olga sirdījās.

Guberņas komitejas sekretārs iecietīgi smaidīja, klausīdamies Oku- ņeva, Olgas un citu prasībā atcelt Tuftu no uzskaites daļas vadītāja posteņa.

par Korčagina tiesību atjaunošanu nav nemaz jārunā, viņam tūliņ izrakstīs biedra karti, — Ņeždanovs mierināja Olgu. — Esmu ar jums vl«ni> prātis, ka Tufta ir formālists, — viņš turpināja. — Tas ir viņa gal- venait trūkums. Taču jāatzīst, ka darbu viņš nevada slikti. Kur vien esmu «ItAilnjit, uzskaite un statistika komjaunatnes komitejās ir necaurejami rilunuļi un nevienam skaitlim nevar ticēt. Bet mūsu uzskaites daļā statistiku ii kartībā. Jūs paši zināt, ka Tufta dažreiz sēž savā nodaļā līdz valni naktij. Un es domāju tā: atcelt viņu var kurā katrā laikā, taču, ja viiir» vietā nāks lāga puisis, bet vājš uzskaitvedis, tad birokrātisma ne- hili, bet nebūs arī uzskaites. Lai strādā. Es viņam samazgāšu galvu, kā |iinnAkas. Tas kādu laiku iedarbosies, un tad redzēsim.

Labi, rauj viņu vilks, — Okuņevs bija ar mieru. — Brauksim, Pav- lula, uz Solomenku. šodien mūsu klubā aktīva sapulce. Neviens par Invi vēl nezina, un te uzreiz: «Vārds Korčaginam!» Brašs puika tu esi, l'nvluša, ka nenomiri. Nu, kas tādā gadījumā proletariātam būtu no Invi-, par labumu? — jokodamies rezumēja Okuņevs, pagrābdams Kor- • n|inu padusē un izgrūzdams viņu gaitenī.

—     Olga, tu nāksi?

—     Noteikti.

Pankratovi nesagaidīja Korčaginu pusdienās, viņš neatgriezās arī vakarā. Okuņevs aizveda draugu līdzi uz savu dzīvokli. Padomes ēkā viņam bija atsevišķa istaba. Paēdināja, ar ko varēja, un, nolicis uz galda Pāvelam priekšā veselu kaudzi avīžu un divas biezas komjaunatnes rajona komitejas biroja sēžu protokolu grāmatas, ieteica:

— Iepazīsties ar visu šo produkciju! Kamēr tu, .tīfu gulēdams, daudz laika velti nositi, šeit ne mazums ūdeņu aiztecējis. Lasi, iepazīsties ar to, kas bijis un kas ir. Es pievakarē pārnākšu, un iesim uz klubu, bet, ja jutīsies noguris, liecies uz auss un sūti.

Sabāzis pa kabatām dokumentu, izziņu, iesniegumu kaudzi (portfeli Okuņevs principā neatzina, un tas mētājās pagultē), rajona komitejas sekretārs vēlreiz apstaigāja istabu un izgāja.

Kad viņš vakarā pārnāca, istabā grīda bija pilna atšķirtām avīzēm, no pagultes izvilkta grāmatu kaudze. Daļa no tām sakrauta grēdiņā uz galda. Pāvels sēdēja gultā un lasTja Centrālās Komitejas pēdējās vēstules, ko bija atradis zem drauga spilvena.

—    Ko tu, laupītāj, no mana dzīvokļa esi iztaisījisl — Okuņevs mākslotā sašutumā uzbrēca. — E, pag, pag, biedri! Tu taču lasi slepenus dokumentus! Laid nu tādu savā istabā!

Pāvels smaidīdams atlika vēstuli pie malas.

—    Taisni šeit nekā slepena nav, bet, rau, kur spuldzītei abažūra vietā gan tev bija dokuments, kura saturu nevajadzētu izpaust. Tas gar malām pat apgruzdis. Vai redzi?

Okuņevs paņēma apdegušo lapu un, pārlaidis acis uzrakstam, ieplāja ar delnu sev pa pieri.

—    Un es to trīs dienas meklēju, kaut tas izkūpējis! Pazuda, tikpat kā ūdenī iekritis. Nu es atceros, ka Volincevs aizvakar no tā abažūru sameistaroja un tad pats meklēja, dumjš palikdams. — Okuņevs saudzīgi salocīja lapiņu un pabāza zem gultas maisa. — Vēlāk visu savedīsim kārtībā, — viņš mierinoši noteica. — Pašlaik mazliet iekodīsim un — uz klubu. Sēsties klāt, Pavluša!

Okuņevs izrāva no kabatas garu, avīzē ietītu voblu, no otras — divas maizes rikas. Pastūma papīrus uz galda malu, brīvajā vietā paklāja avīzi, saņēma voblu aiz galvas un sāka dauzīt pret galdu.

Sēdēdams uz galda un dūšīgi strādādams ar žokļiem, dzīvespriecīgais Okuņevs, jaukdams jokus ar lietišķām valodām, pārstāstīja Pāvelam jaunākos notikumus.

Klubā Okuņevs ieveda Korčaginu pa kalpotāju ieeju aiz kulisēm. Ietilpīgās zāles stūrī, pa labi no skatuves, dzelzceļa komjauniešu ielenktas, pie klavierēm sēdēja Taļa Lagutina un Borharta. Iepretim Annai, krēslā šūpodamies, svinīgi sēdēja Volincevs — depo komjaunatnes sekretārs, sārts kā rudens ābols, līdz pēdējam novalkātā, kādreiz melnā ādas frencī. Volincevam kviešu krāsas mati un tādas pašas uzacis.

Netālu no viņa, elkoni nevērīgi pret klavieru vāku atbalstījis, sēdēja Cvetajevs — glīts puisis kastaņbrūniem matiem un asi iezīmētām lūpām. Krekla apkaklīte viņam atpogāta.

Tuvodamies šim pulciņam, Okuņevs dzirdēja Annu nobeidzam:

—    Dažs labs grib visādi sarežģīt jaunu biedru uzņemšanu. Cveta- jevam ir tāda nostāja.

Komjaunatne nav caurstaigājama sita, — spītīgi, ar rupju nmv» ribu atsaucās Cvetajevs.

Paskat, paskati Nikolajs šodien laistās kā nospodrināti palvlrlll • «' ■uicās Ta|a, pamanījusi Okuņevu.

Okuņevu ievilka pulkā un apbēra jautājumiem:

—   Kur tu biji?

—     Sāksim nul

Okuņevs mierinādams izstiepa roku.

—    Neuztraucieties, draugi. Tūliņ atnāks Tokarevs un sāksim.

—   Te jau viņš ir, — Anna piezīmēja.

Tiešām viņiem tuvojās partijas rajona komitejas sekretārs. Okuņevs ilaidzās tam pretim.

—    Iesim, tēv, aiz kulisēm, es tev kādu paziņu parādīšu. Tad ta gan brīnīsies!

—   Kas tad nu? — vecais vīrs norūca, nopakšķinādams smēķi, bet Okuņevs jau vilka viņu aiz rokas.

Zvaniņš Okuņeva rokā tik neganti šķindēja, ka pat niknākie tērzētāji iteidza pārtraukt valodas.

Tokarevam aiz muguras kuplā, zaļā skuju ietvarā ģeniālā «Komunistiskā Manifesta» radītāja lauvas galva. Kamēr Okuņevs atklāja sapulci, Tokarevs skatījās uz Korčaginu, kas stāvēja kulišu ejā.

—    Biedri! Pirms sākam apspriest kārtējos organizācijas uzdevumus, šeit kāds biedrs lūdz vārdu ārpus kārtas, un mēs ar Tokarevu domājam, ka jāļauj viņam runāt.

No zāles atskanēja piekrišanas saucieni, un Okuņevs vienā elpas vilcienā izgrūda:

—     Vārds apsveikumam Pavkam Korčaginam!

No simt cilvēkiem zālē Korčaginu pazina ne mazāk par astoņdesmit, un, kad pie rampas parādījās pazīstamais stāvs un slaidais, bālais jauneklis sāka runāt, zālē viņu saņēma ar prieka saucieniem un vētrainām ovācijām.

—     Dārgie biedri!

Balss Korčaginam rāma, taču saviļņojumu apslēpt neizdevās.

—     Ir noticis, biedri, tā, ka esmu atgriezies pie jums un ieņemu savu vietu ierindā. Jūtos laimīgs, ka esmu atkal šeit. Es te redzu veselu rindu savu draugu. Pie Okuņeva lasīju, ka mūsu Solomenkā mūsējo skaits pieaudzis par trešo daļu, ka darbnīcās un depo šķiltavniekiem nu ir gals un ka no lokomotīvju kapsētas miroņus stiepj uz kapitālremontu. Tas nozīmē, ka mūsu zeme atdzimst un uzkrāj spēkus. Ir, kā dēļ vērts dzīvot pasaulēl Nu, vai tad es varēju tādā laikā mirt! — Un acis Korčaginam iedzirkstījās laimīgā smaidā.

Apsveikuma saucienu saņemts, Korčagins nokāpa zālē un devās uz to vietu, kur sēdēja Borharta un Taļa. Steigā paspieda vairākas rokas. Draugi pavirzījās, saspiedās ciešāk kopā, un Korčagins apsēdās. Viņa rokai uzgūla Taļas plauksta un cieši, cieši to paspieda.

Annai acis platas, platas, skropstas tikko manāmi dreb, un viņas skatienā lasāms izbrīns un sveiciens.

Slīdēja dienas. Tās nevarēja saukt par vienmuļām darbdienām. Ikviena atnesa ko jaunu, un, rītos iedalīdams savu laiku, Korčagins ar sarūgtinājumu manīja, ka dienā laika ir maz un šis tas no iecerētā paliek nepaveikts.

Pāvels apmetās pie Okuņeva. Strādāja darbnīcās par elektromontiera palīgu.

Pāvels ilgi stīvējās ar Nikolaju, kamēr pierunāja to atļaut viņam uz laiku aiziet no vadoša darba.

—    Mums cilvēku trūkst, bet tu gribi gozēties cehā. Par slimību tu man nestāsti, es arī pats pēc tīfa veselu mēnesi ar spieķīti uz rajona komiteju staigāju. Es taču, Pavka, tevi pazīstu, zinu — tas nav tas. Tu man pasaki pašu galveno, — Okuņevs stāja viņam virsū.

—    Galvenais, Kola, ir tas: gribu mācīties.

Okuņevs gavilēdams ieaurojās:

—    Aha! … Ak tad tā! Tu gribi, un es, tavuprāt, negribu, ko? Tas, brāl, ir egoisms. Mēs tātad griezīsim riteni, bet tu — mācīsies? Nē, putniņ, rīt pat iesi uz organizatorisko instruktāžu.

Pēc ilgākas diskusijas Okuņevs tomēr padevās.

—     Divus mēnešus likšu mierā, ielāgo manu labsirdību. bet ar Cveta jevu tu nesastrādāsi, viņš pārlieku iedomīgs.

korčagina atgriešanos darbnīcās Cvetajevs uzņēma ar saspringtu

… ibu Viņš bija pārliecināts, ka, Korčaginam atnākot, sāksios < Iņa |>ar

vaiIibu, un, būdams slimīgi patmīlīgs, gatavojās pretsparam. Ta<"u jau ļi.i'.i'. pirmajās dienās viņš pārliecinājās par sava minējuma aplamību. U'/lnājis kolektīva biroja nodomu ieskaitīt viņu savā sastāvā, Korčagins pats devās pie atbildīgā sekretāra un, atsaukdamies uz vienošanos ar i ilniņevu, piedabūja viņu noņemt šo jautājumu no dienas kārtības. Ceha komjaunatnes šūniņā Korčagins uzņēmās politiskās pirmizglītlbas pulciņa ^.ulišanu, bet pēc biroja darba netiecās. Un, kaut arī oficiāli viņš no v.idlbas atrāvās, Pāvela ietekme tomēr bija jūtama visā kolektīva darbā. Ha/u labu reizi viņš, gluži nemanot, draudzīgi palīdzēja Cvetajevam i/kļūt no grūta stāvokļa.

Kādu reizi, ieiedams cehā, Cvetajevs pārsteigts vēroja, ka visa kom- ļ.iunatnes šūniņa un ap trīsdesmit bezpartejisko jauniešu mazgā logus, lira mašīnas, kasīdami nost ilgu gadu netīrumus, un stiepj ārā lūžņus un grabažas. Pāvels ar milzīgu lūku slotu nežēlīgi berza ar mazutu un •ļļu nolieto cementa grīdu.

—     Ko tad jūs tā skaistināties? — Cvetajevs neizpratnē jautāja Pāvelam.

—     Negribam strādāt netīrumos. Divdesmit gadus te neviens nav mazgājis, mēs nedēļas laikā cehu iztīrīsim, būs kā jauns, — Korčagins viņam īsi atbildēja.

Cvetajevs paraustīja plecus un aizgāja.

Elektrotehniķi neapmierinājās ar cehu un ķērās klāt pagalmam. Šis plašais pagalms kopš senām dienām bija īsta atkritumu izgāztuve. Kas gan viss te nebija! Simtiem vagonu riteņu pāru, veseli kalni rūsas saēstas dzelzs, sliedes, buferi, bukses — vairāki tūkstoši tonnu metāla rūsēja zem klajas debess. Bet uzbrukumu izgāztuvei apturēja administrācija:

—     Ir svarīgāki uzdevumi, bet ar pagalmu mums nedeg.

Tad elektriķi nobruģēja ar ķieģeļiem laukumiņu pie ieejas cehā, piestiprināja uz tā stiepļu režģi kāju slaucīšanai un ar to izbeidza. Taču paša ceha uzpošana turpinājās pa vakariem pēc darba. Kad pēc nedēļas te ienāca galvenais inženieris Strižs, cehs bija gaismas pieliets. Milzīgie logi ar dzelzs rāmju režģiem, atbrīvoti no mazuta piesātinātajiem mūža putekļiem, pavēra ceļu saules stariem, un tie, iespiezdamies mašīnu telpā, spoži mirgoja nospodrinātajās dīzeļu vara daļās. Mašīnu smagās daļas bija nokrāsotas zaļas, un pat uz riteņu spieķiem kāds bija rūpīgi uzvilcis dzeltenas bultiņas.

—    M-mjā … — Strižs nobrīnījās.

Tālākajā ceha stūrī daži strādnieki beidza darbus. Strižs devās turp. Viņam pretim ar atšķaidītas krāsas bundžu rokā nāca Korčagins.

—    Pagaidiet, mans mīļais, — inženieris viņu apturēja. — To, ko jūs darāt, es atzīstu par labu. Bet kas jums deva krāsu? Es taču esmu aizliedzis bez manas ziņas to izlietot — tā ir deficīta prece. Krāsot lokomotīves daļas ir svarīgāk nekā tas, ko darāt jūs.

—    Bet krāsu mēs dabūjām no izmestajām krāsu bundžām. Divas dienas rakņājāmies pa lūžņiem un sakasījām kādas divdesmit piecas mārciņas. Te viss ir likumīgi, biedri tehnisko vadītāj.

Inženieris vēlreiz nošņaukājās, nu jau samulsis.

—    Tad, protams, dariet vien. M-mjā . . . Interesanti tomēr … Ar ko izskaidrojama tāda, kā lai to saka, brīvprātīga tiekšanās pēc spodrības cehā? Jūs taču to darījāt ārpus darbalaika?

Korčagins saklausīja tehniskā vadītāja balsī neviltotu izbrīnu.

—     Protams. Un kā tad jūs domājāt?

—    Jā gan, bet . . .

—    Te jums būs «bet», biedri Striž. Kas tad jums teica, ka boļševiki atstās šos netīrumus mierā? Pagaidiet, mēs šos darbus izvērsīsim plašumā. Jums vēl būs ko paskatīties un pabrīnīties.

Un, piesardzīgi mezdams līkumu inženierim apkārt, lai to neno- trieptu ar krāsu, Korčagins devās uz durvīm.

Pa vakariem Korčagins līdz vēlai stundai iestrēga publiskajā bibliotēkā. Te viņš nodibināja ciešu pazīšanos ar visām trim bibliotekārēm un, laizdams darbā visus propagandas līdzekļus, beidzot izdabūja kārotās tiesības brīvi piekļūt visām grāmatām. Pieslējis kāpnītes pie milzīgajiem grāmatu skapjiem, Pāvels veselām stundām nosēdēja uz tām, pārlapodams grāmatu pēc grāmatas, meklējot interesanto un vajadzīgo. Viss lielais vairums grāmatu bija vecas. Jaunā literatūra necili novietojusies vienā nelielā skapī. Te bija savāktas nejauši pagadījušās pilsoņkara laiku bro- šūras, Marksa «Kapitāls», tad vēl «Dzelzs papēdis» un dažas citas grāmatas. Starp vecajām grāmatām Korčagins atrada romānu "Spartaks» izēdiess tam cauri pa divām naktīm, Pāvels pārvietoja to skapi blakus M. Gorkija rakstu kaudzītei. Tā viņš visu laiku pārnēsāja internsmilAk rts un mīļākās grāmatas.

Bibliotekāres tam nepretojās, viņām bija vienalga.

Komjaunatnes kolektīva vienmuļo mieru spēji izjauca kāds notikums, kas sākumā šķita nenozīmīgs: vidējā remonta šūniņas biroja loceklis Kostjka Fidins, gauss, bakurētains strupdegunis puisis, urbdams dzelzs plāksni, nolauza dārgu amerikāņu urbi. Nolauza savas neciešamās nolaidības pēc. Pat ļaunāk — tikpat kā tīšuprāt. Tas notika rīta pusē. Vecākais vidējā remonta meistars Hodorovs uzdeva Kostjkam izurbt plāksnē vairākus caurumus. Kostjka sākumā atteicās, bet tad, meistara piespiests, paņēma plāksni un sāka urbt. Cehā Hodorovu neieredzēja viņa sīkumainās stingrības dēļ. Viņš kādreiz bija bijis meņševiks. Sabiedriskajā dzīvē itnemaz nepiedalījās, uz komjauniešiem raudzījās greizi, taču savu darbu pārzināja labi un savus pienākumus veica apzinīgi. Meistars pamanīja, ka Kostjka urbj «sausē», urbi neeļļojis. Meistars ar skubu piesteidzās un apturēja urbjmašīnu.

— Vai tu akls esi vai arī tikai vakar šurp atnācisl — viņš uzbrēca Kostjkam, zinādams, ka, šādi rīkojoties, urbis noteikti būs pagalam.

Taču Kostjka nosunīja meistaru un atkal iedarbināja mašīnu. Hodorovs gāja sūdzēties ceha priekšniekam, bet Kostjka, urbjmašīnu neapturējis, skrēja meklēt eļļas kanniņu, lai līdz administrācijas atnākšanai viss būtu kārtībā. Kamēr viņš sameklēja eļļas kanniņu un atgriezās, urbis jau bija nolūzis. Ceha priekšnieks iesniedza ziņojumu, prasot Fidina atlaišanu. Komjauniešu šūniņas birojs aizstāvēja Kostjku, atsaukdamies uz to, ka Hodorovs apspiežot jauniešu aktīvu. Administrācija palika pie sava, un jautājums nonāca izlemšanai kolektīva birojā. Te tad nu sākās.

No pieciem biroja locekļiem trīs bija par to, lai Kostjkam izteiktu rājienu un pārceltu viņu citā darbā. Starp tiem bija Cvetajevs. Divi turpretim vispār neuzskatīja Kostjku par vainīgu.

Biroja sēde notika Cvetajeva istabā. Te stāvēja liels, ar sarkanu drānu apklāts galds, vairāki gari soli un ķeblīši, ko pašu rokām bija darinājuši galdnieku darbnīcas puiši, pie sienām vadoņu ģīmetnes un viņpus galda visā sienas garumā izplāts kolektīva karogs.

Cvetajevs bija «atbrīvots strādnieks». Pēc amata kalējs, viņš, pateicoties savām spējām, pēdējo četru mēnešu laikā bija izvirzījies vadošā darbā jauniešu kolektīvā. Bija komjaunatnes rajona komitejas biroja loceklis un ietilpa guberņas komitejas sastāvā. Viņš strādāja par kalēju mehāniskajā rūpnīcā un darbnīcās bija iesācējs. Kopš pašām pirmajām dienām viņš cieši saņēma grožus rokās. Pašpaļāvīgs un noteikts viņš uzreiz apslāpēja jauniešu personisko iniciatīvu, pie visa ķērās klāt pats un, pilnībā neaptvēris darbu, sāka brāzt savus palīgus par bezdarbību.

Istaba — pat tā tika dekorēta viņa paša uzraudzībā.

Cvetajevs vadīja sēdi, atgāzies vienīgajā mīkstajā krēslā, kas bija atnests šurp no sarkanā stūrīša. Sēde bija slēgta. Kad partorgs Homutovs palūdza vārdu, pie aizkrampētajām durvīm kāds pieklauvēja. Cvetajevs īgni saviebās. Klauvēšana atkārtojās. Katjuša Zeļonova piecēlās un atmeta krampīti. Aiz durvīm stāvēja Korčagins. Katjuša viņu ielaida.

Pāvels jau devās uz brīvu solu, kad Cvetajevs viņam uzsauca:

—     Korčagin! Mums pašlaik ir slēgta biroja sēde.

Pāvelam vaigos ielija sārtums, un viņš rāmi pagriezās pret galdu.

—    To es zinu. Mani interesē jūsu domas Kostjkas lietā. Sajā sakarā es gribu ierosināt vēl kādu jautājumu. Bet vai tu iebilsti pret manu klātbūtni?

—     Es neiebilstu, be»t tu taču zini, ka slēgtās sēdēs piedalās tikai biroja locekļi. Kad ir daudz cilvēku, grūtāk apspriest. Bet — ja jau nu esi atnācis, tad sēdies.

Tādu pļauku Korčagins saņēma pirmo reizi. Pierē starp uzacīm iegriezās grumba.

—     Kāpēc tādas formalitātes? — Homutovs izteica savu neapmierinātību, taču Korčagins pārtrauca viņu ar rokas mājienu un apsēdās uz ķeblīša. — Es gribēju teikt tā, — Homutovs iesāka. — Par Hodorovu tas ir pareizi, viņš ir cilvēks no malas, taču ar disciplīnu mums ir ne visai. Ja visi komjaunieši tā sāks urbjus lauzt, mums nebūs ar ko strādāt. Un bezpartejiskajiem tas pavisam nederīgs paraugs. Es domāju, puisim jāizsaka brīdinājums.

( vetajevs neļāva viņam pabeigt un sāka runāt pretim. Minnlns ilrimlt ii'iilausTjies, Korčagins aptvēra biroja nostāju. Kad jau nonai .1 |iu> tial «manas, viņš lūdza vārdu. Cvetajevs pārvarēja sevi un ļāva viņam runai.

Gribu jums, biedri, pateikt savas domas jautājuma par Koitjku

Korčagina balss skanēja asāk, nekā viņš pats to gribēja.

Kostjkas lieta ir signāls, un galvenais te nav Kostjka. Es vakar «avācu dažus skaitļus. — Pāvels izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu — Tos man deva tabeļvedis. Paklausieties uzmanīgi: divdesmit trīs pro- • miti komjauniešu katru dienu nokavē darbu no piecām līdz piecpadsmit minūtēm. Tas jau kļuvis par paradumu. Septiņpadsmit procentu komjauniešu sistemātiski neierodas darbā vienu vai divas dienas mēnesī, turpretī bezpartejiskajiem jauniešiem kavētāju ir četrpadsmit procentu. Tie ir skaitļi, kas šausta asāk nekā pātagas. Garām ejot, pierakstīju vēl k.iut ko: starp partijas biedriem darba kavētāju pa vienai dienai mēnesī Ir četri procenti un arī nosebotāju četri procenti. Starp bezpartejiskiem pieaugušajiem kavētāju pa dienai mēnesī ir vienpadsmit procentu un trīspadsmit procentu to, kas nosebojas. Darbarīku bojāšanā par deviņdesmit procentiem vainojami jaunieši, starp tiem tikai septiņi procenti tādu, kas tikko pieņemti darbā. Secinājums: mēs strādājam daudz sliktāk nekā partijas biedri un vecie strādnieki. Sis stāvoklis gan nav viscaur vienāds. Kalvi var tikai apskaust, pie elektriķiem ir apmierinoši, bet pārējiem stāvoklis puslīdz vienāds. Biedrs Homutovs, manuprāt, par disciplīnu pateica tikai ceturto daļu. Mūsu uzdevums ir šo lauzīto līniju izlīdzināt. Es neaģitēšu un neteikšu mītiņu runas, bet mums nikni jo nikni jābrūk virsū nevīžībai un izlaidībai. Vecie strādnieki pasaka skaidri: saimniekam strādājuši labāk, kapitālistam strādājuši kārtīgāk, bet nu, kad mēs paši esam kļuvuši saimnieki, tam nav nekāda attaisnojuma. Un pirmām kārtām ne tik daudz vainīgs ir Kostjka vai kāds cits, bet mēs paši, tāpēc ka ne tik vien neesam, kā nākas, cīnījušies pret šo ļaunumu, bet, gluži otrādi, ar šādu vai tādu ieganstu dažkārt aizstāvējuši tādus kā Kostjka.

Seit nupat kā runāja Samohins un Butiļaks, ka Fidins esot savējais. Kā mēdz sacīt—savējs caur un cauri: aktīvists ar pilnu slodzi. Nu, sagandējis urbi, tad ta gan liela muiža, kuram tad negadās. Toties puisis mūsējais, bet meistars — svešinieks… Kaut gan ar Hodorovu neviens arī nestrādā . . . Šim ērceklim ir trīsdesmit gadu darba stāžs! Nerunāsim par viņa politisko pozīciju. Šoreiz viņam ir taisnība: viņš, svešinieks, saudzē valsts mantu, bet mēs laužam ārzemju darbarīkus. Kā lai tādu izrīcību dēvē? Es domāju, mēs patlaban dosim pirmo triecienu un sāksim uzbrukumu šai iecirknī.

Ierosinu: Fidinu kā slaistu, nevīžu un ražošanas dezorganizētāju izslēgt no komjaunatnes. Par viņa uzvešanos uzrakstīt sienas avīzē un atklāti, nebaidoties ne no kādām valodām, ievietot šos skaitļus ievadrakstā. Spēka mums diezgan un ir uz kā balstīties. Viss lielais vairums komjauniešu ir krietni ražošanas darbinieki. Sešdesmit no viņiem izgājuši cauri Bojarku, un tā ir pati drošākā skola. Ar viņu palīdzību, viņiem piedaloties, mēs šos robus aizpildīsim. Tikai reiz uz visiem laikiem jāatmet tāda pieeja jautājumam, kāda ir patlaban.

Parasti mierīgais un nerunīgais Korčagins tagad runāja kvēli un asi. Cvetajevs pirmoreiz vēroja elektriķi viņa īstajā izskatā. Viņš apzinājās, ka Pāvelam taisnība, taču piekrist tam traucēja tā pati vērīgā piesardzība. Viņš uztvēra Korčagina runu kā asu kritiku par organizācijas vispārējo stāvokli, kā viņa — Cvetajeva autoritātes graušanu un nolēma montieri satriekt. Savu atbildes runu viņš sāka taisni ar to, ka apvainoja Korčaginu meņševika Hodorova aizstāvēšanā.

Trīs stundas turpinājās dedzīga diskusija. Vēlu vakarā noskaidrojās tās rezultāti: nepielūdzamās faktu loģikas uzveikts un pazaudējis vairākumu, kas pārgāja Korčagina pusē, Cvetajevs spēra aplamu soli — pārkāpa demokrātiju: pirms galīgās balsošanas uzaicināja Korčaginu atstāt istabu.

—     Labi, es iziešu, kaut arī tas tev godu nedara, Cvetajev! Tikai brīdinu: ja tu tomēr paliksi pie sava, rīt es runāšu kopsapulcē, un — esmu pārliecināts — tur tu vairākumu nesadzenāsi. Tev, Cvetajev, nav taisnība. Es domāju, biedri Homutov, tavs pienākums ir ierosināt šo jautājumu partijas kolektīvā vēl pirms kopsapulces.

Cvetajevs izaicinoši iesaucās:

—     Ar ko tu mani baidi? Bez tevis zinu ceļu uz turieni, mēs arī par tevi parunāsim. Ja pats nestrādā, tad netraucē citus.

Aizvēris durvis, Pāvels ar roku nobraucīja karsto pieri un caur tukšo kantori soļoja uz izeju. Ticis uz ielas, uzelpoja ar pilnu krūti. Aizsmē-

kitjli papirosu, devās uz nelielo namiņu Batija kalnā, kur diīvoja īoka lav».

Korčagins atrada atslēdznieku vakariņas ēdam.

Stāsti. Paklausīsimies, kas jums tur jauns. Darja, atnes viņam b|o diņu biezputras, — Tokarevs runāja, sēdinādams Pāvelu pie galda.

Darja Fomiņišna, Tokareva sieva, pretstatā vīram stalta, pilnīga, nolika Pāvelam priekšā šķīvi ar prosas biezputru un, slaucīdama valgās lūpas baltajā priekšautā, labsirdīgi noteica:

—     Ed, mīlīt. ^^

Agrāk, kad Tokarevs strādāja darbnīcās, Korčagins te bieži tika nosē- ilajis līdz vēlai naktij, bet tagad, pēc atgriešanās pilsētā, viņš pie vecā v 11 n bija pirmoreiz.

Atslēdznieks uzmanīgi klausījās Pāvelā, pats nekā nerunāja, cītīgi i ilāja karoti, brīžam klusu ko nodudinādams. Ticis galā ar biezputru, viņš mutautā noslaucīja ūsas un noklepojās.

—    Tev, protams, ir taisnība. Mums sen laiks ķerties pie šās lietas nopietni. Darbnīcās ir galvenais kolektīvs rajonā, no tā vajag sākt. Tātad jus ar Cvetajevu sarāvāties? Slikti. Puisis viņš ir vīzīgs, nu, bet tu taču prati strādāt ar zēniem? Starp citu, ko tu darbnīcās strādā?

—    Strādāju cehā. Tā vispār visur pamazām kustos. Savā šūniņā vadu politisko pamatzināšanu pulciņu.

—    Un ko dari birojā?

Korčagins saminstinājās.

—    Pirmajā laikā, kamēr spēka bija tā pamaz un arī mācīties domāju, oficiāli vadībā nepiedalījos.

—    Te tev nu bijal — Tokarevs nosodīdams iesaucās. — Vai zini, dēliņ, ja nu kas tevi no brāziena var paglābt, tad vienīgi tava vārgā veselība. Un kā tad pašlaik, vai esi maķenīt sastiprinājies?

—    Jā.

—    Nu tad tā, ķeries pie darba pa īstam! Nav ko gumiju stiept! Kur tas redzēts, ka tā, kā piektais ritenis maisīdamies, varētu ko jēdzīgu paveikt! To tev kurš katrs pasacīs, ka izlocies no atbildības, un nekā tu nevari iebilst. Rīt pat visu to izlabo, bet Okuņevu es ņemšu uz grauda, — Tokarevs nobeidza ar nepatikas pieskaņu balsī.

—    Viņu tu neaiztiec, tēv, — Pāvels aizstāvēja, — es pats lūdzu mani nenoslogot.

Tokarevs nicīgi iesvilpās.

—    Lūdzi, un viņš ņēma vērā? Nu labi, ko ar jums, komjaunatni, lai iesāk . . . Nem i dēliņ, pa vecam paradumam palasi avīzes . . . Man acis negrib lāgā klausīt.

*

Partijas kolektīva birojs piekrita komjaunatnes biroja vairākuma domām. Partijas un komjaunatnes kolektīviem bija izvirzīts svarīgs un grūts uzdevums: ar personisko darbu rādīt darba disciplīnas paraugu. Cvetajevu birojs pamatīgi paplucināja. Sākumā viņam bija sekste gaisā, bet atbildīgais sekretārs Lopahins, pavecāks vīrs ar dzeltenīgi bālu tuberkulozes slimnieka seju, ar savu runu piespieda viņu pie sienas, Cvetajevs padevās un pa pusei atzina savu kļūdu.

Otrā dienā darbnīcu sienas avīzēs parādījās raksti, kas saistīja strādnieku uzmanību. Tos lasīja skaļi un dedzīgi apsprieda. Vakarā neparasti kupli apmeklētā jauniešu kolektīva sapulcē citu neko nerunāja kā vien par tiem.

Kostjku izslēdza, bet kolektīva birojā ievēlēja jaunu biedru, jaunu politiskās izglītības vadītāju — Korčaginu.

Neparasti klusu un pacietīgi klausījās Ņeždanovā. Tas runāja par jauniem uzdevumiem, par jaunu posmu, kas sākas dzelzceļa darbnīcām.

Pēc sapulces Cvetajevu uz ielas gaidīja Korčagins.

—     Iesim reizē, mums vajadzētu aprunāties, — viņš piegāja klāt atbildīgajam sekretāram.

—     Par ko tad? — Cvetajevs dobji jautāja.

Pāvels paņēma viņu zem rokas un pēc dažiem soļiem apstājās pie sola.

—     Apsēdīsimies uz brītiņu. — Un pirmais apsēdās.

Cvetajeva smēķa uguntiņa te uzliesmoja, te dzisa.

—     Saki, Cvetajev, — par ko tev uz mani zobs?

Daži mirkļi klusuma.

—     Ak, tu par to, un es domāju — par darbul — balss Cvetajevam aprauta, pauž liekuļotu izbrīnu.

Pāvels cieši uzlika roku viņam uz ceļa.

Met nu, Dimka, to vīzēšanos pie malas. Tā tikai diplomāti vilstās. tu man pasaki skaidri: kāpēc turi uz mani ļaunu prātu?

Cvetajevs nepacietīgi sakustējās.

Ko piesienies? Kas par ļaunu prātu? Pats taču ieteicu tev strādāt. Altacījies, bet nu iznāk, it kā es tevi atstumjot.

Pāvels nesaklausīja viņa balsī atklātību un, roku no ceļgala neno- ņamdams, satraukts iesāka: • — Negribi atbildēt, tad es pateikšu. Tu domā, ka es tev stāšos ceļā, domā — par atbildīgā sekretāra vietu sapņoju? Ja tu tā nedomātu, vai <i4ii tad Kostjkas dēļ būtu iznākusi saraušanās? Šādas attiecības visu d.«rbu sagandē. Ja tās traucētu tikai mūs divus, rauj velns—nav svarīgi, domā, ko gribi. Bet mēs taču rīt strādāsim plecu pie pleca. Kas no tā i/nāks? Nu, uzklausi jel. Nekas mums nav dalāms. Mēs abi esam strādnieku puiši. Ja tev mūsu darbs par visu dārgāks, sit saujā un rīt sāksim td draugi. Bet, ja tu visu šo drazu nemetīsi no galvas laukā un meklēsi ocēties, tad par katru robu, kas no tā radīsies darbam, neganti kausi- mies. Še roka, saņem, kamēr tā vēl ir biedra roka.

Ar lielu apmierinājumu Korčagins sajuta savā plaukstā Cvetajeva mezglainos pirkstus.

Bija pagājusi nedēļa. Partijas rajona komitejā beidzās darbs. Nodaļās iestājās klusums. Taču Tokarevs vēl negāja projām. Vecais sēdēja krēslā, uzmanīgi lasīdams jaunos materiālus. Pie durvīm klauvēja.

—     Jā! — Tokarevs atsaucās.

Ienāca Korčagins un nolika sekretāram priekšā divas izpildītas anketas.

—     Kas tas ir?

—     Tā, tēv, ir bezatbildības likvidācija. Domāju, ir laiks. Ja arī tu domā tāpat, tad lūdzu tavu atbalstu.

Tokarevs paskatījās uz virsrakstu, tad, dažus acumirkļus nolūkojies jauneklī, klusēdams ņēma rokā spalvu. Un ailē ar jautājumu, kāds partijas stāžs ir biedram, kas ieteic biedru Korčaginu Pāvelu Andrejeviču par KK(b)P kandidātu, stingri ierakstīja «1903. gads» un līdzās savu godīgo parakstu.

—     Še, dēliņ. Ticu, ka tu nekad neapkaunosi manu sirmo galvu.

Istabā smacīgi, un prātā tikai viens: kaut jel drīzāk turp, uz Solo- menkas stacijas kastaņu alejām.

—     Beidz, Pavka, es vairs nevaru izturēt, — sviedriem plūstot, lūdzās Cvetajevs. Katjuša un arī citi viņu atbalstīja.

Korčagins aizvēra grāmatu. Pulciņš beidza nodarbības.

Kad visi barā piecēlās, pie sienas nemierīgi ietrinkšķējās vecais «erik- sons». Cenzdamies pārkliegt istabas čalu, Cvetajevs runāja.

Pakāris klausuli, viņš pagriezās pret Korčaginu.

—     Stacijā stāv divi poļu konsulāta diplomātiskie vagoni. Tajos nodzisusi gaisma, pēc stundas vilciens atiet, jāizlabo instalācija. Ņem, Pāvel, kasti ar piederumiem un aizej turp. Lieta steidzama.

Divi mirdzoši starptautiskās satiksmes vagoni stāvēja pie stacijas pirmā perona. Salona vagons ar platiem logiem bija spoži apgaismots, bet blakus vagons grima tumsā.

Pāvels piegāja pie greznā Pulmana vagona un satvēra kāpņu rokturi, lai kāptu iekšā.

No stacijas ēkas sienas strauji atrāvās kāds cilvēks un sakampa viņu aiz pleca:

—     Kurp jūs, pilsoni?

Balss pazīstama. Pāvels atskatījās. Ādas jaka, plats cepures nags, smails, pakumps deguns un sasprindzināti neuzticīgs skatiens.

Artjuhins tikai tagad sazīmēja Pāvelu — roka noslīdēja no pleca, seja zaudēja dzedro izteiksmi, taču skatiens palika nekustīgi kavējamies pie kastes.

—     Kurp tu gribēji iet?

Pāvels īsi paskaidroja. Gar vagona stūri iznāca kāds cits stāvs.

—     Tūliņ izsaukšu viņu pavadoni.

Salona vagonā, kur Korčagins sekoja pavadonim, sēdēja vairāki izmeklētos ceļojuma uzvalkos ģērbušies cilvēki. Pie galda, ko sedza rozēm izšūts zīda galdauts, ar muguru pret durvīm sēdēja sieviete. Viņa patlaban runājās ar iepretim stāvošu slaidu oficieri, kad vagonā ienāca Korčagins. Montierim ienākot, saruna aprāvās.

Ātri pārbaudījis vadus, kas stiepās no pēdējās spuldzes uz gaiteni, un atradis tos kārtībā, Korčagins izgāja no salonvagona, joprojām meklēdams bojājumu. Viņam uz pēdām sekoja tukls pavadonis ar boksera kaklu, (ormas tērpā, ko bagātīgi greznoja prāvas misiņa pogas ar vinnga;lvaiaina ērgļa attēlu.

• - Pāriesim uz nākamo vagonu, šeit viss ir kārtībā, akumulatori • liAdā. Bojājums acīmredzot būs tur.

Pavadonis pagrieza atslēgu durvīs, un viņi izgāja tumšā gaiteni. Ap gaismodams vadus ar elektrisko lukturīti, Pāvels drīz atrada īssavienojuma vietu. Pēc dažām minūtēm gaitenī iedegās pirmā spuldzīte, pielie- ilama to ar blāvu gaismu.

—     Jāatver kupeja, tur vajadzēs pārmainīt spuldzes, tās būs izde- guias,— Korčagins uzrunāja pavadoni.

—     Tad jāpasauc pane, viņai ir atslēga. — Un pavadonis, negribēdams alstāt Korčaginu vienu, veda viņu līdzi.

Kupejā pirmā iegāja sieviete, viņai sekoja Korčagins. Pavadonis palika slāvam durvīs, aizsprostodams tās ar savu augumu. Pāvelam dūrās acīs ilivi grezni ādas čemodāni tīkliņos, uz dīvāna nevīžīgi nomests zīda manto, smaržu pudelīte un mazītiņa malahīta pūderkārba uz galdiņa pie loga. Sieviete apsēdās dīvāna stūrī un, kārtodama savus linu krāsas matus, vēroja montiera darbu.

—     Lūdzu, pane, atļauju uz brītiņu aiziet: pans majors vēlējās aukstu alu, — glaimīgi ierunājās pavadonis, klanoties ar pūlēm noliekdams savu vērša kaklu.

Sieviete dziedošā balsī klīrīgi novilka:

—     Varat iet.

Saruna notika poļu valodā.

Gaismas svītra no gaiteņa krita sievietei uz pleca. Panes elegantais, pirmšķirīgu Parīzes meistaru šūtais vissmalkākā Lionas zīda tērps atstāja kailus viņas plecus un rokas. Mazajā austiņā, zvīļi mirgodams, šūpojās lāsveidīgs briljants. Korčagins redzēja tikai sievietes plecu un roku, kas šķita izdrāzta no ziloņkaula. Seja bija ēnā. Veikli rīkodamies ar skrūvgriezi, Pāvels apmainīja pie griestiem rozeti, un pēc brītiņa kupejā iedegās gaisma. Atlika pārbaudīt otru spuldzīti — virs dīvāna, kur sēdēja sieviete.

—     Man jāpārbauda šī spuldzīte, — Korčagins sacīja, nostādamies viņai priekšā.

—    Ak jā, es taču jums traucēju, — pane atbildēja skaidrā krievu valodā un vingri piecēlās no dīvāna, nostādamās gandrīz Korčaginam līdzās. Nu viņa bija redzama visa. Pazīstamās, smailās uzacu svītras un augstprātīgi sakniebtās lūpas. Nevarēja būt šaubu: viņa priekšā stāvēja Nellija Ļeščinska. Advokāta meita nevarēja nepamanīt viņa izbrīnīto skatienu. Taču, ja Korčagins Ļeščinsku uzreiz pazina, tad viņai ne prātā neienāca, ka pa šiem četriem gadiem izaugušais montieris varētu būt viņas nemierīgais kaimiņš.

Nicīgi saraukusi uzacis par atbildi izbrīnam montiera sejā, viņa piegāja pie kupejas durvīm un apstājās tur, nepacietīgi dauzīdama ar lakādas kurpītes purnu. Pāvels ķērās pie otras spuldzītes. Izskrūvējis aplūkoja to pret gaismu un, tīri negaidot sev pašam un jo vairāk Ļeščinskai, poļu valodā ievaicājās:

—     Vai arī Viktors ir šeit?

Vaicādams Korčagins nepagriežas. Viņš neredzēja Nellijas seju, taču ilgā klusēšana liecināja par samulsumu.

—    Vai tad jūs viņu pazīstat?

—    Pat ļoti labi pazīstu. Mēs taču bijām kaimiņi. — Pāvels pagriezās pret viņu.

—     Jūs esat Pāvels, jūsu māte bija … — Nellija sastomījās.

—     Virēja, — Korčagins pateica priekšā.

—     Kā jūs esat izaudzis! Atceros jūs kā mežonīgu puiku.

Nellija nekautri aplūkoja viņu no galvas līdz kājām.

—     Un kāpēc jūs»-interesē Viktors? Cik atceros, jūs ar viņu nebijāt draugos, — Nellija jautāja savā dziedošajā soprānā, cerēdama izklaidēties ar nejaušo sastapšanos.

Skrūvgriezis ātri ieurba sienā kokskrūvi.

—    Viktoram palika nenomaksāts parāds. Kad jūs viņu satiksiet, pasakiet, ka neesmu zaudējis cerību norēķināties.

—     Pasakiet, cik viņš jums parādā, es viņa vietā samaksāšu.

Viņa saprata gan, par kādu «norēķināšanos» Korčagins runā. Viņa labi zināja to gadījumu ar petļuriešiem, taču vēlēšanās paķircināt šo «vergu» urdīja viņu ņirgāties.

Korčagins cieta klusu.

Sakiet — vai taisnība, ka mūsu māja izlaupīta un tiek sagrauta? I li■ I(i vien lapene un puķu dobes izpostītas? — Nellija ar skumjām apvai

iijat.

Māja tagad ir mūsu, nevis jūsu, kāpēc lai mēs to postītul

Nellija sarkastiski iesmējās.

Oho, jūs arī, redzams, esat mācīts! Taču, starp citu, šeit ir poļu

…. njas vagons un šajā kupejā kundze esmu es, bet jūs— kā bijāt vergs,

Ia ari esat palicis. Arī patlaban jūs strādājat, lai man būtu gaisma, lai iiiaii būtu ērti lasīt, lūk, šeit, uz šā dīvāna. Agrāk jūsu māte mazgāja mums veļu un jūs nesāt ūdeni. Tagad mēs atkal sastopamies tādā pašā «lAvoklī.

Viņa to runāja, triumfēdama ļaunā priekā. Pāvels, ar nazīti tīrīdams v.ida galiņu, raudzījās polietē ar neslēptu izsmieklu.

—     Jūsu labā es, pilsonīt, ne sarūsējušu naglu nebūtu iesitis, bet, ja jnu buržuji izgudrojuši diplomātiju, mēs pieklājību ieturam un viņiem galvas nost necērtam, un pat rupjības nesakām, kā, piemēram, jūs.

Nellijai vaigi pietvīka.

—     Ko jūs ar mani darītu, ja jums būtu izdevies ieņemt Varšavu? Arī gabalos sakapātu vai varbūt paņemtu sev par mīļāko?

Viņa stāvēja durvīs, graciozi izliekusies; juteklīgās, pie kokaīna pieradušās nāsis drebēja. Virs dīvāna iedegās gaisma. Pāvels saslējās.

—     Kam jūs esat vajadzīgi? Nosprāgsiet arī bez mūsu zobeniem, no kokaīna vien. Es tevi pat kā sievišķi neņemtu — tādu!

Kaste rokās, divi soļi uz durvīm. Nellija parāvās malā, un jau gaiteņa galā viņš sadzirdēja tās apslāpēto:

—     Nolādētais boļševiks! •

Nākamās dienas vakarā ceļā uz bibliotēku Korčagins sastapās ar Katjušu. Samiegusi dūrītē viņa blūzes piedurkni, Zeļonova rotaļīgi nostājās viņam ceļā.

—     Kurp tu skrien, politika un izglītība?

—     Uz bibliotēku, māmulīt, paej nost no ceļa, — viņai pieskaņodamies, atteica Korčagins, saudzīgi saņēma Katjušu aiz pleciem un uzmanīgi pavirzīja uz ielas vidu. Atbrīvojusies no viņa rokām, Katjuša sāka soļot līdzās.

—     Paklau, Pavlušal Nevar tak visu laiku mācīties . . . Zini ko? Aiziesim šovakar uz ballīti! Pie Zinas Gladišas vakarā sanāks kopā jaunieši. Meitenes mani sen jau lūdz aizvest tevi. Tu taču nekā cita nezini kā politiku. Vai tiešām tev negribas papriecāties, palīksmot? Nu, nelasīsi šodien, paša galvai būs vieglāk, — Katjuša raudzīja viņu pierunāt.

—     Kas tas būs par vakaru? Ko tur darīs?

Katjuša zobgalīgi pārmēdīja:

—     Ko darīs? Dievu jau nu nelūgs, jautri pavadīs laiku — un tas viss. Tu taču spēlējot bajānu? Bet es ne reizi neesmu dzirdējusi. Nu, dari man to prieku! Zinas tēvocim bajāns ir, bet spēlē viņš vāji. Meitenes par tevi interesējas, bet tu kverni pie grāmatas. Kur tas rakstīts, ka komjaunietis nedrīkst palīksmoties? Ejam, kamēr man nav apnicis tevi pierunāt, citādi veselu mēnesi turēšu uz tevi ļaunu prātu.

Platace Katja, krāsotāja, ir laba biedrene un krietna komjauniete. Korčaginam negribējās meiteni apbēdināt, un viņš pieļāvās, kaut gan viņam tas šķita nepierasti un mazliet ērmoti.

Lokomotīves mašīnista Gladiša dzīvoklis bija pilns ļaužu un čalas. Lai jauniešus netraucētu, pieaugušie bija sagājuši blakus istabā, bet pirmajā, lielajā, un uz verandas, kas veda uz nelielo dārziņu, salasījies piecpadsmit zēnu un meiču. Kad Katjuša veda Pāvelu cauri dārzam uz verandu, tur jau gāja vaļā rotaļa, tā saucamā «baložu barošana». Verandas vidū ar atzveltnēm kopā nolikti divi krēsli. Uz tiem apsēdās zēns un meiča, ko izsauca namamāte — rotaļas vadītāja. Namamāte uzsauca: «Barojiet baložus!» — un sēdētāji pagrieza galvu atpakaļ, viņu lūpas sastapās, un viņi, viSiem redzot, saskūpstījās. Tad gāja «gredzentiņu», «pastnieku», un visas šīs rotaļas katrā ziņā bija ar skūpstīšanos, pie tam «pastniekā», lai izvairītos no sabiedrības uzraudzības, skūpstīties izgāja no apgaismotās verandas istabā, kur tajā brīdī nodzēsa gaismu. Tiem, kurus šīs rotaļas neapmierināja, kaktā uz apaļa galdiņa bija nolikta kaudzīte «ziedu flirta» kartīšu. Pāvela blakus sēdētāja, kas nosauca sevi par Muru, gadu sešpadsmit veca meitene, koķetēdama gaiši zilajām actiņām, sniedza viņam kartīti un klusu sacīja:

—    Vijolīte.

Pirms vairākiem gadiem Pāvels bija vērojis šādus vakarus un, ja arī nebija tajos tieši piedalījies, tad tomēr uzskatījis tos par normālu parā- drbu. Turpretim tagad, kad viņi bija pavisam atrāvies no mazās pilsētiņas mietpilsoniskās sadzīves, iāds vakars viņam iķita kaut kas ķēmīgs un mazliet smieklīgs.

Lai nu būtu kā būdams, bet «flirta» kartīte bija viņam rokā.

Iepretim «vijolītei» viņi izlasīja: «Jūs man |oti patīkat.»

Pāvels pavērās meitenē. Viņa bez mulsuma sastapa io skatienu.

—    Kāpēc?

Jautājums iznāca pasmags. Atbildi Mura bija jau ieprieki sagatavojusi

—     Roze, — viņa tam sniedza otru kartīti.

Iepretim «rozei» bija rakstīts: «Jūs esat mans ideāls.» Korčagins pagriezās pret meiteni un, cenzdamies runāt bez lieka asuma, jautāja:

—     Kāpēc tu noņemies ar iīm blēņām?

Mura samulsa un apjuka.

—             Vai jums nepatīkama mana atzīianās? — Viņa untumaini uzmeta lūpu.

Korčagins atstāja viņas jautājumu bez atbildes. Taču viņam gribējās zināt, kas ir viņa sarunu biedrene. Un viņš uzdeva jautājumus, uz kuriem meitene labprāt atbildēja. Pēc maza brītiņa viņš jau zināja, ka tā mācās septiņgadīgajā skolā, ka tās tēvs ir vagonu pārbaudītājs un ka tā viņu pazīst jau sen un gribējusi ar viņu iepazīties.

—     Kā tevi sauc? — Korčagins jautāja.

—     Mura Volinceva.

—    Vai tavs brālis ir depo šūniņas sekretārs?

—    Jā.

Tagad Korčagins zināja, ar ko viņam darīšana. Viens no rajona aktīvākajiem komjaunieiiem Volincevs, kā redzams, nepavisam nepievērsa uzmanību savai māsai, un tā auga par pelēku mietpilsonīti. Pēdējā gadā sākusi apmeklēt draudzeņu rīkotos vakarus ar skūpstīianos līdz reibumam. Korčaginu viņa bija vairākkārt redzējusi pie brāļa.

Patlaban Mura juta, ka sarunu biedrs nosoda viņas uzveianos, un, kad viņu sauca «baložus barot», viņa, uztvērusi Korčagina greizo skatienu, noteikti atsacījās. Pasēdēja vēl kādu brīdi. Mura pastāstīja par sevi. Pie viņiem pienāca Zeļonova.

—             Vai atnest bajānu, tu uzspēlēsi? — Un valiķīgi piemiegtām acīm paskatījās Murā: — Ko, vai iepazināties?

Pāvels apsēdināja Katjušu līdzās un, izmantojot brīdi, kad visapkārt smējās un klaigāja, pateica viņai:

—     Nespēlēšu vis, mēs ar Muru tūliņ iesim projām.

—     Ohol Tātad uzķēries?—Zeļonova zīmīgi novilka.

—    Jā, uzķēros. Pasaki — vai bez tevis un manis te vēl ir kāds komjaunietis? Vai tikai mēs abi esam «baložu būrī» iekūlušies?

Katjuša samierinoši paziņoja:

—     Nupat jau beidza ērmoties, tūliņ padejosim. Korčagins piecēlās.

—     Labi, dejo, vecenīt, bet mēs ar Volincevu tomēr iesim.

Kādu vakaru Borharta iegriezās pie Okuņeva. Istabā bija tikai Korčagins.

—    Vai tu, Pāvel, esi ļoti nevaļīgs? Ja gribi, iesim uz pilsētas padomes plēnumu. Divatā būs jautrāka iešana, arī mājās vajadzēs nākt vēlu.

Korčagins naski saposās. Virs gultas viņam karājās mauzeris; tas bija pārāk smags. Pāvels izņēma no atvilktnes Okuņeva brauniņu un iebāza kabatā. Atstāja Okuņevam zīmīti. Atslēgu noglabāja norunātā vietā.

Teātrī viņi satika Pankratovu un Olgu. Sēdēja visi kopā un starpbrīžos pastaigājās pa laukumu. Kā jau Anna bija paredzējusi, sēde ieilga līdz vēlai naktij.

—    Varbūt nāciet pārgulēt pie manis? Ir jau vēls, un ko iet tālu,— Jureņeva vedināja.

—     Nē, mēs jau norunājām, — Anna atteicās.

Pankratovs un Olga devās pa prospektu lejup, bet solomencieši gāja kalnup.

Nakts bija tvanīga, tumša. Pilsēta gulēja. Pa klusajām ielām uz visām pusēm izklīda plēnuma dalībnieki. Viņu soļi un balsis pamazām apklusa. Pāvels un Anna ātri attālinājās no centra ielām. Tukšajā tirgus laukumā viņus apturēja patruļa. Pārbaudīja dokumentus un atlaida. Viņi šķērsoja bulvāri un izgāja uz neapgaismotas, tukšas ielas, kas veda pāri neapbūvētam laukumam. Nogriezās pa kreisi un soļoja pa šoseju gar galvenajām dzelzceļa noliktavām. Tās bija garas betona ēkas, drūmas un nemīlīgas. Annu neviļus pārņēma nemiers. Viņa vērīgi raudzījās tumsā, aprauti un

itavialA atbildēja Korčaginam. Kad izrādījās, ka aizdomīgā ēna ir tikai lalagiAla itabs, Borharta iesmējās un pastāstīja Korčaginam par savām lt|llt(m. Saņēma viņu zem rokas un, piekļāvusi savu plecu viņējam, mimlarlnljti.

Man ir divdesmit trešais gads, bet neirastēnija kā vecenītei. Tu vkii u/»katīt mani par zaķapastalu. Tas nebūtu pareizi. Taču šodien man ii tavliķi satraukts garastāvoklis. Patlaban, kad jūtu tevi blakus, sali mīļums aprimst un man pat neērti par visu šo baijošanos.

l'Avala miers, papirosa iekvēlošanās, kas uz mirkli apgaismoja stūrīti viitn iejās, vīrišķīgi izliektās uzacis — tas viss izkliedēja bailes, ko bija uivAilIjis nakts melnums, pamestās t'ukšaines mežonīgums un teātrī limitētais stāsts par vakarējo šausmīgo slepkavību Podolā.

Noliktavas palika aiz muguras. Viņi pārgāja pa tiltiņu pāri upītei un •u|tija tālāk pa stacijas šoseju uz caurbrauktuves tuneli, kas zem sliežu taļiem savienoja šo pilsētas daļu ar dzelzceļa rajonu.

Stacija palika tālu malā pa labi. Caurbrauktuve izveda aklā ielā aiz tlapo. Tās bija jau pazīstamas vietas. Augšā, kur vijās sliežu ceļi, pārmijās un semaforos mirgoja daudzkrāsainas ugunis, un pie depo gurdi oKuja «manevrējošais», dodamies nakts atpūtā.

Virs ieejas tunelī sarūsējušā kāsī karājās laterna. Tā tikko manāmi lupojās no vieglā vēja, un tās blāvi dzeltenā gaisma slīdēja no vienas tuneļa malas uz otru.

Soļus desmit no tuneļa ieejas, pašā šosejas malā, atradās pamesta mājele. Pirms diviem gadiem tanī bija ietriecies smagais šāviņš un iz- Ardījis tās iekšpusi, priekšējo daļu sagrāvis drupās, un tagad tā tur rēgojās kā milzīgs caurums, kā ubags ceļmalā, rādīdama savu kroplumu. Augšā pa uzbērumu aizdrāzās vilciens.

— Nu, lūk, esam tikpat kā mājās, — Anna atviegloti noteica.

Pāvels raudzīja nemanāmi atbrīvot savu roku. Taču Anna nelaida to vaļā. Viņi pagāja garām sabrukušajai mājelei.

Aiz muguras pēkšņi kaut kas pajuka. Strauja soļu dipoņa. Sēcoša alpa. Viņiem dzinās pakaļ.

Korčagins rāva roku, bet Anna šausmās piespieda to sev klāt. Un, kad viņš tomēr ar spēku to atbrīvoja, bija jau par vēlu: kāds dzelžainiem pirkstiem sažņaudza Pāvela kaklu. Rāviens sāņus pasvieda Pāvelu

ar seju pret uzbrucēju. Roka pasniedzās pie rīkles un, sagriezusi blūzes apkaklīti grīstē, turēja viņu revolvera stobra galā, kas lieca gausu loku.

Kā apburtas elektriķa acis sekoja šim lokam pārcilvēciskā sasprindzi- nātībā. Nāve raudzījās acīs no stobra melnuma, un nebija spēka, nepietika gribas kaut uz simto daļu sekundes novērst skatienu no stobra. Viņš gaidīja triecienu. Taču šāviena nebija, un Pāvela plaši ieplestās acis saskatīja bandīta seju. Liels galvaskauss, spēcīgi žokļi, neskūtas bārdas un ūsu melnums, bet acis zem platā žokejcepures naga palika ēnā.

Ar acs maliņu Korčagins uztvēra krīta bālo Annas seju tai brīdī, kad viens no tiem trijiem ierāva viņu mājeles drupās. Rokas lauzdams, nogāza zemē. Uz Pāvela pusi pazibēja vēl viens tumšs stāvs, Korčagins redzēja tikai tā atēnu uz tuneļa sienas. Aiz muguras mājeles drupās risinājās cīņa. Anna izmisīgi pretojās, viņas apslāpētos kliedzienus noklusināja cepure, ar ko aizbāza viņai muti. Lielpauris, kas turēja Korčaginu, nevēlējās palikt varas darbā tikai skatītājs, kā zvēru viņu pievilka laupījums. Viņš acīmredzot bija barvedis, un šāds lomu sadalījums nebija viņam pa prātam. Jauneklis, ko viņš turēja rokās, bija vēl gluži zaļš, pēc izskata tāds «depo smurgulis». Bīstams tāds puišelis nebija it nemaz.

«Sagāzt tam reizes divas trīs ar spalu pa pieri un parādīt ceļu uz tukšaini — laidīs ļekas vaļā, atpakaļ neskatīdamies, līdz pašai pilsētai.» Un viņš palaida vaļā sažmiegto dūri.

— Zibsnī projām. . . Diedz, no kurienes nācis, bet, ja iepīkstēsies, — lodi rīklē. — Un lielpauris iebadīja Korčaginam ar revolvera stobru pa pieri. — Šķin nu, — viņš nogārdza un nolaida parabellumu, lai nebaidītu ar lodi mugurā.

Korčagins pasviedās atpakaļ pirmos divus soļus sāniski, neizlaizdams lielpauri no acīm. Bandīts saprata, ka jauneklis vēl aizvien baidās no lodes, un pagriezās uz mājeles pusi.

Korčagins iegrūda roku kabatā. «Kaut tikai pagūtu, kaut tikai pagūtul» Strauji apcirtās un, pasviedis uz priekšu izstiepto kreiso roku, mirklī uztaustīja ar stobra galu lielpauri un — izšāva.

Bandīts par vēlu apjēdza savu kļūdu. Lode ieurbās viņam sānos, pirms viņš paspēja pacelt roku.

No trieciena viņš sagrīļojās un, dobji iekaukdamies, tvarstīdams ar inkAm gar tuneļa sienu, lēni noslīga zemē. No mājeles drupām lejup uz ķīmiju aizslīdēja ēna. Tai pakaļ sprāga otrs Korčagina šāviens. Otra ēna laliakusies, lēcieniem aizkūleņoja projām pa melno tuneli. Šāviens. Lodāt '..idragātā betona smelkne apbiruši, ēna pasitās sāņus un ienira tumsā, lai nopakaļ brauniņš trīs reizes satricināja nakts klusumu. Pie sienas llelpauris locījās agonijā kā tārps.

Notikuma šausmu satricinātā Anna, ko Korčagins piecēla no zemes, imlrAja bandītu raustāmies un neticēja, ka ir glābta. Korčagins ar varu mvilka viņu tumsā, atpakaļ uz pilsētu, aizvezdams no gaismas loka. Viņi ikiftja uz staciju. Bet pie tuneļa uz uzbēruma jau zibēja uguntiņas, un iii sliežu ceļiem smagi norībēja trauksmīgs šautenes šāviens.

Kad viņi beidzot nokļuva līdz Annas dzīvoklim, kaut kur uz Batija kalna iedziedājās gaiļi. Anna atlaidās gultā. Korčagins apsēdās pie galda. Viņš smēķēja, saspringti vērodams, kā vijas augšup pelēkā dūmu grīs- lite. . . Tikko viņš bija nogalinājis ceturto cilvēku savā mūžā.

Vai vispār ir drosmīgums, kas vienmēr izpaužas savā pilnīgajā formā? Atcerēdamies visas savas sajūtas un pārdzīvojumus, viņš sev atzinās, ka pirmajos mirkļos stobra melnā acs bija stindzinājusi viņam sirdi. Un vai pio tā, ka divas ēnas aizslīdēja nesodītas, vainīgs tikai acs aklums un nepieciešamība šaut ar kreiso roku? Np. Dažu soļu attālumā varēja šaut trāpīgāk, bet kavēja aizvien tā pati sasprindzinātība un steiga — neapšaubāma apjukuma pazīme.

Galda lampa apgaismoja viņa galvu, un Anna vēroja viņu, uztverdama katru vaibstu viņa sejā. Acis gan viņam bija mierīgas, par domu sasprindzinājumu liecināja tikai grumba pierē.

—     Par ko tu domā, Pāvel?

Viņa domas, jautājuma iztraucētas, aizpeldēja kā dūmi ārpus apgaismotā pusloka, un viņš pateica pirmo, kas iešāvās prātā:

—     Man jāaiziet uz komandantūru. Par visu to jāziņo.

Un, pārvarēdams nogurumu, negribīgi cēlās.

Anna vilcinādamās atlaida viņa roku — negribējās palikt vienai. Pavadīja līdz durvīm un aizvēra tās tikai tad, kad Korčagins, kas tagad viņai bija kļuvis tik dārgs un tuvs, aizgāja nakts tumsā.

Korčagina ierašanās komandantūrā noskaidroja dzelzceļa apsardzei neizprotamo slepkavību. Līķi uzreiz sazīmēja: tas bija kriminālmeklēšanai labi pazīstamais Fimka Cereps, laupītājs un slepkava recidīvists.

Gadījums pie tuneļa otrā dienā kļuva zināms visiem, šis apstāklis izraisīja negaidītu sadursmi Pāvelam ar Cvetajevu.

Pašā darba karstumā cehā ienāca Cvetajevs un pasauca Korčaginu. Cvetajevs izveda viņu gaitenī, apstājās klusā kaktā un, uztraukdamies un nezinādams, kā iesākt, pēdīgi izdabūja:

—     Pastāsti, kas tur vakar bija.

—    Tu taču zini.

Cvetajevs nemierīgi paraustīja plecus. Montieris nezināja, ka gadījums pie tuneļa Cvetajevu skāris asāk nekā citus. Montieris nezināja, ka šis kalējs, par spīti savam ārējam dzedrumam, nebija pret Borhartu vienaldzīgs. Viņš jau nebija vienīgais, kam Anna izraisīja simpātiju, taču Cveta- jevam tas risinājās sarežģītāk. Pie tuneļa notikušais gadījums, par kuru viņš nule bija dabūjis zināt no Lagutinas, atstāja viņa apziņā mokpilnu, neatrisinātu jautājumu. Viņš kautrējās montierim jautāt tieši, taču patiesību zināt gribēja. Viņš neskaidri nojauta sava nemiera egoistisko sīkumainību, taču pretrunīgajā jūtu cīņā šoreiz viņā uzvarēja primitīvais, dzīvnieciskais.

—    Paklau, Korčagin, — viņš apslāpēti atsāka. — šī saruna paliks starp mums. Es saprotu, ka tu par to nerunā, lai nemocītu Annu, bet man tu vari uzticēties. Saki — kad bandīti tevi turēja ciet, vai viņi izvaroja Annu? — Teikuma beigās Cvetajevs neizturēja un novērsa acis sāņus.

Korčagins sāka neskaidri saprast viņu. «Ja Cvetajevam Anna būtu vienaldzīga, viņš tā neuztrauktos. Bet, ja Anna viņam mīļa, tad. . .» Pāvels Annas vietā apvainojās.

—     Kāpēc tu vaicā?

Cvetajevs sāka murmināt ko nesakarīgu un, juzdams, ka ir saprasts, saskaitās:

—     Ko tu izvairies? Es lūdzu tevi atbildēt, bet tu sāc pratināt.

—    Tu Annu mīli?

Klusums. Tad Cvetajevs ar mokām izgrūda:

—    Jā.

Ar pūlēm valdīdams dusmas, Korčagins pagriezās un, atpakaļ neskatīdamies, aizgāja pa gaiteni.

Mulsi paminējies pie drauga gultas, Nikolajs Okuņevs apsēdis uz malas un uzlika roku uz grāmatas, ko Pāvels lasīja.

Zini, Pa'vluša, man tev kaut kas jāizstāsta. No vienas puses, ta k<i maks vien būtu, bet no otras — gluži otrādi. Man ar Tāļu Lagutinu iznāca nesaprašanās. Sākumā, redzi, viņa man patika. — Okuņevs vainīgi pakasīja deniņus, bet, redzēdams, ka draugs nesmejas, kļuva drošāks: — Un tad Taļai . . . kaut kas apmēram tā. Vārdu sakot, visu es tev ne- illstīšu, viss redzams kā uz delnas. Vakar nolēmām izmēģināt laimi, i «It mūsu dzīvi divatā. Man ir divdesmit divi gadi, mums abiem tiesības balsot. Es gribu veidot savu dzīvi ar Tāļu uz vienlīdzības pamatiem. Ko tu par to saki?

Korčagins kļuva domīgs:

— Ko es varu atbildēt, Koļa? Jūs abi esat mani draugi, viena gājuma. Arī viss pārējais kopējs, un Taļa ir it īpaši laba meitene. Te viss skaidrs.

Nākamajā dienā Korčagins pārnesa savas mantas uz depo zēnu kopmītni, un pēc dažām dienām pie Annas bija biedrisks vakars bez ēšanas un dzeršanas — komunistisks viesību vakars par godu Taļas un Nikolaja sadraudzībai. Pārcilāja atmiņas, lasīja fragmentus no visvairāk saviļņojošām grāmatām. Visi kopā dziedāja daudz labu dziesmu. Tālu bija dzirdamas cīņas dziesmas, bet vēlāk Katjuša Zeļonova un Volinceva atnesa bajānu, un istabu pieskanēja dobja basu rūkoņa un augsto balsu sidrabainie trizuļi. Tovakar Pavka spēlēja pārlieku labi, bet, kad, visiem par brīnumu, dejā iejuka lamzaks Pankratovs, Pavka aizrāvās un harmonikas, zaudēdamas jauno stilu, šķiltin šķīla uguni:

Iela, iela aizsteidzasl Suns Deņikins nosmilkstas: Sibīrijas Čeka prot Kolčakam pa kaklu dot. . .

Harmonikas spēlēja par pagātni, par liesmainajiem gadiem un par šodienas draudzību, cīņu un prieku. Bet, kad harmonikas nonāca Volinceva rokās un atslēdznieks rāva vaļā ugunīgo «ābolīti», tad tas bija elektriķis, kas nu laidās straujā dejā. Neprātīgi virpuļodams, Korčagins dejoja trešo un pēdējo reizi savā mūžā.

CETURTA NODAĻA

Robeža — tie ir divi stabi. Tie stāv viens otram pretim klusu un naidīgi, personificēdami divas pasaules. Viens — noēvelēts un noslīpēts, nokrāsots melnbalti svītrains kā policista būda. Augšgalā ar stiprām naglām piesists viengalvis plēsoņa. Spārnus izpletis, ar nagiem it kā ••kumpi! svītraino stabu, viengalvis maitas putns nelabām acīm urbjat atāla vairogā iepretim, viņa līkais knābis ir izstiepts un saspringti '.alus soļus atstatu tam pretim — otrs stabs. Dziļi zemē ierakts apaļi, nptēsts ozola stumbenis. Staba galā liets dzelzs vairogs, uz tā āmurs un sirpis. Starp divām pasaulēm nogūlis bezdibenis, kaut arī stabi ierakti lirl/enā vietā. Pāriet šos seius soļus cilvēkam nav iespējams, neriskējot ar dzīvību.

Seit ir robeža.

No Melnās jūras līdz Tālajiem ziemeļiem, līdz pat Ledus okeānam, lukvtoiiem kilometru garā, nekustīgā virknē sarindojuiies iie padomju «ik lālistisko republiku mēmie sargi ar dižo darba emblēmu uz dzelzs vairogiem. No staba, uz kura pienaglots spalvainais plēsoņa, sākas Padomju Ukrainas un panu Polijas robeža. Dziļā meža biezoknī nomaldījies mazais Berezdovas miestiņi. Desmit kilometru no tā, iepretim poļu Korei as miestiņam, ir robeža. No Slavutas miestiņa līdz Anapoles miestiņam pleias N. robežsargu bataljona rajons.

Skrien robežstabi pa sniegotiem klajumiem, spraukdamies pa meža itigām, noskrien gravās, rāpjas augiā, rēgojas uz pauguriņiem un, nokļuvuši līdz upei, no augstas kraujas noraugās uz sniega aizputinātajiem svešās zemes līdzenumiem.

Sals. Zem velteņiem gurkst sniegs. No staba ar sirpi un āmuru atiet milzu stāvs ar varenu karavīra cepuri; smagu soli apstaigā savu iecirkni. Raženi noaudzis sarkanarmietis, ģērbies pelēkā šinelī ar zaļām zīmotnēm, velteņos saāvies. Virs šineļa uzmests milzīgs aitādas kažoks ar platu jo platu apkakli, un galvu silti apņem vadmalas cepure. Rokās aitādas dūraiņi. Kažoks ir garš, līdz pašiem papēžiem, tajā silti pat niknā sniegputenī. Virs kažoka uz pleca šautene. Sarkanarmietis soļo pa sargu stidziņu, ar kažoka malu rausdams sniegu, tīksmi vilkdams mahorkas smēķa dūmu. Uz padomju robežas klajā laukā robežsargi stāv kilometra atstatumā cits no cita, lai ar aci varētu redzēt savu kaimiņu. Poļu pusē — uz kilometra divi.

Sarkanarmietim pretim pa savu sargstidziņu kustas poļu žolners. Viņš āvies rupjos zaldātu puszābakos, ģērbies pelēkzaļā mundierī un biksēs, bet virsū melns šinelis ar divām spožu pogu rindām. Galvā kontederātu cepure. Pie cepures balts ērglis, uz vadmalas uzplečiem ērgļi, zīmotnēs uz apkakles ērgļi, tomēr zaldātam no tā siltāk netiek. Bargais sals ņem cauri līdz kaulam. Viņš berzē sastingušās ausis, iedams dauza papēžus vienu pret otru, bet rokas plānos pirkstaiņos sasalušas ragā. Nevienu mirkli polis nedrīkst apstāties: sals tūliņ sakals viņa locekļus, un zaldāts visu laiku kustas, lāgiem palaizdams riksi. Sargzaldāti nonākuši viens otram iepretim, polis pagriežas un soļo līdztekus sarkanarmietim.

Sarunāties uz robežas nav brīv, bet, kad apkārt ir tuksnesīgi un tikai kādu kilometru priekšā var samanīt cilvēku stāvus, — kas gan zinās, vai šie divi iet klusēdami vai arī pārkāpj starptautiskos likumus.

Polim gribas smēķēt, bet sērkociņi aizmirsušies kazarmā, un vējiņš, kā par spīti, nes no padomju puses kārdinošo mahorkas smaržu. Polis pārstāja berzēt apsaldēto ausi un atskatījās: gadās, ka jātnieku patruļa ar vahmistru vai pat ar panu poručiku, jādelējot pa robežu, negaidot iznirst gar pauguru, pārbaudīdami posteņus. Taču visapkārt ir tukšs. Saulē žilbinoši vizuļo sniegs. Gaisā ne pārsliņas.

—     Biedri, dod piekurināt, — pirmais likuma svētumu lauž polis un, atmetis uz muguras savu franču daudzlādiņu šauteni ar durkļa zobenu, nosalušiem pirkstiem ar pūlēm salūko šineļa kabatā lētu cigarešu paciņu.

Sarkanarmietis dzird poļa lūgumu, taču robežapsardzības dienesta reglaments aizliedz karavīram ielaisties sarunās ar katru no aizrobežas, turklāt viņš arī lāgā nav sapratis, ko zaldāts teica. Un viņš turpina savu gājienu, stingri sperdams siltos, mīkstos velteņos autās kājas gurkstošajā sniegā.

—     Biedri boļševik, "dod piepīpēt, pasvied sērkociņu kastīti, — saka polis šoreiz jau skaidrā krievu valodā.

Sarkanarmietis ielūkojas savā kaimiņā. «Redzams, aukstums «panu» pārņēmis līdz pašām īkstīm. Lai ar buržuju zaldātelis, bet dzīve viņam plāna. Izdzinuši tādā salā vienā šinelītī, tad nu cilpo kā zaķis, un bez smēķa jau ar pagalam nelādzīgi.» Un sarkanarmietis nepagriezdamies sviež sērkociņu kārbiņu. Zaldāts to uztver gaisā un, salauzis vairākus sērkociņus, pēdīgi aizsmēķē. Kārbiņa tādā pašā ceļā atkal pāriet robežu, un tad sarkanarmietis nejauši pārkāpj likumu.

—     Paturi sev, man ir.

Taču no aizrobežas nāk atbilde:

Nē, paldies, man par to kārbiņu gadus divus nāktos cietumā

alitdtt.

Sarkanarmietis aplūko kārbiņu. Uz tās redzama lidmašīna. Propellera vmla varena dūre un uzraksts: «Ultimāts».

«Jā, tiesa gan, viņiem it kā nebūtu vis piemērota.»

Zaldāts joprojām soļo viņam ieblakus. Vienam tam skumīgi tukšajā

laukā.

Ritmiski čīkst segli, zirgi klidzina mierinoši vienmērīgu riksi. Melnajam ērzelim ap nāsīm sarmas pūka, zirga elpa kā balti garaiņi kūst <i<ii\ā. Bataljona komandiera dārkā ķēve daiļi cilā kājas, draiskojas ar pavadu, iznesīgi izliekdama slaido kaklu. Abiem jātniekiem pelēki, ar portupejām pārjozti šineļi, uz piedurknēm pa trīs sarkani kvadrāti, tikai bataljona komandierim Gavrilovam zīmotnes zaļas, bet viņa ceļabiedram — sarkanas. Gavrilovs ir robežsargs. Tas ir viņa bataljons, kas i/vietojis savus posteņus septiņdesmit kilometru garā līnijā, viņš šeit ir «saimnieks». Viņa ceļabiedrs ir viesis no Berezdovas, VMA' bataljona kara komisārs Korčagins.

Naktī snidzis sniegs. Nu tas klāj zemi mīksts un pūkains, ne zirga pakava, ne cilvēka kājas skarts. Jātnieki izjāja no meža skupsnas un palaida rikšos pa klajumu. Soļus četrdesmit sāņus atkal divi stabi.

— Tprū-ū!

Gavrilovs stingri pievelk pavadu. Korčagins pagriež melni, lai uzzinātu apstāšanās iemeslu. Izliecies no segliem, Gavrilovs vērīgi pētī dīvaino pēdu virtenīti sniegā, kur kāds, šķiet, pārbraucis ar robainu ritentiņu. Te tecējis viltīgs zvēriņš, likdams soli solī un jaukdams pēdas sarežģītām cilpām. Nevarēja lāgā apjēgt, no kurienes īsti nāca pēdas, taču tās nebija zvēra pēdas, kas bataljona komandierim lika apstāties. Pāris soļu no šās virtenītes sniegs aizputinājis citas pēdas. Te gājis cilvēks. Tas nav pēdas jaucis, bet soļojis taisni uz mežu, un pēdas

'Vispārējās militārās apmācības.

rādīja skaidri, ka cilvēks nācis no Polijas. Bataljona komandieris pie- skubina zirgu, un pēdas noved viņu pie sargu taciņas. So|us desmit tālāk poļu pusē redzami kāju nospiedumi sniegā.

—    Nakti kāds pārnācis robežu, — bataljona komandieris nomurmināja. — Atkal trešajā vadā nogulējuši, bet rīta ziņojumā nekā nav. Velnil — Osas Gavrilovam iesirmas, sarmas sudrabotas no siltās elpas un bargi nokārušās pāri lūpai.

Jātniekiem pretim virzās divi stāvi. Viens mazs, melns ar saulē zibošu franču durkļa asmeni, otrs milzīgi liels, dzeltenā, garā aitādas kažokā. Dārkā ķēve, cinkšļu pieskubināta, uzņem gaitu, un jātnieki ātri tuvojas pretimnācējiem. Sarkanarmietis sarausta siksnu uz pleca un izspļauj sniegā smēķa galu.

—    Sveiks, biedril Kā jums te pa iecirkni? — Un bataljona komandieris, gandrīz nepieliekdamies, jo sarkanarmietis ir gara auguma, sniedz viņam roku. Spēkavīrs steigšus norauj no rokas dūraini. Bataljona komandieris sasveicinās ar posteņa sargu.

Polis pa gabalu vēro. Divi sarkanie oficieri sarokojas ar zaldātu kā tuvi paziņas. Mirkli iedomājas, kā gan viņš būtu sniedzis roku savam majoram Zakrževskim, un, iztrūcies no šās aplamās domas, neviļus atskatās.

—    Tikko pieņēmu posteni, biedri bataljona komandier, — sarkanarmietis noraportēja.

—    Vai pēdas tur redzējāt?

—     Nē, neesmu vēl redzējis.

—     Kas stāvēja nakt'ī no diviem līdz sešiem?

—     Surotjenko, biedri bataljona komandier.

—     Nu labi, turiet acis vaļā.

Un, jau taisīdamies jāt tālāk, bargi nobrīdināja:

—     Mazāk ar tiem tur pastaigāties.

Kad zirgi jau gāja rikšos pa plato ceļu no robežas uz Berezdovas miestiņu, bataljona komandieris stāstīja:

-— Uz robežas vajag skadru aci. Gadīsies nogulēt, nāksies rūgti nožēlot. Dienests mums tāds—bez miega. Dienas laikā robežu pāriet nav tik viegli, toties naktī jābūt modram. Spriediet pats, biedri Korčagin. Manā iecirknī četri ciemi uz pusēm pārgriezti. Te ļoti grūti. Liec kādu

kēdi likdams, bet katrās kāzās vai svētkos visi radi no kordona viņas |iuia« klāt kā likti. Brīnums būtu, ja nenāktu — māja no mājas soļu div- lUīimt, bet upeli pat vista var pārbrist. Neiztiek arī bez kontrabandas. I!«%n, tas viss sīkumi. Pārnes meitietis pāris pudeļu poļu ietrdesmit- UiAiliijAs zubrovkas, toties nav mazums arī liela vēriena kontrabandistu, ka% rīkojas ar lielām naudas summām. Un vai tu zini, ko dara poļi? Vlio» pierobežas ciemos atvēruši universālveikalus: pērc, ko gribi. Protami, tie nav domāti nabadzīgajiem pašu zemniekiem.

Korčagins ar interesi klausījās bataljona komandierī. Robežsargu ■ Irive līdzinās bezgalīgam izlūku gājienam.

—    Sakiet, biedri Gavrilov, — vai viņi aprobežojas tikai ar kontrabandas pārvietošanu?

Bataljona komandieris drūmi atbildēja:

—    Tad tur jau ir tas suns apraktsl. . .

*

Mazais Berezdovas miestiņš. Tāls provinces nostūris, kādreizējā t'brejiem atļautās apmešanās vietas robeža. Divi trīs simti nameļu bez jagas izsvaidīti, kur pagadījies. Milzīgs tirgus laukums, laukuma vidū divi desmiti bodeļu. Laukums netīrs, piemēslots. Miestiņu apjož zemnieku sētas. Ebreju centrā pa ceļam uz lopkautuvi — veca sinagoga. Grūtsirdība dveš no šās pussakritušās ēkas. Tiesa, sestdienās sinagoga navar žēloties par tukšumu, taču tas nav vairs tas, kas bija agrāk, un dzīve rabīnam nepavisam nav tāda, kādu viņš būtu vēlējies. Redzams, kaut kas ļoti nelabs ir noticis deviņsimt septiņpadsmitajā gadā, ja jau pat šeit, tādā nomalē, jaunatne skatās uz rabīnu bez pienācīgās cieņas. Tiesa, vecie ļaudis vēl neēd «trefgaju», bet cik gan daudz ir puiku, kas ēd dieva nolādēto cūkgaļas desul Tfu, riebjas pat iedomātiesl Rebe Boruhs sirdīgi iesper ar kāju cūkai, kas cītīgi rakņājas pa mēslu čupu, meklēdama ēdamo. Jā, viņš — rabīns—nav visai apmierināts, ka Berez- dova kļuvusi par rajona centru. Sabraukuši velns zina no kurienes šie komunisti un tik nu jauc un jauc, un ar katru dienu aizvien jaunas nepatikšanas. Vakar viņš, rebe, uz popa mājas vārtiem ieraudzīja jaunu izkārtni: «Ukrainas Komunistiskās Jaunatnes Savienības Berezdovas rajona komiteja».

Nekas labs no tādas izkārtnes nav gaidāms. Savu domu pārņemts, rabīns nepamanīja, kā uzdūrās nelielam paziņojumam, kas bija pielīmēts pie viņa sinagogas durvīm:

«Šodien klubā notiks atklāta darba jauniešu sapulce. Referātu lasīs izpildkomitejas priekšsēdētājs Ļisicins un komjaunatnes rajona komitejas sekretāra v. i. biedrs Korčagins. Pēc sapulces koncerts ar deviņgadīgās skolas audzēkņu sagatavotiem priekšnesumiem.»

Rabīns pārskaities norāva lapiņu no durvīm.

«Kā tad, sākasl»

Miesta baznīciņu no divām pusēm ieskauj popa mājas plašais dārzs, un dārzā ir liela senlaicīga dzīvojamā ēka. Piesmakušas, garlaicīgas un tukšas istabas, kurās mita pops ar popieni, tikpat veci un garlaicīgi kā māja un sen viens otram apnikuši. Garlaicība uzreiz izgaisa, kad mājā ienāca jauni iemītnieki. Lielajā zālē, kur dievbijīgie saimnieki tikai baznīcas svētkos uzņēma viesus, tagad vienmēr ļaužu pilns. Popa māju ieņēmusi partijas Berezdovas komiteja. Uz mazās istabiņas durvīm pa labi no parādes ieejas ar krītu uzrakstīts «Komjaunatnes rajona komiteja». Seit daļu no savas dienas pavadīja Korčagins, kas reizē ar kara komisāra darbu Vispārējās militārās apmācības otrajā bataljonā veica arī tikko nodibinātās komjaunatnes rajona komitejas sekretāra pienākumus.

Astoņi mēneši bija pagājuši kopš tās dienas, kad viņi biedru pulkā bija svinējuši vakaru pie Annas. Bet šķita, ka tas bijis nesen. Korčagins atstūma pie malas papīru kalnu un, atlaidies pret krēsla atzveltni, nogrima domās. . .

Namā klusums. Vēla nakts, partijas komitejā neviena nav. Nesen kā aizgāja Trofimovs, partijas rajona komitejas sekretārs, un patlaban Korčagins ir visā mājā viens pats. Logs aizausts dīvainiem ledus rakstiem. Uz galda petrolejas lampa, krāsns karsti sakurināta. Korčagins atceras neseno pagātni. Augustā darbnīcu kolektīvs sūtīja viņu kā jaunatnes organizatoru ar remonta vilcienu uz Jekaterinoslavu. Un līdz vēlam rudenim pusotra simta cilvēku braukāja no stacijas uz staciju, attīrīdami tās no kara mantojuma un sabrukuma, no apdegušiem un sadauzītiem vagoniem. Viņu ceļš veda no Siņeļņikovas līdz Pologai. Seit, bijušajā bandīta Mahno valstībā, uz katra soļa postījumu un grau- linu pēdas. Guļaipolē veselu nedēļu nostrādāja, atjaunodami ūdens tuluiAtavas mūra ēku, klāja dzelzs ielāpus uz dinamīta saārdītās ūdens ■ ularnas sāniem. Elektriķis nepazina atslēdznieku darba mākslu un niullbas, bet nu viņš ar atslēgu rokās piegrieza ne vienu vien tūkstoti laimējušu uzgriežņu.

Vēlā rudenī vilciens atkal piebrauca pie savām dzimtajām darbnīcām, i «Iii uzņēma atpakaļ savos korpusos simt piecdesmit pāru roku. . .

Elektriķis sāka biežāk piestaigāt pie Annas. Izlīdzinājās grumba piarē, un dažu labu reizi skanēja viņa aizraujošie smiekli.

Atkal, ar mazutu notriepušies, puiši pulciņos klausījās viņa stāstus pai sen pagājušiem cīņu gadiem. Par dumpīgās vergu zemnieku Krievzemes mēģinājumiem gāzt kronēto nezvēru. Par Steņkas Razina un l'ugačova dumpjiem.

Kādu vakaru, kad pie Annas bija kopā daudz jauniešu, elektriķis gluži negaidot atbrīvojās no kāda veca, neveselīga mantojuma. Paradis pie tabakas turpat vai no bērna kājas, viņš cieti un negrozāmi pateica:

—    Es vairs nesmēķēju.

Tas notika negaidīti. Kāds uzsāka strīdu par to, ka pieradums esot Oiprāks par cilvēku, un kā piemēru minēja smēķēšanu. Balsis dalījās. I lektriķis strīdā nejaucās, bet Taļa viņu ievilka, piespieda runāt. Viņš pateica to, ko domāja:

—    Cilvēks valda pār pieradumu, nevis otrādi. Citādi — cik tālu gan mēs tā aizrunāsimies?

Cvetajevs no kakta pakliedza:

—     Skaļi vārdi. Korčagins ar tiem neskopojas. Bet, lūk, ja paša kazu tirgū ved, kas tad iznāk? Pats viņš smēķē? Smēķē. Zina, ka smēķēšana labuma nedod? Zina. Bet, lūk, atmest — aknas netur. Nesen viņš pulciņos «kultūru ieviesa». — Un jau citā tonī Cvetajevs ar saltu izsmieklu noprasīja: — Lai viņš mums pasaka, kā viņam pašam iet ar nelabiem vārdiem. Kas Pavku pazīst, tas pateiks: neķītrības mutē ņem reti, bet ārā laiž trāpīgi. Sprediķi lasīt ir vieglāk, nekā svētam būt.

Iestājās klusums. Cvetajeva asais tonis visus nepatīkami aizskāra. Elektriķis uzreiz neatbildēja. Gausi izņēma no mutes papirosu, saņurcīja un paklusu pateica:

—     Es vairs nesmēķēju.

Brītiņu klusējis, piebilda:

— To es pats savā un mazliet arī Dimkas labā. Graša vērts tāds, kas nespēj lauzt sliktus paradumus. Vēl man paliek lamāšanās. Neesmu vēl, draugi, uzveicis šo kauna paradumu, taču pat Dimka atzinās, ka reti dzird mani lamājamies. Vārds vieglāk noskrien no lūpām, nekā papiross aizkūpināms, tāpēc es pašreiz neteikšu, ka esmu arī to uzveicis. Bet tik un tā arī ar lamām tikšu galā.

Pašā vēlā rudenī upi aizsprostoja pludināmās malkas lēveņi, rudens pali tos jauca ārā un straume rāva lejup, kurināmais gāja zudumā. Solomenkā atkal sūtīja savus kolektīvus glābt meža bagātības.

Negribēdams atrauties no kolektīva, Korčagins slēpa no biedriem, ka ir nežēlīgi saaukstējies, un, kad pēc nedēļas upes krastos ap piestātni kalnu kalniem saauga malkas grēdas, aukstais ūdens un rudens drēgnums uzmodināja asinīs snaudošo ienaidnieku, un Korčagins sāka kvēlot karstumos. Divas nedēļas skaudrs reimatisms plosīja viņa ķermeni, un, atgriezies no slimnīcas, viņš pie skrūvspīlēm varēja strādāt tikai sēžot «jāšus». Meistars galvu vien grozīja. Bet pēc dažām dienām objektīva komisija atzina viņu par darba nespējīgu un viņš saņēma aprēķinu un tiesības uz pensiju, no kuras pikti atteicās.

Ar smagu sirdi viņš atstāja savas darbnīcas. Uz nūjas balstīdamies, kustējās lēni un ar nežēlīgām sāpēm. Māte ne vienu reizi vien bija rakstījusi, lūgusi apciemot, un tagad nu viņš atcerējās savu vecenīti, vārdus, ko viņa bija teikusi atvadoties: «Tik vien redzu jūs, kad uznāk slima diena.»

Guberņas komitejā viņš saņēma divus saritinātus personiskos dokumentus— komjaunatnes un partijas un, gandrīz ne no viena neatvadījies, lai nesakveldinātu žēlumu, aizbrauca pie mātes. Divas nedēļas vecīte sutināja un rīvēja viņa satūkušās kājas, un pēc mēneša viņš jau staigāja bez spieķa, bet krūtīs viļņoja prieks, un krēsla atkal pārvērtās par ausmu. Vilciens aizveda viņu uz guberņas centru. Pēc trim dienām organizācijas nodaļā viņam izsniedza dokumentu, kurā bija rakstīts, ka viņu sūta uz guberņas kara komisariātu kā politisko darbinieku piedalīties militārās apmācības organizēšanā.

Un vēl pēc nedēļas viņš atbrauca šurp, sniega aizputinātā miestiņā, kā otrā bataljona kara komisārs. Komjaunatnes apgabala komitejā sa- nAina uzdevumu savākt izklīdušos komjauniešus un radīt jaunajā rajonā organizāciju. Tā iegrozījās dzīve.

Ārā tveicīgi. Pa atvērto logu izpildkomitejas priekšsēdētāja kabinetā inlūkojas ķiršu zars. Saule aizdedzina zeltīto krustu gotiskā baznīcas /vanu torņa smailē otrpus ceļa iepretim izpildkomitejai. Dārziņā pie l<>ga, barību meklēdami, veikli rosās sarga sievas mazie zoslēni, tik maigi pūkaini un zaļgani kā mauriņš ap tiem.

Izpildkomitejas priekšsēdētājs beidza lasīt nupat kā saņemto depešu. Pār viņa seju pārslīdēja ēna. Lielā, mezglainā roka ielīda cirtainajā oikulā un tur aizķērās.

Nikolajam Nikolajevičam Ļisicinam, Berezdovas izpildkomitejas priekšsēdētājam, ir tikai divdesmit četri gadi, taču neviens no viņa darbabiedriem un partijas darbiniekiem to nezina. Viņš ir stiprs liela auguma vīrs, skarbs un dažkārt bargs, izskatās, it kā viņam būtu ap trīsdesmit pieci. Spēcīgs ķermenis, prāva galva uz varena kakla, brūnas, dzedras, vērīgas acis, enerģisks, ass zoda apveids. Zilas jātnieku bikses, pelēks frencis, uz kreisās krūšu kabatas Sarkanā Karoga ordenis.

Līdz Oktobrim Ļisicins «komandēja» virpu Tulas ieroču rūpnīcā, kur viņa vectēvs un tēvs, un viņš pats gandrīz vai no bērnu dienām bija griezis un virpojis dzelzi.

Bet kopš tās rudens nakts, kad viņš pirmoreiz tvēra rokās ieročus, ko līdz tam bija tikai gatavojis, Kola Ļisicins nokļuva virpulī. Revolūcija un partija viņu svaidīja no viena ugunsgrēka otrā. No sarkanarmieša līdz kaujas komandierim un pulka komisāram Tulas ieroču meistars nostaigāja savu slavas pilno ceļu.

Aizgājuši pagātnē ugunsgrēki un lielgabalu dārdi. Patlaban Nikolajs Ļisicins ir šeit, pierobežas rajonā. Dzīve rit rāmi. Līdz vēlam vakaram viņš nosēž pie ziņojumiem par ražu, bet, rau, šī depeša uz mirkli atmodina neseno pagātni. Skopā telegrāfa valodā tā brīdina:

«Pilnīgi slepeni. Berezdovas izpildkomitejas priekšsēdētājam Ļisicinam.

Uz robežas manāms, ka poļi rosīgi pārsviež lielu bandu, kas var terorizēt pierobežas rajonus. Laidiet darbā piesardzības līdzekļus. Ieteicams finansu nodaļas vērtības nosūtīt uz apgabalu, neglabājot pie sevis nodokļu summas.»

Pa kabineta logu Ļisicinam redzams ikviens, kas ienāk rajona izpildkomitejā. Uz lieveņa Korčagins. Pēc acumirkļa klauvē pie durvīm.

—     Sēdies, aprunāsimies. — Un Ļisicins paspiež Korčaginam roku.

Veselu stundu izpildkomitejas priekšsēdētājs nevienu nepieņēma.

Kad Korčagins iznāca no kabineta, bija jau pusdienlaiks. No dārza

izskrēja Ļisicina mazā māšele Ņura. Pāvels viņu sauca par Aņutku. Biklā un saviem gadiem pārāk nopietnā meitene, sastopoties ar Korčaginu, vienmēr laipni smaidīja, arī patlaban viņa neveikli, bērnišķīgi sasveicinājās, atmezdama no pieres apgriezto matu šķipsnu.

—    Vai pie Koļas neviena nav? Marija Mihailovna viņu sen gaida pusdienās, — Ņura sacīja.

—     Ej vien, Aņutka, nav neviena.

Otrā dienā jau agri pirms ausmas pie izpildkomitejas piebrauca trīs brangu zirgu vilkti pajūgi. Cilvēki tajos klusu sarunājās. No finansu nodaļas iznesa vairākus aizzīmogotus maisus, sakrāva ratos, un pēc īsa brīža riteņi jau rībināja šoseju. Pajūgus ielenca apsardzes nodaļa Korčagina vadībā. Četrdesmit kilometru līdz apgabala centram (no tiem divdesmit piecus pa mežu) nobrauca laimīgi: vērtības nonāca apgabala finansu nodaļas seifos. Bet pēc dažām dienām no robežas uz Berezdovu atauļoja kavalērists. Jātnieku un putās saskrieto zirgu pavadīja miestiņa dīkdieņu izbrīna pilnie skatieni.

Pie izpildkomitejas vārtiem kavalērists novēlās no zirga kā maiss un, zobenu ar roku pieturēdams, steidzās augšup, dārdinādams kāpnes ar saviem milzīgajiem, smagajiem zābakiem. Ļisicins, pieri saraucis, saņēma no viņa paketi, atplēsa un uz aploksnes parakstījās par saņemšanu. Zirgu nepūtinājis, robežsargs uzlēca seglos un, uz vietas palaidis auļos, aizdrāzās atpakaļ.

Neviens nezināja paketes saturu kā vien izpildkomitejas priekšsēdētājs, kas to nupat bija izlasījis. Taču miestiņa iedzīvotājiem ir tīri vai suņa osme. No trim sīkbodniekiem šeit divi katrā ziņā ir sīki kontrabandisti, un šī nodarbošanās viņos izkopusi spēju nojaust briesmas.

Pa ietvi uz VMA bataljona štābu ātri aizsteidzās divi cilvēki. Viens no tiem ir Korčagins. To miesta iedzīvotāji pazīst: tas allaž ir apbruņots. Bet, ka arī partijas komitejas sekretārs Trofimovs aplicies portupeju ar naganu, — tas jau ir slikti.

I'*' ilaiām minūtēm no štāba izklupa pusotra desmita cilvēku un, (■laimēdami durkļotās šautenes, skriešus metās uz dzirnavām, k<v. nt- • .<•1.1 krustceļos. Pārējie komunisti un komjaunieši bruņojas partijas

i…… In|.i Jērādas cepuri galvā un nemainīgo mauzeri pie sāniem jjv.ns

Miinuļoja izpildkomitejas priekšsēdētājs. Skaidrs, ka notiek kaut kns iii.l.il.s, un lielais laukums un nomaļās šķērsielas tīri kā izmirušas no <l/lvas dvēseles. Vienā mirklī pie mazo bodeļu durvīm parādījas iiiil/K|as, gluži kā no viduslaikiem saglabājušās priekškaramās atslēgas, alu irtās aizvirtņi. Un tikai bezbailīgās vistas un karstuma mocītās cūkas <«nlii|i šķiroja mēslu čupu saturu.

Nomales dārzos paslēpās sardzes posteņi. No šejienes sākās lauki un latu redzama taisna ceļa svītra.

Ziņojums, ko saņēma Ļisicins, bija lakonisks:

«Šonakt Poddubcu rajonā pāri robežai padomju teritorijā ar kauju inlnuzās jātnieku banda, apmēram simt zobenu ar diviem vieglajiem ložmetējiem. Dariet visu iespējamo. Bandas pēdas izzūd Slavutas mežos, ttiidinu, ka dienā, bandu vajādami, cauri Berezdovai jās simts sarkano ka/aku. Nesajauciet.

Atsevišķā robežsargu bataljona komandieris Gavrilovs.»

Jau pēc stundas pa ceļu miestiņa virzienā auļoja jātnieks, bet kādu kilometru tam nopakaļ jātnieku grupa. Korčagins vērīgi lūkojās uz priekšu. Jātnieks tuvojās piesardzīgi, taču posteņus dārzos nepamanīja. Tas bija jauns sarkanarmietis no septītā sarkano kazaku pulka. Izlūka gaitās viņš bija vēl iesācējs, un, kad viņu pēkšņi ielenca no dārziem uz ceļa sabrukušie cilvēki, viņš mulsi pasmaidīja, ieraudzījis pie formas blūzēm KJ1 nozīmītes. Pēc īsām pārrunām viņš grieza zirgu apkārt un auļoja pretim jātnieku simtam, kas rikšos tuvojās. Aizsargposteņi palaida garām sarkanos kazakus un atkal paslēpās dārzos.

Pagāja vairākas satraukuma pilnas dienas. Ļisicins saņēma ziņojumu, kurā bija teikts, ka bandītiem neesot izdevies izvērst diversiju: sarkanās kavalērijas vajāta, banda bijusi spiesta steidzīgi atkāpties viņpus kordona.

'Komunistiskās jaunatnes internacionāle.

Niecīga boļševiku grupa — deviņpadsmit cilvēku pa visu rajonu — intensīvi strādāja padomju celtniecībā. Jaunajā, nupat tikai nodibinātajā rajonā viss bija ceļams no paša sākuma. Robežas tuvums no visiem prasīja neatslābstošu modrību.

Padomju pārvēlēšanas, cīņa ar bandītiem, kultūras darbs, cīņa ar kontrabandu, militārais partijas un komjaunatnes darbs — tāds bija loks, pa kuru no ausmas līdz vēlai naktij traucās Ļisicina, Trofimova, Korčagina un viņu savāktā skaitliski nelielā aktīva dzīve.

No zirga pie rakstāmgalda, no galda uz laukumu, kur soļo apmācāmo jauniešu vadi, tad klubs, skola, divas trīs sēdes un naktī atkal — zirgs, mauzeris pie jostas un skarbais «Stāt! Kas nāk?», ar aizrobežas mantām aiztraucošā pajūga riteņu rīboņa — tas viss piepildīja otrā bataljona kara komisāra dienas un daudzas naktis.

Komjaunatnes Berezdovas rajona komiteja ir Korčagins, Lida Poļe- viha — šaurace Volgas meiča, sieviešu nodaļas vadītāja un Zeņka Razvaļihins—stalts, glīts, nesen vēl ģimnāzists, «jauns, bet nadzīgs», bīstamu dēku cienītājs, Šerloka Holmsa un Luija Busenāra pazinējs. Razvaļihins bija strādājis par darbvedi partijas rajona komitejā, pirms četriem mēnešiem iestājies komjaunatnē, taču starp komjauniešiem turējās kā «vecs boļševiks». Nebija neviena, ko sūtīt uz Berezdovu, un pēc ilgām pārdomām partijas apgabala komiteja nosūtīja Razvaļihinu par politiskās izglītības vadītāju.

Saule tuvojās zenītam. Svelme spiedās visslēptākajos kaktiņos, viss dzīvais glābās zem jumtiem, un pat suņi bija salīduši paklētēs un gulēja tur, tveices nomocīti, laiski un miegaini. Šķita, ka sādžu pametis viss, kas vien dzīvs, un tikai peļķē pie akas svētlaimīgi rukšķēja dubļos ierakusies cūka.

Korčagins atraisīja zirgu un, aiz sāpēm iekodis lūpu zobos, kāpa seglos. Skolotāja stāvēja uz skolas kāptuvītēm, ar delnu piesegusi acis pret sauli.

— Uz redzēšanos nākamajā reizē, biedri kara komisāri—Viņa pasmaidīja.

Zirgs nepacietīgi piecirta kāju un, kaklu izliecis, savilka pavadu.

Ur redzēšanos, biedrene Rakitina! Tātad nolemts: rīt jus vadīsiet pirmo itundu.

/11 y\ jot atslābstam pavadu un uzreiz uzņem riksi. Te Korčaginam autu ieskanēja mežonīgas vaimanas. Tā kliedz sievietes, ja ciemā uguns- tjiaks Cietie iemaukti spēji pagrieza zirgu, un kara komisārs ieraudzīja, kn pa olnīcu aizelsusies skrien jauna zemnieku sieva. Izgājusi ielas vhIiI, Rakitina to apturēja. Uz kaimiņmāju sliekšņiem saradās ļaudis, Imlako tiesu veči un vecenes. Kam vien spēks kaulos, tie visi uz lauka.

Vai, ļautiņi mīļie, kas tur notiek! Vai manu, vai!

Kad Korčagins pieauļoja pie viņām, no visām pusēm jau bija sa- <kiAjuši ļaudis. Sievieti apstāja, raustīja aiz baltā krekla piedurknes, «l'l'ēra izbaiļu pilniem jautājumiem, taču no viņas nesakarīgajiem vār- diem nekā nevarēja saprast. «Nosita! Kaujas, ka vai gals!» viņa tikai klaigāja. Kāds večuks sapinkājušos bārdu, nātna bikses ar roku pieturēdams, āvīgi palēkdamies, stāja jaunuvei virsū:

—    Ta nevaukš jele kā mazu prātu! Kur ta sit? Par ko ta sit? Vai rimsies spiegavāt! Tpi tu velns!

—    Mūsu ciems ar poddubiešiem kaujas. . . par ežām! Poddubieši mūsējos nāvīgi sit!

Visi apjēdza nelaimi. Uz ielas sievieši sāka gaudot, veči nikni.ierūcās. Un pa ciema sētām vēlās un virpuļoja aicinoši kā trauksmes zvans: «Poddubieši mūsējos ežu dēļ ar izkaptīm kapā!» No mājelēm uz ielas izklupa visi, kas vien turējās kājās, un, apbruņojušies ar dakšām, cirvjiem vai ātrumā no žoga izrautu mietu, drāzās ārā no sādžas uz lauku, kur divi ciemi asiņainā kautiņā raudzīja izšķirt ikgadējo strīdu par ežām.

Korčagins tā ievilka zirgam, ka tas uzreiz pārgāja auļos. Jātnieka kliedzienu skubināts, aiztraucis skrējējiem garām, melnis brāzās uz priekšu straujiem lēkšiem. Ausis cieši pieglaudis, viņš augstu cilāja kājas un joņoja aizvien ātrāk. Uz pakalna vējenes, it kā ceļā stādamās, pleta spārnu rokas. Pa labi no vējenēm, ieplakā gar upi, — pļavas. Pa kreisi, cik vien tālu acs redz, te paceldamies pauguros, te noslīdēdams gravās, pletās rudzu lauks. Vējš skrēja pār nobriedušajiem rudziem, glāstīdams tos kā ar roku. Koši kvēloja magones ceļa malā. Te bija klusums un neizturama tveice. Tikai iztālēm, no lejas, kur kā sudrabots čūskulēns saulē gozējās upe, šurp atlidoja kliedzieni.

Lejup uz pļavām zirgs traucās trakos lēkšos. «Aizķersies kāja — būs gals ir viņam, ir man,» Pāvelam pazibēja prātā. Taču apturēt zirgu vairs nevarēja, un, pieplacis tam pie skausta, Pāvels klausījās, kā vējš svilpo gar ausīm.

Pļavā ielidoja kā neprātīgs. Te kāvās cilvēki tmlā, zvēriskā niknumā. Daži gulēja zemē, asinīm noplūduši.

Zirgs ar krūtīm pasita gar zemi kādu bārdaini, kas ar izkapts kāta stuburu dzinās pakaļ jaunam puisim asinīs sadauzītu seju. Saulē iededzis spēcīgs tēvainis ar smagiem zābakiem mīcīja zemē nogāzto pretinieku, centīgi raudzīdams trāpīt tam «pasirdē».

Korčagins pilnā zirga skrējienā ietriecās ļaužu barā, izsvaidīja kaušļus uz visām pusēm. Neļaudams atgūties, strauji raustīja zirgu, dzina to virsū satrakotajam pūlim un, juzdams, ka šo asiņaino ļaužu jūkli var izšķirt tikai ar tādu pašu mežonību un biediem, trakās dusmās uzbļāva:

—     Izklīst, dergļi! Apšaušu visus, bandītu dvēseles!

Un, izrāvis mauzeri no maksts, nolāktīja pāri kādai niknuma izķēmotai sejai. Parāva zirgu, izšāva vēl un vēlreiz. Viens otrs pameta izkapti un pagriezās atpakaļ. Tā, pārskaities lēkšodams pa pļavu, neļaudams mauzerim apklust, kara komisārs sasniedza mērķi. Ļaudis pļavā pajuka katrs uz savu malu, vairīdamies no atbildības un no šā, sazin no kurienes uzklīdušā, satracinātā cilvēka ar «satāna mašīnu», kas šauj vienā laidā.

Drīz Poddubcos ieradās rajona tiesa. Tautas tiesnesis ilgi noņēmās, pratinādams lieciniekus, bet aizsācējus tā arī nesadzina. No kautiņa neviens nomiris nebija, «evainotie atlaba. Neatlaidīgi, ar īstu boļševika pacietību tiesnesis raudzīja ieskaidrot zemniekiem, kas sabozušies stāvēja viņa priekšā, cik mežonīgi un nepieļaujami ir viņu sarīkotie kautiņi.

—    Ežas vainīgas, biedri tiesnesi, sajukušas mūsu ežas! Tāpēc arī kaujamies gads gadā.

Vienam otram tomēr nācās atbildēt.

Pēc nedēļas pa pļavām staigāja komisija un iedzina mietiņus strīdīgajās vietās. Vecais mērnieks, sviedros izmircis, no tveices un ilgās staigāšanas noguris, tina kopā mērlentu un sacīja Korčaginam:

—    Trīsdesmito gadu jau mēru zemi, un vienmēr un visur eža ir ķildas cēlonis. Paskatieties uz pļavu robežām, tas taču ir kaut kas ne-

ticams piedzēries cilvēks — pat tas noiet taisnāk. Un kas notiek tīrumos? Iliiktilltei triju soļu platumā, dzenas cita citai virsū, tās sadalīt — prātu «m f«inl4tl Un ar katru gadu tās sadrumstalojas sīkākas un sīkākas AlilnUs itēls no tēva — sloksnīte uz pusēm. Varu jums apgalvot, ka vēl

…….. Iiuilosmit gadiem tīrumi būs pārvērtušies vienās ežās un kur s<tl

lietnis Arī pašlaik taču ap desmit procentu zemes guļ zem ežām brīvā.

Kmi'acļins pasmaidīja:

l'ēc divdesmit gadiem mums nevienas ežas nebūs palicis, biedri mēiniek,

Ve<ais iecietīgi pavērās sarunu biedrā.

Ak jūs par komunistisko sabiedrību runājat? Nu, ziniet, tas vēl li kaut kur tālā nākotnē.

Bet vai jūs par Budanovkas kolhozu zināt?

—    Ak jūs par to!

—    Jā gan.

Budanovkā es biju. . . Tas tomēr ir izņēmums, biedri Korčagin.

Komisija mērīja. Divi puiši sita mietiņus. Bet pļavai gar abām pusēm stāvēja zemnieki un acīgi vēroja, lai mietiņus sistu agrākās ežas vietā, kns bija tikko sazīmējama pēc pussatrūdējušiem stuburiem, kuri rēgojās «i a no zāles.

*

Uzšāvis ar prāvo pātagu nīkulīgajam kleperim ilksīs, vedējs pagriezās pret sēdētājiem un valodīgi stāstīja:

—     Kas viņus sazina, ko šitie komjaunisti mūsu pusē saviesušies. Viņus laikus šitāda nebija. Bet sākās viss, jādomā, no skolmeisterīšas — par Rakitinu sauc — kazi, pazīstat? Jauns vēl sievišķītis, bet, var sacīt, — kaitīgs. Viņa ciemā visus meitiešus dumpo, salasa kopā un tad nu maļ, no tā tikai nemiers vien iznāk. Iegāzīsi, tu, cilvēks, piktā prātā meitietim pa purnu, bez tā nevar, — agrāk dažkārt noslaukās un nepīkst, bet tagadīt ij nedomā pirkstu piedurt — brēka būs, ka ne atklausīties. Tad ij par tautas tiesu dabūsi dzirdēt un, kura vēl pajaunāka, tā ij par šķiršanos pabildīs, ij visus likumus tev priekšā noskaitīs. Bet mana Han- ka — cik gan lēns sievišķis no sākta gala bija — tak nu par delegāti iedzinusies. Tas ir tā kā meitiešiem par vecāko, vai. Un tad nu nāk pie

viņas no visa ciema. Es pirmāk gribēju Hanku ar grožiem paglaudīt, bet pēc nospļāvos. Nu, rauj viņu jupisl Lai kladzina! Sieva viņa man ir izdarīga, ij saimniecībā, ij tā vispārīgi.

Vedējs pakasīja spalvainās krūtis, kas bija redzamas gar pašķīrušos nātnā krekla priekšu, un kārtības labad uzšāva ilkšu zirgam pa paslēpenēm. Pajūgā brauca Razvaļihins un Lida. Poddubcos viņiem abiem bija darīšanas: Lida gribēja sasaukt delegāšu apspriedi, bet Razvaļihins brauca iekārtot šūniņas darbu.

—     Bet vai tad jums komjaunieši nepatīk? — Lida pa jokam apvaicājās vedējam.

Tas paplūkāja bārdiņu un nesteigdamies atbildēja:

—     Nē, kas tur nu. . . Jaunībā pablēņoties var. Teāteri uztaisīt jebšu ko citu, es ij pats mīļu prātu kumēdiņos paskatos, ja gadās kas lādzīgs. Mēs pirmāk domājām, sak, jaunie sāks palaidnības dzīt, bet, ače, iznāca otrādiņ. No ļaudīm dzirdams, ka par dzeršanu, huligānismu un tā viņiem esot stingri. Viņi vairāk uz mācīšanos. Tikai, ek, dievam ķeras bārdā un visu laiku urdās apkārt — baznīcu klubam paņemt. Tas nu gan ir aplam, večiem par šito uz komjauniešiem zobs. Bet tā— ko tur sacīt? Nekārtība viņiem, ek, šitāda: pieņem savā pulkā pēdīgos plikatas, kas algādžos iet vai arī paši no saimniecības put ārā. Saimniekdēlus nepielaiž.

Pajūgs nobrauca no uzkalniņa un pieripoja pie skolas.

Skolas apkalpotāja uzklāja atbraucējiem guļvietas savā istabā un pati aizgāja gulēt šķūnītī. Lida un Razvaļihins tikko bija pārnākuši no ieilgušas sapulces. Istabā tumsa. Nometusi kurpes, Lida ielīda gultā un acumirklī aizmiga. Viņu uzmodināja rupjš Razvaļihina roku pieskāriens, kas neatstāja nekādu šaubu par viņa nolūkiem.

—     Ko tev vajag?

—     Klusāk, Lidka, ko tu bļauj! Man, saproti, garlaicīgi tā vienam gulēt, velns parāvis! Vai tiešām tu neatrodi nekā interesantāka kā sust?

—     Pievāc nagus un uz vietas lasies pie velna — nost no manas gultas! — Lida viņu pagrūda. Razvaļihina jēlo smaidu viņa jau agrāk nebija varējusi ciest. Patlaban Lidai gribas pateikt Razvaļihinam kaut ko

«l'VAinojoiu un izsmiekla pilnu, taču viņu uzveic miegs, un viņa aizver

Ko tu lauzies? Iedomājies, kas par inteliģentu uzvešanosl Vai jūs tl«<li|iimā neesat no dižciltīgo jaunavu institūta? Tu laikam domā, ka as i- I* arī noticēšu? Neāksties nu. Ja tu esi apzinīgs cilvēks, tad vispirms apmierini manu vajadzību, pēc tam vari gulēt, cik vien tīk.

Uzskatīdams par lieku tērēt vārdus, viņš atkal pārsēdās no lāviņas uz (jullas un kā pavēlnieks prasīgi uzlika roku Lidai uz pleca.

—    Vācies pie velnal — uzreiz pamodusies, meiča izgrūž. — Goda vaids, rīt izstāstīšu Korčaginam.

Razvaļihins sagrābis viņu aiz rokas un iekaisis čukst: - Nospļauties man uz tavu Korčaginu, bet tu nespirinies, tik un tā paņemšu.

Starp viņu un Lidu norisinās īsa cīņa, un istabas klusumā noplīkšķ »knļa pļauka — viena, otra. . . Razvaļihins aizsprāgst pie malas. Lida tumsā iii labu laimi metas pie durvīm un, tās atgrūdusi, izskrien pagalmā. Tur viņa stāv, mēness gaismas aplieta, bez elpas aiz sašutuma.

—    Nāc iekšā, stulbenei — Razvaļihins nikni uzbrēc.

Viņš iznes savas cisas nojumē un paliek pārnakšņot ārā. Bet Lida, nizgrūdusi durvīm aizšaujamo, ielien gultā un saritinās kamoltiņā.

Rītā, mājup braucot, 2eņka sēdēja ratos līdzās vecajam vedējam un kūpināja vienu papirosu pēc otra.

«Bet šī svētule taču tiešām var izmuldēt Korčaginam. Tā nu gan ir biezpiena lellītei Kaut vai no izskata bijusi kāda skaistā, bet nu tīrais pārpratums. Jāizlīgst ar viņu, citādi var iznākt ziepes. Korčagins jau tā uz mani skatās greizi.»

Razvaļihins pārsēdās blakus Lidai. Viņš izlikās samulsis, acis viņam gandrīz vai skumjas, viņš kaut kā nesakarīgi taisnojas, viņš jau nožēlo.

Razvaļihins panāca savu: iebraucot miestiņā, Lida apsolās par vakar notikušo nevienam nestāstīt.

*

Pierobežas ciemos cita pēc citas radās komjaunatnes šūniņas. Rajona komjaunieši veltīja daudz pūļu šiem pirmajiem komunistiskās kustības dzietiem. Korčagins un Lida Poļeviha pavadīja šais ciemos augas dienas.

Razvaļihins uz ciemiem braukāja nelabprāt. Viņš neprata sadraudzēties ar lauku puišiem, iekarot viņu uzticību un tikai visu bojāja. Bet Poļevihai un Korčaginam tas iznāca vienkārši un dabiski. Lida ap sevi pulcināja meitenes, ieguva sev draudzenes un vairs nezaudēja ar tām sakarus, nemanāmi ieinteresēja meitenes par komjauniešu dzīvi un darbu. Korčaginu rajonā pazina visi jaunieši. Tūkstoš seši simti jauniešu, kas vēl nebija iesaucamajos gados, iesaistīja militārajā apmācībā VMA otrais bataljons. Nekad vēl harmonikām nebija bijusi tik liela loma propagandā kā šeit — ciemu ballītēs, uz ielas. Harmonikas Korčaginu padarīja par «mūsmāju puisi», ne vienam vien cekulainam zeņķim taciņa uz komjaunatni sākās tieši no šejienes, no dziedošās burves harmonikas, kas valdzināja drīz ar kvēlu un sirdi satraucošu marša ritmu, drīz ar maigajām un liegajām skumjo Ukrainas dziesmu melodijām. Klausījās harmonikās, klausījās arī veiklajā harmoniku spēlmanī, tagad kara komisārā un komjaunatnes «sekretāristā». Sirdīs saskanīgi savijās gan harmoniku dziesmas, gan tas, par ko runāja jaunais komisārs. Ciemos ieskanējās jaunas dziesmas, mājās bez lūgšanu un sapņu grāmatām parādījās arī citas grāmatas.

Kontrabandistiem sāka klāties grūti: viņiem nu vajadzēja vairīties ne tikai no robežsargiem vien — padomju varai radās jauni draugi un centīgi palīgi. Dažkārt, aizrāvušies ar vēlēšanos pašiem notvert ienaidnieku, pierobežas šūniņu jaunieši cirta pār svītru, un tad Korčaginam nācās pestīt laukā savus zēnus, par kuriem bija uzņēmies šefību. Reiz Grišutka Horo- vodjko, zilacainais Poddubcu šūniņas sekretārs, karstas putras strēbējs, nelabojams strīdnieks, reliģijas apkarotājs, pa saviem īpašiem ceļiem uzodis, ka nakti sādžas dzirnavniekam atvedīšot kontrabandu, sacēla kājās visu šūniņu. Apbruņojušies ar mācību šauteni un diviem durkļiem, zēni ar Grišutku priekšgalā naktī piesardzīgi ielenca dzirnavas, gaidīdami medījumu. Par kontrabandu bija uzzinājis arī GPU robežsargu postenis un norīkojis savas sardzes patruļas. Nakti abas puses sagrūdās un, tikai pateicoties robežsargu izturētībai, notikušajā sadursmē komjauniešus ne- apšāva. Puišiem tikai atņēma ieročus, aizveda viņus uz kilometrus četrus attālo ciemu un iesēdināja aiz atslēgas.

Korčagins tai laikā bija pie Gavrilova. Rītā bataljona komandieris viņam pastāstīja nule saņemtās ziņas, un rajona komitejas sekretārs auļoja zēnus glābt.

GPU pilnvarotais smiedamies izstāstīja viņam nakts notikumu.

Mas darīsim tā, biedri Korčagin. Viņi ir lāga zēni, nekādu lietu > iņiem nepiesiesim. Bet, lai viņi turpmāk neuzņemtos mūsu funkcijas, Iii viņus krietni padrebini.

'iaii|s atvēra šķūņa durvis, un vienpadsmit puiši piecēlās no zemes un It mīņājās no vienas kājas uz otru.

—    Nu paskatieties uz viņiem, — pilnvarotais bēdīgi noplātīja luka» - Ievārījuši putru, un nu man viņi jāsūta uz apgabalu.

Iml satraukts ierunājās Grišutka:

Biedri Saharov, ko tad mēs tādu esam izdarījuši? Mēs taču gribē- ļ*in padomju varas labā pacīnīties. Mēs to kurkuli sen jau vērojām, bet |u> iniis ieslēdzāt kā bandītus. — Viņš aizvainots novērsās.

Pēc nopietnām pārrunām Korčagins un Saharovs, ar mokām ieturēdami baigo toni, mitējās «drebināt».

—    Ja tu par viņiem galvo un apsoli, ka viņi uz robežu vairs neies, bal savu palīdzību mums sniegs citādi, tad es viņus palaidīšu ar labu,— 'ialiarovs uzrunāja Korčaginu.

—   Labi, es par viņiem atbildu. Ceru, ka viņi mani vairs neiegāzīs.

Poddubcos šūniņa atgriezās ar dziesmām. Incidents palika neizpausts.

I'/īrnavnieku viņi tomēr drīz notvēra. Šoreiz likumīgi.

Bagāti dzīvo vācu kolonisti Maidanvillas mežu ciematos. Puskilometru ula no citas apmetušās stipras kulaku sētas: mājas ar piebūvēm kā mazi iietokšņi. Maidanvillā pēdas slēpa Antoņuka banda. Šis cara feldfēbelis bija no radu saimes savācis septiņu vīru bandu un sāka ar naganu darboties pa apkaimes ceļiem, nekautrēdamies nolaist asinis, nesmādēdams spekulantus, bet nelaizdams garām arī padomju darbiniekus. Antoņuks rīkojās ātri. Šodien viņš pievāca divus ciema kooperācijas darbiniekus, rīt jau kilometrus divdesmit tālāk atbruņoja pasta vedēju un aptīrīja to līdz pēdējai kapeikai. Antoņuks sacentās ar savu kolēģi Gordiju, abi bija pār vienu kārti metami, un abi sagādāja apgabala milicijai un GPU darbiniekiem daudz raižu. Antoņuks siroja turpat pa Berezdovas tuvāko apkaimi. Ceļi uz pilsētu kļuva bīstami. Bandītu bija grūti notvert: kad viņam kļuva par karstu, viņš aizgāja otrpus kordona, pasēdēja tur savu laiku un atkal uzradās, kad to vismazāk gaidīja. Ikreiz, saņemot ziņu par šī bīstamā un nenotveramā zvēra asiņaino uzklupienu, Ļisicins nervozi kodīja lūpas.

—    Cik ilgi tas rāpulis mūs kodīs? Sagaidīs, maita, ka es pats ķeršos tam klāt, — viņš, zobus sakodis, sodījās. Un divas reizes izpildkomitejas priekšsēdētājs pa svaigām pēdām metās bandītam pakaļ, paķēris līdzi Korčaginu un vēl trīs komunistus, taču Antoņuks izmuka.

No apgabala uz Berezdovu atsūtīja karavīru nodaļu cīņai ar bandītiem. To komandēja pašvītīgais Filatovs. Iedomīgs kā jauns gailēns viņš neturēja par vajadzīgu reģistrēties pie izpildkomitejas priekšsēdētāja, kā to prasīja robežapsardzes noteikumi, bet veda savu vienību uz tuvāko sādžu — Semakiem. Nonācis tur nakts laikā, viņš ar visu nodaļu iemitinājās pirmajā mājā pašā sādžas nomalē. Nepazīstamie apbruņotie vīri, kas rīkojās tik paslepeni, saistīja kaimiņa — komjaunieša uzmanību, un tas aizskrēja pie ciema padomes priekšsēdētāja. Nekā par nodaļu nezinādams, priekšsēdētājs noturēja to par bandu, un uz rajonu jāšus aiztraucās ziņnesis — komjaunietis. Filatova nevīžība gandrīz būtu daudziem maksājusi dzīvību. Ļisicins, uzdzirdējis par «bandu», tūliņ naktī sacēla kājās miliciju un ar desmit cilvēkiem drāzās uz Semakiem. Pieauļoja pie sētas, nolēca no zirgiem un pāri žogam metās uz māju. Sargs uz sliekšņa, dabūjis ar mauzera spalu pa galvu, kā maiss novēlās zemē, durvis no Ļisicina pleca smagā spiediena atsprāga vaļā, un istabā, ko vāji apgaismoja pakaramā lampa, ielauzās cilvēki. Atvēzējies, grasīdamies izsviest rokas granātu, otrā rokā žņaudzīdams mauzeri, Ļisicins ieaurojās tā, ka rūtis nodzinkstēja:

—     Padodieties, citādi satriekšu lupatu lēveros!

Vēl mirklis — un iebrucēji apbērs ar ložu krusu no grīdas uztrūkušos miegainos ļaudis. Taču cilvēks ar granātu izskatās tik briesmīgs, ka uzrauj augšup desmitiem roku. Un pēc brīža, kad nodaļas vīrus izdzen pagalmā vienos kreklos, ordenis pie Ļisicina frenča atraisa Filatovam mēli.

Ļisicins nikni nospļaujas un ar vislielāko nicinājumu izmet:

—     Lempis!

I īdi rajonam atvēlēs vācu revolūcijas atskaņas. Atdunēja iāviņu grā- vlani no Hamburgas barikādēm. Pierobežā kļuva nemierīgi. Sasprindzina l»> gaidās lasīja avīzes, no rietumiem pūta oktobra vēji. Komjaunatnes rajona komitejā plūda jauniešu iesniegumi ar lūgumiem ieskaitīt viņus ka l>rivprātlgos Sarkanajā Armijā. Korčagins ilgi pūlējās pārliecināt šūniņu • I«Iim|AIus, ka padomju zemes politika ir miera politika un ka pagaidam ta ne ar vienu no kaimiņiem karot netaisās. Taču tas maz ko līdzēja. ► airu svētdienu miestiņā pulcējās komjaunieši no visām šūniņām un lielajā |in|ia dārzā notika rajona sanāksmes. Reiz pusdienlaikā plašajā rajona komitejas pagalmā stingrā ierindas kārtībā, gājiena solī, pilnā sastāvā lai adās Poddubcu komjaunatnes šūniņa. Korčagins pa logu to ieraudzīja un izgāja uz lieveņa. Vienpadsmit puišu ar Horovodjko priekšgalā — rnliakos saāvušies, prāvām mugursomām plecos — apstājās pie durvīm.

—    Ko tas nozīmē, Griša?— Korčagins izbrīnījies jautāja.

Bet Horovodjko pameta Korčaginam ar acīm un reizē ar viņu iegāja ''.labā. Kad ienācējus apstāja Lida, Razvaļihins un vēl divi komjaunieši, Horovodjko aizvēra durvis un, nopietni raukdams uzacis, paziņoja:

—     Es, biedri, izdaru kaujas pārbaudi. Šodien savējiem pateicu: no rajona saņemta telegramma, pilnīgi slepeni, protams, — sākas karš ar vācu buržujiem un drīz sāksies arī ar paniem. Tad nu, redziet, no Maskavas ir rīkojums — visus komjauniešus uz fronti, bet, kas baidās, lai raksta ziņojumu, — tos atstās mājās. Pavēlēju, lai par karu ne vārda, bet lai paņem pa klaipam maizes un šķēlei speķa, bet, kam speķa nav, tas kādu ķiploku vai sīpolu un pēc stundas lai pilnīgā slepenībā sapulcējas aiz sādžas. Iesim uz rajonu un no turienes uz apgabalu, kur arī saņemsim ieročus. Uz puišiem tas iedarbojās lieliski. Viņi ņemas mani šā un tā iztaujāt, bet es saku — bez vārda runas, un beigas! Bet, kas atsakās, — lai raksta papīru. Jāiet, sak, brīvprātīgi. Izklīda mani puikiņas, bet man sirds pukstēt pukst: un ja nu neviens neatnāk? Tad man šūniņa jālikvidē un pašam jāmanās uz citu vietu. Sēžu olnīcas galā un skatos. Nāk pa vienam. Dažs labs tīri noraudājies, bet izliekas, ka nekas. Atnāca visi desmit, neviena dezertiera. Re, tur tā ir, Poddubcu šūniņai — Grišutka sajūsmā nobeidza, lepni iebelzis ar dūri pa krūtīm.

Bet, kad sašutusi Poļeviha sāka viņu strostēt, viņš neizpratnē blisināja acis.

—    Ko tu man saki? Tā taču ir visīstākā pārbaude! Te tu vari katru vienu bez jebkāda viltus redzēt. Es viņus gribēju tīrā svinīguma pēc uz apgabalu aizstiept, bet piekusuši puikas. Lai iet mājās. Tikai tu, Korčagin, gan visādā ziņā saki viņiem runu, kā citādi? Bez runas neklājas. . . Paziņo,

sak, mobilizācija atcelta, bet jums par varonību gods un slava.

*

Uz apgabala centru Korčagins brauca reti. Šie braucieni paņēma vairākas dienas, bet darbs prasīja diendienā būt rajonā. Toties uz pilsētu katrā izdevīgā gadījumā brauca Razvaļihins. Apbruņojies no galvas līdz kājām, domās salīdzinājis sevi* ar kādu no Kūpera varoņiem, viņš labprāt devās šais braucienos. Mežā šaudīja vārnas vai patramdīja kādu mundru vāverīti, apturēja vientuļus ceļa gājējus un kā īsts izmeklēšanas tiesnesis pratināja: kas, no kurienes uz kurieni iedams. Pilsētas tuvumā Razvaļihins atbruņojās, šauteni pabāza zem siena, revolveri noglabāja kabatā un komjaunatnes apgabala komitejā ieradās savā parastajā izskatā.

—     Nu, kas pie jums Berezdovā jauns?

Apgabala komitejas sekretāra Fedotova istaba allaž ļaužu pilna. Visi runā aizgūtnēm. Jāprot strādāt tādos apstākļos, klausīties uzreiz četros, rakstīt un atbildēt piektajam. Fedotovs vēl gluži jauns, taču partijas biedra karte viņam ir no 1919. gada. Tikai tajos nemiera laikos ar piecpadsmit gadiem varēja kļūt par partijas biedru.

Uz Fedotova jautājumu Razvaļihins atbildēja nevērīgi:

—     Visus jaunumus nevar izstāstīt. Raujos no rīta līdz vēlai naktij. Robus vien nevar aizpildīt, ceļam taču kailā vietā. Atkal nodibināju divas jaunas šūniņas. Kāpēc izsaucāt? — Un viņš lietišķi apsēdās atzveltnes krēslā.

Krimskis, saimniecības daļas pārzinis, uz mirkli atraujas no papīru kaudzes un atskatās.

—     Mēs Korčaginu izsaucām, nevis tevi.

Razvaļihins izpūš kuplu tabakas dūmu mutuli.

—     Korčaginam netīk šurpu braukāt, man pat par to jābēdā. . . Vispār, kas nekaiš dažiem sekretāriem: ne velna nedara, bet izbrauc uz tādiem ēzeļiem kā es. Kad Korčagins aizdzenas uz robežu, tad nedēļas divas trīs viņa nav un viss darbs uz maniem pleciem.

Mnrvaļihins nepārprotami lika noģist, ka tieši viņš būtu piemērots komjaunatnes rajona komitejas sekretārs.

Man šis zostēviņš lāgā nepatīk, — Fedotovs atklāti atzinās ap- . i Iii >«tln komitejas darbiniekiem, kad Razvaļihins bija izgājis.

Razvaļihina intrigas atklājās nejauši. Kādu dienu pie Fedotova ie- giiazās Ļisicins pēc pasta. Ikviens, kas iebrauca no rajona, paņēma pastu visiem. Fedotovam ar Ļisicinu bija pailga saruna, un Razvaļihins tika atmaskots.

—     Bet Korčaginu tu tomēr atsūti, mēs šeit ar viņu tikpat kā neesam 1'nzTstami, — Fedotovs atvadījās no izpildkomitejas priekšsēdētāja.

—     Labi. Tikai norunāsim: neiedomājieties viņu mums atņemt. Kategoriski pretosimies.

Togad Oktobra svinības pierobežā noritēja neparastā pacilātībā. Korčaginu ievēlēja par Oktobra komisijas priekšsēdētāju pierobežas oemos. Pēc mītiņa Poddubcos piectūkstoš cilvēku — zemnieku un zemnieču no trim kaimiņu ciemiem, sakārtojušies puskilometru garā kolonnā ar pūtēju orķestri un VMA bataljonu priekšgalā, sarkaniem karogiem plandot, virzījās no ciema uz robežu. Ievērojot visstingrāko kārtību un organizētību, kolonna uzsāka savu gājienu pa padomju zemi gar robežstabiem, dodamās uz ciemiem, ko robeža dalīja divās daļās. Tādu skatu uz robežas poļi nekad nebija redzējuši. Kolonnas priekšgalā zirgos bataljona komandieris Gavrilovs un Korčagins, aiz viņiem vara pērkoni, karogu šalka un dziesmas, dziesmas! Svētku drēbēs ģērbušies lauku jaunieši, jautrība, sādžas meičas, meiteņu smieklu sidrabainie trizuļi, nopietnās pieaugušo un svinīgās sirmgalvju sejas. Tālu, cik vien acs sniedz, plūst šī cilvēku upe, tās krasts ir robeža, neviena kāja nevienu soli nesper nost no padomju zemes, viņpus aizliegtās līnijas. Korčagins palaiž garām ļaužu straumi. Skan komjauniešu:

Pasaulē tomēr visvarenākā Strādnieku Armija Sarkanā! —

pamīšus ar meiteņu kori

Ai, tur kalnā pļāvējas pļauj. . .

Ar līksmu smaidu kolonnu apsveica padomju sargposteņi, un apjukuši un samulsuši to saņēma poļi. Kaut arī poļu pavēlniecība bija iepriekš brīdināta, gājiens gar robežu tomēr izraisīja viņā pusē trauksmi. Steigšus sāka šurpu turpu šaudīties lauka žandarmērijas patruļas, tika pieckārt pavairots sargu skaits un gravās katram gadījumam paslēptas rezerves. Bet kolonna soļoja pa savu zemi trokšņaina un priecīga, pie- liedama gaisu ar dziesmu skaņām.

Uz paugura stāv poļu sargzaldāts. Kolonna virzās vienmērīgā solī. Uzvilnī pirmās marša skaņas. Polis nolaiž no pleca šauteni un, nolicis to pie kājas, nostājas «godam sveikt». Korčagins skaidri sadzird poļu valodā teikto:

—     Lai dzīvo komūnai

Zaldāta acīs lasāms, ka to sacījis viņš. Skatienu nenovērsdams, Pāvels lūkojās viņā.

Draugs! Zem zaldāta šineļa sirds viņam pukst vienā ritmā ar kolonnu, un Korčagins klusu poliski atbild:

—     Sveiks, biedri!

Sargzaldāts paliek aiz muguras. Viņš palaiž kolonnu garām, atstādams šauteni tādā pašā stāvoklī. Pāvels vēl vairākkārt pagriezās atpakaļ un noraudzījās uz šo mazo, melno stāvu. Lūk, vēl viens polis. Iesirmas ūsas. Nekustīgas, izbalējušas acis zem konfederātu cepures naga niķelētās maliņas. Korčagins nupat dzirdētā iespaidā pirmais it kā pie sevis poliski pateica:

—     Sveiks, biedri! *

Un nesaņēma atbildi.

Gavrilovs pasmīnēja. Izrādās, viņš visu dzirdējis.

—    Tu daudz gribi, — viņš saka. — Bez ierindas kājniekiem šeit ir arī kājnieku žandarmērija. Vai redzēji viņam uz piedurknes uzšuvi? Tas ir žandarms.

Kolonnas sākums jau slīdēja no kalna lejā uz ciemu, ko robeža bija pārgriezusi divās daļās. Padomju puse gatavoja viesiem svinīgu sagaidīšanu. Pie robežtiltiņa mazas upītes krastā bija sapulcējies viss padomju ciems. Meičas un puiši nostājušies rindās gar ceļa malām. Poļu pusē, māju un šķūņu jumtus apsēduši, cilvēki ziņkārīgi noraudzījās, kas notiek šaipus upes. Uz sliekšņiem un žogmalēs bariem stāv zemnieki. Kad kolonna iesoļoja ļaužu izveidotajā ejā, orķestris spēlēja «Internacionāli». Uz paštaisītās, zaļumiem rotātās tribīnes saviļņojošas runas teica gan zaļā jaunatne, gan sirmi veči. Runāja arī Korčagins savā dzimtajā ukraiņu valodā. Viņa vārdi lidoja pāri robežai un bija dzirdami otrā krastā. Tur nolēma nepieļaut, ka šie vārdi iekvēlinātu sirdis. Pa ciemu sāka auļot žandarmu patruļa, ar nagaikām dzenādami iedzīvotājus pa mājām. Pa jumtiem nobūkšķēja šāvieni.

Ielas kļuva tukšas. Ložu notraukta, no jumtiem pazuda jaunatne, bet ļaudis padomju krastā raudzījās uz to visu un rauca pieri. Puišiem piepalīdzot, tribīnē uztrausās vecs aitu gans un sašutuma uzplūdā satraukts iesāka:

—     Labi ielāgojiet, bērnil Sitā pat arī mūs savā laikā kaustīja, bet tagadīt neviens nav matījis, ka valdīšana ciema ļaudis ar nagaiku plītētu. Piebeidzām panus—beidza arī pletne dancot mums pa muguru. Turiet, dēli, šo varu cieši. Esmu vecs vīrs, runas sacīt nemāku. Bet izteikt gribēju daudz. Par visu mūsu dzīvi, ko cara laikā vilkām kā jūga vērši, un sirdssāpes par tiem tur. . . — Viņš pamāja ar kaulaino roku uz pārupīti un apraudājās, kā raud tikai mazi bērni un veci cilvēki.

Vectētiņa vietā tribīnē kāpa Grišutka Horovodjko. Un, klausoties viņa niknajā runā, Gavrilovs pagrieza zirgu, vērodams, vai viņā krastā kāds nepieraksta. Taču krasts bija tukšs, pat sargzaldāts no tilta aizsaukts.

—     Redzams, iztiks bez notas ārlietu tautas komisāram, — Gavrilovs pajokoja. ^

Lietainā rudens naktī, kad novembris jau gāja uz beigām, mitējās vilkt savas asiņainās pēdas bandīts Antoņuks un tie septiņi, kas gāja kopā ar viņu. Iekrita vilka izdzimtenis bagāta kolonista kāzās Maidan- villā. Tur viņu notvēra Hroļinas komunāri.

Sievu mēles papauda ziņas par šiem kolonista kāzu viesiem. Vienā mirklī sapulcējās šūniņas jaunieši, pavisam divpadsmit, apbruņojušies ar ko kurais. Viņi pajūgos pārsviedās uz Maidanvillas viensētu, bet uz Berezdovu pa galvu pa kaklu aizbrāzās ziņnesis. Semakos ziņnesis uzskrēja virsū Filatova nodaļai, un tā pilnos auļos joņoja turp, uz kurieni veda karstās pēdas. Hroļinas komunāri ielenca viensētu, un viņiem šauteņu valodā sākās pārrunas ar Antoņuka kompāniju. Antoņuks ar savējiem bija nocietinājies nelielā piebūvē un bēra virsū svinu katram, kas nāca pa šāvienam. Lūkoja izlauzties ar varu, bet hro|inieši iedzina viņu atpakaj piebūvē, vienu no septiņiem trāpījuši ar lodi. Ne vienu reizi vien Antoņuks bija iekļuvis tādās apšaudes ugunīs un vienmēr izsprucis ar veselu ādu: ikreiz paglāba rokas granātas un nakts. Varbūt būtu izsprucis arī šoreiz, komunāri apšaudē jau bija zaudējuši divus, bet īstā laikā uz viensētu atsteidzās Filatovs. Antoņuks saprata, ka iekritis pamatīgi un šoreiz bez izejas. Līdz rītam kņadzināja svina zobus pa visiem piebūves logiem, bet rītausmā viņu saņēma. No septiņiem nepadevās neviens.

Vilku midzeņa iznīcināšana maksāja četras dzīvības. Trīs no tām bija atdevusi komjaunatnes jaunā Hroļinas šūniņa.

Korčagina bataljonu izsauca uz teritoriālo daļu rudens manevriem, četrdesmit kilometru līdz teritoriālās divīzijas nometnēm bataljons nosoļoja vienā dienā, lietum gāžot, sācis savu pārgājienu agrā rītā un beidzis vēlā vakarā. Bataljona komandieris Cusevs un viņa komisārs veica šo pārgājienu zirgos. Astoņi simti pirmiesaucamo, tikko nokļuvuši līdz kazarmām, nolikās gulēt. Teritoriālās divīzijas štābs bija nokavējies ar bataljona izsaukšanu: tūliņ otrā rītā sākās manevri. Nupat kā ieradušos bataljonu vajadzēja pārbaudīt. To izkārtoja laukumā. Drīz no divīzijas štāba atlēkšoja vairāki kavalēristi. Bataljons, jau saņēmis ietērpu un šautenes, bija pārvērties. Tiklab Gusevs — kaujas komandieris, kā arī Korčagins—abi bija ziedojuši savam bataljonam daudz spēku un laika un bija mierīgi par viņiem uzticēto daļu. Kad oficiālā apskate bija beigusies un bataljons parādījis savas spējas manevrēt un pārkārtoties, viens no komandieriem ar glītu, bet izplūdušu seju skarbi noprasīja Korčaginam:

—    Kāpēc jūs esat zirgā? Mums VMA bataljonu komandieriem un komisāriem zirgi nav paredzēti. Pavēlu zirgus nodot stallī un manevros iet kājām.

Korčagins zināja, ja viņš nokāps no zirga, tad manevros piedalīties nevarēs: kājām viņš nenoies ne kilometru. Kā lai to pasaka šim klaigoņas frantam ar desmitiem pārsēju un siksnu?

—     Bez zirga es manevros piedalīties nevaru.

—    Kāpēc?

>i .. dams, ka nekā citādi savu atteikšanos izskaidrot nevar, Korča- flm dobji atbildēja:

Man kājas satūkušas, un es nevarēšu veselu nedēļu skriet un •laigAt Turklāt es nezinu, biedri, kas jūs esat.

I smu jūsu pulka štāba priekšnieks — tas pirmkārt. Otrkārt, vēlreiz pavaļu kāpt zemē no zirga, bet, ja jūs esat invalīds, tad tā nav mana vaina, ka jūs atrodaties karadienestā.

Korčaginam tas bija kā pletnes cirtiens. Viņš parāva zirgam iemauktu», taču Cuseva spēcīgā roka viņu atturēja. Dažus acumirkļus Pāvelā līnijai divas jūtas: aizvainojums un savaldība. Taču Pāvels Korčagins vali» nebija tas sarkanarmietis, kas varēja bez domāšanas pāriet no vianas daļas uz otru. Korčagins bija bataljona kara komisārs, šis batal- |on» stāvēja aiz viņa. Kādu gan disciplīnas paraugu viņš būtu rādījis ai tavu izturēšanos! Ne' jau šā švauksta dēļ viņš audzinājis savu bataljonu. Viņi izvilka kājas no kāpšļiem, nokāpa no zirga un, pārvarēdams skaudru >Api locītavās, devās uz labo spārnu.

Dažas dienas pieturējās neparasti jauks laiks. Manevri tuvojās beigām. Piektajā dienā tie notika Sepetovkas apkaimē, kur bija to gala l>unkts. Berezdovas bataljons saņēma uzdevumu ieņemt staciju no Kļimentoviču sādžas puses.

Lieliski pazīdams apkārtni, Korčagins uzrādīja Gusevam visas pieejas. Uz pusēm pārdalītais bataljons, apmetis lielu līkumu, «ienaidnieka» nepamanīts, nonāca aizmugurē un ar «urā» saucieniem ielauzās stacijā. Pēc lietpratēju atzinuma tā bija spoži veikta operācija. Stacija palika berezdoviešu rokās, bet bataljons, kas to aizstāvēja, nosacīti zaudējis piecdesmit procentu no sava sastāva, atkāpās uz mežu.

Korčagins uzņēmās pusbataljona komandēšanu. Dodams rīkojumu izkārtot ķēdi, Korčagins stāvēja ielas vidū ar trešās rotas komandieri un politisko vadītāju.

— Biedri komisār, — pie viņa piesteidzās sarkanarmietis, — bataljona komandieris jautā, vai ložmetējnieki ieņēmuši pārbrauktuves. Tūliņ ieradīsies komisija, — viņš aizelsies ziņoja Korčaginam.

Pāvels ar komandieriem devās uz pārbrauktuvi.

Pie pārbrauktuves bija kopā pulka pavēlniecība. Gusevu apsveica ar veiksmīgu operāciju. Sakautā bataljona pārstāvji mulsi mīņājās no vienas kājas uz otru, pat nemēģinādami taisnoties.

—    Tas nav mans nopelns, bet, rau, Korčagins ir šejienietis, viņš mūs izveda.

Štāba priekšnieks piejāja Pāvelam cieši klāt un ņirdzīgi izmeta:

—     Izrādās, biedri, jūs lieliski varat skriet un, kā redzams, zirga mugurā atlīgojāt aiz tīrās švītības. — Viņš gribēja vēl ko piebilst, taču, sastapis Korčagina skatienu, aprāvās.

Kad pavēlniecība bija projām, Korčagins klusu jautāja Gusevam:

—    Tu nezini, kā viņu sauc?

Gusevs uzsita viņam uz pleca.

—    Lai jau, neliecies ne zinot par šo sprukstiņu. Uzvārdā Čužaņins, šķiet, bijušais praporščiks.

Vairākkārt todien Korčagins izpūlējās atcerēties, kur gan viņš dzirdējis šo uzvārdu, bet tā arī neatcerējās.

Manevri bija beigušies. Saņēmis teicamu novērtējumu, bataljons atgriezās Berezdovā, bet Korčagins palika uz divām dienām pie mātes, juzdamies fiziski pilnīgi salauzts. Zirgs stāvēja pie Artjoma. Divas dienas Pāvels gulēja pa divpadsmit stundām, trešajā aizgāja pie Artjoma uz depo. Kaut kas savs, tuvs un mīļš jaudās te, šai piekvēpušajā ēkā. Viņš kāri ieelpoja ogļu dūmus. Neatvairāmi te vilka pie sevis viss — kopš bērnības pazīstamais, ar ko viņš bija izaudzis un saradis. It kā būtu ko dārgu zaudējis. Cik mēnešu nebija dzirdējis lokomotīves kaucienu, un, tāpat kā jūrnieku ikreiz pēc ilgas šķiršanās saviļņo bezgalīgās jūras dzidrā zilgme, tā patlaban kurinātāju un montieri aicināja radnieciskā vide. Ilgi viņš nespēja uzveikt sevī šīs jūtas. Ar brāli runāja maz. Pamanīja jaunu grumbu Artjoma pierē. Artjoms strādāja pie pārvietojamās ēzes. Viņam ir otrs bērns. Var redzēt, ka dzīve grūta. Artjoms par to nerunā, bet arī tāpat var redzēt.

Kādu stundu pastrādāja kopā. Tad šķīrās. Pie pārbrauktuves Pāvels apturēja zirgu un ilgi noraudzījās uz staciju, tad uzšāva melnim un dzina to pa meža ceļu pilnos auļos.

Nu meža ceļi vairs nebija bīstami. Boļševiki bija iznīcinājuši gan lielos, gan mazos bandītus, ar uguni izdedzinājuši viņu perēkļus, un rajona ciemos dzīve kļuva mierīgāka.

Berezdovā Korčagins iejāja ap pusdienlaiku. Uz rajona komitejas lieveņa viņu priecīgi sagaidīja Poļeviha.

—    Beidzot tu esi ieradiesl Bijām bez tevis tīri saskumuši. — Un, taņēmusi Pāvelu ap pleciem, Lida veda viņu istabā.

—     Kur tad Razvaļihins? — Korčagins jautāja, vilkdams nost šineli.

Lida it kā nelabprāt atbildēja:

—    Nezinu, kur viņš iri A, atceros! Viņš no rīta teicās iet uz skolu tavā vietā mācīt sabiedriskās zinātnes. «Tā,» viņš saka, «ir tieši mana funkcija un nevis Korčagina.»

5ī jaunā ziņa Pāvelu nepatīkami pārsteidza. Razvaļihins viņam nekad nebija paticis. «Ko tas tips tur skolā sapūtīs?» Korčagins nepatikā nodomāja.

—    Nu lai! Stāsti, kas pie jums labs. Vai tu Gruševkā biji? Kā tur zēniem klājas?

Poļeviha pārstāstīja viņam visu, Korčagins atpūtās uz dīvāna, izstaipīdams nogurušās kājas.

—   … Aizvakar uzņēma partijas kandidātos Rakitinu. Tas mūsu Poddubcu šūniņu padarīs vēl spēcīgāku. Rakitina ir lieliska meitene, man viņa ļoti patīk. Redzi, starp skolotājiem ir jau sācies lūzums, daži no tiem pilnīgi pārnāk mūsu pusē.

Reizēm pa vakariem pie Ļisicina lielā galda līdz vēlai naktij aizsēdējās trīs cilvēki: Ļisicins pats, Korčagins un jaunais partijas rajona komitejas sekretārs Ļičikovs.

Durvis uz guļamistabu ir ciet. Aņutka un izpildkomitejas priekšsēdētāja sieva guļ, bet tie trīs pie galda noliekušies pār nelielu grāmatu. Ļisicins atrod laiku mācīties tikai pa naktīm. Tais dienās, kad Pāvels atgriezās no laukiem, viņš vakarus pavadīja pie Ļisicina un apbēdināts pārliecinājās, ka Ļičikovs un Nikolajs jau aizsteigušies viņam priekšā.

No Poddubciem atlidoja vēsts: nakti nezināmi ļaundari nogalinājuši Grišutku Horovodjko. To izdzirdējis, Korčagins traucās uz izpildkomitejas stalli un, aizmirsis sāpes kājās, noskrēja līdz turienei dažās minūtēs.

Trakā steigā apsegloja zirgu un, pīckādams to ar ādas pletni pa abiem sāniem, auļoja uz robežu.

Plašajā ciema padomes istabā uz zaļumiem pušķota galda, apsegts ar padomes karogu, gulēja Crišutka. Līdz amatpersonu atnākšanai nevienu pie viņa nelaida, uz sliekšņa sardzē stāvēja robežsargs sarkanarmietis un komjaunietis. Korčagins iegāja istabā, devās pie galda un atsedza karogu.

Grišutka bāls kā vasks, ar plaši atplestām acīm, kurās bija sastingušas pirmsnāves mokas, gulēja, piešķiebis galvu sāņus. Pakausi, kas bija pārsists ar kādu asu priekšmetu, sedza egles zariņš.

Kā roka gan bija pacēlusies pret šo jaunekli, atraitnes Horovodjko vienīgo dēlu? Viņa revolūcijā bija jau zaudējusi vīru — dzirnavu strādnieku, vēlāk ciema trūcīgo komitejas locekli.

Vēsts par dēla nāvi nogāza gar zemi veco māti, un viņu, pusmirušu, raudzīja dabūt pie samaņas kaimiņi, bet dēls gulēja mēms, glabādams savas nāves noslēpumu.

Grišutkas nāve sacēla kājās visu ciemu. Izrādījās, ka jaunajam komjauniešu vadītājam un algādžu aizstāvim ciemā ir vairāk draugu nekā ienaidnieku.

Sās nāves satriekta, Rakitina raudāja savā istabā un pat galvu nepacēla, kad pie viņas iegāja Korčagins.

—    Kā tu domā, Rakitina, kas viņu nogalinājis? — dobji jautāja Korčagins, smagi atslīgdams uz krēsla.

—    Kas gan cits kā <tā pati dzirnavnieka bandai Tiem kontrabandistiem taču Grišutka bija kā dadzis acī.

Grišutku apglabāt sanāca no diviem ciemiem. Korčagins atveda savu bataljonu, visa komjaunatnes organizācija ieradās atdot savam biedram pēdējo godu. Divsimt piecdesmit robežsargu rotas durkļu Gavrilovs nostādīja ciema padomes laukumā. Sēram atvadu maršam skanot, iznesa sarkanā drānā ietīto šķirstu un nolika uz laukuma, kur bija izrakts kaps līdzās te apglabātajiem pilsoņkarā kritušajiem boļševikiem — partizāņiem.

Grišutkas asinis saliedēja tos, par kuriem viņš vienmēr bija cīnījies ar visu krūti. Kalpu jaunatne un trūcīgie lauku ļaudis apsolīja šūniņai •«vii atbalstu; un visi, kas vien runāja, niknumā kvēlodami, prasīja slepkavām nāvi, prasīja dabūt tos rokā un tiesāt šeit, uz laukuma, pie šā t- •«(>«, lai ikviens redzētu ienaidnieku vaigu vaigā.

Trīsreiz nogrāva zalve, un svaigo kapa kopu apklāja eg|u zari. Tai imtā vakarā šūniņa ievēlēja jaunu sekretāru — Rakitinu. No GPU robež- >iic|u posteņa Korčaginam ziņoja, ka tur uztaustītas slepkavu pēdas.

Pēc nedēļas miestiņa teātrī atklāja otro rajona Padomju kongresu. Ļisicins bargu seju svinīgi sāka pārskata ziņojumu:

—     Biedri, ar gandarījumu varu ziņot kongresam, ka gada laikā esam veikuši lielu darbu. Esam rajonā dziļi nostiprinājuši padomju varu, ar \aknēm iznīcinājuši bandītismu un devuši triecienu kontrabandai. Ciemos ir izaugušas spēcīgas trūcīgo lauku ļaužu organizācijas, desmitkārt pieaugušas komjaunatnes šūniņas un gājušas plašumā partijas organizācijas. Pēdējais kulaku uzbrukums Poddubcos, kuram par upuri krita mūsu biedrs Horovodjko, ir atklāts, slepkavas — dzirnavnieks un viņa znots — ap- ■ letināti un tuvākajās dienās tos tiesās guberņas tiesas izbraukuma sesijā. Vesela rinda ciemu delegāciju iesniegušas prezidijam pieprasījumu pieņemt kongresā lēmumu, kas prasa bandītiem augstāko soda mēru . . .

Zāle nodrebēja no kliedzieniem:

—     Atbalstāmi Nāvi padomju varas ienaidniekieml

Sāndurvīs parādījās Poļeviha. Viņa pamāja ar pirkstu Pāvelam.

Gaitenī Lida nodeva viņam paketi ar uzrakstu: «Steidzami.» Viņš atplēsa.

«Berezdovas rajona komjaunatnes komitejai. Noraksts partijas rajona komitejai. Ar guberņas komitejas biroja lēmumu biedrs Korčagins tiek atsaukts no rajona guberņas komitejas rīcībā, sūtīšanai atbildīgā komjaunatnes darbā.»

Korčagins atvadījās no rajona, kur bija nostrādājis vienu gadu. Pēdējā partijas rajona komitejas sēdē apsprieda divus jautājumus: pirmo — uzņemt biedru Korčaginu komunistiskajā partijā; otro — apstiprināt viņa raksturojumu, atbrīvojot viņu no komjaunatnes rajona komitejas sekretāra darba.

Cieši, gandrīz vai sāpīgi Ļisicins un Lida spieda Pāvelam roku, brālīgi apskāva viņu, un, kad zirgs no pagalma nogriezās uz ceļa, jātniekam salutēja desmit revolveri.

.

PIEKTĀ NODAĻA

Sparīgi rūcinādams elektromotoru, tramvaja vagons rāpās pa Funduk- ļejevas ielu uz augšu. Pie operas teātra apstājās. No tramvaja izkāpa jauniešu bariņš, un vagons atkal rāpās augšup. Pankratovs skubināja iepakaļ palikušos:

—   Veicīgāk, zēni. Nudien, esam jau nokavējušies.

Okuņevs panāca viņu pie pašas teātra ieejas.

- Atceries, Ceņka, pirms trim gadiem mēs abi gluži tāpat nācām turp. Toreiz Dubava ar «strādnieku opozīciju» atgriezās pie mums. Jauks vakars bija. Bet šodien mēs atkal ar Dubavu plēsīsimies.

Pankratovs atbildēja Okuņevam jau zālē, kur viņi iegāja, pie durvīm utrādījuši kontrolgrupai savus mandātus:

—    Jā gan, gadījums ar Mitjaju atkārtojas atkal tai pašā vietā.

Viņus apsauca. Nācās ieņemt tuvākās vietas — konferences vakara sēde

jau bija sākusies. Tribīnē stāvēja sieviete.

—    Pašā laikā. Sēdi un klausies, ko sieviņa teiks, — Pankratovs pačukstēja, iebuksnīdams Okuņevam ar elkoni sānos.

—   … Tiesa, diskusija prasīja no mums lielu piepūli, toties jaunieši, kas tajā piedalījās, daudz ko iemācījās. Mēs ar lielu gandarījumu atzīmējam faktu, ka mūsu organizācijā Trocka piekritēji cietuši sakāvi. Tie nevar sūdzēties, ka tiem nebūtu ļauts izteikties, pilnīgi izklāstīt savus uzskatus. Nē, iznāca pat gluži otrādi: rīcības brīvība, ko mēs tiem devām, pamudināja tos izdarīt ļoti daudz visrupjāko partijas disciplīnas pārkāpumu.

Ta|a bija uztraukusies, matu cirta slīdēja uz sejas un traucēja runāt. Viņa strauji atmeta galvu.

—    Mēs šeit dzirdējām daudz biedru no rajoniem, un viņi visi runāja par tām metodēm, kādas lietojuši trockisti. Seit, konferencē, tie pārstāvēti prāvā skaitā. Rajoni apzināti devuši tiem mandātus, lai šeit, pilsētas partijas konferencē, tos vēlreiz uzklausītu. Nav mūsu vaina, ja tie maz uzstājas. Pilnīgā sakāve rajonos un šūniņās tiem šo to iemācījusi. Grūti patlaban no šās tribīnes runāt un atkārtot to, ko tie runāja vēl vakar.

No partera labā stūra Tāļu pārtrauca kāda spalga balss:

—     Mēs vēl pateiksiml

Lagutina pagriezās:

—    Kāpēc ne, Dubava, nāc vien un pasaki, mēs paklausīsimies, — viņa aicināja.

Dubava ieurbās viņā ar smagu skatienu un nervozi sašķieba lūpas.

—    Nāks laiks — pateiksiml — viņš iekliedzās un atcerējās vakarējo smago sakāvi savā rajonā, kur viņu pazina.

Zāli pāršalca murdoņa. Pankratovs nenocietās:

—    Ko, vai vēlreiz domājat partiju satricināt?

Dubava pazina viņa balsi, taču pat neatskatījās, tikai sāpīgi iekoda lūpā un nodūra galvu.

Taļa turpināja:

—     Spilgts piemērs, kā trockisti pārkāpj partijas disciplīnu, ir kaut vai Dubava pats. Viņš mums ir vecs komjaunatnes darbinieks, daudzi viņu pazīst, it īpaši arsenāla ļaudis. Dubava ir Harkovas komunistiskās universitātes students, bet mēs visi zinām, ka viņš jau trīs nedēļas atrodas šeit kopā ar Sumski. Kas viņu atvedis šurp pašā karstākajā universitātes mācību laikā? Pilsētā nav neviena rajona, kur viņi nebūtu uzstājušies. Tiesa, Mihailo pēdējās dienās sācis atskurbt. Kas viņus šurp sūtījis? Bez viņiem mums ir vesela rinda trockistu no dažādām organizācijām. Visi viņi savā laikā šeit strādājuši un patlaban ieradušies uzkurināt partijas iekšējās cīņas uguni. Vai partijas organizācijai zināms, kur viņi uzturas? Protams, ne.

Konference gaidīja, ka trockisti runās un atzīs savas kļūdas. Taļa mēģināja uzvedināt viņus uz atzīšanos un runāja nevis kā no tribīnes, bet kā biedriskā sarunā:

—     Atcerieties, pirms trim gadiem šai pašā teātrī pie mums atgriezās Dubava ar bijušo «strādnieku opozīcijas» grupu. Atcerieties viņa vārdus: «Nekad partijas karogu no rokām neizmetīsim,» — un nepagāja ne trīs gadi, kad Dubava to izmeta. Jā gan, es apgalvoju — izmeta. Viņa vārdi «nāks laiks — pateiksim» taču liecina par to, ka viņš un viņa domubiedri, trockisti, ies tālāk.

No pēdējiem krēsliem atskanēja:

—     Lai Tufta pastāsta par barometru, viņš tiem ir meteorologs.

Pacēlās satrauktas balsis:

—     Jokus pie malas!

—     Lai atbild: vai viņi izbeidz cīņu pret partiju vai ne?

—     Lai pasaka, kas uzrakstījis antipartejisko deklarāciju!

Satraukums pieauga, priekšsēdētājs ilgi zvanīja.

Balsu jūklī Taļas vārdi pagaisa, taču drīz vētra norima, un Lagutinu atkal varēja sadzirdēt:

Mēs no perifērijas saņemam vēstules no saviem biedriem — viņi ir «i mums, un tas mūs iedvesmo. Atļaujiet man nolasīt kādas vēstules linimantu. Tā ir no Olgas Jureņevas, šeit daudzi viņu pazīst, pašlaik viņa ii organizācijas daļas vadītāja komjaunatnes apgabala komitejā.

Taļa izvilka no papīru žūksnīša kādu lapiņu un, žigli pārlaidusi tai •t:is, nolasīja:

«Praktiskais darbs pamests novārtā, jau ceturto dienu viss birojs rajonos, trockisti izvērsuši cīņu neparasti krasi. Vakar atgadījās kaut kas Uds, par ko sašutusi visa organizācija. Opozicionāri, nedabūjuši pilsētā vairākumu nevienā šūniņā, bija nolēmuši cīnīties apvienotiem spēkiem apgabala kara komisariāta šūniņā, kurā ietilpst apgabala plāna komitejas un strādnieku izglītības nodaļas komunisti. Šūniņā četrdesmit divi cilvēki, bet šeit bija salasījušies visi trockisti. Mēs nekad vēl nebijām dzirdējuši tik antipartejiskas runas kā šinī sēdē. Kāds no kara komisariāta pateica tieši: «Ja partijas aparāts nepadosies, mēs to salauzīsim ar varu.» Opozicionāri šo paziņojumu saņēma ar aplausiem. Tad runāja Korčagins un laica: «Kā jūs, būdami partijas biedri, varējāt aplaudēt šim fašistam?» Korčaginam neļāva tālāk runāt, dauzīja krēslus, kliedza. Šūniņas biedri, sašutuši par huligānismu, prasīja uzklausīt Korčaginu, bet, kad Pāvels tika runāt, viņam atkal sarīkoja obstrukciju. Pāvels viņiem sauca: «Ir nu gan laba jūsu demokrātijai Es tik un tā runāšul» Tad daži cilvēki sagrāba viņu un mēģināja novilkt no tribīnes. Tas bija kaut kas mežonīgs. Pāvels atgaiņājās un runu turpināja, bet viņu aizvilka aiz kulisēm un, atvēruši ārdurvis, izsvieda uz kāpnēm. Kāds nelietis sadauzīja viņam seju asinīs. Gandrīz visa šūniņa aizgāja no sapulces. Sis gadījums atvēra acis daudziem. . .»

Taļa atstāja tribīni. ļ^.

Segals jau divus mēnešus strādāja partijas guberņas komitejā par aģitācijas un propagandas daļas vadītāju. Patlaban viņš sēdēja prezidijā līdzās Tokarevam un vērīgi klausījās pilsētas partijas konferences delegātu runās. Runāja pagaidām vienīgi jaunieši, kas vēl bija komjaunatnes biedri.

«Kā viņi izauguši pa šiem gadieml» Segals domāja.

— Opozicionāriem jau metas karsti, — viņš teica Tokarevam, — bet smagā artilērija vēl nav laista darbā: trockistus grauj jaunatne.

Tribīnē uzlēca Tufta. Zālē viņa parādīšanos uzņēma ar noraidošu dūkoņu, ar aprautiem smiekliem. Tufta pagriezās pret prezidiju, gribēja izteikt protestu pret tādu uzņemšanu, bet zālē jau valdīja klusums.

—    Te kāds mani nosauca par meteorologu. Lūk, biedri vairākum, kā jūs ņirgājaties par maniem politiskajiem uzskatiem! — viņš vienā rāvienā izšāva.

Spēja smieklu šalts apslāpēja viņa vārdus. Tufta sašutis pamāja prezidijam uz zāli.

—    Smejieties, cik jums tīk, bet es vēlreiz teikšu, ka jaunatne ir barometrs. Ļeņins par to ir vairākkārt rakstījis.

Zāle acumirklī apklusa.

—     Ko rakstījis? — atlidoja no zāles.

Tufta atplauka.

—     Kad gatavojās oktobra sacelšanās, Ļeņins deva direktīvu sapulcināt apņēmīgo strādnieku jaunatni, apbruņot to un kopā ar matrožiem sūtīt uz visatbildīgākajiem iecirkņiem. Vai gribat, es jums nolasīšu šo vietu? Man visi citāti izrakstīti uz kartītēm. — Un Tufta sāka rakņāties pa portfeli.

—     To mēs zinām!

—     Un ko Ļeņins rakstīja par vienību?

—     Un par partijas disciplīnu?

—    Kur Ļeņins pretstatījis jaunatni vecajai gvardei?

Tufta pazaudēja runas pavedienu un pārsviedās uz citu tematu.

—    Te Lagutina lasīja Jureņevas vēstuli. Mēs nevaram atbildēt par dažām diskusijas nenormālībām.

Cvetajevs, kas sēdēja līdzās šumskim, nikni nočukstēja:

—    Liec muļķim dievu lūgt, viņš klanīdamies pieri pārsitīs!

Šumskis tikpat klusu atteica:

—    Jā! šis stulbenis mūs galīgi izgāzīs.

Tuftas smalkā, spiedzīgā balss joprojām urba ausis:

—     Ja jūs esat organizējuši vairākuma frakciju, tad mums ir tiesības organizēt mazākuma frakciju!

Zālē sacēlās vētra.

Tuftu apdullināja sašutuma saucienu krusa.

—     Kas nu vēl nebūs! Atkal boļševiki un meņševiki!

—     Krievijas komunistiskā partija nav parlaments!

—    Viņi cenšas visu labā — no Mjasņikova līdz Martovaml

tiilla savicināja rokas, it kā laizdamies peldus, un sāka aizgūtnēm birt vardu t:

Jā, ir vajadzīga grupēšanās brīvība. Kā gan citādi mēs, kas domā- |nm savādāk, varēsim cīnīties par saviem uzskatiem ar tik organizētu, iliit iplīnas saliedētu vairākumu?

Dūkoņa zālē pieauga. Pankratovs piecēlās un pakliedza:

Ļaujiet viņam izteikties, to ir derīgi zināti Tufta izpļāpā to, par ko citi nerunā.

Iestājās klusums. Tufta apjēdza, ka ir pārcenties. To sacīt laikam gan pailaik nevajadzēja. Viņa domas taisīja lēcienu sāņus, un, beigdams savu ninu, viņš izgāza pār klausītājiem vārdu lēveni:

—    Jūs, protams, varat mūs izslēgt un iestumt kaktā. Tas jau sākas. Mani jau izēda no komjaunatnes guberņas komitejas. Nekas, drīz redzē- »im, kam bijusi taisnība. — Un viņš noripoja no skatuves zālē.

Dubava saņēma no Cvetajeva zīmīti.

«Mitjai, runā tūliņ. Tiesa, tas gan negrozīs stāvokli, mūsu sakāve šeit acīm redzama. Nepieciešams izlabot Tuftu. Tas taču ir muļķis un pļāpa.»

Dubava palūdza vārdu. To viņam tūliņ deva.

Kad viņš izgāja uz skatuves, zālē iestājās saspringts klusums. Svešības saltums uzvēdīja Dubavam no šās pirms runas visai parastās klusēšanas. Viņam vairs nebija tās kvēles, ar kādu viņš bija runājis šūniņās. Dienu no dienas uguns sāka apdzist, un patlaban viņš, kā ar ūdeni apliets ugunskurs, ietinās sīvos dūmos, un šie dūmi bija slimīgā patmīlība, ko aizskāra klajā sakāve un seno draugu skarbais pretspars, turklāt vēl stūrgalvīga liegšanās atzīt, ka pašam nav bijusi taisnība. Viņš bija nolēmis ne ar ko nerēķināties, kaut gan zināja, ka tā vēl vairāk attālināsies no vairākuma. Viņš runāja klusu, bet skaidri:

—    Es lūdzu mani nepārtraukt un neraustīt ar replikām. Es gribu izklāstīt mūsu pozīciju visā pilnībā, kaut gan jau iepriekš zinu, ka tas ir veltīgi: jūs esat vairākums.

Kad viņš bija beidzis, zālē, šķiet, sprāga granāta. Kliedzienu viesulis brāzās pār Dubavu. It kā pātagas cirtieni vaigā Dmitriju šaustīja nikni saucieni:

—     Kaunsl

—     Nost šķēlējusl

—     Pietiek! Beidz šķiesties ar dubļiem!

Zobgalīgi smiekli pavadīja Dmitriju, kad viņš kāpa zemē no skatuves, un šie smiekli viņu iznīcināja. Ja būtu klieguši sašutumā un niknumā, ar to viņš samierinātos. Bet viņu taču izsmēja kā dziedātāju, kas uzņēmis nepareizu toni un izgāzies.

—     Vārds Sumskim, — sacīja priekšsēdētājs.

Mihailo piecēlās.

—     Es atsakos.

Pēdējās rindās noducināja Pankratova bass:

—     Lūdzu vārdu!

No balss tembra Dubava noģida Pankratova dvēseles stāvokli. Tā krāvējs runāja, kad viņu kāds smagi aizvainoja. Ar drūmu skatienu pavadīdams Ignata garo, mazliet sakumpušo stāvu, kas ātri tuvojās tribīnei, Dubava sajuta smeldzīgu nemieru. Viņš zināja, ko Ignats teiks. Atcerējās vakarējo satikšanos ar vecajiem draugiem Solomenkā, kad biedri draudzīgā sarunā raudzīja viņu piedabūt, lai pārtrauc sakarus ar opozīciju. Kopā ar viņu bija Cvetajevs un Sumskis. Sapulcējās pie Tokareva. Tur bija Ignats, Okuņevs, Taļa, Volincevs, Zeļonovs, Staroverovs, Artjuhins. Dubava bija palicis mēms un kurls pret šo mēģinājumu atjaunot vienību. Pašā pārrunu karstumā viņi ar Cvetajevu aizgāja, tā uzsvērdami nevēlēšanos atzīt savu uzskatu maldīgumu. šumskis palika. Tagad viņš atteicās runāt. «Mīkstmiesis inteliģents! Viņi to saaģitējuši, protams,» Dubava ļauni nodomāja. Šinī mežonīgajā cīņā viņš bija pazaudējis visus draugus. Komunistiskajā augstskolā satrūka senā draudzība ar Zarkiju, kas birojā krasi uzstājās pret «četrdesmit sešu» paziņojumu. Vēlāk, kad domstarpības saasinājās, viņš ar Zarkiju vairs pat nerunāja. Vairākkārt viņš bija redzējis Zarkiju savā dzīvoklī—pie Annas. Anna Borharta nu jau gadu bija viņa sieva. Viņiem ar Annu bija atsevišķas istabas. Dubavam šķita, ka saspīlētās attiecības ar Annu, kas nepievienojās viņa uzskatiem, pasliktinās ar katru dienu arī tāpēc, ka Zarkijs pasācis bieži viesoties pie Annas. Tā nebija greizsirdība, taču Dubavu kaitināja Annas draudzība ar Zarkiju, ar ko viņš pat nerunāja. Viņš to pateica Annai. Iznāca asa vārdu maiņa, un viņu attiecības kļuva vēl vairāk saspīlētas. Viņš atbrauca šurp, Annai to nepateicis.

Viņa nlo domu skrējienu pārtrauca Ignats:

lliedri! — Pankratovs cieti noskaldīja šo vārdu. Viņš uzkāpa liililna un nostājās pie pašas malas. — Biedri! Deviņas dienas mēs esam klnutijuties opozicionāru runas. Es teikšu tieši: viņi uzstājās nevis kā li<l<uaitniaki, revolucionāri cīnītāji, mūsu šķiras un cīņas biedri — viņu

•                     ititai bija dziļi naidīgas, nesamierināmas, ļaunas un melīgas. Jā gan, Imulu, melīgas! Mūs, boļševikus, viņi centās iztēlot par nūjas režīma piekritējiem partijā, par cilvēkiem, kas nodod savas šķiras un revolūcijas inlnreses. Mūsu partijas labāko, visvairāk pārbaudīto priekšpulku, tlnveno veco boļševiku gvardi, tos, kas kaldināja, izauklēja Krievijas komunistisko partiju, tos, ko cara despotija mērdēja pa cietumiem, tos, kns biedra Ļeņina vadībā nesaudzīgi cīnījās pret vispasaules meņše- vitmu un Trocki, tos mēģināja iztēlot par partijas birokrātisma pār- OAvjiem. Kas gan cits, ja ne ienaidnieks, varēja teikt tādus vārdus? Vai tad partija un tās aparāts nav viena nedalāma vienība? Kā gan lai l<> apzīmē, sakiet! Kā mēs būtu saukuši tos, kas jaunos sarkanarmiešus ludītu pret komandieriem un komisāriem, pret štābu — un turklāt tādā Inikā, kad kaujas vienību ielenkuši ienaidnieki! Tātad, ja es šodien

• smu atslēdznieks, tad es, pēc trockistu domām, vēl varu skaitīties par «kārtīgu», bet, ja rīt kļūšu par komitejas sekretāru, tad jau būšu «birokrāts» un «aparāta stūmējs»? Vai nav ērmoti, biedri, ka starp opozicionāriem, kas karo pret birokrātismu, par demokrātiju, ir tādas personas kā, piemēram, Tufta, ko nesen atlaida no darba par birokrātismu, Cvetajevs, kas Solomenkas ļaudīm labi pazīstams ar savu «demokrātiju», vai Afanasjevs, ko guberņas komiteja trīs reizes atbrīvojusi no darba par komandēšanu un spaidiem Podolas rajonā? Bet fakts taču ir, ka cīņā pret partiju apvienojušies visi, ko partija pārmācījusi. Par Trocka «boļševismu» lai izsakās vecie boļševiki. Nepieciešams, lai jaunieši zinātu, kā noritēja Trocka cīņa pret boļševikiem, viņa pastāvīgā skraidelēšana no vienas nometnes uz otru. Cīņa pret opozīciju ir saliedējusi mūsu rindas, idejiski stiprinājusi jaunatni. Cīņā pret sīk- buržuāziskajiem strāvojumiem rūdījās partija un komjaunatne. Opozīcijas histēriskie panikas cēlēji pareģo mums pilnīgu ekonomisku un politisku sabrukumu. Mūsu rītdiena rādīs, ko šāds pareģojums vērts. Viņi prasa mūsu vecos, piemēram, Tokarevu un biedru Segalu, sūtīt pie

darbgalda, bet viņu vietā likt tādu sagrabējušu barometru kā Dubavu, kas cīņu pret partiju grib iztēlot par nez kādu varonību. Nē, biedri, tā mēs nebūsim ar mieru. Vecajiem maiņa būs, taču viņus nomainīs citi, nevis tie, kas pie katras aizķeršanās neganti uzbrūk partijas līnijai. Mēs neļausim sagraut mūsu dižās partijas vienību. Nekad nesašķelsies vecā un jaunā gvarde. Nesamierināmā cīņā pret sīkburžuāziskiem strāvojumiem, zem Ļeņina karoga mēs nonāksim pie uzvaras!

Pankratovs nokāpa no tribīnes. Viņam dedzīgi aplaudēja.

*

Nākamajā dienā pie Tuftas sapulcējās cilvēku desmit. Dubava runāja:

—     Mēs ar Šumski šodien aizbraucam uz Harkovu. Te mums vairs nav ko darīt. Papūlieties nesadrumstaloties. Mums atliek tikai nogaidīt, kā izvērsīsies notikumi. Skaidrs, Viskrievijas konference mūs nosodīs, bet man šķiet, ka gaidīt represijas būtu pāragri. Vairākums nolēma mūs vēlreiz pārbaudīt darbā. Pašlaik turpināt cīņu atklāti, it īpaši pēc konferences, nozīmētu izlidot no partijas, bet mūsu rīcības plānā tas neietilpst. Grūti spriest, kas būs turpmāk. Vairāk, šķiet, nav par ko runāt. — Un Dubava piecēlās, lai ietu projām.

Piecēlās arī Staroverovs, kalsns, smalkām lūpām.

—    Es tevi nesaprotu, Mitjai, — viņš runāja, mazliet šļupstēdams un stostīdamies. — Vai tad konferences lēmums mums nebūs saistošs?

Cvetajevs viņu ktasi pārtrauca:

—     Formāli — saistošs, citādi tev atņems partijas biedra karti. Mēs vēl noskatīsimies, kādi vēji pūtīs, bet tagad izklīdīsim.

Tufta nemierīgi satrinās uz krēsla. Sumskis, drūms un bāls, ziliem lokiem ap acīm pēc bezmiega naktīm, sēdēja pie loga un grauza nagus. Pie pēdējiem Cvetajeva vārdiem viņš pārtrauca savu nelāgo nodarbošanos un pagriezās pret sapulci.

—    Es esmu pret tādām kombinācijām, — viņš, pēkšņi iekaisis, dobji teica. — Manas domas ir, ka konferences lēmums mums saistošs. Mēs savus uzskatus aizstāvējām, taču konferences lēmumam mums jāpadodas.

Staroverovs atzinīgi paraudzījās viņā.

—     Es pats tā gribēju sacīt, — viņš nosvepstēja.

Dubava ar skatienu ieurbās Šumskī un, tīši ņirgādamies, caur zobiem novilka:

—    Tev vispār neviens nekā neieteic. Tev vēl ir iespēja «nožēlot i|>Akus» guberņas konferencē.

Sumskis pietrūkās kājās.

—    Kas tas par toni, Dmitrijl Es teikšu atklāti, tavi vārdi atgrūž mani no tevis un liek pārdomāt vakarējās pozīcijas.

Dubava atmeta viņam ar roku.

—     Nekas cits tev arī neatliek. Ej nožēlo, kamēr nav par vēlu.

Un Dubava atvadīdamies sniedza roku Tuftam un pārējiem.

Drīz pēc viņa aizgāja arī Sumskis un Staroverovs.

Ar ledainu saltumu savu ienākšanu vēsturē atzīmēja tūkstoš deviņi simti divdesmit ceturtais gads. Janvāris bija pārskaities uz sniegā ieputi- nāto zemi un, sākot ar mēneša otro pusi, ņēmās gaudot sniega vētrās un nebeidzamos puteņos.

Uz dienvidrietumu dzelzceļa sniegs aizputināja sliedes. Ļaudis cīnījās ar satrakoto stihiju. Augstajās kupenās griezās iekšā sniega tīrītāju tērauda propelleri, lauzdami ceļu vilcieniem. No sala un sniegputeņiem trūka apledojušie telegrāfa vadi, no divpadsmit līnijām strādāja tikai trīs: indoeiropeiskais telegrāfs un divas tiešo vadu līnijas.

Stacijas «Sepetovka 1» telegrāfa istabā trīs Morzes aparāti bez mitas risina savas nebeidzamās valodas, ko saprot tikai pieradusi auss.

Telegrāfistes ir jaunas, lenta, ko viņas noklikstinājušas kopš pirmās darba dienas, nepārsniedz divdesmit kilometru garumu, kamēr viņu vecais kolēģis jau sāk trešo simtu kilometru. Viņš nelasa no lentas kā iesācējas, nerauc pieri, burtodams grūtus vārdus un teikumus. Viņš raksta uz blankas vārdu pēc vārda, ieklausīdamies aparāta klikstēšanā. Viņš uztver ar dzirdi: «Visiem, visiem, visiem!»

Pierakstīdams telegrāfists domā: «Droši vien atkal cirkulārs par cīņu ar kupenām.» Aiz loga puteņo, vējš sviež rūtīs sniega saujas. Telegrāfistam šķita, ka pie loga kāds pieklauvē, viņš pagrieza galvu un neviļus sāka tīksmi vērot skaistos rakstus sala izmargotajās rūtīs. Neviena cilvēka roka nebūtu varējusi izgriezt šo smalko gravīru ar dīvainām lapām un stiebriem.

Sās ainas novirzīts, viņš vairs neklausījās aparātā un, kad novērsa skatienu no loga, paņēma saujā lentu, lai izlasītu garām palaistos vārdus.

Aparāts vēstīja:

— Divdesmit pirmajā janvārī pulksten sešos un piecdesmit minūtēs. . .

Telegrāfists veikli pierakstīja izlasīto un, nosviedis lentu, atspieda galvu rokā un sāka klausīties.

«Vakar Gorkos miris. . .» Telegrāfists lēnām pierakstīja. Cik gan savā mūžā viņš nebija klausījies priecīgu un traģisku ziņu, pirmais dabūjis zināt svešas bēdas un laimi. Sen viņš vairs nemēdza iedziļināties skopo, aprauto frāžu jēgā, uztvēra tās ar dzirdi un mehāniski pierakstīja uz papīra, nedomādams par saturu.

Arī patlaban kāds ir miris, kādam to ziņo. Telegrāfists jau bija aizmirsis par virsrakstu «Visiem, visiem, visiem!». Aparāts klikstēja. «V-l-a-d-i-m-i-r-s l-ļ-j-i-č-s,» vecais telegrāfists tulkoja āmuriņa klau- vienus burtos. Viņš sēdēja mierīgi, mazliet noguris. Kaut kur miris kāds Vladimirs Iļjičs — viņš šodien kādam uzrakstīs traģiskos vārdus, kāds sāks raudāt izmisumā un bēdās, bet viņam tas viss ir tāls, viņš ir svešs liecinieks. Aparāts klikst punktus, svītriņas, atkal punktus, atkal svītriņas, bet viņš no pazīstamajām skaņām jau salicis pirmo burtu un uzrakstījis to uz blankas, tas ir «Ļ». Tad viņš uzrakstīja otru — «E», tam blakus centīgi uzvilka «Ņ», divreiz pārvilka svītriņu starp stabiņiem, tūliņ tam pievienoja «I» un jau automātiski uztvēra pēdējos—«N» un «S».

Aparāts noklikstēja pauzi, un telegrāfists kādu desmito daļu sekundes kavējās ar skatienu pie uzrakstītā vārda — «ĻEŅINS».

Aparāts klikstēja tālāk, taču doma, nejauši uzdūrusies pazīstamam vārdam, atkal atgriezās pie tā. Telegrāfists vēlreiz uzmeta acis pēdējam vārdam — «ĻEŅINS». Ko? . . . Ļeņins? . . . Acs lēca atspoguļoja perspektīvā visu telegrammas tekstu. Dažus mirkļus telegrāfists raudzījās lapiņā un pirmo reizi trīsdesmit divu gadu ilgajā darbā neticēja uzrakstītajam.

Trīs reizes viņš aši pārlaida skatienu rindām, taču vārdi stūrgalvīgi atkārtoja: «Miris Vladimirs Iļjičs Ļeņins.» Vecais vīrs pietrūkās kājās, pacēla spirālisko lentas vītni, ieurbās tanī ar acīm. Divus metrus garā

jmllņa apstiprināja to, kam viņš nespēja ticēt! Viņš pavērsa sastingušo • ••iii prot darbabiedrenēm, un tās izdzirdēja viņa baiļu pilno kliedzienu: Ļeņins miris!

VAsts par lielo zaudējumu izslīdēja no aparātu istabas un pa plaši v«|a ntrautajām durvīm ar vējputeņa ātrumu virpuļoja pa staciju, ielauzās

…… vētrā, riņķoja pa sliedēm un pārmijām, ar ledainu caurvēju

lahrlzās dzelzīm kalto depo vārtu pavērtajā pusē.

Virs pirmās depo remontu tranšejas stāvēja lokomotīve, un to ārstēja viiMjIn remonta brigāde. Vecais Poļentovskis pats bija ielīdis tranšejā i< ni savas lokomotīves vēdera un rādīja atslēdzniekiem slimās vietas, /nliars Bruzžaks ar Artjomu līdzināja ieliektos ārdu pinumus. Viņš turēja infclļi uz laktas, virzīdams to zem Artjoma vesera sitieniem.

Zahars pēdējos gados bija novecojis, pārdzīvotais atstājis pierē i|iumbu, dziļu kā ceļa gramba, un deniņus sudraboja sirmums. Mugura tnkumpusi, un dziļi iekritušajās acīs audās krēsla.

Gaišajā depo durvju spraugā pavīdēja cilvēks, tad viņu aprija pie- v.ikares ēnas. Sitieni pa dzelzi apslāpēja pirmo kliedzienu, bet, kad filvēks bija aizskrējis līdz tiem, kas rosījās ap lokomotīvi, Artjoms, pacēlis veseri, to vairs nenolaida.

—     Biedri! Ļeņins miris!

Atvēzētais veseris lēni noslīdēja, un Artjoma roka to bez skaņas nolaida uz cementa grīdas.

—     Ko tu teici? — Artjoma roka kā knaiblēs sagrāba aiz puskažociņa to, kas bija atnesis briesmīgo vēsti.

Un tas, ar sniegu apputināts, smagi dvesdams, jau dobji un aprauti atkārtoja:

—     Jā, biedri, Ļeņins miris . . .

Un tāpēc, ka cilvēks vairs nekliedza, Artjoms apjēdza baigo patiesību un nu arī saskatīja cilvēka seju: tas bija partijas kolektīva sekretārs.

No tranšejas izlīda cilvēki, klusēdami klausījās, ka miris tas, kura vārdu pazina visa pasaule.

Pie vārtiem, likdama visiem nodrebēt, iekaucās lokomotīve. Stacijas malā tai atsaucās otra, trešā. . . To varenajā un nemierpilnajā saucienā iekļāvās elektrostacijas svilpe, augsta un spalga kā šrapneļa lidojums.

Ar tīru vara skanējumu tās pārkliedza ātrgājēja skaistule «S» — Kijevas braucienam sagatavotā pasažieru vilciena lokomotīve.

CPU aģents nodrebēja aiz pārsteiguma, kad tiešās satiksmes vilcienā Sepetovka—Varšava poļu lokomotīves mašīnists, uzzinājis satraukto svilpienu cēloni, kādu mirkli ieklausījās, tad lēni pacēla roku un pavilka uz leju važiņu, kas atvēra svilpes vārstuli. Viņš zināja, ka iedarbina svilpi pēdējo reizi, ka viņam uz šās lokomotīves braukšana vairs nebūs, taču roka nelaidās vaļā no važiņas, un viņa lokomotīves rēciens uzrāva no mīkstajiem kupeju dīvāniem pārbiedētos poļu kurjerus un diplomātus.

Depo pildījās ar ļaudīm. Tie plūda iekšā pa visiem vārtiem, un, kad lielā ēka bija pārpildīta, sēru klusumā atskanēja pirmie vārdi.

Runāja partijas Šepetovkas apgabala komitejas sekretārs, vecais boļševiks Šarabrins:

— Biedril Miris vispasaules proletariāta vadonis Ļeņins. Partijai tas ir neatgūstams zaudējums — miris cilvēks, kas vadīja un audzināja boļševiku partiju un mācīja to nesamierināties ar ienaidniekiem. . . Partijas un šķiras vadoņa nāve aicina labākos proletariāta dēlus mūsu rindās. . .

Sēru marša skaņas, simtiem atsegtu galvu, un Artjoms, kas pēdējo piecpadsmit gadu laikā nebija raudājis, juta, ka rīkli viņam aizžņaudz krampji, un viņa varenie pleci nodrebēja.

Likās, dzelzceļnieku kluba sienas neizturēs cilvēku masas spiedienu. Arā spalgs sals, divas «sniegā un ledus adatās tērptas ķeburainas egles pie ieejas, bet zālē smacīgi no karsti sakurinātās holandiešu krāsns un to sešsimt cilvēku elpas, kuri vēlējušies piedalīties partijas kolektīva sēru sēdē.

Nebija zālē parastās čalas, sarunu. Lielās bēdas apslāpēja balsis, ļaudis sarunājās klusu, un ne vienā vien acu simtā bija lasāms skumjš nemiers. Šķita, ka šeit sapulcējusies kuģa apkalpe, kas zaudējusi savu pieredzējušo stūrmani, ko brāzma aizrāvusi jūrā.

Tikpat klusu apsēdās savās vietās pie prezidija galda biroja locekļi. Plecīgais Sirotjenko uzmanīgi pacēla zvaniņu, vāri paskandināja un tūliņ nolaida uz galda. Ar to pietika, un pamazām zālē iestājās smeldzīgs klusums.

Tūliņ pēc ziņojuma no galda piecēlās kolektīva atbildīgais sekretārs '.irotjenko. Tas, ko viņš sacīja, nevienu nepārsteidza, kaut gan izklausīts neparasti sēru sēdē. Sirotjenko teica:

—    Daudzi strādnieki lūdz sēdē izskatīt viņu iesniegumu, ko pabikstījuši trīsdesmit septiņi biedri. — Un viņš nolasīja iesniegumu:

«Dienvidrietumu dzelzceļa Sepetovkas stacijas komunistiskās boļševiku partijas dzelzceļnieku kolektīvam.

Vadoņa nāve aicina mūs boļševiku rindās, un mēs lūdzam šāsdienas \<idē mūs pārbaudīt un uzņemt Ļeņina partijā.»

Zem šiem īsajiem vārdiem sekoja paraksti divos stabiņos.

Sirotjenko lasīja tos, pēc katra dažus acumirkļus apstādamies, lai /ālē sapulcējušies varētu iegaumēt pazīstamos vārdus:

—    Poļentovskis Staņislavs Zigmundovičs — lokomotīves mašīnists, trīsdesmit sešu gadu darba stāžs.

Zālei pārskrēja piekrišanas šalka.

—    Korčagins Artjoms Andrejevičs — atslēdznieks, septiņpadsmit gadu darba stāžs.

—    Bruzžaks Zahars Filipovičs—lokomotīves mašīnists, divdesmit viens gads darba stāža.

Dūkoņa zālē pieauga, bet cilvēks pie galda joprojām izsauca uzvārdus, un zāle klausījās dzelzs un mazuta cilts kadru vārdus.

Pavisam klusu kļuva zālē, kad pie galda piegāja pirmais, kas bija parakstījis iesniegumu.

Vecais Poļentovskis nevarēja bez satraukuma stāstīt savu dzīves gājumu:

—     … Ko lai vēl saku, biedri? Vai nezināms, kāda bija strādnieka cilvēka dzīve vecos laikos. Dzīvoja verdzībā un vecumdienās nīka pēdīgā nabadzībā. Ko tur nu, atzīstos, kad sākās revolūcija, es sevi uzskatīju par vecu vīru. Ģimene spieda plecus, un ceļu uz partiju nesaskatīju. Un, lai arī kautiņā nekad ienaidniekam nepalīdzēju, taču cīņā iejaucos reti. Deviņi simti piektajā Varšavas darbnīcās biju streiku komitejā un gāju kopā ar boļševikiem. Jaunība tolaik bija un dedzīga izmaņa. Kas nu veco ko pieminēt! Iļjiča nāve ķēra mani pašā sirdī, uz visiem laikiem esam zaudējuši savu draugu un gādnieku, un es vairs nebilstu par vecumu!. . . Lai kāds cits pasaka skaistāk, es runāšanā neesmu pratējs. Tikai to vien apliecinu: man ar boļševikiem pa ceļam — un nekā citādi.

Mašīnista sirmā galva spītīgi sacirtās, un skatiens no sirmo uzacu apakšas nemirkšķinot kavējās zālē, no kurienes viņš it kā gaidīja lēmumu.

Neviena roka nepacēlās noraidīt šo sīka auguma sirmgalvi, un neviens neatturējās no balsošanas, kad birojs lūdza bezpartejiskos teikt savu vārdu.

No galda Poļentovskis aizgāja kā komunists.

Ikviens zālē saprata, ka patlaban notiek kas neparasts. Tur, kur nule bija stāvējis mašīnists, jau slējās Artjoma milzu stāvs. Atslēdznieks nezināja, kur lai liek savas garās rokas, un žņaudzīja tanīs auseni. Aitādas puskažociņš ar nodilušām malām pasists plaši vaļā, bet pelēkās karavīra blūzes apkaklīte, kas kārtīgi aizpogāta ar divām misiņa pogām, dara atslēdznieka stāvu svinīgi spodru. Artjoms pagrieza seju pret zāli un pa acu galam uztvēra pazīstamu sievietes seju: starp savām šūšanas darbnīcas strādniecēm sēdēja Galina, akmeņkaļa meita. Viņa tam piedodoši uzsmaidīja, un viņas smaidā bija atzinība un vēl kaut kas neizteikts, kas slēpās lūpu kaktiņos.

—    Pastāsti savu biogrāfiju, Artjom! — atslēdznieks dzirdēja Sirotjenko balsi.

Smagi savu stāstījumu sāka Korčagins, vecākais, nebija pieradis runāt lielā sanāksmē. Tikai tagad sajuta, ka nav iespējams izteikt visu, kas uzkrājies dzīves gaitā. Gfūti saistījās kopā vārdi, un arī saviļņojums traucēja runāt. Nekad viņš nebija izjutis kaut ko tamlīdzīgu. Viņš skaidri apjēdza, ka viņa dzīve tuvojas krasam lūzumam un ka viņš, Artjoms, patlaban sper pēdējo soli pretim tam, kas sasildīs un piepildīs ar jēgu viņa sasīkstējušo, skarbo dzīvi.

—     Mēs mātei bijām četri, — Artjoms iesāka.

Zālē klusums. Seši simti uzmanīgi klausās, ko stāsta garais strādnieks ar ērgļa degunu un dziļi zem melnām uzacu bārkstīm slēptajām acīm.

—     Māte strādāja pie kungiem par virēju. Tēvu lāgā neatceros, viņam ar māti nesaskanēja. Lēja rīklē vairāk, nekā vajag. Mēs dzīvojām pie mātes. Nebija viņai pa spēkam tik daudzas mutes izbarot. Kungi viņai

maksāja četri rubļi mēnesī un paēst, un viņa lieca muguru no agra rīta līdz vēlai naktij. Man palaimējās divi ziemas saiet skolā, tur mani i<> mācīja lasīt un rakstīt, bet, kad iegāju desmitajā gada, mātei cita glābiņa nebija kā atdot mani atslēdznieku darbnīcā par mācekli H«i/ ilgas uz trim gadiem, tikai par vēderu vien. . . Darbnīcas īpašmuks bija vācietis, uzvārdā Fersters. Viņš lāgā negribēja mani ņemt, esot |>ar mazu, bet es biju spēcīgs zeņķis, un māte man divus gadus piemeloja klāt. Trīs gadus pie tā vācieša sadzīvoju. Amatā mani nemācīja, bet notrenkāja pa saimniecību un pēc degvīna. Dzēra viņš līdz nemaņai. . . Dzenāja gan pēc oglēm, gan pēc dzelzs. . . Saimniece pievāca mani sev par pakalpiņu: es viņai gan podus stiepu, gan kartupeļus mizoju. Ikviens manījās ar kāju paspert, bieži bez kāda iemesla — tāpat vien, aiz paraduma: neizdaru šā tā saimniecei pa prātam — vīra žūpošanas pēc viņa bija nikna uz visiem — sapļaukā mani vienu otru reizi pa purnu. Sprūc ārā uz ielas, bet kurp tu iesi, kam žēlosies? Māte četrdesmit verstu tālumā, un arī pie viņas jau patvēruma nav. . . Darbnīcā nebija labāk. Tur visa rīkotājs bija saimnieka brālis. Tas, riebeklis, bija pasācis mani ķircināt. «Padod,» saka, «man, ek, to paplāksni,» un parāda uz zemi kaktā pie ēzes. Es turpu, ķeru ar roku paplāksni, bet šis to nule kā nokalis, izņēmis no ēzes. Zemē tā guļ melna, bet, paķersi rokā, apdedzināsi pirkstus līdz kaulam. Tu, cilvēks, kliedz aiz sāpēm, bet šis zviedz aizvilkdamies. Nevarēju izturēt to kaustīšanu, aizbēgu pie mātes. Bet tai nav mani kur likt. Aizveda atpakaļ pie vācieša, veda un raudāja. Trešajā gadā sāka man šo to ierādīt no atslēdznieka darba, bet purnu dauzīt nemitējās. Atkal aizbēgu, aizklīdu uz Starokonstantinovu. Tai pilsētā salīgu pie desinieka un atstrādājos tur suņa modē, zarnas skalodams, vairāk nekā pusotra gada. Mūsu saimnieks nospēlēja savu iestādi, nesamaksāja mums par četriem mēnešiem ne graša un aizlaidās nez kur. Tā es no tā zaņķa tiku laukā. Sēdos vilcienā, Zmerinkā izkāpu un gāju darbu meklēt. Paldies kādam depo strādniekam, juta līdzi manai nedienai. Izdibināja, ka es no atslēdznieka amata šo to sajēdzu, ņēmās par mani pie priekšnieka aizrunāt it kā par māsasdēlu. Pēc auguma man deva septiņpadsmit gadu, un es kļuvu par atslēdznieka palīgu. Te es strādāju devīto gadu. Tas nu ir par iepriekšējo dzīvi, par tagadējo jūs visi zināt.

Artjoms novilka ar cepuri pār pieri un dziļi nopūtās. Vajadzēja pateikt vēl pašu galveno, pašu grūtāko, negaidot, kamēr kāds jautās. Un, cieši saraucis kuplās uzacis, viņš turpināja savu stāstu:

—    Jebkurš var man jautāt: kāpēc neesmu boļševiks jau kopš tā laika, kad uguns iedegās. Ko lai uz to atbildu? Man taču līdz vecumam vēl tālu, un tikai nule atradu ceļu uz šejieni. Ko nu es te slēpšu? Nebijām saskatījuši šo ceļu. Vajadzēja sākt jau astoņpadsmitajā, kad pret vācieti dumpojāmies. Matrozis Zuhrajs dažu labu reizi tika runājis. Tikai divdesmitajā ķēros pie šautenes. Beidzās tā putra, sasviedām baltos Melnajā jūrā, griezāmies atpakaļ. Te nu ģimene, bērni. . . Iestidzis esmu mājas būšanā. Bet, kad nomira mūsu biedrs Ļeņins un partija izteica aicinājumu, es paskatījos uz savu dzīvi un apjēdzu, kā tanī trūkst. Nepietiek savu varu aizstāvēt, vajag visiem ar pulku stāties Ļeņina vietā, lai padomju vara turētos stipra kā dzelzu kalns. Mums jākļūst par boļševikiem — tā taču ir mūsu partija!

Vienkārši, bet ar dziļu sirsnību, mulsdams par savu neparasto runas veidu, atslēdznieks nobeidza un, it kā nometis no pleciem smagu nastu, izslējās visā augumā un gaidīja jautājumus.

—     Varbūt kāds vēlas kaut ko vaicāt? — Sirotjenko pārtrauca klusumu.

Ļaužu rindas sakustējās, taču atbilde no zāles nenāca uzreiz. Kāds

kurinātājs, ieradies sapulcē taisni no lokomotīves un melns kā vagulis, apņēmīgi pasvieda:

—    Kas tur ko jautāt? Vai tad mēs viņu nepazīstam? Dod viņam ceļazīmi, un tas viss!

Plecīgs, piesarcis no karstuma un saprindzinājuma, kalējs Ciļaka aizsmacis nosēca:

—    Tas no sliedēm nenobrauks, spēcīgs biedrs būs. Liec balsot, Sirotjenko!

Pēdējās rindās, kur sēdēja komjaunieši, piecēlās kāds, pustumsā neredzams, un jautāja:

—     Lai biedrs Korčagins pasaka, kāpēc viņš pie zemes piesējies un vai zemes darbs neatrauj viņu no proletāriskās psiholoģijas.

Zāli pārskrēja viegla nepatikas šalkoņa, un kāda balss sāka protestēt:

—     Saki bez aplinkiem! Atradis, kur klankšķēt. . . — Taču Artjoms jau atbildēja:

Nekas, biedri. Šis puisis pareizi aizrāda, ka esmu pie zemes pie- «*|ln\ Tas ir pareizi, bet tāpēc es savu strādnieka sirdsapziņu neesmu pn/audējis. Un ar šodienu tam beigas. Pārvākšos ar ģimeni tuvāk pie ilnpo, te drošāk. Citādi man no tās zemes jau elpas trūkst.

Vēlreiz Artjoma sirds notrīsēja, kad viņš raudzījās uz pacelto roku iim/u, un, vairs nejuzdams sava ķermeņa smagumu un nemezdams kūkumu, viņš devās uz savu vietu. Aiz muguras dzirdēja Sirotjenko sakām:

—     Vienbalsīgi.

Trešais pie prezidija galda nostājās Zahars Bruzžaks. Nerunīgais vncais Poļentovska palīgs, kas pats jau sen bija kļuvis par mašīnistu, l>«idza stāstīt par savu darba dzīvi un, nonācis līdz pēdējām dienām, klusu, bet tā, ka visi varēja dzirdēt, pateica:

—     Man jāpabeidz bērnu vietā. Ne jau tālab viņi mira, lai es ar »(ivām bēdām pažobelē iestrēgtu. Viņu moku gājumu es neesmu piepildījis, bet, āre, vadoņa nāve man atvēra acis. Par veco jūs man neprasiet, mūsu īstā dzīve sākas no jauna.

Atmiņu satraukts, Zahars drūmi sarauca pieri, bet, kad viņu neaizskāra ne ar vienu asu jautājumu un, rokām augšup uzlidojot, uzņēma partijā, viņa acis noskaidrojās un sirmā galva vairs neslīga lejup.

Līdz vēlai naktij depo zālē turpinājās pārbaude tiem, kas stājās maiņā. Partijā uzņēma tikai viskrietnākos, tos, ko labi pazina, kas bija pārbaudīti dzīvē.

Ļeņina nāve simtus tūkstošus strādnieku padarīja par boļševikiem. Vadoņa nāve neizjauca partijas rindas. Tā koks, kas ar spēcīgām saknēm iesniedzies dziļi zemē, neaiziet bojā, ja tam nogriež galotni.

SESTĀ NODAĻA

Pie ieejas viesnīcas koncertzālē stāvēja divi. Viens garš ar pensneju, ap piedurkni viņam sarkana saite ar uzrakstu: «Komandants». — Vai šeit notiek Ukrainas delegācijas sēde?—jautāja Rita. Garais oficiāli atbildēja:

—    Jā! Un kas tad ir?

—    Atļaujiet ieiet.

Garais pa pusei aizsprostoja ieeju. Viņš nopētīja Ritu un sacīju

—            Jūsu mandātu? Ielaiž tikai delegātus ar lēmēju un padomdevēju kartītēm.

Rita izņēma no somiņas ar zeltu iespiestu kartīti. Garais izlasīju «Centrālās Komitejas loceklis». Oficiālais tonis pazuda, kā ar roku al ņamts, puisis uzreiz kļuva pieklājīgs un «savējs».

—    Lūdzu, ejiet vien, rau, pa kreisi ir brīvas vietas.

Rita izgāja caur krēslu rindām un, ieraudzījusi brīvu vietu, apsēdās. Delegātu apspriede, redzams, gāja uz beigām. Rita ieklausījās priekš- tedētāja runā. Balss šķita viņai pazīstama.

—            Tātad, biedri, delegāciju pārstāvji Viskrievijas kongresa senioru konventam un arī delegāciju padomei ievēlēti. Līdz sākumam paliek divas stundas. Atļaujiet vēlreiz pārbaudīt uz kongresu ieradušos delegātu sarakstu.

Rita pazina Akimu: tas bija viņš, kas steigā lasīja delegātu sarakstu.

Viņam atbildot, cēlās rokas ar sarkaniem vai baltiem mandātiem.

Rita klausījās ar sasprindzinātu uzmanību.

Klau, kāds pazīstams uzvārds:

—     Pankratovs.

Rita atskatījās uz pacelto roku, taču sēdētāju rindās nevarēja saskatīt pazīstamo krāvēja seju. Skrien vārdi, un starp tiem atkal pazīstams— Okuņevs un tūliņ arī otrs—2arkijs.

Zarkiju Rita redz. Tas sēž pavisam netālu, sāniski pret viņu. Lūk, gandrīz jau aizmirstais profils. . . Jā gan, tas ir Vaņa. Vairākus gadus viņa to nav redzējusi.

Skrēja vārds pēc vārda, un pēkšņi viens no tiem lika Ritai nodrebēt.

—     Korčagins.

Tālu priekšā pacēlās un nolaidās roka, un dīvaini — Ustinovičai radās sāpīga vēlēšanās redzēt cilvēku, kam bija tāds pats uzvārds kā viņas mirušajam draugam. Skatienu nenovērsdama, viņa lūkojās turp, kur bija pacēlusies roka, taču visas galvas šķita vienādas. Rita piecēlās un pa sienmalas eju devās uz priekšējām rindām. Akims apklusa. Delegāti ar

troksni atstūma krēslus, sāka skaļi tērzēt, atskanēja jauneklīgi smiekli, un Akims, pūlēdamies pārkliegt čalu zālē, sauca:

—    Nenokavējiet! . . . Lielajā teātrī . . . pulksten septiņos! . . .

Pie ārdurvīm radās sastrēgums.

Rita saprata, ka šai drūzmā viņa neatradīs nevienu no tiem, kuru vārdus nupat kā bija dzirdējusi. Atlika tikai neizlaist no acīm Akimu un ar viņa palīdzību sameklēt pārējos. Viņa spraucās pie Akima, pa- laizdama garām pēdējo delegātu grupu.

—    Kas ir, Korčagin, brauksim mēs arī, vecais! — viņa aiz muguras izdzirdēja.

Un balss, tik pazīstama, tik neaizmirstama, atbildēja:

—     Ejam.

Rita aši apsviedās. Viņas priekšā stāvēja slaidi noaudzis melnīgsnējs jauneklis zilās jātnieku biksēs un aizsargkrāsas karavīra blūzē, ko jostas vietā cieši apņēma šaura kaukāziešu siksna.

Plaši ieplestām acīm Rita raudzījās viņā, un, kad viņu silti apskāva rokas un dreboša balss izdvesa «Rita», viņa apjēdza, ka tas ir Pāvels Korčagins.

—     Tu esi dzīvs?

Šie vārdi izteica viņam visu. Rita nebija zinājusi, ka vēsts par viņa bojāeju radusies aiz pārpratuma.

Zāle jau bija tukša, pa vaļējo logu svieda iekšā savus trokšņus Tveras iela, šī varenā pilsētas artērija. Pulkstenis skaļi nosita sešas reizes, bet abiem iķita, ka tie satikušies tikai pirms dažām minūtēm. Taču pulkstenis sauca uz Lielo teātri. Kad viņi pa platajām kāpnēm gāja uz izeju, Rita vēlreiz pārlaida acis Pāvelam. Tas tagad bija pusgalvas tiesu garāks par viņu. Aizvien vēl tāds pats kā agrāk, tikai vīrišķīgāks un apvaldītāks.

—     Redzi nu, es pat neesmu vēl pajautājusi, kur tu strādā.

—    Esmu komjaunatnes apgabala komitejas sekretārs jeb, kā Dubava saka, «aparāta stūmējs», — Pāvels pasmaidīja.

—    Vai tu viņu satiki?

—    Jā gan, satiku, un šī tikšanās atstāja nepatīkamas atmiņas.

Viņi izgāja uz ielas. Garām traucošo automobiļu taures, pūļa kustība un čala. Līdz Lielajam teātrim viņi aizgāja, gandrīz ne vārda nepārmijuši, ilomAdami par vienu un to pašu. Teātri ielenca ļaužu jūra, brāzmaina, ncillaidīga. Tā triecās pret milzīgo akmens korpusu, pūlējās ielauzties torkanarmiešu apsargātajās, tik kārotajās ieejās, taču nepielūdzami sar<|i I.iii Irt iekšā tikai delegātus, un tie soļoja cauri aizsprosta ķedei, lepni u/irtdīdami mandātus.

Ļaužu jūra ap teātri — tā ir komjaunatne. Tie visi ir savējie, kuri nav dabūjuši ielūgumus, tomēr cenšas, lai tur vai kas, būt klāt kongresa atklāšanā. Manīgie komjaunieši dažkārt iespraucās kādas delegātu grupas vidū un arī, rādīdami kaut kādu sarkanu papīriņu, kam vajadzēja nozīmēt mandātu, reizēm aizlavījās līdz pašām durvīm. Dažiem pat palaimējās iekļūt iekšā. Bet tur viņi uzreiz uzdūrās dežurējošajam CK loceklim vai komandantam, kas virzīja viesus uz balkonu, bet delegātus— parterā. Un tad viņus izvadīja pa durvīm par lielu prieku pārējiem «bezbiļetniekiem».

Teātris nevarēja uzņemt ne divdesmito daļu no tiem, kas vēlējās tajā iekļūt.

Rita un Pāvels ar pūlēm aizspraucās līdz durvīm. Delegāti nāca un nāca: viņus atveda tramvaji, automobiļi. Pie durvīm spiešanās. Sarkanarmiešiem — arī komjauniešiem — jau sāka mesties grūti, viņus piespieda pie pašas sienas, bet no piebrauktuves skanēja varens sauciens:

—    Piespiež, baumanieši, piespiež!

—     Piespiež, brālīt, uzvara mūsu!

—    Ar jo-nil. . .

Pa durvīm reizē ar Korčaginu un Ritu kā vilciņš ieslīdēja acīgs puika ar KJI nozīmīti un, izvairījies no komandanta, pa kaklu pa galvu metās uz foajē. Acumirklis — un viņš nozuda delegātu straumē.

—    Apsēdīsimies šeit, — Rita norādīja uz vietām aiz krēsliem, kad viņi iegāja parterā.

Apsēdās kaktā.

—     Es gribētu dabūt atbildi uz kādu jautājumu, — Rita iesāka. — Kaut arī tas attiecas uz pagājušiem laikiem, taču ceru, ka tu man pateiksi: kāpēc tu toreiz pārtrauci mūsu nodarbības un mūsu draudzību?

So jautājumu viņš bija gaidījis kopš pirmā tikšanās mirkļa un tomēr samulsa. Viņu acis sastapās, un Pāvels saprata: viņa zina.

—     Es domāju, tu visu zini, Rita. Tas bija pirms trim gadiem, un tagad es tikai varu Pavku par to nosodīt. Vispār, Korčagins savā mūžā ir darījis lielas un mazas aplamības, un viena no tām bija tā, par ko tu jautā.

Rita pasmaidīja.

—    Tas ir labs ievads. Taču es gaidu atbildi!

Pāvels klusu uzsāka:

—    Pie tā neesmu vainīgs es vien, bet arī «Dundurs», viņa revolucionārā romantika. Grāmatas, kurās bija spilgti attēloti drosmīgi, garā stipri revolucionāri, bezbailīgi, ar stipru gribu un bezgalīgi uzticīgi mūsu idejai, — atstāja manī neizdzēšamu iespaidu un vēlēšanos būt tādam kā tie. Tā arī jūtas pret tevi es saņēmu Dundura ietekmē. Patlaban man tas šķiet smieklīgi, pat vēl vairāk — nepatīkami.

—    Tātad «Dundurs» ir pārvērtēts?

—     Nē, Rita, pamatos ne! Atmests tikai nevajadzīgais traģisms, kas izriet no sāpīgas operācijas — pārbaudīt savu gribu. Taču es esmu par to, kas «Dundurā» galvenais, — par viņa vīrišķību, par bezgalīgo izturību, par tādu cilvēku, kas prot paciest sāpes, nerādot tās visiem un ikvienam. Es esmu par tāda revolucionāra tēlu, kuram personiskais nenozīmē neko salīdzinājumā ar vispārējo.

—    Atliek nožēlot, Pāvel, ka šī saruna notiek trīs gadus vēlāk, nekā tai būtu vajadzējis notikt, — sacīja Rita, it kā domīgi smaidīdama.

—    Vai ne tāpēc žēl, Rita, ka es nekad tev nebūtu kļuvis nekas vairāk kā vien biedfs?

—     Nē, Pāvel, varēji kļūt arī vairāk.

—    To var izlabot.

—    Mazliet par vēlu, biedri Dundur.

Rita pavīpsnāja par savu joku un paskaidroja:

—     Man ir maziņa meitiņa. Viņai ir tēvs, mans labs draugs. Mēs visi trīs sadzīvojam draudzīgi, un šis trio pagaidām ir nesaraujams.

Viņas pirksti pieskārās Pāvela rokai. Sī kustība pauda nemieru viņa dēļ, taču tūliņ viņa saprata, ka šī kustība nevajadzīga. Jā, viņš bija izaudzis pa šiem trim gadiem ne tikai fiziski vien. Rita zināja, ka viņam patlaban sāp, — par to liecināja viņa acis, bet viņš teica bez lauzīšanās, patiesīgi:

—    Un tomēr man paliek nesalīdzināmi vairāk, nekā es nupat pazaudēju.

Pāvels un Rita piecēlās. Laiks bija ieņemt vietas tuvāk pie skatuvei. Viņi devās uz krēsliem, kur pašlaik sēdās Ukrainas delegācija. Sāka spēlēt orķestris. Sārti kvēloja milzu audekli, un spoži burti sauca: «Nākotne pieder mums.» Tūkstoši pildīja parteru, ložas, balkonus. Sie tūkstoši šeit saplūda vienā varenā nekad neizsīkstošas enerģijas transformatorā. Teātris gigants uzņēma savās sienās lielās industriālās cilts jauno gvardi, tās labāko daļu. Tūkstošiem acu, un katrs acu pāris dzirkstīdams atspoguļo to, kas kvēlo virs smagā priekškara: «Nākotne pieder mums.» Paisums turpinās: vēl dažas minūtes — un smagais samta priekškars lēnām atvērsies, KKJS CK sekretārs saviļņots, uz mirkli zaudējis pašsavaldīšanos neaptverami svinīgajā brīdī, iesāks:

—    Krievijas Komunistiskās Jaunatnes Savienības sesto kongresu uzskatu par atklātu.

Nekad Korčagins nebija spilgtāk un dziļāk izjutis revolūcijas dižumu un varenību, to vārdos neizsakāmo lepnumu un neatkārtojamo prieku, ko sniedza dzīve, kas viņu kā cīnītāju un cēlāju bija atvedusi šurp, uz

šīm boļševisma jaunās gvardes uzvaras svinībām.

*

Kongress paņēma tā dalībniekiem visu laiku no agra rīta līdz vēlai naktij, un Pāvels atkal satika Ritu tikai kādā no pēdējām sēdēm. Viņš to ieraudzīja ukraiņu grupā.

—     Rīt pēc kongresa slēgšanas es tūliņ braucu projām, — viņa sacīja. — Nezinu, vai mums izdosies atvadoties parunāties. Tāpēc es šodien sagatavoju tev divas savas burtnīcas ar piezīmēm, kas attiecas uz pagātni, un īsu vēstuli. Tu tās izlasi un atsūti pa pastu atpakaļ. No uzrakstītā tu uzzināsi visu to, ko netiku tev stāstījusi.

Viņš paspieda tai roku un vērīgi ielūkojās sejā, it kā iegaumēdams vaibstus.

Viņi satikās, kā bija norunāts, otrā dienā pie galvenās ieejas, un Rita iedeva viņam vīstokli un aizlīmētu vēstuli. Apkārt bija cilvēki, tāpēc viņi atvadījās atturīgi, un tikai viņas mazliet aizmiglotajās acīs Pāvels saskatīja lielu siltumu un vieglas skumjas.

Nākamajā dienā vilcieni aizveda viņus katru uz savu pusi.

Ukraiņi brauca vairākos vagonos. Korčagins bija kijeviešu grupā. Vakarā, kad visi bija apgūlusies un Okuņevs uz blakus sola miegā svilpoja caur degunu, Korčagins pavirzījās tuvāk pie gaismas un atplēsa vēstuli.

«Pavluša, mīļais!

Es varēju tev to pateikt pati, bet tā būs labāk. Gribu tikai vienu: lai tas, par ko mēs runājām pirms kongresa sākuma, neatstātu smagas pēdas tavā dzīvē. Zinu, tev ir daudz spēka, tāpēc ticu tam, ko tu teici. Es neskatos uz dzīvi formā/i, dažreiz var taisīt izņēmumu, tiesa, ļoti reti, personiskās attiecībās, ja tās rodas no lielām, dziļām jūtām. Tu to esi pelnījis, taču es atvairīju pirmo vēlēšanos atdot mūsu jaunības parādu. Jūtu, ka tas mums nesagādātu liela prieka. Nevajag būt tik bargam pret sevi, Pāvel. Mūsu dzīve ir ne tikai cīņa vien, bet arī prieks, ko izraisa labas jūtas.

Par tavu pārējo dzīvi, tas ir, par tās galveno saturu, man nav nekādu bažu. Cieši spiežu rokas.

Rita.»

Domās nogrimis, Pāvels saplēsa vēstuli un, izbāzis roku pa logu, juta, ka vējš izrāva papīra gabaliņus viņam no pirkstiem.

Pret rītu abas burtnīcas bija izlasītas, ietītas papīrā un apsietas. Harkovā daļa ukraiņu izkāpa no vilciena, starp tiem arī Okuņevs, Pankratovs un Korčagins. Nikolajam bija jābrauc uz Kijevu pie Taļas, kas bija palikusi pie Annas. Pankratovam, kas bija ievēlēts Ukrainas Komjaunatnes Centrālajā Komitejā, radās savas darīšanas. Korčagins nolēma braukt ar viņiem kopā līdz Kijevai un pie tā paša apmeklēt Zarkiju un Annu. Viņš aizkavējās stacijas pasta nodaļā, nosūtīdams Ritai burtnīcas, un, kad izgāja uz perona, neviena no draugiem vairs nebija. Tramvajs aizveda viņu pie nama, kur dzīvoja Anna un Dubava. Pāvels uzkāpa otrā stāvā un pieklauvēja pie durvīm pa kreisi — pie Annas. Uz klauvēšanu neviens neatsaucās. Bija agrs rīts, uz darbu Anna vēl nevarēja būt aizgājusi. «Droši vien viņa vēl guļ,» viņš nodomāja. Blakus durvis pavērās, un uz kāpņu laukumiņa iznāca nomiegojies Dubava. Seja pelēka, ar ziliem lokiem zem acīm. No viņa nāca sīva sīpolu un,

kā korčagina smalkais deguns uzreiz saoda, degvīna dvakn Pa pusatvērtajAm durvīm Korčagins ieraudzīja gultā kādu resnu sievieti, pareizāk sakot, viņas resno, kailo kāju un plecus.

Pamanījis viņa skatienu, Dubava ar kājas spērienu piecirta durvii Tu laikam pie biedrenes Borhartas?— viņš aizsmacis vaitājn, laudildamies kaut kur kaktā. — Viņas te vairs nav. Vai tad tu to nn/imf

Korčagins, pieri saraucis, viņu pētoši aplūkoja.

To es nezināju. Uz kurieni tad viņa pārvācās? — viņš jautāji

Dubava pēkšņi saskaitās.

—        Tas mani neinteresē. — Un atraugājies piebilda apslāpētā niknumā: — Vai tu atnāci viņu mierināt? Kā tad, pašā laikā. Vieta atbrīvojusies, rīkojies. Jo vairāk tāpēc, ka tevi jau neatraidīs. Viņa taču ne vtanu reizi vien man teica, ka tu viņai paticis. . . vai kā nu sievieši to vai citādi sauc. Tver mirkli, būs jums dvēseles un miesas vienība.

Pāvels juta, ka vaigi viņam svilst. Valdīdamies viņš klusu teica:

—        Cik tālu tu esi nokļuvis, Mitjail Nebiju gaidījis ieraudzīt tevī t.idu nelieti. Kādreiz taču tu biji lāga puisis. Kāpēc tu kļūsti tāds mežonis?

Dubava atslējās pret sienu. Viņam, redzams, sala, stāvot basām kājām uz cementa grīdas, un viņš rāvās čokurā. Durvis pavērās, un pa tām izliecās samiegojusies sieviete tukliem vaigiem.

—     Runčukiņ, nāc jpl šurp, ko tu te stāvi?. . .

Dubava neļāva viņai pabeigt, ar blīkšķi aizcirta durvis un atspiedās pret tām.

—        Labs sākums. . . — Pāvels noteica. — Ko tu pie sevis uzņem, un pie kā tas novedīs?

Dubavam acīmredzot pārrunas bija apnikušas, un viņš uzbļāva:

—         Ak jūs vēl aizrādīsiet, ar ko man jāguļl Pietiek pātarus skaitīt! Vari stūrēt projām, no kurienes nācis! Ej vien pastāsti, ka Dubava žūpo un guļ ar padauzu.

Pāvels piegāja viņam klāt un uztraukdamies teica:

—        Mitjai, izvadi to sievišķi, es gribu vēlreiz, pēdējo reizi ar tevi parunāties. . .

Dubavas seja satumsa. Viņš apgriezās un iegāja istabā.

—     Eh, riebeklis! — Korčagins nočukstēja, gausi kāpdams lejā.

Bija pagājuši divi gadi. Vienaldzīgais laiks noskaitīja dienas, mēnešus, bet dzīve, trauksmaina, daudzkrāsaina, pildīja šīs dienas (šķietami vienveidīgas) vienmēr ar kaut ko jaunu, kas neatgādināja vakarējo. Simt sešdesmit miljonu lielā tauta, pirmā kļuvusi savas neaptveramās zemes un tās neizmērojamo dabas bagātību saimnieks, varonīgā un sasprindzinātā darbā atjaunoja kara nopostīto tautas saimniecību. Zeme atkopās, pieņēmās spēkā, un nu jau vairs nerēgojās nesen vēl nedzīvo un savā pamestībā drūmo rūpnīcu mēmie dūmeņi.

Sie divi gadi Korčaginam bija pagājuši nemitīgā trauksmē, un viņš tos nebija pat pamanījis. Viņš neprata dzīvot mierīgi, ar vienmērīgām un kūtrām žāvām sagaidīt rītu un iemigt tieši desmitos. Viņš steidza dzīvot. Un ne vien steidzās pats, bet mudināja arī citus.

Miegam laiks bija iedalīts skopi. Dažu labu reizi līdz vēlai naktij varēja redzēt gaismu viņa istabas logā un istabā pār galdu noliekušos cilvēkus. Tur mācījās. Pa diviem gadiem izēdās cauri «Kapitāla» trešajam sējumam. Kļuva saprotama kapitālistiskās ekspluatācijas smalkā mehānika.

Apgabalā, kur strādāja Korčagins, uzradās Razvaļihins. Viņu sūtīja guberņas komiteja ar ieteikumu izmantot viņu par komjaunatnes rajona komitejas sekretāru. Korčagins bija izbraucis, un viņa prombūtnē birojs nosūtīja Razvaļihinu uz vienu no rajoniem. Atbrauca Korčagins, dabūja to zināt un nekā neteica.

Pagāja mēnesis, un Korčagins negaidot ieradās rajonā pie Razvaļi- hina. Viņš konstatēja nedaudz faktu, bet tie jau liecināja: sekretārs atbalsta žūpošanu,, pulcina ap sevi pielīdējus un neļauj izvirzīties krietniem jauniešiem. Korčagins to visu iesniedza birojā un, kad visi bija izteikušies, ka Razvaļihinam izsakāms stingrs rājiens, piepeši pateica:

—     Izslēgt bez tiesībām iestāties.

Tas visus pārsteidza, likās par daudz bargi, taču Korčagins atkārtoja:

—     Izslēgt nelieti. Šim ģimnāzistiņam bija dota iespēja kļūt par cilvēku, bet viņš ir tikai piesmērējies. — Pāvels izstāstīja par Berezdovu.

—    Es kategoriski prostestēju pret Korčagina apgalvojumu. Tie ir personiski rēķini, vai mazums, kas var ap mani mēli deldēt. Lai Korčagins uzrāda dokumentus, datus, faktus. Es arī varu sagudrot, ka viņš nodarbo-

|la« ar kontrabandu, — tātad viņu vajag izslēgt? Nē, lai viņi dod doku- ntul — Razvaļihins kliedza.

Pagaidi, uzrakstīsim arī dokumentu, — Korčagins viņam atbildēja. Kmvaļihins izgāja. Pēc pusstundas Korčagins panāca rezolūciju: «Kā • vatu elementu izslēgt no komjaunatnes.»

Vasarā draugi cits pēc cita aizgāja atvaļinājumā. Kam bija vārgāka v»\«il?ba, tie raudzīja nokļūt pie jūras. Vasarā sapņi par atpūtu pārņēma visus, un Korčagins atlaida savus ļaudis atpūtā, sagādādams tiem ceļazīmes uz sanatorijām un pabalstus. Viņi aizbrauca bāli, pārguruši, bet l>iieeīgi. Darbs uzvēlās Pāvela pleciem, un viņš to izvilka, kā krietns Zirgs uzvelk ratus piekalnē. Viņi pārradās saulē iedeguši, dzīvespriecīgi, «■iierģijas pilni. Tad aizbrauca citi. Augu vasaru kāda nebija, bet dzīve noapturēja savu gaitu, un nebija ko domāt, ka Korčagins kādu dienu nebūtu savā istabā.

Tā pagāja vasara.

Rudens un ziema Pāvelam nepatika: tie viņam nesa daudz fizisku ciešanu.

So vasaru viņš gaidīja sevišķi nepacietīgi. Viņam bija neizsakāmi qrūti pat pašam atzīties, ka spēki ar katru gadu iet mazumā. Bija divas i/ejas: vai nu atzīties, ka nespēj panest sasprindzinātā darba grūtumus, atzīt sevi par invalīdu, vai arī palikt savā postenī tik ilgi, kamēr vien iespējams. Un viņš izvēlējās otro.

Reiz partijas apgabala komitejas birojā pie viņa apsēdās vecais pa- grīdnieks ārsts Barteliks, apgabala veselības aizsardzības nodaļas vadī-

tājs.

— Tu neizskaties visai labi, Korčagin. Vai pie ārstu komisijas esi bijis? Kā tev ar veselību? Neesi taču bijis? Tāpēc es neatceros, taču vajag tevi izmeklēt, draudziņ. Atnāc ceturtdien pie vakara.

Pāvels uz komisiju neatnāca — bija aizņemts, taču Barteliks nebija viņu aizmirsis un reiz aizveda pie sevis. Pēc rūpīgas medicīniskas apskates (Barteliks pats tajā piedalījās kā neiropatologs) tika uzrakstīts:

«Ārstu komisija uzskata par nepieciešamu atvaļinājumu ar ilgstošu ārstēšanos Krimā un turpmāku nopietnu ārstēšanos, citādi slimībai nenovēršami būs smagas sekas.»

Šis teikums sekoja garam slimību uzskaitījumam latīņu valodā, no kura Korčagins saprata tikai to, ka galvenā nelaime ir nevis kājās, bet gan smagā centrālās nervu sistēmas bojājumā.

Barteliks komisijas lēmumu izdabūja cauri birojā, un neviens neiebilda pret Korčagina tūlītēju atbrīvošanu no darba, taču Korčagins pats piedāvājās pagaidīt, līdz no atvaļinājuma atgriezīsies komjaunatnes apgabala komitejas organizācijas daļas vadītājs Sbitņevs. Korčagins baidījās atstāt komiteju bez darbiniekiem. Tam piekrita, kaut gan Barteliks pretojās.

Bija atlikušas trīs nedēļas līdz pirmajam atvaļinājumam visā viņa mūžā. Uz galda jau bija ceļazīme uz Eipatorijas sanatoriju.

Korčagins šinīs dienās daudz strādāja, sasauca komjaunatnes apgabala plēnumu un, spēkus nežēlodams, pūlējās visu nokārtot, lai varētu mierīgs aizbraukt.

Un te nu, atpūtas priekšvakarā, dienu pirms satikšanās ar nekad mūžā neredzēto jūru, atgadījās tas nejēdzīgais un riebīgais, ko viņš nebija gaidījis.

Pāvels pēc darba iegāja partijas aģitācijas un propagandas daļā un apsēdās uz palodzes pie vaļēja loga aiz grāmatu skapja, gaidīdams apspriedi. Kad viņš iegāja, istabā nebija neviena. Drīz ienāca daži cilvēki. Pāvels aiz skapja viņus neredzēja, bet vienu pazina no balss. Tas bija Failo, Apgabala tautas saimniecības daļas vadītājs, stalts skaistulis ar kareivisku stāju. Pāvels dažkārt bija dzirdējis viņu daudzinām par tādu, kas mīl iemest un palakstoties ar katru glītu skuķēnu.

Failo savā laikā bija piedalījies partizāņu gaitās un pie izdevības mēdza smiedamies stāstīt, kā cirtis galvas mahnoviešiem — pa desmitam dienā. Korčagins viņu necieta. Reiz pie Pāvela atnāca kāda komjauniete un raudādama stāstīja, ka Failo apsolījies viņu precēt, bet, nodzīvojis ar viņu nedēļu, vairs pat nesasveicinoties. Konfliktu komisijā Failo izlocījās, pierādījumu meičai nebija, taču Pāvels viņai ticēja. Korčagins ieklausījās. Ienācējiem nebija jausmas par viņa klātbūtni.

— Nu, Failo, kā sviežas? Ko jaunu1 esi izstrādājis?

To jautāja Gribovs, viens no Failo draugiem, cilvēks, kas bija ar viņu pār vienu kārti metams. Gribovs nez kāpēc skaitījās par propn >l*ndistu, kaut gan bija ārkārtīgi neattīstīts, aprobežots un galīgs stulbenis, bet ar propagandista nosaukumu plātījās un katra izdavigA un neizdevīgā gadījumā to atgādināja.

—    Vari mani apsveikt: es vakar Korotajevu apstrādāju. Un tu teici, M nekas neiznākšot. Nē, brālīt, ja jau nu es kādai ķēros klāt, tad varat būt pārliecināti, — un Failo piebilda neķītru frāzi.

Korčagins juta nervozas trīsas — spēja niknuma pazīmi. Korotajeva bija apgabala sieviešu nodaļas vadītāja. Viņa bija šurp atbraukusi reizē ar Pāvelu, un kopējā darbā viņš sadraudzējās ar šo simpātisko partijas biedreni, kas bija tik atsaucīga un uzmanīga pret katru sievieti un pret ikvienu, kas nāca pie viņas meklēt aizstāvību vai padomu. Komitejas darbinieki Korotajevu cienīja. Precējusies viņa nebija. Failo nepārprotami runāja par viņu.

—    Vai tik tu nemelo, Failo? Tas nemaz pēc viņas neizskatās.

—    Es meloju? Par ko gan tu mani turi? Ne tādas vien esmu pielauzis. Vajag tikai mācēt. Katrai vajadzīga īpaša pieeja. Daža padodas jau otrā dienā, bet tā nu, jāsaka, ir lēta manta. Dažai citai jāskraida pakaļ veselu mēnesi. Galvenais — vajag izdibināt psiholoģiju. Katrā vietā īpaša pieeja. Tā, brālīt, ir vesela zinātne, bet es tai lietā esmu profesors. Ho-ho-ho-ho!

Failo tīri vai aizrijās no pašapmierinātības. Klausītāju bariņš skubināja viņu stāstīt. Kompānija dega nepacietībā uzzināt sīkumus.

Korčagins piecēlās, dūres sažņaudzis, un juta, ka uztraukumā sāk dauzīties sirds.

—     Paņemt Korotajevu tāpat vien, «dieva dēļ», nebija ko domāt, bet palaist negribējās, jo vairāk tāpēc, ka biju ar Gribovu saderējis uz pusduci portvīna. Nu, tad es nu sāku diversiju. Iegriezos vienu reizi, otru. Redzu, skatās greizi. Turklāt par mani te visādu muld, kas zina, arī šai nācis ausīs. . . Vārdu sakot, no flangiem klāt netiek. Nu tad es sāku apiet, apiet. Ha-hal. . . Tu saproti, stāstu, sak, izkarojies esmu, daudz cilvēku nogalinājis, pa pasauli kulstījies, bēdu, sak, ne mazumu izredzējies, bet, lūk, prātīga sievišķa sev neesmu atradis, dzīvoju vientuļš kā suns—bez glāsta, bez mīļa vārda… Un tik nu pūšu ka pūšu tādā pašā garā. Vārdu sakot, situ uz vārīgām vietām. Ilgi ar viņu no- piņķējos. Vienu laiku jau domāju uzspļaut, sak, rauj viņu velns, un izbeigt tos kumēdiņus. Taču tā jau ir principa lieta, un principa dēļ es no viņas neatkāpos… Beidzot pielauzu. Par savu pacietību — sievišķa vietā biju jaunai meitai uzkūlies. Ha-ha! Vai, tavu jokul

Un Failo turpināja neķītro stāstu.

Korčagins lāgā neatcerējās, kā viņš atradās Failo priekšā.

—     Lopsl — Pāvels ierēcās.

—     Vai es esmu lops vai tu, ka noklausies svešas sarunas?

Acīmredzot Pāvels vēl kaut ko teica, jo Failo ieķērās viņam krūtīs.

—     Ak tu mani apvainosi!

Un iegāza Korčaginam ar dūri. Viņš bija iereibis. Korčagins paķēra ozolkoka tabureti un ar vienu belzienu notrieca Failo zemē. Korčaginam kabatā nebija revolvera, un tikai tas paglāba Failo dzīvību.

Taču nejēdzība iznāca: dienā, kad Korčaginam bija nodomāts izbraukt uz Krimu, viņš stāvēja partijas tiesas priekšā.

Pilsētas teātrī visa partijas organizācija. Gadījums aģitācijas un propagandas daļā satraucis visus, un tiesa izvērtās par asu sadzīves polemiku. Sadzīves, personisko attiecību un partijas ētikas jautājumi aizsedza apspriežamo lietu. Tā bija kļuvusi par signālu. Tiesas priekšā Failo izturējās izaicinoši, nekautrīgi, smīnēja, lielījās, ka viņa lietu izskatīšot tautas tiesa un Korčagins par galvas dauzīšanu dabūšot spaidu darbus. Atbildēt uz jautājumiem kategoriski atteicās.

—     Ko, ak mēlītes gribat gar mani patrīt? Atvainojos. Varat man piešūt, ko vien gribat, bet, ka" meitieši te uz mani ieēdušies, tad tas ir tāpēc, ka es par viņiem neliekos ne zinis. Un visa tā jezga nav olas čaumalas vērta. Bijis tas astoņpadsmitajā gadā, es ar to psihopātu Korčaginu būtu izrēķinājies pēc sava prāta. Bet patlaban te iztiks arī bez manis, — un aizgāja.

Kad priekšsēdētājs uzaicināja Korčaginu pastāstīt par sadursmi, Pāvels sāka runāt mierīgi, taču varēja just, ka viņš ar pūlēm valdās.

—     Viss, par ko šeit runā, notika ( tāpēc, ka es nesavaldījos. Sen jau pagājis tas laiks, kad es ar dūrēm strādāju vairāk nekā ar prātu. Notika avārija, un, iekām es to apjēdzu, Failo dabūja pa galvu. Vairāku pēdējo gadu laikā tas man ir vienīgais gadījums, kad rīkojos kā partizānis, un

te es nosodu, kaut gan belziens, pēc taisnības, bija pelnīts. Failo ir riebīga parādība mūsu komunistiskajā sadzīvē. Es nevaru saprast un nekad li> nesamierināšos, ka revolucionārs — komunists var tai pa šā laiki būtvisneķītrākais lops un neģēlis. Sis gadījums mūs uzvedināja ie-runāties par sadzīves jautājumiem, un tas ir vienīgais pozitīvais visā iaji liet*.

Ar lielu balsu vairākumu partijas kolektīvs balsoja par Failo izslēg- lanu no partijas. Gribovam par nepatiesu liecību izteica stingru rājienu un brīdinājumu. Pārējie sarunas dalībnieki atzinās. Tiem izteica rājienu.

Barteliks pastāstīja par Pāvela nervu stāvokli. Sapulce vētraini protes- laļa, kad partijas izvirzītais izmeklētājs ierosināja izteikt Korčaginam iftjienu. Izmeklētājs savu ierosinājumu atsauca. Pāvelu attaisnoja.

Pēc dažām dienām Korčagins vilcienā trauca uz Harkovu. Partijas apgabala komiteja piekāpās viņa neatlaidīgajam lūgumam atlaist viņu Ukrainas Komjaunatnes Centrālās Komitejas rīcībā. Viņam deva diezgān labu raksturojumu, un viņš aizbrauca. Viens no komjaunatnes CK sekretāriem bija Akims. Pāvels iegriezās pie viņa un visu izstāstīja.

Raksturojumā pēc vārdiem «bezgalīgi uzticīgs partijai» Akims izlasīja: «Partejiski izturēts, tikai retos, ārkārtīgos gadījumos zaudē pašsavaldīšanos. Nesavaldības cēlonis— smags nervu sistēmas satricinājums.»

— Tomēr ierakstījuši tev, Pavluša, šo taktu labā dokumentā. Tu nebēdājies, tādas lietas dažkārt gadās pat stipriem cilvēkiem. Brauc uz dienvidiem, uzkrāj spēkus. Atgriezīsies, tad parunāsim, kur strādāsi.

Un Akims cieši paspieda viņam roku.

Centrālās Komitejas sanatorija — «Komunārs». Rožu dobes, dzirkstošais strūklakas vizums, vīnstīgām apvītie korpusi dārzā. Balti uzsvārči un atpūtnieku peldkostīmi. Jauna ārste pieraksta uzvārdu, vārdu. Ērta istaba stūra korpusā, gultas žilbinošais baltums, spodrība un netraucēts klusums. Pārģērbies, patīkamas vannas atsvaidzināts, Korčagins steidzās uz jūru.

Cik tālu vien acs spēja sniegt — majestātiski rāms jūras plašums, zilgani melns kā pulēts marmors. Kaut kur tālā, zilā dūmakā gaisa tā robežas; kvēlās saules atspulgs dega virs līmeņa liesmainiem mirguļiem. Tālē caur rīta miglu vīdēja kalnu grēdas akmens milzeņi.

Krūtis dziļi ieelpoja jūras vēja dzīvinošo svaigumu, un acis nespēja atrauties no zilgmes diženā miera.

Glāsaini zagās pie kājām laisks vilnis, laizīdams zeltainās krasta smiltis.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Līdzās CK sanatorijai ir plašais centrālās poliklīnikas dārzs. Caur to komunārieši mēdza staigāt, nākdami mājās no jūras. Te pie augstas pelēka kaļķakmens sienas kuplas platānas ēnā mīlēja atpūsties Korčagins. Te reti kāds ielūkojās. No šejienes varēja vērot dzīvo kustību dārza alejās un uz

celiņiem, vakaros klausīties mūziku, paliekot tālu no lielā kūrorta uztraucošās burzmas.

Arī šodien Korčagins atklīda šurp. Viņš tīksmi atlaidās pītajā šūpuļkrēslā un, jūras peldes un saules nogurdināts, iesnaudās. Uz blakus krēsla nomests gulēja pūkains dvielis un ielasīts Furmanova «Dumpis». Pirmajās dienās sanatorijā Korčaginu neatstāja sasprindzināta nervozitāte, nemitīgi sāpēja galva. Profesori vēl nebija izpētījuši viņa sarežģīto un reti sastopamo kaiti. Daudzkārtīgās izklauvēšanas un izklausīšanas Pāvelam bija apnikušas un nogurdināja viņu. Ordinatore ar ērmotu uzvārdu Jerusaļim- čika, simpātiska partijniece, ar mokām sadzina pēdas savam pacientam un pacietīgi ņēmās viņu pierunāt nākt līdzi pie viena vai otra speciālista.

—     Goda vārds, esmu no tā visa piekusis, — Pāvels atrunājās. — Piecreiz dienā tu, cilvēks, stāsti vienu un to pašu. Vai jūsu vecmāmiņa nav bijusi ārprātīga, vai jūsu vecvectēvs nav slimojis ar reimatismu? Tad jupis viņu zina, ar ko viņš slimojis, es tak viņu ne acu galā neesmu redzējisl Pēc tam ikviens pūlas mani pierunāt, lai atzīstos, ka esmu slimojis ar gonoreju vai ar kaut ko vēl ļaunāku, bet man par to, nudien, gribas kādam iekraut pa pliko pauri. Dodiet taču man iespēju atpūsties! Citādi, ja mani te pētīs visu pusotru mēnesi, es kļūšu sabiedrībai bīstams.

Jerusaļimčika smējās, atbildēja ar joku, bet jau pēc īsa brītiņa, paņemdama viņu zem rokas un pa ceļam kaut ko interesantu stāstīdama, aizvedā pie ķirurga.

Šodien apskate nebija paredzēta. Līdz pusdienai vēl stunda. Cauri snaudai Pāvels uztvēra kāda nācēja soļus. Acu vaļā nevēra: «Nodomās, ka guļu, un aizies.» Velfa cerība: šūpuļkrēsls nočīkstēja, kāds apsēdās. Viegla smaržu dvesma liecināja, ka līdzās sēž sieviete. Viņš atvēra acis. Pirmais, ko ieraudzīja, bija žilbinoši balts tērps un saulē iedegušas kājas safjāna čuvjakos, tad apcirpta zēngalviņa, divas lielas, lielas acis, asu zobu rinda kā pelēnam. Viņa mulsi smaidīja.

—     Atvainojiet, es laikam jūs iztraucēju?

Korčagins klusēja. Tas nebija visai pieklājīgi, bet viņš vēl cerēja, ka kaimiņiene aizies.

—    Vai tā jūsu grāmata?

Viņa šķirstīja «Dumpi».

—    Jā, mana.

Mirklis klusuma.

— Sakiet, biedri, — jūs esat no sanatorijas «Komunirs»? Korčagins nepacietīgi sakustējās. «No kurienes viņa te uzradāt? Ta\ nozīmējot atpūsties. Tūliņ droši vien jautās, ar ko es slimoju. Būt jAiet projām.» Viņš nelaipni atrūca:

— Nē.

—    Bet es it kā būtu jūs tur redzējusi.

Pāvels jau cēlās, kad aiz muguras dziļa sievietes balss jautāja:

—     Ko tu te esi ielīdusi, Dora?

Uz šūpuļkrēsla malas atsēdās saulē iedegusi, kupla gaišmate sanatorijas pludmales tērpā. Viņa pavirši uzlūkoja Pāvelu.

—    Esmu jūs kaut kur redzējusi, biedri. Vai jūs nestrādājat Harkovā?

—    Jā gan, Harkovā.

—     Kādā darbā?

Korčagins nolēma izbeigt šīs garās pārrunas.

—             Asenizācijas transportāl — Un neviļus nodrebēja no viņu skaļajiem smiekliem.

—     Nevar sacīt, ka jūs būtu visai pieklājīgs, biedri.

Tā sākās viņu draudzība, un Dora Rodkina, Harkovas pilsētas partijas komitejas biroja locekle, dažu labu reizi pieminēja viņu jocīgo iepazī-

šanos.

Sanatorijas «Talasa» dārzā, kur Korčagins bija aizgājis uz kādu no pēcpusdienas koncertiem, viņš nejauši sastapās ar 2arkiju. Un, lai cik tas dīvaini, viņus saveda kopā fokstrots.

Pēc tuklas dziedātājas, kas, neganti žestikulēdama, nodziedāja «Bij kvēla nakts ar saldas kaisles tvīksmi», — uz estrādes izlēca pāris. Viņš — sarkanu cilindru galvā, puskails, ar kaut kādām krāsainām sprādzēm uz gurniem, bet ar žilbinoši baltu uzkrūti un kaklasaiti. Vārdu sakot, neizdevusies mežoņa parodija. Viņa — glīta, ar milzīgu daudzumu drānas ap miesām. Nepmaņi ar vērša pakaušiem, stāvēdami barā aiz sanatorijas slimnieku gultiņām un atpūtas krēsliem, ar jūsmas pilnu dūkoņu saņēma šo pārīti, kas uz estrādes sāka kratīties ļodzīgā (okstrotā. Derdzīgāku ainu nemaz nevarēja iedomāties. Aptaukojies tēvainis idiotiskā cilindrā un

sieviete, viens otram pielipuši, gorījās neķītrās pozās. Pāvelam aiz muguras tusnīja kāds tauks gaļas blāķis. Korčagins jau pagriezās, lai ietu projām, kad priekšējā rindā pie pašas estrādes kāds piecēlās un nikni uzkliedza:

—     Pietiek prostituētl Pie velnal

Pāvels pazina 2arkiju.

Pianists pārtrauca spēli, vijole pēdējo reizi iespiedzās un apklusa. Pāris uz estrādes mitējās ļodzīties. Aiz krēsliem sāka pikti šņākuļot, sirdīdamies uz traucētāju:

—     Kāda bezkaunība — pārtraukt izrādil

—     Visa Eiropa tā dejo!

—     Nekrietni!

Bet no komunāriešu grupas, četrus pirkstus mutē ielicis, spalgi iesvilpās Čerepovecas apriņķa komjaunatnes komitejas sekretārs Serjoža Zbanovs. Viņu atbalstīja citi, un pārīti tikpat kā vējš nopūta no estrādes. Muldoņa konferansjē, kas izskatījās pēc manīga sulaiņa, paziņoja publikai, ka trupa braucot projām.

—     Šķin soli nasku pa Mazo Spasku! Brīdini vectēvu — sak, braucu uz Maskavu! — visiem skaļi smejoties, viņam pakaļ nokliedza kāds jauns zeņķis sanatorijas halātā.

Korčagins sameklēja pirmajās rindās Zarkiju. Viņi ilgi nosēdēja Pāvela istabā. Vaņa strādāja par aģitatoru un propagandistu kādā partijas apgabala komitejā.

—     Bet vai tu zini, man ir sieva. Drīz būs arī vai nu meita, vai dēls, — Zarkijs pastāstīja.

—     Oho, un kas tad tava sieva ir? — Korčagins pabrīnījās.

Zarkijs izvilka no sānu kabatas kartīti un parādīja Pāvelam.

—     Vai pazīsti?

Uzņēmumā bija viņš un Anna Borharta.

—     Un kur tad Dubava? — Pāvels jautāja, vēl vairāk izbrīnījies.

—     Dubava Maskavā. Kad viņu izslēdza no partijas, viņš aizgāja no komunistiskās augstskolas un tagad mācās Maskavas augstākajā tehniskajā skolā. Dzird, ka viņu esot uzņēmuši atpakaļ, bet velti vien! Viņš ir saindēts cilvēks. . . Vai zini, kur ir Ignats? Viņš pašlaik ir kuģu būvētavas direktora vietnieks. Par pārējiem maz ko zinu. Esam atrāvušies cits no iilo Strādājam kur kurais, un tomēr ir tik patīkami satikties un atcerēties vato» laikus, — Zarkijs runāja.

Istabā ienāca Dora un viņai līdzi vēl daži cilvēki. Garais tambovietis pievēra durvis. Dora uzmeta acis Zarkija ordenim un pavaicāja Pāvelam: Vai tavs draugs ir partijas biedrs? Kur viņš strādā?

Nesaprazdams, ko tas nozīmē, Korčagins īsumā pastāstīja par Zarkiju. Tad lai viņš paliek. Nupat atbrauca biedri no Maskavas. Viņi mums ļinslAstīs, kas pēdējā laikā jauns partijā. Nolēmām sapulcēties pie tevis II kā uz slēgtu sēdi, — Dora paskaidroja.

Gandrīz visi sanākušie bija veci boļševiki, atskaitot Pāvelu un Zarkiju. Mntkavas kontroles komitejas loceklis Bartaševs pastāstīja par jauno ■ ■pozīciju, ko vadot Trockis, Zinovjevs un Kameņevs.

—    Sādā sasprindzinātā brīdī nepieciešama mūsu klātbūtne uz vie- l»m, — Bartaševs pabeidza. — Es izbraucu rīt.

Trīs dienas pēc sapulces Pāvela istabā sanatorija kļuva pirms laika lokia. Arī Pāvels aizbrauca, nenodzīvojis te nolikto laiku.

Komjaunatnes CK nemēdza ilgi aizturēt. Korčagins saņēma norīkojumu l>ar komjaunatnes apgabala komitejas sekretāru kādā no rūpniecības apvidiem, un jau pēc nedēļas organizācijas pilsētas aktīvs klausījās viņa pirmo runu.

Vēlā rudenī partijas apgabala komitejas automobilis, kurā Korčagins ar diviem darbiniekiem brauca uz kādu no rajoniem — patālu no pilsētas, iegāzās ceļmalas grāvī un apsviedās otrādi.

Kropļojumus dabūja visi. Izrādījās, ka Korčaginam saspiests labās kājas celis. Pēc vairākām dienām viņu aizveda uz Harkovas ķirurģijas institūtu. Pēc izdarītas satūkušā ceļgala apskates un rentgena uzņēmuma ārstu konsi- lijs izteicās par tūlītēju operāciju.

Korčagins bija ar mieru.

—    Tad rīt no rīta, — beigās pateica tukls profesors, kas vadīja konsultāciju, un piecēlās. Tūliņ pēc viņa izgāja arī pārējie.

Maza, gaiša atsevišķa istabiņa. Nevainojama spodrība un sen aizmirsta specifiska lazaretes smaka. Korčagins pavērās apkārt. Naktsskapītis ar sniegbaltu sedziņu, balts ķeblītis — un vairāk nekā.

Kopēja atnesa vakariņas.

Pāvels no tām atteicās. Pussēdus gultā viņš rakstīja vēstuli. Sāpes kāj traucēja domāt, ēst negribējās.

Kad bija uzrakstīta jau ceturtā vēstule, istabas durvis klusu atdarījās un Korčagins ieraudzīja pie savas gultas jaunu sievieti baltā uzsvārcī un ar tādu pašu cepurīti.

Vakara mijkrēslī viņš saskatīja smalki iezīmētas uzacis un lielas acis, kas šķita melnas. Vienā rokā viņa turēja portfeli, otrā — papīra lapu un zīmuli.

— Esmu jūsu ordinatore, — viņa sacīja, — šodien dežurēju. Patlaban es ņemšos jūs nopratināt, un jums gribot negribot būs viss par sevi jāizstāsta.

Sieviete laipni pasmaidīja. Smaids darīja «pratināšanu» mazāk nepatīkamu. Veselu stundu Korčagins stāstīja ne tikai par sevi, bet arī par vecvecmāmiņām.

Operāciju zālē vairāki cilvēki ar marli aizsietiem deguniem.

Niķeļa atspīdums uz ķirurģiskiem instrumentiem, šaurs galds, zem tā liela mazgājamā bļoda. Kad Korčagins nogūlās uz galda, profesors beidza mazgāt rokas. Aiz muguras steidzīgi gatavojās operācijai. Korčagins atskatījās. Māsa kārtoja lancetes, knaibles. Ordinatore Bažanova tina nost apsēju no kājas.

—     Neskatieties turp, biedri Korčagin, tas nepatīkami atsaucas uz nerviem, — viņa klusu teica.

—     Par kura nerviem jūs runājat, doktor? — Un Korčagins zobgalīgi pasmīnēja.

Pēc dažām minūtēm cieša maska aizsedza viņam seju, profesors sacīja:

—    Neuztraucieties, tūliņ dosim hloroformu. Elpojiet dziļi, caur degunu un skaitiet.

Apslāpēta balss zem maskas mierīgi atbildēja:

—    Labi. Jau priekšlaikus atvainojos par iespējamiem nepieklājīgiem izteicieniem.

Profesors nenovaldījās un pasmaidīja.

Pirmie hloroforma pilieni, smacējoša, riebīga smaka.

Korčagins dziļi nopūtās un, cenzdamies izrunāt skaidri, sāka skaitīt. Tā viņš iegāja savas traģēdijas pirmajā cēlienā.

Artjoms pārplēsa aploksni gandrīz uz pusēm un, nez kāpēc uztraukdamies, atlocīja vēstuli. Tvēra ar acīm pirmās rindiņas, skrēja pa tām nnntraudamies:

«Artjomi Mēs ļoti reti rakstām viens otram. Vienu, dažreiz divas reizes gadā. Vai nu daudzumam kāda nozīme? Tu raksti, ka pārcēlies ar ģimeni no Sepetovkas uz Kazatinas depo, lai izrautu saknes. Saprotu, ka iis saknes ir Stjošas atpalikusī, sīkīpašnieciskā psiholoģija, viņas radu \.iime un tā tālāk. Pārveidot Stjošas tipa ļaudis ir grūti, baidos, ka tev tas pat neizdosies. Tu saki: «vecumdienās grūti mācīties», taču tev tas padodas tīri labi. Tu rīkojies aplam, ka tik stūrgalvīgi atsakies aiziet no ražošanas par pilsētas padomes priekšsēdētāju. Vai tu esi karojis par varuī Nu, tad saņem taču to. Rīt pat ņem pilsētas padomi savās rokās un sāc strādāt.

Tagad par sevi. Ar mani notiek kaut kas nelāgs. Esmu sācis bieži gulēt pa slimnīcām, divas reizes mani graizīja, ir izliets ne mazums asiņu, izšķiests ne mazums spēka, un neviens vēl nav man atbildējis, kad tam būs beigas.

Esmu atrāvies no darba, atradis sev jaunu — «slimnieka» profesiju, ciešu daudz sāpju, un tā visa rezultātā — labās kājas ceļgala pamirums, vairākas šuves uz miesas un, beidzot, pēdējais ārstu atklājums: pirms septiņiem gadiem dabūts belziens pa mugurkaulu, un patlaban man saka, it kā šis belziens varot man dārgi maksāt. Esmu gatavs paciest visu, lai tikai atgrieztos ierindā.

Man nav dzīvē nekā briesmīgāka kā iziet no ierindas. Nespēju par to pat domāt. Lūk, kāpēc esmu gatavs uz visu, taču labāk nekļūst, un mākoņi savelkas aizvien biezāki. Pēc pirmās operācijas, līdzko sāku staigāt, atgriezos darbā, taču drīz vien mani atkal atveda šurp. Nu pat saņēmu biļeti uz «Mainakas» sanatoriju Eipatorijā. Rīt izbraucu. Nebēdā neko, Artjom, mani tik viegli nevar nobendēt. Dzīvības manī tik daudz, ka pilnīgi pietiktu trijiem. Mēs vēl pastrādāsim, brāfukl Saudzē veselību, negrāb pa desmit pudiem uzreiz. Partijai pēc tam remonts dārgi izmaksā. Gadi dod mums pieredzi, mācības—zināšanas, un to visu ne tālab, lai mēs viesotos pa lazaretēm. Spiežu tavu roku.

Pāvels Korčagins.»

Tai pašā laikā, kad Artjoms, biezās uzacis raukdams, lasīja brāļa vēstuli, Pāvels slimnīcā atvadījās no Bažanovas. Sniegdama viņam roku, tā vaicāja:

—     Uz Krimu jūs braucat rīt? Kur tad pavadīsiet šodienu?

Korčagins atbildēja:

—     Tūliņ atnāks biedrene Rodkina. So dienu un nakti uzkavēšos viņas ģimenē, un rīt no rīta viņa pavadīs mani uz staciju.

Bažanova pazina Doru, kas bieži bija apmeklējusi Pāvelu.

—     Atcerieties, biedri Korčagin, mūsu norunu, ka pirms aizbraukšanas jūs satiksieties ar manu tēvu? Es viņam sīki pastāstīju par jūsu veselību. Man gribas, lai viņš jūs izmeklē. To var izdarīt šovakar.

Korčagins uz vietas bija ar mieru.

Tajā pašā vakarā Irina Vasiļjevna ieveda Pāvelu sava tēva ērtajā kabinetā.

Slavenais ķirurgs meitas klātbūtnē rūpīgi izmeklēja Korčaginu. Irina bija atvedusi no slimnīcas rentgena uzņēmumus un visas analīzes. Pāvelam nepalika nepamanīts pēkšņais bālums Irinas Vasiļjevnas sejā pēc kādas garākas replikas, ko viņas tēvs pateica latīņu valodā. Korčagins lūkojās uz profesora lielo, kailo galvu, raudzīja kaut ko izlasīt viņa skadrajās acīs, taču Bažanovs palika neizdibināms.

Kad Pāvels bija apģērbies, Bažanovs laipni atvadījās; viņš brauca uz kādu sēdi un uzdeva meitai paziņot slimniekam viņa atzinumu.

Irinas Vasiļjevnas istabā, kas bija ierīkota ar izmeklētu gaumi, Korčagins atgūlās uz dīvāna, gaidīdams, ka Bažanova sāks runāt. Taču viņa nezināja, kā iesākt, ko sacīt: viņai bija ļoti grūti. Tēvs bija viņai pateicis, ka medicīnai pagaidām neesot līdzekļu, kas varētu apturēt iekaisuma procesu Korčagina organismā. Viņš izteicās pret ķirurģisku iejaukšanos. «Šo jauno cilvēku gaida liela traģēdija — visa ķermeņa stingums, un mēs esam bezspēcīgi to atvairīt.»

Kā ārste un draudzene viņa neatrada par iespējamu pateikt visu un uzmanīgiem vārdiem pasacīja tikai mazu daļu patiesības.

—    Esmu pārliecināta, biedri Korčagin, ka Eipatorijas dūņas radīs jums krasu uzlabošanos un rudenī varēsiet atgriezties darbā.

To teikdama, viņa bija piemirsusi, ka viņu visu laiku vēro divas skadras acis.

No jūsu vārdiem, pareizāk, no visa tā, ko jūs nepasakāt līdz galam, »> redzu, ka stāvoklis nopietns. Atcerieties, es jūs lūdzu vienmēr runAt .11 mani atklāti. No manis nekas nav jāslēpj, es nekritīšu ģīboni un nemēģināšu darīt sev galu. Bet es ļoti gribētu zināt, kas mani sagaida turpmāk, — Pāvels sacīja.

Bažanova atrunājās ar joku.

Tovakar Pāvels tā arī neuzzināja patiesību par savu rītdienu. Kad viņi nlvadījās, Bažanova klusu sacīja:

— Neaizmirstiet, ka mēs esam draugi, biedri Korčagin. Jūsu dzīvē inspējami dažādi stāvokļi. Ja jums kādreiz vajadzīga mana palīdzība vai padoms, rakstiet man. Es darīšu visu, kas būs manos spēkos.

Viņa noskatījās pa logu, kā garais stāvs ādas jakā, smagi uz nūjas balstīdamies, kustējās no ārdurvīm uz važoņa ratiem.

Atkal Eipatorija. Dienvidu svelme. Skaļi, saulē iedeguši ļaudis ar zeltu izrakstītās tjubeteikās. Automobilis desmit minūtēs aizrauj pasažierus pie «Mainakas» sanatorijas divstāvu ēkas, kas celta no pelēka kaļķakmens.

Dežurējošais ārsts izvadā atbraucējus pa istabām.

—    Ar kādu ceļazīmi jūs, biedri? — viņš jautā Korčaginam, apstādamies pret vienpadsmito istabu.

—     Ukrainas K(b)P CK.

—    Tad mēs jūs ievietosim šeit, kopā ar biedru Ebneru. Viņš ir vācietis un lūdza dot viņam kaimiņos krievu, — ārsts paskaidroja un pieklauvēja. No istabas atskanēja atbilde lauzītā krievu valodā:

—     Ēnākt!

Istabā Korčagins nolika savu ceļasomu un pagriezās pret gaišmatainu vīru, kas gulēja gultā un raudzījās viņā skaistām, spridzīgām, gaiši zilām acīm. Vācietis saņēma viņu ar labsirdīgu smaidu.

—     Guten Morgen, Genosse. Es gribēt sacēt, labdēn, — viņš izlaboja un stiepa Pāvelam pretim bālu roku slaidiem pirkstiem.

Pēc maza brīža Pāvels sēdēja pie viņa gultas un starp abiem risinājās dzīva saruna tanī «starptautiskajā» valodā, kur vārdiem ir tikai palīg- nozīme, bet nesaprastu frāzi papildina nojauta, žesti, mīmika — vispār visi nerakstītā esperanto izteiksmes līdzekļi. Pāvels jau zināja, ka Ebners ir vācu strādnieks.

1923. gada Hamburgas nemieros Ebners bija dabūjis lodi gurnā, un tagad nu vecā brūce atvērusies un nolikusi viņu gultā. Par spīti sāpēm, viņš turējās braši un ar to uzreiz ieguva Pāvela cieņu.

Par labāku istabas biedru Korčagins nebija pat sapņojis. Šis nestāstīs par savām kaitēm no rīta līdz vakaram un nečinkstēs. Taisni otrādi — ar viņu aizmirsīsies arī paša nedienas.

«2ēl tikai, ka es vācu mēlē ne bū, ne bē,» viņš nodomāja.

Dārza stūrī vairāki šūpuļkrēsli, bambusa galds, divēji ratiņi, šeit pēc dziedniecības procedūrām augu dienu pavadīja pieci cilvēki, ko slimnieki bija iesaukuši par «Kominternes izpildkomiteju».

Ratiņos pusguļus atlaidies Ebners, otros — Korčagins, kam aizliegts staigāt; pārējie trīs bija smagnējais igaunis Vaimans, kāds republikas Tirdzniecības tautas komisariāta darbinieks. Marta Lauriņa—latviete, jauna brūnace, kas izskatījās pēc astoņpadsmit gadus vecas meitenes, un Ļedeņevs—stalts spēkavīrs ar sirmiem deniņiem, sibīrietis. Tiešām, te bija piecas tautības: vācietis, igaunis, latviete, krievs un ukrainis. Marta un Vaimans prata vācu valodu, un Ebners izmantoja tos par tulkiem. Pāvelu un Ebneru bija sadraudzējusi kopējā istaba, Martu un Vaimanu Ebneram tuvināja valodas prasme, bet Ļedeņevu ar Korčaginu saistīja šaha spēle.

Līdz Inokentija Pavloviča Ļedeņeva atbraukšanai Korčagins skaitījās šaha «čempions» sanātorijā. Viņš šo titulu bija atņēmis Vaimanam pēc sīkstas cīņas par pirmo vietu. Vaimans zaudēja, un tas flegmātisko igauni izsita no līdzsvara. Viņš ilgi nevarēja Korčaginam piedot savu sakāvi. Bet drīz vie'n sanatorijā 'eradās stalts pavecāks vīrs, kas izskatījās neparasti jauns ar saviem piecdesmit gadiem, un uzaicināja Korčaginu saspēlēt partiju. Nenojauzdams briesmas, Korčagins mierīgi sāka ar savu dāmas gambītu, uz ko Ļedeņevs atbildēja ar centra bandiniekiem. Kā «čempionam» Pāvelam bija jāsaspēlē ar katru nule atbraukušu šahistu, šīs partijas noskatīties parasti sapulcējās daudz cilvēku. Jau pēc devītā gājiena Korčagins redzēja, ka viņu sāk mākt vienmērīgi uzbrūkošie Ļedeņeva bandinieki. Korčagins saprata, ka viņam darīšana ar bīstamu pretinieku: velti Pāvels bija skatījies uz šo spēli tik pavirši.

PAc trīs stundu ilgas cīņas, par spīti visām pūlēm, visam sasprindzinā- |iiinam, Pāvels bija spiests padoties. Viņš ieraudzīja savu sakāvi, jau lakAm kāds no skatītājiem bija to pamanījis. Paraudzījies uz savu partneri, l.oilnņevs tēvišķi laipni pasmaidīja. Skaidrs, ka arī viņš redzēja tā sakāvi. Iiļiunis uztraucies un ar neslēptu vēlēšanos, lai Korčagins zaudētu, vel nāku nemanīja.

—    Es vienmēr turos līdz pēdējam bandiniekam, — sacīja Pāvels, un l,ni!eņevs atzinīgi pamāja ar galvu par atbildi uz šo viņam vien saprotamo Irlzi.

Korčagins izspēlēja ar Inokentiju Pavloviču piecās dienās desmit partijas, no kurām zaudēja septiņas, uzvarēja divās un vienu beidza neizšķirti.

Vaimans gavilēja.

—    Ai, paldies, biedri Ļedeņev! Kā jūs viņam sadevāt! Tā viņam arī vnjagl Mūs, vecos šahistus, visus apspēlēja, bet nu arī pats uz vecāka uzrāvās. Ha-ha-hal

—    Ko, vai nepatīk vis zaudēt?—viņš urdījās apkārt savam uzvarētajam uzvarētājam.

Korčagins zaudēja «čempiona» titulu, taču šā rotaļīgā goda vietā ieguva Inokentijā Pavlovičā cilvēku, kas viņam vēlāk kļuva dārgs un tuvs. Korčagina sakāvei šaha spēlē nebija gadījuma raksturs. Viņš bija uztvēris tikai šaha spēles virspusējo stratēģiju; šahists zaudēja meistaram, kas zināja visus spēles noslēpumus.

Korčaginam un Ļedeņevam bija viens kopīgs gadskaits: Korčagins bija dzimis tajā gadā, kad Ļedeņevs iestājies partijā. Abi bija tipiski jaunās un vecās boļševiku gvardes pārstāvji. Vienam — liela dzīves un politiskā pieredze, pagrīdes cara cietumu un pēc tam — atbildīga valsts darba qadi; otram — jaunības kvēle un tikai astoņi cīņas gadi, kas varēja sadedzināt ne vienu vien dzīvi. Un ikvienam no abiem — vecajam un jaunajam — bija karsta sirds un sadragāta veselība.

Vakarā Ebnera un Korčagina istaba bija klubs. No šejienes nāca visas ļaunākās politiskās ziņas. Pa vakariem vienpadsmitajā istabā gāja trokšņaini. Parasti Vaimans mēģināja pastāstīt kādu jēlu anekdoti, uz kurām viņš bija kā uzburts, taču tūdaļ nokļuva īstās krustugunīs—zem Martas un Korčagina šāviņiem. Marta prata viņu atsēdināt ar smalku un dzēlīgu ironiju; kad tā nelīdzēja, iejaucās Korčagins.

—    Vaiman, būtu jel apjautājies, varbūt mums nemaz nav pa prātam tava «asprātība». . .

—     Es vispār nesaprotu, kā tas tevī sadzīvo. . . — bažīgi iesāka Korčagins.

Vaimans atkāra gaļīgo lūpu, un viņa šaurās ačeles izsmējīgi slīdēja pār sejām.

—    Vajadzēs nodibināt morāles inspekciju pie politiskās izglītības galvenās pārvaldes un ieteikt Korčaginu par vecāko inspektoru. Es vēl saprotu Martu, viņai tā ir profesionāla sieviešu opozīcija, bet Korčagins grib izlikties par nevainīgu puisīti, kaut ko tādu kā komjaunatnes zīdai- nīti … Un turklāt man vispār nepatīk, ka ola vistu māca.

Pēc tāda satraukta strīda par komunistisko ētiku jautājumu par jēlām anekdotēm izvirzīja principiālai apspriešanai. Marta pārtulkoja Ebneram viedokļus.

—    Erotische Anekdoten — tas neir gluž lab, es solidarizēt ar Pav- luša, — izteicās Ādams.

Vaimanam bija jāatkāpjas. Viņš atjokojās kā mācēdams, taču anekdotes vairs nestāstīja.

Martu Korčagins uzskatīja par komjaunieti. Pēc izskata novērtēja viņu ap deviņpadsmit gadiem. Cik liels bija viņa izbrīns, kad reiz sarunā noskaidrojās, ka viņa ir partijas biedrene kopš septiņpadsmitā gada, ka viņai ir trīsdesmit viens un ka viņa bijusi viena no aktīvajām latviešu kompartijas darbiniecēm. Astoņpadsmitajā gadā baltie viņai piesprieduši nāves sodu nošaujot» bet tad Padomju valdība viņu apmainījusi kopā ar citiem biedriem. Patlaban viņa strādāja «Pravdā» un vienlaikus gatavojās beigt augstskolu. Korčagins pat nepamanīja, kā sākās viņu tuvība, bet mazā latviete, kas bieži iegriezās pie Ebnera, kļuva par nešķiramu locekli viņu «piecsavienībā». Pagrīdnieks Eglītis, arī latvietis, šķelmīgi vilka vinu uz zoba:

»

—     Mārtiņ, bet kā tad nabaga Ozols Maskavā? Tā taču nevar!

Rītos, kādu minūti pirms zvana, sanatorijā skanīgi dziedāja gailis.

Ebners to ideāli atdarināja. Visas personāla pūles sadzīt rokā sanatorijā nez kā iemaldījušos gaili palika bez panākumiem. Ebneram tas sagādāja lielu prieku.

Mēneša beigās Korčagins sāka justies slikti. Ārsti nolika viņu gultā. I Imeru tas ļoti apbēdināja. Viņš bija iemīļojis šo jauno, dzīvespriecīgo l>o|ševiku, kas nekad nenokāra galvu, bija tik verdošas enerģijas pilns un tik agri zaudējis veselību. Un, kad Marta pastāstīja Ebneram, ka ārsti pareģojot Korčaginam traģisku nākotni, Ādams uztraucās.

Līdz pašai aizbraukšanai no sanatorijas Korčaginam neatļāva staigāt.

Pāvelam izdevās noslēpt apkārtējiem savas ciešanas, vienīgi Marta tAs nojauta pēc neparastā bāluma viņa sejā. Nedēļu pirms aizbraukšanas Pāvels saņēma no Ukrainas CK vēstuli, kas ziņoja, ka atvaļinājums viņam pagarināts par diviem mēnešiem un ka saskaņā ar sanatorijas atzinumu viņa pašreizējā veselības stāvoklī atgriešanās darbā nav iespējama. Kopā ar vēstuli bija atsūtīta nauda.

Pāvels saņēma šo pirmo triecienu, kā savā laikā bija saņēmis triecienus no Zuhraja, kas viņam mācīja boksu: arī tolaik viņš dažkārt krita, bet tūdaļ atkal cēlās augšā.

Negaidot pienāca vēstule no mātes. Vecīte rakstīja, ka netālu no Eipatorijas, ostas pilsētā, dzīvojot viņas sena draudzene Albina Kicama, ar kuru māte neesot tikusies jau piecpadsmit gadu, un ka viņa ļoti lūdzot dēlu iegriezties pie tās. Šai nejaušajai vēstulei bija lemta liela loma Pāvela dzīvē.

Pēc nedēļas sanatorijas draugu pulciņš sirsnīgi pavadīja Korčaginu uz piestātni. Atvadoties Ebners dedzīgi apskāva un noskūpstīja Pāvelu kā brāli. Marta bija nozudusi, un Pāvels aizbrauca, no viņas neatvadījies.

Nākamajā rītā faetons, kas veda Korčaginu no piestātnes, pieripoja pie mazas mājiņas nelielā dārzā un Korčagins sūtīja savu pavadoni pajautāt, vai šeit dzīvo Kicama.

Kicamu ģimenē bija pieci cilvēki: Albina Kicama — māte, patukla sieviete pusmūža gados ar smagu, nomācošu melno acu skatienu un agrākā skaistuma pēdām novītušajā sejā; viņas divas meitas — Ļoļa un Taja, Ļoļas mazais dēliņš un vecais Kicams, nepatīkams resnis, kas atgādināja vepri.

Vecais strādāja kooperatīvā, jaunākā meita Taja gāja par meln- strādnieci. Vecākā, Ļoļa, agrāk bijusi mašīnrakstītāja, nesen šķīrusies no vīra, žūpas un huligāna, sēdēja bez darba. Dienas viņa pavadīja mājās, noņēmās ar dēlēnu, palīdzēja mātei saimniecībā.

Bez meitām bija vēl dēls Zoržs, taču tas patlaban dzīvoja Ļeņingradā.

Kicamu ģimene Korčaginu uzņēma laipni. Tikai vecais uzmeta viņam nelabu, aizdomīgu skatienu.

Korčagins pacietīgi stāstīja Albinai visu, ko pats zināja no Korčaginu dzimtas hronikas, pie reizes apvaicādamies par viņas dzīvi un lab- klāšanos.

Ļoļai bija divdesmit divi gadi. Tsi apcirptiem, kastaņbrūniem matiem un platu, atklātu seju, vienkārša un sirsnīga viņa uzreiz metās ar Pāvelu pa draugam un labprāt iepazīstināja viņu ar visiem ģimenes noslēpumiem. No viņas Korčagins uzzināja, ka vecais despotiski rupji uzkundzējies visai ģimenei, nomākdams jebkuru iniciatīvu un vissīkāko gribas izpausmi. Aprobežots, šauru pieri, kašķīgs līdz sīkmanībai, viņš turēja ģimeni mūžīgās bailēs un ar to bija panācis, ka bērni juta pret viņu dziļu nepatiku, bet sieva, visus divdesmit piecus gadus cīnījusies pret vīra despotismu, viņu no visas sirds ienīda. Meitas pastāvīgi nostājās mātes pusē, un šīs nemitīgās ģimenes ķildas saindēja viņām dzīvi. Tā ritēja dienas — nebeidzamu sīku un lielu pāridarījumu pilnas.

Otrs kroplis ģimenē bija Zoržs. Spriežot pēc Ļoļas nostāstiem, tas bija tipisks āksts, vīzdegunis un lielībnieks, mīlēja labi paēst un eleganti ģērbties, prata iemest mēriņu. Beidzis deviņgadīgo skolu, Zoržs — mātes mīlulis — pieprasīja viņai naudu braukšanai uz galvaspilsētu.

— Braukšu uz universitāti. Lai Ļoļa pārdod savu gredzenu un tu savas mantas. Man vajadzīga nauda, un, kur jūs to ņemat, — nav mana darīšana.

Zoržs labi zināja, ka māte viņam neko neliegs, un izmantoja to visnekaunīgākajā veidā. Pret māsām viņš izturējās nicīgi, uzpūtīgi, uzskatīdams tās zemākas par sevi. Visus līdzekļus, ko izdevās izplēst no vecā, un Tajas nopelnīto naudu māte sūtīja dēlam. Bet tas ar brīkšķi izgāzās eksāmenā un dzīvoja pie tēvoča zaļu dienu, terorizēdams māti ar telegrammām, lai sūta naudu.

Jaunāko, Taju, Korčagins ieraudzīja tikai vēlu vakarā. Māte priekšnamā čukstus stāstīja tai, ka ieradies viesis. Sasveicinoties ar Pāvelu, viņa mulsi pasniedza tam roku un nosarka līdz pat mazo ausu galiņiem nepazīstamā jaunā cilvēka priekšā. Pāvels brītiņu paturēja savējā viņas spēcīgo roku ar tulznās sastrādāto delnu.

Tajai ritēja deviņpadsmitais gads. Viņa nebija skaistule, taču lielās, brūnās acis, smalkās, mongoliski zīmētās uzacis, glītā deguna līnija un svaigās, spītīgās lūpas darīja viņu pievilcīgu; jaunajām, tvirtajām krūtīm bija šauri zem svītrotās darba blūzītes.

Māsas dzīvoja divās mazītiņās istabiņās. Tajas istabā bija šaura dzelzs gultiņa, ar dažādiem nieciņiem apkrauta kumode, uz tās neliels spogulis, pie sienas desmiti trīs fotogrāfiju. Uz palodzes divas burkas ar koši sarkanām ģerānijām un bāli rožainām asterēm. Muslīna aizkari atsieti ar gaiši zilu lentīti.

—    Taja ne labprāt laiž savā istabā vīriešu kārtas pārstāvjus, bet ar jums, kā redzat, ir izņēmums, — Ļoļa ķircināja māsu.

Nākamās dienas vakarā ģimene dzēra tēju veco pusē. Taja bija savā istabā un no turienes klausījās vispārējā sarunā. Kicams noņēmies maisīja cukuru glāzē un pāri aceņēm nikni raudzījās uz pretim sēdošo viesi.

—     Tagadējos ģimenes likumus nosodu, — viņš runāja. — Uzdomā — apprecas, uzdomā — izšķiras. Pilnīga brīvība.

Vecais aizrijās un sāka klepot. Atdabūjis elpu, pamāja uz Ļoļu.

—     Sī, ek, ar savu ukstiņu sagājās, nevienam neprasīdama, un neprasīdama izšķīrās. Un tagad, še tev nu, baro viņu un nez kā bērnu. Nejēdzība.

Ļoļa tumši piesarka un slēpa no Pāvela asaru pilnās acis.

—     Un kā tad, pēc jūsu domām, viņai vajadzēja ar to parazītu dzīvot? — ievaicājās Pāvels, nenovērsdams no vecā skatienu, kurā iezibsnījās nelabas uguntiņas.

—     Vajadzēja skatīties, pie kā iziet.

Sarunā iejaucās Albina. Ar pūlēm valdot sašutumu un balsij aizlūstot, viņa ierunājās:

—     Paklau, vecais, kāpēc tu uzsāc šādas valodas sveša cilvēka klātbūtnē? Var taču runāt par ko citu, nevis par to.

Vecais pacirtās uz viņas pusi.

—     Es zinu, ko runāju! Kopš kura laika sākuši man aizrādīt?

Nakti Pāvels ilgi domāja par Kicamu ģimeni. Nejauši te iekūlies, viņš neviļus kļuva par dalībnieku ģimenes drāmā. Viņš domāja par to, kā lai palīdz mātei un meitām tikt ārā no šā jūga. Viņa paša dzīve gausināja gaitu, viņam radās savi neatrisināti jautājumi, un pašlaik grūtāk nekā jebkad bija uzņemties izšķirošu rīcību.

Izeja bija viena: saskaldīt ģimeni—mātei un meitām uz visiem laikiem aiziet no vecā. Taču tas nebija tik vienkārši. Viņš nevarēja noņemties ar šo ģimenes revolūciju, pēc dažām dienām viņam jābrauc projām, un iespējams, ka viņš šos ļaudis nekad vairs nesatiks. Varbūt pamest visu ritam savu ierasto gaitu un nevandīt augšā putekļus šai zemajā un saspiestajā mājā. Taču pretīgais veča tēls nelika viņu mierā. Pāvels izdomāja vairākus plānus, bet visi tie likās nereāli.

Nākamā diena bija svētdiena, un, kad Korčagins atgriezās no pilsētas, viņš mājās sastapa tikai Taju. Pārējie bija aizgājuši pie radiem viesos.

Pāvels iegāja Tajās istabā un noguris apsēdās uz krēsla.

—    Kāpēc tu nekur neej pastaigāties, izklaidēties? — viņš tai apjautājās.

—     Man negribas nekur iet, — viņa klusu atteica.

Viņš atcerējās savus nakts plānus un nolēma tos pārbaudīt.

Aizgūtnēm, lai neviens neaizkavētu, viņš sāka bez aplinkiem:

—     Paklau, Taja, teiksim viens otram «tu» — kam mums tādas ķīniešu ceremonijas? Es drīz braukšu projām. Man gadījies ar jums satikties nelāgā reizē, kad pats esmu ķezā, citādi mēs te visu būtu pārgrozījuši. Ja tas būtu noticis pirms gada, mēs no šejienes aizbrauktu visi reizē. Tādām rokām kā Ļoļas un tavējās darbs atrastos. Ar veco ir jāizbeidz, to saaģitēt nevar. Bet patlaban tas nav iespējams. Es pats vēl nezinu, kas būs ar mani, un tāpēc esmu, tā sakot, atbruņots. Ko tad tagad lai darām? Es raudzīšu tikt atpakaļ darbā. Ārsti tur sarakstījuši velns zina ko, un biedri liek man ārstēties līdz bezgalībai. Nu, to mēs tur pagrozīsim. . . Es sarakstīšos ar savu māmuļu, un tad redzēsim, kā šo jezgu izbeigt. Tā es jūs tomēr neatstāšu. Tikai, lūk, ko, Tajuša: jūsu dzīve un it īpaši tavējā būs jāapgriež otrādi. Vai tev ir spēks un vēlēšanās to darīt?

Taja pacēla noliekto galvu un klusu atbildēja:

—    Vēlēšanās man ir, bet spēka — es nezinu.

Korčagiņs saprata šo svārstīgo atbildi.

—    Nekas, Tajušal Ar to mēs tiksim galā, bijusi tikai vēlēšanās. Bet saki man — vai tu esi ļoti pieķērusies ģimenei?

Jautājuma pārsteigta, Taja vilcinājās ar atbildi.

—     Mātes man ļoti žēl, — viņa pēdīgi izdabūja. — Tēvs visu mūžu viņu spīdzinājis, tagad 2orka izsūc no viņas pēdējo, un man viņas ļoti Ml . . . kaut gan viņa mani nemīl tā kā Žorku . . .

Viņi todien daudz runāja, un īsi pirms tam, kad atnāca mājās pārējie, Pāvels pa jokam pateica:

—     Brīnums, ka vecais vēl nav tevi kādam izprecinājis.

Taja izbijusies gaiņājās ar rokām:

—     Es neprecēšos. Diezgan esmu Ļoļā atskatījusies. Neparko neprecēšos!

Pāvels pavīpsnāja.

—     Tātad stingra apņemšanās uz visu mūžu? Un, ja nu uzkuļas kāds puisis kā nagla, īsi sakot, lāga puisis, — ko tad?

—     Neprecēšos! Visi viņi labi, kamēr gar logiem staigā.

Pāvels samierinoši uzlika roku viņai uz pleca.

—     Lai nu lai! Var tīri labi nodzīvot arī bez vīra. Tikai uz zēniem tu esi par daudz pikta. Labi, ka vismaz mani neturi aizdomās par precību nolūkiem. Citādi es dabūtu piparus. — Un viņš ar savu vēso plaukstu draudzīgi noglauda samulsušās meitenes roku.

—     Tādi kā tu meklē sev citādas sievas. Kam mēs tiem vajadzīgas? — viņa klusu noteica.

Pēc dažām dienām vilciens aizveda Korčaginu uz Harkovu. Uz staciju viņu pavadīja Taja, Ļoļa un Albina ar savu māsu Rozu. Atvadoties Albina prasīja no viņa solījumu, ka nepametīs jauniešus, palīdzēs tiem izkļūt no bedres. No viņa atvadījās kā no savējā, un Tajai acīs bija asaras. Vēl ilgi viņš pa logu redzēja balto mutautiņu Ļoļas rokās un Tajas svītroto blūzīti.

Harkovā viņš apmetās pie sava drauga Petjas Novikova, negribēdams traucēt Doru. Atpūtās un brauca uz CK. Sagaidīja Akimu un, kad viņi palika divatā, palūdza tūliņ sūtīt viņu darbā. Akims noraidot papurināja galvu. v

— To nevar, Pāvel! Mums ir ārstu komisijas un partijas CK lēmums, kurā rakstīts: «Sakarā ar smago veselības stāvokli nosūtīt uz neiropato- loģijas institūtu ārstēties, nepieļaujot atgriezties darbā.»

—    Daudz ko viņi saraksta, Akim! Es tevi lūdzu — dod man iespēju strādāt! Šī mētāšanās pa klīnikām neko nelīdz.

Akims atteica.

—     Mēs nevaram pārkāpt lēmumu. Saproti taču, Pavluša, tev pašam tā būs labāk.

Taču Korčagins tik dedzīgi uzstāja, ka Akims nevarēja noturēties un pēdīgi padevās.

Otrā dienā Pāvels jau strādāja CK sekretariāta slepenajā daļā. Viņam likās, ka vajag tikai sākt strādāt un zaudētie spēki atgriezīsies. Taču jau no pirmās dienas viņš redzēja, ka maldījies. Viņš nosēdēja savā nodaļā bez pārtraukuma astoņas stundas neēdis, jo izrādījās, ka nokāpt no trešā stāva uz tuvējo ēdnīcu brokastot un pusdienot nav viņam pa spēkam: pamira drīz roka, drīz kāja. Lāgiem viss ķermenis zaudēja spēju kustēties, viņam sakāpa temperatūra. Kad vajadzēja braukt uz darbu, viņam pēkšņi aptrūka spēka piecelties no gultas. Kamēr tas pārgāja, viņš ar izmisumu pārliecinājās, ka nokavējis jau veselu stundu. Galu galā viņam par kavējumiem aizrādīja, un viņš saprata, ka sākas visbriesmīgākais viņa dzīvē, — viņš iziet no ierindas.

Akims vēl divreiz viņam palīdzēja — pārcēla citā darbā, taču notika neatvairāmais: otrā mēnesī Pāvels nolikās gultā. Tad viņš atcerējās Bažanovas atvadu vārdus un uzrakstīja viņai vēstuli. Viņa atbrauca tanī pašā dienā, un no viņas Pāvels uzzināja pašu galveno — ka viņam nav obligāti jāiet slimnīcā.

—    Tātad stāvoklis ir tik labs, ka pat ārstēties nav vērts, — viņš mēģināja jokot, taču'joks neizdevās.

Daudzmaz atguvis spēkus, Pāvels atkal ieradās Centrālajā Komitejā. Šoreiz Akims bija nepielūdzams. Uz viņa kategorisko ieteikumu iet slimnīcā Korčagins dobji atbildēja:

—    Nekur es neiešu. Tas ir velti. Dabūju zināt no autoritatīviem avotiem. Man atliek tikai viens — saņemt pensiju un iesniegt atlūgumos. Taču tā tas nebūs. No darba jūs mani neatrausiet. Man ir tikai divdesmit četri gadi, un es nevaru nīkt visu mūžu ar darba invalīda grāmatiņu, mētāties pa slimnīcām, zinādams, ka tas neko nelīdz. Jums jādod man darbs, kas atbilst maniem spēkiem. Es varu strādāt mājās vai arī dzīvot kaut kur iestādē . . . tikai ne par rakstvedi, kas numurē i/sūtāmos rakstus. Darbam jābūt tādam, kas dod kaut ko manai sirdij, Im es nejustos pie malas nostumts.

Pāvela balss skanēja aizvien satrauktāk un skaļāk.

Akims saprata, kādas jūtas saviļņo vēl nesen tik uguns pilno jaunekli. Viņš saprata Pāvela traģēdiju, zināja, ka Korčaginam, kas savu l»o dzīvi atdevis partijai, atrautība no cīņas un aiziešana dziļā aizmugurē ikiet šausmīga, un viņš nolēma darīt visu, kas viņa spēkos.

—     Labi, Pāvel, neuztraucies. Rīt mums sekretariāta sēde. Es ierosināšu jautājumu par tevi. Apsolu, ka darīšu visu.

Korčagins ar pūlēm piecēlās un sniedza viņam roku.

—    Vai tiešām tu vari domāt, Akim, ka dzīve iedzīs mani kaktā un iimals miltos? Kamēr man šeit pukst sirds, — viņš ar spēku pievilka Akima nīku sev pie krūtīm, un Akims skaidri sajuta dobjus, ātrus pukstus, — kamēr vien pukst, no partijas mani neatraus. Vienīgi nāve izsitīs mani no ierindas. Iegaumē to, brāl.

Akims klusēja. Viņš zināja, ka tā nebija skaļa frāze, bet smagi ievainota cīnītāja kliedziens. Viņš saprata, ka tādi cilvēki citādi runāt un just nevar.

Pēc divām dienām Akims paziņoja Pāvelam, ka viņam dota iespēja dabūt atbildīgu darbu partijas centrālā orgāna redakcijā, taču vispirms nepieciešams pārbaudīt, vai viņš var strādāt literārā frontē. Redakcijas kolēģija Pāvelu saņēma laipni. Redaktora vietniece, veca pagrīdniece, Ukrainas CK prezidija locekle, uzdeva viņam dažus jautājumus:

—     Jūsu izglītība, biedri?

—     Trīs gadi pamatskolā.

—     Partijas politiskajās skolās neesat bijis?

—     Nē.

—     Nu nekas, gadās jau, ka arī bez tā izkūņojas labs žurnālists. Par jums runāja biedrs Akims. Mēs varam jums dot darbu ne katrā ziņā šeit, bet mājās un vispār sagādāt jums piemērotus apstākļus. Bet šim darbam tomēr nepieciešamas plašas zināšanas. Sevišķi literatūrā un valodā.

Tas viss pareģoja Pāvelam neveiksmi. Pusstundu ilgā sarunā noskaidrojās, ka viņam trūkst nepieciešamo zināšanu, un viņa uzrakstītajā sacerējumā sieviete pasvītroja ar sarkanu zīmuli vairāk par trim desmitiem stila nepareizību un prāvu skaitu ortogrāfijas kļūdu.

—     Biedri Korčagin! Jums ir lielas dotības. Nopietni strādājot, jūs turpmāk varat kļūt par literāru darbinieku, taču patlaban vēl jūs rakstāt nemākulīgi. No raksta redzams, ka jūs neprotat krievu valodu. Tas nav nekāds brīnums, jo jums nav bijis laika mācīties. Jūs nodarbināt mēs diemžēl nevaram. Taču es vēlreiz atkārtoju: jums ir lielas dotības. Ja jūsu rakstu apstrādātu, nemainot saturu, tas būtu lielisks. Bet mums vajadzīgi cilvēki, kas prot apstrādāt citu rakstus.

Korčagins piecēlās, atbalstīdamies uz nūjas. Labā uzacs krampjaini raustījās.

—    Nu, ko tur, esmu ar jums vienis prātis. Kas nu es par literātu? Es biju labs kurinātājs, nebiju arī slikts montieris. Pratu labi jāt, uzmudināt komjauniešus, taču jūsu frontē neesmu piemērots cīnītājs.

Atvadījās un izgāja.

Gaiteņa pagriezienā tikko nepakrita. Viņu satvēra kāda sieviete ar portfeli.

—     Kas jums notika, biedri? Jūs esat gluži bāls!

Korčagins dažas sekundes atguvās. Tad lēnām pastūma nost sievieti un gāja, uz nūjas atspiezdamies.

Kopš šās dienas Korčagina dzīve slīdēja lejup. Par darbu nevarēja būt ne runas. Aizvien biežāk viņš augas dienas pavadīja gultā. CK atbrīvoja viņu no darba un lūdza Galveno sociālās nodrošināšanas pārvaldi piešķirt viņam pensiju. Pensiju viņam piešķīra un reizē izsniedza darba invalīda grāmatiņu. CK izsniedza viņam naudu un personas dokumentus ar tiesību izbraukt, kurp vien viņš vēlas. Pienāca vēstule no Martas. Viņa aicināja to pie sevis paciemoties un atpūsties. Pāvels arī tā jau bija domājis braukt uz Maskavu neskaidrā cerībā atrast laimi Vissavienības Centrālajā Komitejā, proti, dabūt darbu, kur nevajadzētu kustēties. Taču arī Maskavā viņam ieteica ārstēties, apsolīja ievietot viņu labā slimnīcā. No tā viņš atteicās.

Nemanot aizritēja deviņpadsmit dienas, ko viņš nodzīvoja Martas un viņas draudzenes Nadjas Pētersones dzīvoklī. Augām dienām viņš palika viens. Marta un Nadja aizgāja no rīta un pārnāca vakarā. Pāvels lasīja vienā lasīšanā — Martai bija daudz grāmatu; pa vakariem ieskrēja draudzenes un viens otrs no draugiem.

No ostas pilsētas nāca vēstules. Kicamu ģimene aicināja viņu pie sevis. Iiilve sējās grodā mezglā. Tur gaidīja viņa palīdzību.

Kādu rītu Korčagina vairs nebija klusajā dzīvoklī Gusjatņiku šķērsielā. Vilciens trauca viņu uz dienvidiem, uz jūru, vezdams projām no drēgnā, Imlainā rudens uz siltajiem Dienvidkrimas krastiem. Viņš vēroja, kā slīd l|iu logu telefona stabi. Uzacis bija cieši savilktas, un tumšajās acīs slēpās iplts.

ASTOTĀ NODAĻA

Lejā gar juceklīgi sagāzto akmeņu blāķiem skalojas jūra. Seju glauž sausais «jūrnieks», atlidojis šurp no tālās Turcijas. Lauztā lokā iespiedusies krastā osta, ko no jūras nožogo dzelzsbetona mols. Pie jūras aprāvusi kraujo stāvumu kalna pāreja. Un tālu augšā, kalnos, uzrāpušies baltie, rotaļīgie pilsētas nomaļu namiņi.

Vecajā ārpilsētas parkā klusums. Ar zāli aizauguši sen netīrīti celiņi, un uz tiem lēnām birst dzeltenās, rudens nokostās kļavu lapas.

Korčaginu no pilsētas šurp atveda vecs važonis, persietis, un, palīdzēdams dīvainajam braucējam izkāpt, nenocietās — izteicās:

—    Kam brauci? Jaunkundze te nava, teātris nava. Viena šakāls staigāt … Ko darīt būsi, manam nesaprotat Brauci atpakaļa, kungs biedral

Korčagins samaksāja, un vecais aizbrauca.

Parkā neviena cilvēka. Pāvels atrada solu kraujas galā virs jūras, apsēdās, ļaudams seju ne visai karstās saules stariem.

šurp, šajā klusumā, viņš bija atbraucis, lai te pārdomātu, kā iegrozās dzīve un ko ar šo dzīvi darīt. Laiks bija rezumēt un izlemt.

Ar viņa otrreizējo atbraukšanu attiecības Kicamu ģimenē saasinājās uz pēdīgo postu. Vecais, uzzinājis par viņa ierašanos, pārskaitās un sacēla mājās neiedomājamu traci. Pats par sevi saprotams, ka pretestības vadīšana uzgula Korčagina pleciem. Vecais negaidot sastapa enerģisku sievas un meitu pretsparu, un jau pirmajā dienā pēc Korčagina otrreizējās atbraukšanas māja sašķēlās divās naidīgās daļās, kas viena otru neieredzēja ne acu galā.

Durvis uz veču pusi aiznagloja, un vienu no sānistabiņām izīrēja Korčaginam. Naudu par dzīvokli vecais saņēma uz priekšu un drīz it kā apmierinājās ar to, ka meitas, no viņa atšķēlušās, neprasīs līdzekļus dzīvei.

Albina aiz diplomātiskiem apsvērumiem palika dzīvot veča pusē. Pie jaunajiem vecais nemēdza iegriezties, nevēlēdamies satikties ar nīstamo cilvēku, toties pagalmā tosa kā lokomotīve, rādīdams, ka viņš šeit ir saimnieks.

Pirms darba kooperatīvā vecais bija piekopis divus amatus—kurpnieka un namdara — un pa vaļas brīžiem piepelnījās, ierīkojis darbnīcu šķūnī. Drīz vien, lai sariebtu īrniekam, viņš savu darbgaldu pārnesa taisni pie viņa loga. Nikni dauzīdams naglas, priecājās. Viņš labi zināja, ka traucē Korčaginam lasīt.

—    Pagaidi vien, gan es tevi no šejienes izsvēpēšu … — viņš klusībā šņāca.

Tālē, gandrīz pie paša apvāršņa, kā melns mākulītis vijās dūmainās tvaikoņa pēdas. Kaiju bars spalgi klaigāja, mezdamies jūrā.

Korčagins apņēma galvu ar rokām un nogrima smagās domās. Viņam gar acīm aizslīdēja visa viņa dzīve no bērnības līdz pēdējām dienām. Vai labi vai slikti viņš nodzīvojis savus divdesmit četrus gadus? Pārcilādams atmiņā gadu pēc gada, viņš pārbaudīja visu savu dzīvi kā taisnīgs tiesnesis un ar dziļu gandarījumu nolēma, ka dzīve nodzīvota ne visai slikti. Taču sava tiesa bija arī kļūdu, kas gadījušās jaunības muļķības, bet visbiežāk gan nezināšanas dēļ. Tomēr pats galvenais — viņš nebija karstās dienas nogulējis, bija atradis savu vietu niknajā cīņā par varu, un kvēli sārtajā revolūcijas karogā ir dažas lāses arī viņa asiņu.

No ierindas viņš neizgāja, līdz spēki bija galīgi izsīkuši. Patlaban, iedragāts, viņš vairs nespēja turēties frontē un viņam atlicis tikai viens — aizmugures lazaretes. Viņš atcerējās, kad lavīnas vēlās Varšavas pievārtē, lode nopļāva cīnītāju. Un cīnītājs nogāzās zemē, zirgam zem kājām. Biedri uz ātru roku pārsēja ievainoto, nodeva to sanitāriem un traucās tālāk — panākt ienaidnieku. Pazaudējis cīnītāju, eskadrons neapturēja skrējienu. Cīņā par dižo mērķi tā ir bijis un tā jābūt. Tiesa, bija arī izņēmumi. Viņš ir redzējis arī ložmetējniekus bez kājām — tačankās, tie bija ienaidniekam bīstami cilvēki, viņu ložmetēji sēja nāvi un iznīcību. Ar dzelžainu izturētību un trāpīgu aci tie kļuva par pulka lepnumu. Taču tādi bija retums.

Kā tad lai viņš rīkojas ar sevi tagad, pēc sakāves, kad nav cerības atgriezties ierindā? Vitiš taču bija izdabūjis no Bažanovas atzīšanos, ka nākamībā viņu sagaida vēl kas briesmīgāks. Ko tad darīt? Kā draudošs melns bezdibenis viņa priekšā pavērās šis neatrisinātais jautājums.

Kālab vēl dzīvot, ja viņš jau zaudējis pašu dārgāko — spēju cīnīties? Ar ko attaisnot savu dzīvi šodien un bezprieka rītdienā? Ar ko to piepildīt? Tikai ēst, dzert un elpot? Nevarīgi noskatīties, kā biedri ar cīņām virzīsies uz priekšu? Kļūt kaujas vienībai par nastu? Vai varbūt norakstīt zaudējumos nodevīgo miesas graustu? Lodi sirdī — un beigas! Esi pratis tīri labi dzīvot, proti arī laikā beigt. Kas var pārmest cīnītājam, ja tas nevēlas paildzināt agoniju?

Viņa roka sataustīja kabatā plakano brauniņu, pirksti ierastā kustībā satvēra spalu. Viņš gausi izvilka revolveri.

—     Kas gan būtu domājis, ka tu piedzīvosi šādu dienu?

Stobrs nicīgi paraudzījās viņam acī. Pāvels nolika revolveri uz ceļiem un nikni izlamājās.

—     Tas viss, brālīt, ir tāds papīra varonīgums! Galu padarīt pratīs Litrs muļķis jebkurā laikā. Tā ir pati gļēvākā un vieglākā izeja. Grūti <liīvot—šaujies nost! Bet vai tu esi pamēģinājis šo dzīvi uzveikt? Vai • ii darījis visu, lai izrautos no dzelzs loka? Un vai tu esi aizmirsis, kā pie Volīnijas Novogradas septiņpadsmit reizes gājāt triecienuzbrukumā un beidzot tomēr ieņēmāt, par spīti visam? Liec nost revolveri un nekad nevienam par to nestāsti! Proti dzīvot arī tad, kad dzīve kļūst nepanesama! Padari to derīgu!

Viņš piecēlās un devās uz ceļu. Garāmbraucējs kalnietis pa ceļam mzveda viņu savā arbā līdz pilsētai. Tur kādā ielu krustojumā viņš nopirka vietējo avīzi. Tanī bija ziņots par pilsētas partijas kolektīva sanāksmi Demjana Bednija klubā. Mājās Pāvels atgriezās vēlu naktī. Aktīvā viņš, pats to nezinādams, bija teicis savu pēdējo runu lielā sanāksmē.

Taja negulēja. Viņu bija pārņēmis nemiers, ka Korčagins tik ilgi paliek projām no mājām. Kas ar viņu noticis? Kur viņš ir? Šodien tā bija saskatījusi kaut ko saltu un cietu viņa acīs, kas agrāk vienmēr bija dzīvas. Viņš maz stāstīja par sevi, taču Taja juta, ka viņš pārdzīvo kādu nelaimi.

Pulkstenis mātes pusē nosita divi, kad noklaudzēja vārtiņi un viņa, uzmetusi jaciņu, gāja atvērt durvis. Ļoļa gulēja savā istabā, pa miegam kaut ko ņurdēdama.

—     Es jau sāku tevis dēļ baiļoties, — priecādamās, ka viņš atkal mājās, Taja pačukstēja, kad Korčagins ienāca priekšnamā.

—     Nekas man nenotiks līdz pašai nāvei, Tajuša. Ko, vai Ļoļa guļ? Bet zini, man nemaz nenāk miegs. Es tev gribu kaut ko pastāstīt par iodienu. Ieiesim tavā istabiņā, citādi mēs uzmodināsim Ļoļu, — viņš tāpat čukstus atbildēja.

Taja vilcinājās. Kā nu tā, viņa nakti ies ar to runāties? Un, ja to dabūs zināt māmuļa, ko tā par viņu var nodomāt? Taču viņam to nevar teikt, viņš apvainosies. Un ko viņš tai grib sacīt? Par to domādama, viņa jau gāja uz savu istabu.

—     Redzi, Taja, — Pāvels iesāka klusinātā balsī, kad viņi apsēdās tumšajā istabā, viens otram pretim tik tuvu, ka tā juta viņa elpu. — Dzīve iegriežas tā, ka man šķiet pat mazliet ērmoti. Visas šīs dienas man klājās ne visai labi. Man nebija skaidrs, kā tālāk dzīvot pasaulē. Nekad vēl manā mūžā nav bijis tādas tumsas kā šinīs dienās. Taču šodien es sasaucu «politbiroja» sēdi un pieņēmu milzīgi svarīgu lēmumu. Nebrīnies, ka es tev to uzticu.

Viņš tai pastāstīja par visu pēdējos mēnešos pārdzīvoto un daudz ko no tā, ko bija pārdomājis ārpilsētas parkā.

—    Tāds ir stāvoklis. Runāšu par galveno. Jezga ģimenē tikai sākas. No šejienes ir jātiek laukā, svaigā gaisā, tālāk no šā perēkļa. Dzīve jāsāk no jauna. Ja jau nu es šai kautiņā esmu iejaukts, tad novedīsim to līdz galam. Ir tev, ir man personiskā dzīve patlaban ir bez prieka. Esmu nolēmis to sadedzināt. Vai tu saproti, ko tas nozīmē? Vai kļūsi mana draudzene, mana sieva?

Taja līdz šim klausījās ar dziļu saviļņojumu. Pie pēdējiem vārdiem viņa nodrebēja aiz pārsteiguma.

—     Es neprasu tev atbildi šodien, Taja. Padomā nopietni par to visu. Tev šķiet nesaprotami, ka bez jebkādas lakstošanās tūdaļ runā tādas lietas-. Visa tā tukšo salmu kulšana nevienam nav vajadzīga. Es sniedzu tev roku, meitēn, te tā ir. Ja tu šoreiz noticēsi, tu nepievilsies. Manī ir daudz kā tāda, kas vajadzīgs tev—un otrādi. Esmu jau izlēmis: mēs noslēdzam savienību līdz tam laikam, kamēr tu izaugsi par īstu mūsējo cilvēku, un par to es gādāšu, citādi jau es nebūtu ne plika graša vērts. Līdz tam mūsu savienībai jāpaliek spēkā. Bet, kad būsi izaugusi, esi brīva no visām saistībām. Kas zina, var notikt tā, ka es fiziski kļūstu par pilnīgu graustu, tad iegaumē, ka arī tādā gadījumā es tavu dzīvi nesaistīšu.

Kādu brīdi klusējis, viņš silti un sirsnīgi turpināja:

—     Bet šobrīd es tev piedāvāju draudzību un mīlu.

Viņš neizlaida meitenes pirkstus no savas rokas un bija tik mierīgs, it kā tā viņam jau būtu devusi savu piekrišanu.

—     Bet vai tu mani neatstāsi?

—    Vārdi, Taja, nav pierādījums. Tev atliek tikai viens: ticēt, ka tādi kā es savus draugus nenodod . . . kaut tikai tie nenodotu mani, — viņš rūgti piebilda.

—     Es tev šodien nekā neteikšu, tas viss ir tik negaidīti, — viņa atbildēja.

Korčagins piecēlās.

—     Ej gulēt, Taja, drīz ausīs gaisma.

Un aizgāja uz savu istabu. Neizģērbies apgūlās un, līdzko galva pie- ikārās spilvenam, aizmiga.

Korčagina istabā uz galda pie loga no partijas bibliotēkas atnesto (jrāmatu kaudzes, avīžu blāķis, vairāki pierakstīti bloknoti. Saimnieka gulta, divi krēsli un uz durvīm, kas ved Tajas istabā, milzīgi liela Ķīnas karte, nospraudīta ar melniem un sarkaniem karodziņiem. Partijas komitejā Korčagins bija vienojies, ka viņu apgādās ar literatūru no partijas kabineta, turklāt bija apsolīts norīkot viņam par grāmatu šefu pilsētas vislielākās bibliotēkas — ostas bibliotēkas — pārzini. Drīz viņš no turienes i.ika saņemt grāmatas veseliem saiņiem. Ļoļa ar izbrīnu vēroja, kā viņš no agra rīta, ar nelieliem pārtraukumiem brokastu un pusdienu laikā, lasīja un pierakstīja līdz pat vakaram, ko tie mēdza trijatā pavadīt viņas istabā. Korčagins pārstāstīja māsām izlasīto.

Vēlu pēc pusnakts vecais, pagalmā izgājis, allaž redzēja gaišu svītru starp nelūgtā īrnieka istabas logu aizvirtņiem. Klusu uz pirkstgaliem viņš zagās pie loga un pa spraudziņu vēroja pār galdu noliekto galvu.

«Cilvēki guļ, bet šis dedzina gaismu cauru nakti. Staigā pa māju kā saimnieks. Skuķi sākuši rādīt zobus,» vecais nīgri domāja un gāja projām.

Pirmo reizi pa astoņiem gadiem Korčaginam bija tik daudz brīva laika un neviena pienākuma. Un viņš lasīja ar jauniesvaidītā alkatīgo kāri. Viņš nosēdēja pie darba pa astoņpadsmit stundām dienā. Nezin kā tas būtu atsaucies uz viņa veselību, ja reiz Taja neizmestu dažus vārdus:

—     Es pārvilku kumodi uz citu vietu, durvis uz tavu istabu tagad var atvērt. Ja tev vajadzēs ar mani ko parunāt, vari ienākt taisni, neiegriežoties pie Ļoļas.

Pāvels pietvīka. Taja priecīgi pasmaidīja — savienība bija noslēgta.

Vecais pusnakts stundās vairs neredzēja gaismas svītru stūra logā, bet māte sāka ievērot Tajas acīs vāji slēptu prieku. Tikko manāmas tumsas vīlītes iegūlušās zem iekšējā ugunī mirdzošajām acīm, tās ir bezmiega nakšu atēnas. Mazajā dzīvoklītī biežāk sāka skanēt ģitāra un Tajas dziesmas.

Viņā pamodusies sieviete cieta no tā, ka viņas mīla bija it kā zagta. Viņa sarāvās no katra troksnīša, ik brīdi šķita dzirdam mātes soļus. Mocījās ar domām, ko gan atbildēs, ja viņai jautās, kāpēc pa naktīm sākusi aizmest krampīti savas istabas durvīm. Korčagins to redzēja un maigi viņu mierināja:

—    Ko tu baidies? Ja labi apsver, mēs taču esam šeit saimnieki. Guli mierīgi! Mūsu dzīvē svešiem ienākt aizliegts.

Viņa piekļāva vaigu Pāvelam pie krūtīm un, apskāvusi mīļoto, nomierinājusies iemiga. Viņš ilgi klausījās tās elpā un nekustējās, baidīdamies iztraucēt tās mierīgo miegu; viņu pārņēma dziļš maigums pret šo meiteni, kas viņam bija uzticējusi savu dzīvi.

Nedziestošās uguns cēloni Tajas acīs pirmā uzzināja māsa, un kopš tās dienas starp māsām iezagās svešības ēna. Uzzināja arī māte. Drīzāk gan — nojauta. Kļuva vērīga. To viņa no Korčagina nebija gaidījusi.

—    Viņi ar Tajušu nesader, — māte reiz ieminējās Ļoļai. — Kas gan no tā iznāks?

Viņu kremta nemierīgas domas, taču parunāt ar Korčaginu nevarēja saņemties.

Pie Korčagina sāka pulcēties jaunieši. Pašauri reizēm kļuva mazajā istabiņā. It kā bišu spieta dūkoņa aizskanēja līdz vecajam. Dažu labu reizi visi kopā dziedāja:

Nemierīga mūsu jūra, Dienu, nakti bango tā . . . — un Pāvela iemīļoto *

Mirkst asru plūdos zeme plašā . . .

Bija sanācis strādājošā partijas aktīva pulciņš, ko partijas komiteja uzticējusi Pāvelam pēc viņa vēstules ar pieprasījumu dot viņam propagandista darbu. Tā ritēja Pāvela dienas.

Korčagins atkal tvēra stūri abām rokām un dzīvi, kas bija metusi dažus asus līkločus, grieza pretim jaunam mērķim. Tas bija sapnis — mācoties un apgūstot literatūru, atkal atgriezties ierindā.

Taču dzīve krāva ceļā šķēršļus citu pēc cita, un viņš tos saņēma ar bažām — kādā mērā gan tie aizkavēs viņa virzīšanos uz mērķi?

Negaidot no Maskavas ieradās neveiksmīgais students 2oržs ar sievu. Apmetās pie sievastēva, zvērināta advokāta, un no turienes nāca pie mātes izspiest naudu.

2orža atbraukšana ievērojami pasliktināja ģimenes iekšējās attiecības. loržs, daudz nedomādams, pārgāja tēva pusē un kopā ar padomju inkārtai naidīgi noskaņoto sievas ģimeni sāka intriģēt, pūlēdamies, lai tur v.ii kas, izdabūt Korčaginu no mājas un atraut no viņa Taju.

Divas nedēļas pēc Zorža atbraukšanas Ļoļa sadabūja darbu kādā no tuvākajiem rajoniem. Viņa aizbrauca turp kopā ar māti un dēlu, bet

Korčagins ar Taju pārcēlās uz tālu piejūras pilsētiņu.

Artjoms reti saņēma no brāļa vēstules, taču tais dienās, kad uz sava i|.ilda pilsēt'as padomē atrada pelēko aploksni ar pazīstamo stūraino rokrakstu, viņš zaudēja parasto mieru. Arī patlaban, uzplēsdams aploksni, viņš ar slēptu maigumu nodomāja:

«Eh, Pavluša, Pavluša! Būtu mēs dzīvojuši tuvāk kopā, kā man, puis, noderētu tavi padomi.»

«Arfjom, gribu tev pastāstīt par pārdzīvoto. Tādas vēstules es, šķiet, nevienam citam nerakstu kā vien tev. Tu mani pazīsti un sapratīsi katru vārdu. Dzīve joprojām mani māc — cīnos par veselību.

Saņēmu triecienu pēc trieciena. Tikko pagūstu uzķepuroties kājās pēc viena, kad uzbrūk jauns, nežēlīgāks par pirmo. Visbriesmīgākais ir tas, kti man nav spēka pretoties. Atsacījās klausīt kreisā roka. Tas bija grūti, bet tūliņ pēc rokas kļuva neuzticīgas arī kājas, un es, jau tā tikai ar mokām kustējies pa istabu, šobrīd ar pūlēm tieku no gultas līdz galdam. Un tas droši vien vēl nav viss. Ko nesīs rītdiena — nav zināms.

No mājām es vairs neizeju un pa logu vēroju tikai mazu strēlīti jūras. Vai var būt vēl drausmīgāka traģēdija par to, ka vienā cilvēkā ir savieno ts nodevīgs ķermenis, kas atsakās klausīt, un boļševika sirds, viņa <jriba, kas neatvairāmi velk pie darba, pie jums, aktīvajā armijā, kura uzbrūk visā frontē, turp, kur raisās dzelzs triecienlavīna?

Es vēl ticu, ka atgriezīšos ierindā, ka uzbrucēju kolonnās parādīsies arī mans durklis. Es nevaru neticēt, man nav uz to tiesību. Desmit gadus partija un komjaunatne manī audzinājusi pretošanās mākslu, un uz mani attiecas vadoņa vārdi: «Nav tādu cietokšņu, ko boļševiki nevarētu ieņemt.»

Mana dzīve tagad ir mācīšanās. Grāmatas, grāmatas un vēlreiz grāmatas. Ir paveikts daudz, Artjom. Esmu izstudējis visu daiļliteratūras klasiku. Pabeidzu un nodevu pirmā kursa darbus komunistiskās universitātes neklātienē. Vakaros — partijas jauniešu pulciņš, šie biedri palīdz uzturēt sakarus ar praktisko organizācijas darbu. Tad vēl Tajuša, viņas izaugsme un virzīšanās uz priekšu, nu, arī mīlestība, manas draudzenītes maigie glāsti. Dzīvojam saderīgi. Saimniecība mums vienkārša un nesarežģīta: trīsdesmit divi rubļi manas pensijas un Tajas darba alga. Uz partiju Taja iet pa manu ceļu: strādāja par mājkalpotāju, pašlaik mazgā traukus ēdnīcā (rūpniecības šai pilsētiņā nav).

Nesen Taja ar lepnumu rādīja man pirmo sieviešu nodaļas delegātes kartīti. Viņai tas nav vienkārši kartona gabaliņš. Es vēroju viņā dzimstam jaunu cilvēku un cik spēdams palīdzu šai dzimšanai. Nāks laiks, un liela rūpnīca, darba kolektīvs pabeigs viņas veidošanu. Kamēr mēs esam šeit, viņa iet pa vienīgo iespējamo ceļu.

Divreiz atbrauca Tajas māte. Māte, pašai nemanot, velk Taju atpakaļ dzīvē, kas sastāv no sīkumiem, nogrimusi šaurā personiskumā, individuālā norobeiotībā. Centos Albinu pārliecināt, ka viņas dienu tumsai nevajadzētu kā ēnai gulties pār meitas ceļu. Taču tas viss bija velti. Jūtu, ka māte kādreiz nostāsies meitai ceļā uz jaunu dzīvi un ka no cīņas ar vinu izvairīties nevarēs.

Spiežu roku. Tavs Pāvels.»

Piektā sanatorija Vecajā Macestā. Trīsstāvu mūra ēka uz klintī izcirsta laukuma. Apkārt mežs, līču loču vijas lejup piebraucamais ceļš. Istabu logi vaļā, vējiņš nes no lejas sēravotu smaržu. Korčagins ir viens pats savā istabā. Rīt atbrauks jauni biedri, un viņam būs kaimiņš. Aiz loga atskan soļi un kāda pazīstama balss. Runā vairāki cilvēki. Bet kur gan viņš dzirdējis šo zemo oktāvu? Atmiņa sāka drudžaini darboties un no slēpta kaktiņa izvilka tur noglabātu, bet ne aizmirstu vārdu: «Ļedeņevs, Inokentijs Pavlovičs. Tas ir viņš un neviens cits.» Un, pārliecināts par to, Pāvels pasauca. Pēc brītiņa Ļedeņevs jau sēdēja pie viņa un priecīgi kratīja viņam roku.

—    Ā, dzīvs gan, vecais karabiedri? Nu, ar ko tu mani iepriecināsi? Ko, vai tu no tiesas esi sadomājis slimot? Nav labi. Mācies, ek, no manis. Man arī ārsti pareģoja aiziešanu no darba, bet es, viņiem par spīti, joprojām turos, — un Ļedeņevs labsirdīgi iesmējās.

Korčagins aiz šā smiekliņa saklausīja slēptu līdzjūtību un sarūgtinājuma pieskaņu.

Divas stundas viņi pavadīja, dzīvi sarunādamies. Ļedeņevs pastāstīja, kas jauns Maskavā. No viņa Korčagins pirmoreiz uzzināja partijas pieņemtos svarīgos lēmumus — par lauksaimniecības kolektivizāciju, par lauku pārorganizēšanu — un kāri uztvēra katru vārdu.

—    Un es jau domāju, ka tu cīnies kaut kur savā pusē, pa Ukrainu. 2ēl gan. Nu, nekas, man dažkārt ir gājis vēl ļaunāk, es jau biju galīgi nolicies guleniski, bet tagad, vai redzi, ķepurojos. Nekādi nevar, saproti, nevar patlaban dzīvot vienaldzīgi. Neizdodas. Es tā brīžam pārdomāju, piemīt tāds grēciņš: sak, vajadzētu atpūsties, vai, mazliet atvilkt •Ipu. Nav jau vairs tie gadi, pat desmit, divpadsmit darba stundu dienā pagrūti izvilkt. Nu tiklīdz tā nodomā un sāc pat jau darbus pārlūkot, lai mazliet sevi atslogotu, kad ikreiz iznāk viens un tas pats. Sāc «atslogoties» un tā iesēsties šajā atslogošanā, ka agrāk par divpadsmitiem mājās netiec. Jo spēcīgāka mašīnas gaita, jo ātrāk griežas ritentiņi, un mums — dienu no dienas gaita kļūst straujāka, un tā nu iznāk, ka mums, večiem, jādzīvo kā jaunībā.

Ļedeņevs novilka ar roku pār augsto pieri un tēvišķi silti uzaicināja:

—     Nu, tagad stāsti par sevi.

Ļedeņevs klausījās Korčagina stāstā par pārdzīvoto, un Pāvels juta viņa atzinīgo, dzīvo skatienu.

Kuplo koku ēnā terases stūrītī piemetusies grupa atpūtnieku. Pie neliela galda, cieši savilcis biezās uzacis, «Pravdu» lasīja Hrisanfs Černo- kozovs. Viņa melnais krievu krekls, vecā žokejnīca, iedegusī, kalsnā, sen neskūtā seja ar dziļi iekritušām gaiši zilām acīm — viss viņā nodod vecu ogļraci. Pirms divpadsmit gadiem šis cilvēks, aicināts vadīt novadu, bija nolicis āmuru, bet šķita, ka viņš tikko iznācis no šahtas. Tas izpaudās viņa izturēšanās un runas veidā, izpaudās pašā viņa leksikā.

Cernokozovs ir novada partijas komitejas biroja loceklis un valdības loceklis. Nikna kaite — kājas gangrēna saēda viņa spēkus. Cernokozovs nīda savu slimo kāju, kas spieda viņu nu jau gandrīz pusgadu pavadīt gultā.

Viņam iepretim, papirosu kūpinādama, sēdēja 2igireva. Aleksandrai Aleksejevnai 2igirevai ir trīsdesmit septiņi gadi, deviņpadsmit gadu viņa ir partijā. «Suročka metāliste», kā viņu sauca Pēterpils pagrīdē, būdama vēl gandrīz meitene, viņa iepazinās ar Sibīrijas trimdu.

Trešais pie galda ir Paņkovs. Noliecis skaisto galvu ar antīko profilu, viņš lasīja vācu žurnālu, lāgu lāgiem pastumdams taisnāk uz deguna milzīgās raga acenes. Nejēdzīgi šķiet, ka šis trīsdesmit gadus vecais atlēts ar pūlēm ceļ kāju, kas atsakās viņam klausīt. Mihails Vasiļjevičs Paņkovs, redaktors rakstnieks, Izglītības Tautas komisariāta darbinieks, pazīst Eiropu, prot vairākas svešvalodas. Viņa galvā glabājas ne mazums zināšanu, un pat atturīgais Cernokozovs izturas pret viņu ar cienību.

—    Vai tas ir tavs istabas biedrs? — 2igireva klusu jautāja Cerno- kozovam un pamāja ar galvu uz ratiņiem, kuros sēdēja Korčagins.

Cernokozovs pacēla acis no avīzes, viņa seja uzreiz it kā apskaidrojās.

—    Jā gan, tas ir Korčagins. Jums, Sura, vajag ar viņu iepazīties. Slimība viņam iegrūdusi sprunguļus riteņos, citādi šis puisis mums noderētu grūtākās vietās. Viņš ir no pirmās paaudzes komjauniešiem. Vārdu sakot, ja mēs puisi atbalstīsim — un to es esmu apņēmies — viņš vēl pastrādās.

Paņkovs klausījās* viņa stāstā.

—     Ar ko viņš slimo? — tikpat klusu jautāja Sura 2igireva.

—     Sekas no divdesmitā. Mugurkaulā kaut kas nav kārtībā. Es te ar ārstu runāju, baidās, saproti, ka kontūzija novedīs pie pilnīga nekustīguma. Redz, kas par trakumu!

—     Es tūliņ atvedīšu viņu šurp, — teica Sura.

Tā sākās viņu pazīšanās. Pāvels nezināja, ka 2igireva un Cernokozovs kļūs viņam tuvi cilvēki un ka smagās slimības gados, kas viņu gaidīja, tie būs viņa pirmais atbalsts.

Dzīve ritēja kā agrāk. Taja strādāja. Korčagins mācījās. Viņš vēl nebija paguvis ķerties pie darba ar pulciņu, kad klusu piezagās jauna nelaime. Paralīze ķēra kājas. Tagad viņam klausīja vairs tikai labā roka.

Viņš sakoda lūpas asinīs, kad pēc veltām pūlēm apjēdza, ka kustēties vairs nevar. Taja vīrišķīgi slēpa savu izmisumu un rūgtumu, ka nespēj viņam palīdzēt. Bet viņš, vainīgi smaidīdams, sacīja:

—    Mums, Tajuša, būs jāšķiras. Nebija taču norunāts tā izgāzties. To es, meitenīt, šodien vēl apdomāšu, kā nākas.

Viņa nejāva tam runāt. Grūti bija valdīt raudas. Raudāja elsodama, spiezdama pie krūtīm Pāvela galvu.

Artjoms, dabūjis zināt par brāļa jauno nelaimi, aizrakstīja mātei, un Marija Jakovļevna, pametusi visu, atbrauca pie viņiem. Sāka dzīvot trijatā. Vecīte ar Taju satika labi.

Korčagins turpināja mācīšanos.

Kādu vakaru puteņainā ziemas laikā Taja atnesa vēsti par savu pirmo uzvaru — pilsētas padomes locekļa kartīti. Kopš tā laika Korčagins redzēja viņu reti. No sanatorijas virtuves, kur viņa bija trauku mazgātāja, Taja devās uz sieviešu nodaļu, uz padomi un nāca mājās vēlu vakarā nogurusi, bet iespaidu pilna. Tuvojās diena, kad viņu uzņems partijas kandidātos. Viņa gatavojās tam ar lielu saviļņojumu. Bet tad uzbruka jauna nelaime. Slimība darīja savu. Neciešamas sāpes sāka svilināt Korčaginam labo aci, no tās, šķiet, aizdegās arī kreisā. Un pirmoreiz mūžā Pāvels saprata, kas tas ir — aklums, viss ap viņu ietinās tumšā plīvurā.

Ceļā bija stājies baismīgs un nepārvarams kavēklis, kas apturēja tālāko gaitu. Nebija robežu mātes un Tajas izmisumam, bet viņš saltā mierā nolēma:

«Jānogaida. Ja tiešām vairs nav iespējas virzīties uz priekšu, ja aklums nosvītrojis visu, kas darīts, lai varētu atsākt darbu, un ja atgriezties ierindā nav vairs iespējams, tad — jāizbeidz.»

Korčagins aizrakstīja draugiem. No draugiem nāca vēstules, kas mudināja būt stipram un turpināt cīņu.

Šinīs viņam tik grūtajās dienās Taja satraukta un priecīga paziņoja:

—    Pavluša, es esmu partijas kandidāte.

Un Pāvels, klausīdamies viņu stāstām, kā šūniņa uzņēmusi savās rindās jaunu biedru, atcerējās savus pirmos soļus partijā.

—    Tātad, biedrene Korčagina, mēs abi kopā tagad esam komunistu frakcija, — viņš teica, spiezdams Tajai roku.

Otrā dienā viņš uzrakstīja vēstuli rajona komitejas sekretāram, lūgdams iegriezties pie viņa. Vakarā pie mājas apstājās ar dubļiem no- šķiests automobilis, un Volmers, latvietis pusmūža gados, ar bārdu noaudzis no zoda līdz ausīm, kratīja Korčaginam roku.

—     Nu, kā klājas? Ko tad tu tik nejauki uzvedies? Celies jel, mēs tevi tūliņ sūtīsim uz laukiem, — un viņš iesmējās.

Rajona komitejas sekretārs pavadīja pie Korčagina divas stundas, aizmirsis pat, ka viņam vakarā apspriede. Latvietis staigāja pa istabu, klausīdamies Pāvela satrauktajā runā, un pēdīgi sacīja:

—    Valodas par pulciņu met pie malas. Tev vajag atpūsties un tad noskaidrot par acīm. Varbūt viss vēl nav zaudēts. Vai tev nevajadzētu aizbraukt uz Maskavu, ko? Tu padomā . . .

Korčagins viņu pārtrauca:

—    Man vajadzīgi cilvēki, biedri Volmer, dzīvi cilvēkil Vientulībā es neizturēšu. Patlaban vajadzīgi vairāk nekā jebkad. Dod man šurp jaunatni, tādu, kas pazaļāka. Ciemos tev viņi velk uz kreiso, uz komūnu — kolhozā viņiem šauri. Komjaunieši taču, ja tos nepieskata, bieži vien manās izrauties ķēdes priekšgalā. Es pats tāds biju, zinu.

Volmers apstājās.

—    No kurienes tu to uzzināji? Tikai šodien taču no rajona atveda šo jauno ziņu.

Korčagins pasmaidīja.

—    Varbūt atceries manu sievu? Vakar partijā uzņēma. Viņa stāstīja.

—    A, Korčagina, trauku mazgātāja? Tātad tā ir tava sieva? Un es nemaz nezinājul — Un, mazliet padomājis, Volmers ieplāja ar delnu sev pa pieri. — Lūk, ko mēs tev atsūtīsim — Ļevu Berseņevu. Labāka biedra nevajag. Jūs pat pēc dabas esat saderīgi. Iznāks kaut kas apmēram tāds kā divi augstfrekvences transformatori. Es, saproti, kādreiz biju montieris, no tā man šie vārdiņi, salīdzinājumi tādi. Jā, Ļevs tev arī radio sameistaros, viņš radio lietās tīrais profesors. Es, vai zini, bieži vien pie viņa līdz pulksten diviem naktī nosēžu, ar austiņām apbruņojies. Sievai pat aizdomas uzmākušās: sak, kur tu, vecais velns, esi pasācis pa naktīm apkārt dauzīties?

Korčagins smaidīdams apjautājās:

—    Kas tas Berseņevs ir?

Volmers, skraidīdams piekusis, apsēdās uz krēsla un pastāstīja:

—     Berseņevs mums ir notārs, taču viņš ir tāds pats notārs, kā es balerīna. Nesen vēl Ļevs bija liels darbinieks. Revolucionārajā kustībā piedalījies kopš divpadsmitā gada, partijā ir kopš Oktobra. Pilsoņu karā darbojies armijas mērogā — Otrā jātnieku pulka revolucionārajā tribunālā; pa Kaukāzu spaidījis baltās utis. Bijis gan Caricinā, gan Dienvidu frontē, Tālajos Austrumos vadījis republikas Augstāko kara tiesu. Bēdu izredzējis bez sava gala. Tuberkuloze nogāzusi puisi. No Tālajiem Austrumiem atkūlies šurp. Te, Kaukāzā, bijis guberņas tiesas priekšsēdētājs, novada tiesas priekšsēdētāja vietnieks. Plaušas galīgi sačākstējušas. Tagad nu atdzinuši šurp, piedraudot, ka citādi beigas. Re, no kurienes mums tāds neparasts notārs. Šis amats mierīgs, nu, dvašu velk. Te viņam paklusām iedeva šūniņu, tad ievirzīja rajona komitejā, piespieda politisko skolu, pēc tam konfliktu komisiju; viņš ir neiztrūkstošs loceklis visās atbildīgās komisijās sarežģītās un āķīgās lietās. Bez visa tā viņš vēl ir mednieks, turklāt kaislīgs radioamatieris, un, kaut gan viņam trūkst vienas plaušas, grūti ticēt, ka viņš slims. Enerģija no viņa sprēgāt sprēgā. Arī nomirs viņš droši vien kaut kur pa ceļam, skriedams no rajona komitejas uz tiesu.

Pāvels viņu pārtrauca ar skarbu jautājumu:

—    Kāpēc tad jūs viņu esat tā apkrāvuši? Viņš šeit pie jums strādā vairāk nekā agrāk.

Volmers piemiegtām acīm pašķielēja uz Korčaginu.

—    Rau, iedosim tev pulciņu vai vēl kaut ko, un Ļevs pie izdevības pateiks: «Ko jūs viņu tā apkraujat?» Bet pats saka: «Labāk nodzīvot gadu karstā darbā nekā piecus nīkt pa slimnīcām.» Cilvēkus saudzēt acīmredzot varēsim tad, kad būsim uzcēluši sociālismu.

—    Taisnība gan. Arī es balsoju par gadu dzīves pret pieciem gadiem nīkšanas, taču šeit mēs dažkārt ar noziedzīgu izšķērdību šķiežam spēkus. Un tas, kā es tagad esmu sapratis, nav tik daudz varonība, cik pašplūsma un bezatbildīgums. Tikai tagad es sāku saprast, ka man nebija nekādu tiesību tik nesaudzīgi izturēties pret savu veselību. Izrādījās, ka nekādas varonības tur nav. Varbūt es vēl dažus gadus būtu noturējies, ja nebijis šis spartiskums. Ar vārdu sakot, bērnišķīgā kreisuma slimība — tā ir viena no galvenajām briesmām manā stāvoklī.

«Paklau vien, kā runā, bet dabū tikai viņu uz kājām, un aizmirsīs visu pasaulē,» Volmers nodomāja, taču nekā neteica.

Nākošās dienas vakarā pie Pāvela atnāca Ļevs. Šķīrās viņi ap pusnakti. Ļevs aizgāja no jaunā drauga ar tādu sajūtu, it kā būtu saticis brāli, ko pirms daudziem gadiem pazaudējis.

Rītā pa jumtu kāpelēja ļaudis, nostiprināja radiomastu, bet Ļevs dzīvoklī darbojās ar montāžu, stāstīdams savas pagātnes interesantākās epizodes. Pāvels viņu neredzēja, bet no Tajas stāstījuma zināja, ka Ļevs ir gaišmatis ar gaišām acīm, slaiks, straujām kustībām, proti, taisni tāds, kādu Pāvels viņu iedomājās no pašiem pirmajiem pazīšanās mirkļiem.

Krēslai iestājoties, istabā iedegās trīs «mikro». Ļevs svinīgi pasniedza Pāvelam austiņas. Ēterā valdīja skaņu haoss. Kā putniņi čirkstēja ostas Morzes aparātiņi, kaut kur (redzams, tuvu jūrā) šaustījās tvaikoņa «dzirksteļmetis». Sajā trokšņu un skaņu jūklī variometra spolīte atrada un attrauca šurpu mierīgu un pārliecinātu balsi:

— Uzmanību, uzmanību, runā Maskava . . .

Mazais aparāts ar savu antenu uztvēra sešdesmit pasaules staciju. Dzīve, no kuras Pāvels bija atsviests, lauzās iekšā caur tērauda membrānu, un viņš juta tās vareno elpu.

Redzēdams, kā iedegas viņa acis, nogurušais Berseņevs pasmaidīja.

Lielajā mājā guļ. >aja miegā kaut ko nemierīgi čukst. Vēlu viņa pārnāk mājās, piekususi un nosalusi. Pāvels maz viņu redz. Jo dziļāk viņa ierokas darbā, jo retāki kļūst viņas brīvie vakari, un Pāvelam ienāk prātā Berseņeva vārdi:

«Ja boļševikam sieva ir partijas biedrene, viņi reti redz viens otru. Tam ir divi labumi: neapnīk viens otram un nav vaļas ķildoties!»

Ko viņš tur var iebilst? Tas jau bija gaidāms. Bija dienas, kad Taja veltīja viņam visus savus vakarus. Tolaik bija vairāk siltuma, vairāk maiguma. Taču tolaik viņa bija tikai draudzene, sieva, tagad viņa ir tā audzēkne un partijas biedrene.

Viņš saprata: jo vairāk Taja augs, jo mazāk stundu tā veltīs viņam, un atzina, ka tā tam jābūt.

Pāvels dabūja pulciņu.

Pa vakariem mājās atkal gāja trokšņaini. Stundas, ko Pāvels pavadīja ar jauniešiem, viņu uzmundrināja.

Pārējā laikā māte ar pūlēm ņēma viņam nost austiņas, lai varētu viņu paēdināt.

Radio viņam deva to, ko aklums bija atņēmis, — iespēju mācīties, un šajā tieksmē, kas nepazina šķēršļu, viņš aizmirsa nežēlīgās sāpes, kas joprojām dedzināja viņa miesu, aizmirsa sveloņu acīs un visu skarbo, pret viņu tik nemīlīgo dzīvi.

Kad antenas vilnis atnesa no Magņitostroja vēsti par varoņdarbiem, ko veica jaunieši, kas zem KJI karoga nomainīja Korčagina paaudzi, Pāvels jutās sirds dziļumos laimīgs.

Prātā nāca sniegputenis, mežonīgs kā vilceņu bars, niknais Urālu sals. Gaudo vējš, bet naktīs purgas ieputinātā otrās komjauniešu paaudzes kaujas vienība loka laternu gaismā stiklo milzu korpusu jumtus, glābjot no sniega un aukstuma pirmos pasaules kombināta cehus. Sīka tagad šķita līnijas būve mežā, kur ar sniegputeni bija cīnījusies Kijevas pirmā komjaunatnes paaudze. Izaugusi zeme, izauguši arī cilvēki.

Bet Dņepras ūdeņi rāva pušu tērauda aizsprostus un gāzās straumēm, applūdinādami mašīnas un cilvēkus. Un atkal komjaunatne grieza krūti pretim dabas spēkiem un pēc neganta divu dienu ilga cīniņa bez miega un atpūtas iedzina izlauzušos stihiju atpakaļ aiz tērauda aizsprostiem. Sai grandiozajā cīņā visiem pa priekšu gāja jaunā komjaunatnes audze. Starp nosauktajiem varoņiem Pāvels ar prieku izdzirdēja dārgo Ignata Pankratova vārdu.

DEVĪTĀ NODAĻA

Maskavā viņi vairākas dienas nodzīvoja arhīva noliktavā kādā iestādē, kuras priekšnieks palīdzēja ievietot Korčaginu speciālā klīnikā.

Tikai tagad Pāvels saprata, ka būt izturīgam ir diezgan viegli un vienkārši, ja cilvēkam spēcīgs ķermenis un jaunība, bet noturēties tagad, kad dzīve žņaudz ar dzelzs stīpu, — ir goda lieta.

Bija pagājis pusotra gada kopi laika, kad Korčagins bija piemitis arhīva noliktavā. Astoņpadsmit mēnešu neizsakāmu ciešanu.

Klīnikā profesors Averbahs Pāvelam atklāti pateica, ka atdabūt acu gaismu nav iespējams. Miglainajā nākotnē, kad būs pārgājis iekaisums, ķirurģija mēģinās operēt redzokļus. Lai apslāpētu iekaisumu, ieteica ķirurģisku iejaukšanos.

Prasīja viņa piekrišanu, un Pāvels atļāva darīt ar sevi visu, ko ārsti atzīs par vajadzīgu.

Stundās, ko viņš pavadīja uz operāciju galdiem, kad lancetes graizīja kaklu, griežot ārā vairogdziedzeri, trīs reizes viņu skāra nāves melnais spārns. Taču dzīvība Korčaginā turējās sīksti. Pēc drausmajām gaidu stundām Taja ikreiz atrada savu draugu bālu kā mironi, tomēr dzīvu un kā vienmēr mierīgu un laipnu.

— Neuztraucies, meitenīt, mani tik viegli nevar nomiegt, es vēl dzīvošu un ārdīšos, kaut vai par spīti mācīto eskulapu aritmētiskajiem aprēķiniem. Attiecībā uz manu veselību viņiem visādā ziņā taisnība, taču viņi dziļi maldās, rakstīdami dokumentu par manu simtprocentīgo darba nespēju. To mēs vēl redzēsim.

Pāvels bija stingri izraudzījies ceļu, pa kuru nolēma atgriezties jaunās dzīves cēlāju rindās.

Ziema bija galā, pavasaris vēra vaļā logus, un izmocītais Korčagins, palicis dzīvs pēc pēdējās operācijas, saprata, ka ilgāk viņš klīnikā palikt nevar. Nodzīvot tik daudz mēnešu cilvēku ciešanu apņemtam, starp nāvei nolemto kunkstiem un vaimanām bija nesalīdzināmi grūtāk nekā panest savas paša ciešanas.

Uz ieteikumu izdarīt vēl jaunu operāciju viņš atbildēja salti un

skarbi:

— Punkts. Man pietiek. Esmu zinātnes labā atdevis daļu savu asiņu, lās, kas vēl atlikušas, man vajadzīgas kam citam.

Tanī pašā dienā Pāvels uzrakstīja vēstuli Centrālajai Komitejai ar lūgumu palīdzēt viņam iekārtot dzīvi Maskavā, kur strādā viņa sieva, jo tālāki klaiņojumi būtu veltīgi. Pirmo reizi viņš lūdza no partijas palīdzību. Atbildot uz viņa vēstuli, Maskavas padome piešķīra viņam istabu. Un Pāvels atstāja klīniku ar vienu vienīgu vēlēšanos—nekad vairs turp neatgriezties.

Vienkāršā istaba klusajā Kropotkina ielas šķērsieliņā šķita greznības kalngals. Un bieži vien Pāvels, naktī atmozdamies, neticēja, ka klīnika palikusi kaut kur aiz muguras.

Taja jau bija partijas biedrene. Darbā neatlaidīga, viņa, par spīti personīgās dzīves traģēdijai, nepalika iepakaļ triecienniecēm, un kolektīvs dāvāja šai vārdos skopajai strādniecei savu uzticību: viņu ievēlēja fabrikas komitejā. Lepnums par dzīves draugu, kas bija kļuvusi par boļševiku, remdināja Pāvela grūtumu.

Viņu apmeklēja Bažanova, kas bija atbraukusi komandējumā. Runājās ilgi. Pāvels dedzīgi stāstīja par ceļu, pa kuru viņš drīz atgriezīsies cīnītāju rindās.

Bažanova pamanīja sudrabotu svītriņu Korčagina deniņos un klusu sacīja:

—    Redzu, ka ne mazums ir pārdzīvots. Jūs tomēr neesat zaudējis savu nedziestošo entuziasmu. Ko gan vēl vairāk? Tas ir labi, ka esat apņēmies sākt darbu, kuram gatavojāties piecus gadus. Taču kā jūs strādāsiet?

Pāvels mierinoši pasmaidīja.

—    Rīt man atnesīs no kartona izgrieztu transparentu. Bez tā es nevaru rakstīt. Rinda kāpj rindai virsū. Es ilgi meklēju izeju un atradu — kartonā izgrieztās iedaļas neļaus manam zīmulim iziet no taisnas rindas ietvariem. Rakstīt, neradzot uzrakstīto, ir grūti, bet nav neiespējami. Esmu par to pārliecinājies. Ļoti ilgi nekas neiznāca, bet tagad esmu sācis rakstīt gausāk, rūpīgi uzvelku katru burtu, un iznāk diezgan labi.

Pāvels sāka strādāt.

Viņš bija nodomājis uzrakstīt stāstu, kas būtu veltīts varonīgajai Kotovska divīzijai. Virsraksts radās pats no sevis:

«Vētrā dzimušie».

Kopš šās dienas visa viņa dzīve pārslēdzās uz grāmatas radīšanu. Lēnām, rindiņu pēc rindiņas radās lappuses. Viņš aizmirsa visu, atrazdamies tēlu varā un pirmoreiz pārdzīvodams radīšanas mokas, kad spilgtās, neaizmirstamās ainas, ko viņš tik skaidri sajuta, neizdevās uzdabūt uz papīra un rindas iznāca bālas, bez kvēles un kaisles.

Visu, ko viņš rakstīja, vajadzēja pašam atcerēties vārdu pa vārdam. Ja pazuda pavediens, darbs apstājās. Māte ar bailēm raudzījās uz dēla darbošanos.

Darba procesā viņam nācās pēc atmiņas lasīt veselas lappuses, reizēm pat nodaļas, un mātei brīžam likās, ka dēls sajucis prātā. Kamēr viņš rakstīja, tā neuzdrošinājās iet viņam klāt un tikai, lasīdama augšā no grīdas tur noslīdējušās lapas, bikli runāja:

— Būtu nu darījis kaut ko citu, Pavluša. Kur jele tas redzēts, rakstīt bez sava gala . . .

Viņš no sirds smējās par mātes bažām un iegalvoja vecītei, ka vēl neesot gluži «izskrējis no sliedēm».

Trīs nodaļas no iecerētās grāmatas bija pabeigtas. Pāvels tās aizsūtīja uz Odesu vecajiem kotovskiešiem novērtēšanai un drīz vien saņēma atbildi ar pozitīvām atsauksmēm, taču manuskripts atceļā bija pastā pazudis. Sešu mēnešu darbs bija aizgājis bojā. Tas viņam bija smags trieciens. Viņš rūgti nožēloja, ka aizsūtījis vienīgo eksemplāru, neatstājot sev norakstu. Viņš pastāstīja Ļedeņevam par savu zaudējumu.

—    Kāpēc tu rīkojies tik neuzmanīgi? Apmierinies, nu jau nav vairs nekādas nozīmes pukoties. Sāc no jauna!

—     Bet Inokentij Pavlovič! Nozagts sešu mēnešu darbs. Tas nozīmē katru dienu astoņas stundas sasprindzinājuma! Vai, kādi nelieši, kaut viņi trīskārt nolādēti!

Ļedeņevs raudzīja viņu nomierināt.

Vajadzēja sākt visu no jauna. Ļedeņevs sadabūja papīru. Palīdzēja uzrakstīto pārrakstīt ar mašīnu. Pēc pusotra mēneša bija atjaunota pirmā nodaļa.

Vienā dzīvoklī ar Korčaginiem dzīvoja Aļeksejevu ģimene. Vecākais dēls Aleksandrs strādāja par sekretāru kāda pilsētas rajona komjaunatnes komitejā. Viņam bija astoņpadsmit gadus veca māsa Gaļa, beigusi fabrikas apmācības skolu. Gaļa bija dzīvespriecīga meitene. Pāvels uzdeva mātei aprunāties ar Gaļu, vai tā nebūtu ar mieru palīdzēt viņam kā «sekretāre». Gaļa to uzņēmās ar mīļu prātu. Viņa ienāca smaidoša un laipna un, uzzinājusi, ka Pāvels raksta stāstu, sacīja:

—    Ar prieku jums palīdzēšu, biedri Korčagin. Tas taču ir pavisam kas cits nekā rakstīt tēvam garlaicīgus cirkulārus par tīrības uzturēšanu dzīvokļos.

Kopš šās dienas literārais darbs virzījās uz priekšu divreiz ātrāk. Mēneša laikā bija padarīts tik daudz, ka Pāvels pat pabrīnījās. Gaļa ar savu dzīvo līdzdalību un līdzjūtību sekmēja viņa darbu. Klusu švīkstēja zīmulis pa papīru, viņai rakstot, un to, kas viņai it īpaši patika, viņa mēdza pārlasīt vairāk reižu, no sirds priecādamās par sekmēm. Mājās viņa bija gandrīz vienīgais cilvēks, kas ticēja Pāvela darbam, pārējiem likās, ka nekas neiznāks un viņš tikai cenšas ar kaut ko aizpildīt savu piespiesto bezdarbību.

Maskavā no komandējuma atgriezās Ļedeņevs un, izlasījis pirmo nodaļu, sacīja:

—    Turpini, draugsl Uzvara mūsu. Tevi vēl gaida liels prieks, biedri Pāvel. Es stipri ticu, ka tavs sapnis atgriezties ierindā drīz piepildīsies. Nezaudē cerību, dēliņ.

Vecais vīrs aizgāja apmierināts: viņš bija sastapis Pāvelu enerģijas pārpilnu.

Atnāca Gaļa, pa papīru švīkstēja viņas zīmulis, un auga vārdu rindas par neaizmirstamo pagātni. Tais brīžos, kad Pāvels nogrima domās, nonācis atmiņu varā, <^aļa vēroja, kā dreb viņa skropstas, kā pārvēršas viņa acis, atspoguļodamas domu nomaiņu, un it kā negribējās ticēt, ka viņš neredz: dzidrajos redzokļos bez mazākā plankumiņa taču bija dzīvība.

Pēc darba beigām viņa lasīja pa dienu uzrakstīto un redzēja, kā viņš rauc pieri, vērīgi ieklausīdamies.

—    Ko jūs raucat pieri, biedri Korčagin? Uzrakstīts taču labil

—    Nē, Gaļa, vāji.

Pēc neveiksmīgām lappusēm sāka rakstīt pats. Iesprostots šaurā transparenta iedaļā, dažkārt neizturēja — meta pie malas. Un tad bezgalīgā niknumā par dzīvi, kas viņam bija atņēmusi acu gaismu, lauza zīmuļus, un uz sakostajām lūpām parādījās asins lāsītes.

Uz darba beigām biežāk nekā parasti no modrās gribas žņaugiem sāka lauzties ārā aizliegtās jūtas. Aizliegtas bija skumjas un vesela virkne vienkāršu cilvēcisku jūtu, kvēlu un maigu, kurām tiesības mājot gandrīz ikvienā cilvēkā, tikai ne viņā. Ja viņš būtu padevies kaut vienai no tām, tas beigtos ar traģēdiju.

Vēlu vakarā no fabrikas pārnāca Taja un, pusbalsī pārmijuši dažus vārdus ar Mariju Jakovļevnu, likās gulēt.

Pabeigta pēdējā nodaļa. Dažas dienas Gaļa lasīja stāstu Pāvelam priekšā.

Rīt manuskriptu sūtīs uz Ļeningradu apgabala komitejas kultūras un propagandas nodaļai. Ja tur grāmatai piešķirs «ceļazīmi dzīvē», to nodos izdevniecībai — un tad . . .

Sirds pukstēja nemierīgi. Tad . . . sākums jaunai dzīvei, kas iegūta ar sasprindzināta, neatlaidīga darba gadiem.

Grāmatas liktenis izlems Pāvela likteni. Ja manuskriptu galīgi noraidīs, tie būs viņa pēdējie mijkrēšļi. Ja turpretim neveiksme būs daļēja, tāda, ko var novērst ar turpmāko darbu, sevi veidojot, viņš bez kavēšanās sāks jaunu uzbrukumu.

Māte aiznesa smago vīstokli uz pastu. Sākās sasprindzinātu gaidu dienas. Nekad vēl savā mūžā Korčagins nebija gaidījis vēstuli ar tādu mokpilnu nepacietību kā šinīs dienās. Pāvels gaidīja no rīta pasta līdz vakara pastam. Ļeņingrada klusēja.

Izdevniecības klusēšana kļuva draudoša. Ar katru dienu sakāves priekšnojauta pastiprinājās, un Korčagins sev atzinās, ka grāmatas bezierunu noraidījums būs viņa bojāeja. Tad vairs nevar dzīvot. Nav jēgas dzīvot.

Tādos brīžos atmiņā atainojās ārpilsētas parks pie jūras un vēl un vēlreiz uznira jautājums:

«Vai tu esi visu darījis, lai izrautos no dzelzs loka, lai atgrieztos ierindā, padarītu savu dzīvi derīgu?»

Un atbildēja:

«Jā, šķiet, visul»

Pēc daudzām , dienām, kad gaidas kļuva nepanesamas, māte, uztraukusies ne mazāk par dēlu, istabā ienākdama, sauca:

— Pasts no Ļeņingradas!

Tā bija telegramma no apgabala komitejas. Uz veidlapas daži aprauti vārdi: «Stāsts uzņemts ar sajūsmu. Sākam izdot. Apsveicam ar uzvaru.»

Sirds strauji sita. Te nu tas ir, ilgotais sapnis, kas kļuvis par īstenību! Salauzts dzelzs loks, un viņš atkal — nu jau ar jaunu ieroci — atgriezās ierindā un dzīvē.

v

SATURS

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa . Otrā nodaļa Trešā nodaļa Ceturtā nodaļa Piektā nodaļa Sestā nodaļa Septītā nodaļa Astotā nodaļa Devītā nodaļa

OTRĀ DAĻA

Pirmā nodaļa Otrā nodaļa Trešā nodaļa Ceturtā nodaļa Piektā nodaļa Sestā nodaļa Septītā nodaļa Astotā nodaļa Devītā nodaļa

NB N2 795 Nikolajs Alekseja d. Ostrovskis KA RŪDĪJAS TĒRAUDS

Redaktore J. Roze. Māksi, redaktors A. Lipins. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore A. Giptere. Nodota salikšanai 1976. g. 11. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 20. jūnijā. Ofseta papīrs 100 g, formāts 70x108/32. 12,75 fiz. iespiedi.; 17,85 uzsk. iespiedi.; 22,94 izdevn. 1. Metiens 10 000 eks. Maksā 3 rb|. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 151/28272- J 2586. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē. Pašūt. Nr. 1214.

Content

Ostrovskis Nikolajs Alekseja d. Kā rūdījās tērauds

NIKOLAJS OSTROVSKIS KĀ RŪDĪJĀS TĒRAUDS.

PIRMĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

OTRA DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

SATURS