Kara viesuļos.

Kara viesuļos. Stāsti

7-6-3 71-13

V. Koževņikovs MARTS—APRĪLIS

Saplīsis, pie ugunskuriem nakšņojot, Izdedzis virsvalks vaļīgi karājās kapteiņa Pētera Fjodoroviča Žavoronkova plecos. Rūsganā, pinkainā bārda un melnās, netīrumiem piesērējušās grumbas darīja kapteiņa seju vecīgu.

Martā viņš speciālā uzdevumā bija nolaidies ar izpletni lenald-nieka aizmugurē, un tagad, kad sniegs jau bija nokusis un visur urdzēja strautiņi, izkulties atpakaļ pa mežu ar ūdeni piesūkušos velteņos bija ļoti grūti.

Sākumā viņš gāja tikai naktīs, dienas pavadīja bedrēs. Bet tagad, baidīdamies aiz izsalkuma zaudēt spēkus, viņš gāja arī dienā.

Kapteinis bija izpildījis uzdevumu. Atlika tikai uzmeklēt ra-distu-meteorologu, kas te bija nomests pirms diviem mēnešiem.

Pēdējās četras dienas viņš gandrīz neko netika ēdis. Iedams pa slapjo mežu, viņš izsalkušām acīm šķielēja uz baltajiem bērzu stumbriem, kuru mizu — viņš zināja — var sagrūst, uzvārīt bundžā un pēc tam ēst kā rūgtu biezputru, kas ož pēc koka un kam ir koka garša ...

Grūtos brīžos domājot, kapteinis uzrunāja sevi kā cienīgu un vīrišķīgu ceļa biedru.

«Ņemot vērā ārkārtējos apstākļus,» viņš domāja, «jūs varat iziet uz šosejas. Pie reizes tad izdosies arī pārmainīt apavus. Bet, vispār sakot, uzbrukumi atsevišķiem vācu transportiem norāda, kāds ir jūsu stāvoklis. Un, kā mēdz teikt, vēdera vaimanas nomāc jūsos saprāta balsi...»

Pieradis pie ilgas vientulības, kapteinis varēja sarunāties pats ar sevi tik ilgi, kamēr nokusa, vai, kā viņš atzinās sev, kamēr sāka runāt muļķības.

Kapteinim šķita, ka tas otrs, ar ko viņš runāja, nepavisam nav slikts zēns — saprotošs, labsirdīgs, sirsnīgs. Tikai retu reizi kapteinis viņu strupi pārtrauca. Tas notika, izdzirdot mežā vismazāko čaukstoņu vai ieraugot atkusušu un sacietējušu slēpju sliedi.

Bet kapteiņa domas par savu dubultnieku, sirsnīgu un saprotošu puisi, mazliet nesaskanēja ar biedru domām. Nodaļā kapteini uzskatīja par diezgan nesimpātisku cilvēku. Nerunīgs, atturīgs, viņš arī citus nepamudināja uz draudzīgu atklātību. Jaunajiem, kas tikai pirmo reizi devās reidā, nekad neveltīja kādu laipnu, uzmundrinošu vārdu. Atgriežoties no uzdevuma, kapteinis centās izvairīties no jūsmīgas sagaidīšanas. Vairīdamies no apkampieniem, viņš murmināja:

— Vajadzētu noskūties, citādi purns kā ezim, — un steidzīgi devās uz savu istabu.

Par darbu vācu aizmugurē viņš nemēdza stāstīt un aprobežojās ar ziņojumu priekšniekam. Atpūšoties pēc uzdevuma, valstījās gultā, pusdienās ieradās samiegojies, īgns.

— Neinteresants cilvēks, — par viņu mēdza teikt, — garlaicīgs.

Vienu laiku izplatījās valodas, kas attaisnoja viņa uzvešanos. It kā pirmajās kara dienās viņa ģimeni iznīcinājuši vācieši.

Padzirdis šis runas, kapteinis ieradās pusdienās ar vēstuli rokās. Strēbdams viru un turēdams acu priekšā vēstuli, viņš teica:

— Sieva raksta.

Visi saskatījās. Daudzi domāja: kapteinis tik izvairīgs tāpēc, ka viņu piemeklējusi nelaime. Bet nekādas nelaimes nebija.

Turklāt kapteinis necieta vijoli. Lociņa skaņa viņu satrauca.

... Kails un slapjš mežs. Staigna zeme, ar netīru ūdeni pieplūdušas bedres, izburbis purva sniegs. Skumji brist pa šīm mežonīgajām vietām vientuļam, nogurušam, izmocītam cilvēkam.

Bet kapteinis ar nodomu izvēlējās šīs mežonīgās vietas, kur mazāk iespēju sastapties ar vāciešiem. Un, jo atstatāka un aizmirstāka tā izskatījās, jo kapteiņa gaita bija pārliecinātāka.

Vienīgi izsalkums sāka mocīt. Kapteinis brīžiem slikti redzēja. Viņš apstājās, berzēja acis un, kad tas nelīdzēja, sita sev pa vaigiem ar vilnas cimdā sažņaugtu dūri, lai stimulētu asinsriņķošanu.

Kāpdams gravā, kapteinis noliecās pie sīka ūdenskritumiņa, kas tecēja no nogāzes ledainajām bārkstīm, un sāka dzert ūdeni, sajuzdams pretīgu, saldenu kūstoša sniega garšu. Bet viņš tomēr dzēra, kaut gan patiesībā negribējās, — dzēra tikai tāpēc, lai aizpildītu tukšumu izsalkušajā vēderā.

Krēsloja. Mitrajā sniegā gūlās skopas ēnas. Kļuva auksti. Peļķes aizsala, un zem kājām skaļi brakstēja ledus. Slapjie zari apledoja: kad viņš tos ar roku atbīdīja, tie skanēja. Un, lai arī kā

kapteinis centās iet bez trokšņa, katru soli pavadīja brīkšķi un tinkšķi.

Uzlēca mēness. Mežs sāka zaigot.

Kaut kur šai kvadrātā vajadzēja atrasties radistam. Bet kā lai viņu uzreiz atrod, ja šis kvadrāts ir četrus kilometrus liels? Droši vien radists būs izracis sev migu tikpat apslēptu kā zvēra ala.

Viņš taču nestaigās, pa mežu bļaudams: «Ei, biedri! Kur tu esi?»

Kapteinis iegāja spilgtas gaismas apspīdētā biezoknī. Viņa velteņi nakts salā kļuva smagi un cieti kā akmens stabi.

Viņš dusmojās uz radistu, ko bija tik grūti sameklēt, bet vēl vairāk būtu dusmojies, ja izdotos atrast uzreiz.

Aizmeties aiz sarukušajā sniegā apslēpta koka, kapteinis pakrita. Kad viņš, ar rokām sniegā balstīdamies, sāka traukties augšā, aiz muguras atskanēja metālisks pistoles klikšķis.

— Halt! — viņam klusi uzkliedza. — Halt!

Bet kapteinis izturējās savādi. Nepagriezies viņš berzēja sasisto celi. Kad viņam tāpat klusu vācu valodā pavēlēja pacelt uz augšu rokas, kapteinis pagriezās un zobgalīgi teica:

— Kad cilvēks guļ zemē, kāpēc jāsaka «halt»? Vajadzēja tūlīt klupt man virsū un šaut ar pistoli, iepriekš to ietinot cepurē, — tad šāviena troksnis būtu apslāpēts, kluss. Turklāt vācietis «halt» kliedz skaļi, lai sadzirdētu kaimiņš un ļaunākā gadījumā atsteigtos palīgā. Māca, māca jūs, bet jēgas... — Un kapteinis piecēlās.

Paroli viņš pateica tikai ar lūpām. Kad saņēma atbildi, pamāja ar galvu un, nospiedis zilganajam zaueram drošinātāju, iegrūda to kabatā.

— Bet pistoli tomēr turējāt rokā!

Kapteinis dusmīgi paskatījās uz radistu.

— Vai tu domāji, ka es tikai uz tavu gudrību paļaušos? — Un nepacietīgi pieprasīja: — Nu, rādi, kur te ir tava mītne!

< — Sekojiet man, — radists teica, nedabiskā pozā uz ceļiem

tupēdams, — es iešu rāpus.

— Kāpēc rāpus? Mežs mierīgs.

— Man apsaldēta kāja, — radists klusi paskaidroja, — ļoti sāp.

Kapteinis nepatikā saviebās un devās pakaļ cilvēkam, kas,

nometies uz četriem, rāpoja. Pēc tam viņš zobgalīgi pajautāja:

— Vai tu basām kājām skraidelēji?

— Stipri šūpoja, kad lēcām. Un man nomuka veltenis ... vēl gaisā.

— Braši! Labi, ka vēl bikses nenokrita. — Un piebilda: — Tiec nu ar tādu tagad no šejienes ārā!

Radists apsēdās, atbalstīdamies ar rokām sniegā, un aizvainotā balsī teica:

— Es, biedri kaptein, arī netaisos no šejienes iet projām. Atstājiet pārtiku — un varat doties tālāk. Kad kāja sadzīs, es pati aizkulšos.

— Kā tad, mēs tev te ierīkosim sanatoriju! Vācieši atklājuši rāciju, saproti? — Un, pēkšņi pieliecies, kapteinis uzbudināts jautāja: — Pagaidi — kā tev uzvārds? Seja liekas pazīstama.

— Mihailova.

— Jauki! — kapteinis nomurmināja, nevarēja saprast — samulsis vai aizvainots. — Nu labi, nekas, kaut kā sapratīsimies. — Tad pieklājības pēc pavaicāja: — Varbūt jums piepalīdzēt?

Meitene neko neatbildēja. Viņa līda, iegrimstot sniegā līdz pat pleciem.

Nepatiku kapteinī nomainīja citas jūtas — ne tik noteiktas, bet nemierīgākas. Viņš atcerējās šo Mihailovu no savas bāzes, no kursiem. Jau pašā sākumā tā izraisīja viņā nepatiku, vēl vairāk — īgnumu. Viņš nekādi nevarēja saprast, kāpēc viņa atradās bāzē — liela auguma, skaista, pat ļoti skaista, lepni paceltu galvu un košu, lielu un precīzi konturētu muti, no kuras grūti novērst acis, kad viņa runā.

Viņai bija nepatīkama paraža raudzīties tieši acīs. Nepatīkama ne tāpēc, ka redzēt tādas acis būtu pretīgi; gluži otrādi — lielas, uzmanīgas un mierīgas, ar zeltotām dzirkstīm ap lielajiem redzokļiem, tās bija ļoti skaistas. Slikti bija tas, ka šo acu ciešo skatienu kapteinis nevarēja izturēt. Un meitene to manīja.

Turklāt šī maniere nēsāt savus kuplos, spīdīgos un arī zeltainos matus izlaistus virs šineļa apkakles!

Cik reižu kapteinis netika teicis:

— Pievāciet savus matus. Militārā forma nav nekāds masku balles kostīms.

Tiesa, Mihailova mācījās cītīgi. Palikusi pēc stundām, viņa bieži griezās pie kapteiņa ar diezgan saprātīgiem jautājumiem. Bet kapteinis, pārliecināts, ka zināšanas viņai nebūs vajadzīgas, atbildēja īsi, asi, visu laiku pulkstenī lūkodamies.

Kursu priekšnieks izteica kapteinim piezīmi par to, ka viņš tik maz uzmanības velti Mihailovai.

— Viņa taču laba meitene.

— Laba ģimenes dzīvei. — Un kapteinis negaidīti dedzīgi un kaislīgi paziņoja: — Saprotiet, biedri priekšniek, mūsu cilvēkiem nekādu lieku āķu nedrīkst būt. Stāvoklis var prasīt pašrocīgu likvidēšanos. Bet viņa? Vai viņa varēs? Žēlos sevi. Vai tad var sevi, tādu ... — Kapteinis apmulsa.

Lai tiktu vaļā no Mihailovas, viņš pārcēla to radistu grupā.

Desantnieku kursi atradās kādā atpūtas namā Maskavas apkārtnē. Plašās stikla verandas, sarkanie grīdceliņi, spožās lakotās mēbeles — visa šī iekārta, kas vēl nebija zaudējusi mierīgās dzīves jaukumu, vakaros vedināt vedināja uz izklaidēšanos. Kāds apsēdās pie klavierēm, un sākās dejas. Ja nebūtu militāro formu, varētu nodomāt, ka tas ir parasts sestdienas vakars solīdā atpūtas namā Maskavas tuvumā.

Būkšķināja zenītlielgabali, un debesis taustīja balti prožektoru stari, bet par to varēja arī nedomāt.

Pēc mācībām Mihailova bieži vien sēdēja viesistabā uz dīvāna ar grāmatu rokās. Viņa lasīja pie lampas, kuras milzīgo abažūru balstīja resna un gara sarkankoka kāja. Sīs meitenes izskats ar viņas skaisto, mierīgo seju, viņas iznesīgā stāja, uz muguras izlaistie mati un tievie, baltie pirksti — tas viss nekādi nesaskanēja ar spridzināšanas tehniku, ar naža triekšanu izbāznī.

Ieraugot kapteini, Mihailova lēca kājās un izslējās, kā to ari pienācās darīt, parādoties komandierim.

Nevērīgi pamājis ar galvu, kapteinis Žavoronkovs pagāja garām. Šis stiprais cilvēks ar sārtu, sausu, tiesa, mazliet sērīgu sportista seju bija stingrs arī pret sevi...

... Par labāku viņš atzina darboties vienatnē. Viņam uz to bija tiesības. Kā auksta sāpe sirdī bija sastingusi sievas un bērna nāve: 22. jūnijā pierobežas ciematā viņus samina vācu tanki.

Kapteinis klusēja par savām bēdām. Viņš negribēja, lai šī nelaime būtu par cēloni viņa bezbailībai. Tāpēc viņš neteica taisnību saviem biedriem. Sev viņš iegalvoja: «Mana sieva un bērns nav nogalināti, viņi ir dzīvi. Es neesmu sīks cilvēks. Esmu tāds pats kā visi. Man ir jācīnās mierīgi.» Un viņš patiešām nebija sīks cilvēks. Visu savu dzīvības spēku viņš veltīja cīņai pret ienaidnieku. Tādu cilvēku ar asiņojošu sirdi, lepnu, sērojošu un stipru nebija mazums šai karā.

Mana labā, jautrā, krietnā tauta! Ar kādu nelaimi ienaidnieki nocietinājuši tavu sirdi.

Un, lūk, tagad, soļodams aiz rāpojošās radistes, kapteinis centās nedomāt ne par ko, kas traucētu viņam apsvērt savu izturēšanos. Viņš bija izsalcis, nespēcīgs, garā pārgājiena nomocīts. Protams, meitene cer uz viņa palīdzību. Bet viņa taču nezina, ka viņš nekur neder.

Pateikt visu? Nē, neparko! Labāk piespiest viņu kaut kā sasparoties, pēc tam viņš atgūs spēkus un varbūt kaut kā izdosies...

Gravas stāvajā nogāzē pavasara ūdeņi bija izskalojuši kaut ko līdzīgu nišai. Virs galvas karājās cietas koku saknes, vietām tievas kā auklas, vietām savijušās un dzīslainas, atgādinot sarūsējušu tauvu saišķus. No ārpuses visu aizsedza ledus aizkars.

Dienā gaisma iespiedās šeit kā stiklotā siltumnīcā. Te bija tīrs, sauss, grīdu sedza egles zaru paklājs. Četrkantainā rācijas kaste, guļammaiss, pie sienas pieslietas slēpes.

— Mājīga aliņa, — kapteinis atzīmēja. Un, paplikšķinājis ar roku skuju paklāju, teica: — Sēstieties un noauniet kājas!

~~ Ко? — fiieitene nikni, izbrīnījusies iesaucās.

— Noauniet kājas! Man jāzina, kam jūs derat ar tādu kāju.

— Jūs neesat ārsts. Un turklāt...

— Zināt, — kapteinis teica, — vienosimies pašā sākumā — mazāk runājiet.

— Ai, sāp!

— Nekliedziet, — kapteinis teica, taustīdams viņas sapampušo, ar spīdīgu, zilu ādu pārvilkto pēdu.

— Bet es taču vairāk nevaru ciest.

— Labi, pacietiet, — kapteinis teica, raisīdams nost savu vilnas kaklautu.

— Man nav vajadzīgs jūsu kaklauts.

— Netīra zeķe labāka?

— Tā ir tīra.

— Zināt, — kapteinis atkal atkārtoja, — nepūtiet man pīlītes. Aukla jums ir?

— Nav.

Kapteinis pastiepa roku, norāva gabalu tievās saknes, pārsēja ar to kaklautā ietīto kāju un pateica:

— Turas labi!

Pēc tam viņš izvilka ārā slēpes un kaut ko ar nazi meistaroja. Atgriezās, paņēma rāciju un teica:

— Var braukt.

— Jūs gribat vilkt mani uz slēpēm?

— Neteiksim, ka gribu, bet neko nevar darīt.

— Nu ko. Ko es varu iebilst, citas izejas man nav.

— Tas ir tiesa, — kapteinis piekrita. — Starp citu, vai jums ir kaut kas ko pagremot?

— Te ir, — viņa teica un izvilka no kabatas salūzušu sausiņu.

— Pamaz.

— Tas ir viss, kas man palicis. Es taču vairākas dienas...

— Saprotu, — kapteinis teica. — Citi vispirms noēd sausiņus, bet šokolādi atstāj nebaltai dienai.

— Varat paturēt savu šokolādi sev!

— Es ari nemaz netaisos cienāt. — Un kapteinis izgāja ārā, saliecies zem rācijas smaguma.

Pēc stundas gājiena kapteinis saprata, ka viņa stāvoklis ir slikts. Un, kaut gan meitene, gulēdama uz slēpēm (patiesībā no slēpēm pagatavotās ragaviņās), palīdzēja viņam, atgrūzdamās ar rokām, viņam izsīka spēki. Kājas trīcēja, bet sirds dauzījās tā, ka bija grūti paelpot.

«Ja es viņai teikšu, ka ne velnam nederu, viņa apjuks. Ja vēl turpināšu dūšoties, lieta beigsies pavisam bēdīgi.»

Kapteinis paskatījās pulkstenī un teica:

— Nebūtu slikti iedzert kaut ko karstu.

Izracis sniegā bedri, viņš ar nūju izurba dūmvadu un apmeta tā caurumu ar egļu zariem un sniegu. Zariem un sniegam vajadzēja filtrēt dūmus, lai tie nebūtu redzami. Salauzis sausus zarus, kapteinis salika tos bedrē, pēc tam izņēma no kabatas zīda maisiņu ar lielgabala papildlādiņu un, uzbēris uz zariem sauju rupja pulvera, pielika sērkociņu. Liesma šņākdama aplaizīja zarus. Uzlicis uz ugunskura tukšu tola bundžu, kapteinis meta tajā lāstekas un ledus gabalus. Pēc tam viņš izņēma sausiņu, ietina to lakatiņā un, uzlicis uz celma, sāka dauzīt ar naža spalu. Drumslas viņš sabēra verdošajā ūdenī un sāka maisīt. Noņēmis bundžu no uguns, viņš novietoja to sniegā, lai atdzesētu.

— Garšīgs? — meitene pajautāja.

— Gandrīz kā «Veselības» kafija, — kapteinis teica un pasniedza viņai bundžu ar brūnu šķidrumu.

— Es pacietīšu, nevajag, — meitene sacīja.

— Gan vēl izcietīsieties, — kapteinis teica. — Bet tagad dzeriet.

Pievakarē viņiem izdevās nosist vecu krauķi.

— Jūs ēdīsiet vārnu? — meitene jautāja.

— Tā nav vārna, bet krauķis, — kapteinis teica.

Viņi izcepa putnu uz ugunskura.

— Vēlaties? — viņš piedāvāja pusputna meitenei.

— Neparko! — viņa ar riebumu atteicās.

Kapteinis brīdi šaubījās, pēc tam domīgi sacīja!

— Gandrīz tas arī būs taisnīgi, — un apēda visu putnll.

Uzsmēķējis viņš kļuva jautrāks un pajautāja:

— Nu, kā kāja?

— Man šķiet, es varētu mazliet paiet, — meitene teica.

— To jūs izmetiet no galvas!

... Visu nakti kapteinis vilka slēpes, un meitene, liekas, snauda.

Rītausmā kapteinis apstājās gravā. Zemē gulēja milzīga, vētras izgāzta priede. Zem varenajām saknēm atradās iedobums. Kapteinis izgrāba no bedres sniegu, salauza zarus un uzklāja uz tiem telteni.

— Jūs gribat gulēt? — pamodusies meitēne jautāja.

— Stundiņu, ne vairāk, — kapteinis atbildēja. — Esmu galīgi aizmirsis, kā to dara.

Meitene sāka ķepuroties ārā no sava guļammaisa.

— Ko tas nozīmē? — kapteinis pieceldamies jautāja.

Meitene pienāca un skaidroja:

— Es apgulšos ar jums, tā būs siltāk. Bet ar maisu apsegsimies.

— Nu, zināt... — kapteinis sacīja.

— Pavirzieties tālāk, — meitene teica. — Jūs taču negribat, lai

es gulētu uz sniega ... Jums neērti? «

— Pievāciet savus matus, citādi tie lien nāsīs, gribas šķaudīt un vispār ...

— Ja jūs gribat gulēt — tad guliet. Bet mani mati jūs netraucē.

— Traucē, — kapteinis gausi pateica un aizmiga.

Čaukstēja kūstošais sniegs, pilēja ūdens. Pa sniegu kā dūmi slāja mākoņu ēnas. Kapteinis gulēja, piespiedis dūri pie lūpām, un viņa seja izskatījās pārgurusi, samocīta. Meitene pieliecās un saudzīgi pabāza viņam zem galvas savu roku.

No koka, kas bija nokāries pār bedri, guļošajam uz sejas krita smagas ūdens lāses. Meitene izvilka roku un palika lāsēm apakšā plaukstu, aizsargādama guļošā seju. Kad plaukstā sakrājās ūdens, viņa piesardzīgi to izlēja.

Kapteinis pamodās, apsēdās un ar plaukstām sāka berzēt seju.

— Jums jau ir sirmums matos, — meitene teica. — Tas pēc tā gadījuma?

— Pēc kāda? — kapteinis staipīdamies jautāja.

— Nu, kad jūs nošāva ...

— Neatceros, — kapteinis teica un nožāvājās. Viņam negribējās atcerēties šo gadījumu.

Tas bija tā. Augustā kapteinis uzspridzināja lielu vācu kaujas materiālu noliktavu. Sprādziena vilnis viņu kontuzēja, liesmas apdedzināja līdz nepazīšanai. Viņš gulēja melnā, gruzdošā apģērbā, kad vācu sanitāri pievāca viņu, uzskatīdami par vācieti, un kopā ar cietušajiem vācu zaldātiem aiznesa uz hospitāli. Viņš nogulēja trīs nedējas, izlikdamies par kurlmēmu. Pēc tam ārsti konstatēja, ka viņš nav zaudējis dzirdi. Gestapovieši nošāva Žavo-ronkovu kopā ar trim vācu zaldātiem simulantiem. Naktī smagi ievainotais kapteinis izlīda no bedres un divdesmit kilometru norāpoja līdz tikšanās vietai.

Lai pārtrauktu sarunu, viņš pajautāja:

— Vai kāja vēl sāp?

— Es taču teicu, ka varu iet pati, — meitene ērcīgi atbildēja.

— Labi, sēdieties! Kad būs vajadzīgs, jūs man vēl paskraidīsiet.

Kapteinis iejūdzās ragavās un aizkliboja pa kūstošo sniegu.

Nāca sniegs ar lietu. Slīdēja kājas. Kapteinis bieži iestiga ar

slapju sniega putru pieplūdušos iedobumos. Viss bija blāvs un pelēks. Un kapteinis ar skumjām domāja par to, vai viņiem izdosies tikt pāri upei, kur ledu droši vien jau pārklājis ūdens.

Uz ceļa gulēja beigts zirgs.

Kapteinis notupās pie tā, izvilka nazi.

— Zināt, — meitene pieceldamās teica, — jūs tik veikli visu darāt, ka man pat nav pretīgi skatīties.

— Vienkārši jūs gribat ēst, — kapteinis mierīgi atbildēja.

Viņš izcepa plānas gaļas šķēlītes, saspraudis tās uz antenas kā

uz iesma.

— Garšīga! — meitene brīnījās.

— Un kā vēl! — kapteinis teica. — Cepta zirggaļa garšīgāka par govs gaļu.

Pēc tam viņš piecēlās un teica:

— Es aiziešu apskatīties, kas tur jaušams, bet jūs palieciet.

— Labi, — meitene piekrita. — Varbūt jums tas liksies smieklīgi, bet vienai pašai palikt man tagad ļoti grūti. Es kaut kā esmu pieradusi būt kopā.

— Nu, nu. Bez muļķībām, — kapteinis norūca.

Bet tas vairāk attiecās uz sevi pašu, tāpēc ka uznāca mulsums.

Zavoronkovs atgriezās naktī.

Meitene sēdēja ragavās, turēdama rokā pistoli. Pamanījusi kapteini, viņa pasmaidīja un piecēlās.

— Sēdieties, sēdieties, — kapteinis palūdza tādā tonī, kā to mēdz teikt kursantiem, kad tie, viņam parādoties, cēlās kājās.

Viņš aizsmēķēja un, neuzticīgi meitenē skatīdamies, pateica:

— Zināt, kas par joku. Netālu no šejienes fašisti ierīkojuši aerodromu.

— Un kas par to? — meitene noprasīja.

— Nekas, — kapteinis teica. — Ļoti veikli ierīkojuši. — Pēc tam nopietni pajautāja: — Jūsu raidītājs strādā?

— Jūs gribat uzņemt sakarus? — meitene kļuva priecīga.

— Ļoti gribētu, — kapteinis atbildēja.

Mihailova noņēma cepuri, uzmauca klausules. Pēc dažām minūtēm viņa noprasīja, ko raidīt. Kapteinis piesēdās viņai blakus. Uzsitis ar dūri pa plaukstu, viņš teica:

— Vārdu sakot, tā: karte no mitruma izšķīdusi. Aerodroma atrašanās kvadrātu noteikt nevaru. Koordinātes ziņoju pēc kompasa. Tā kā mākoņi ir zemi, lineārie orientieri nebūs redzami. Tādēļ par peilēkli kalpos mūsu rācija, viļņu garums... Kāds ir jūsu vilnis, ziņojiet.

Meitene noņēma klausules un starojošu seju pagriezās pret kapteini. Bet kapteinis, tīdams jaunu smēķi, pat acis nepacēla.

— Tagad tā, — viņš dobji teica. — Es ņemu rāciju un eju turp, — viņš pameta ar roku un paskaidroja: — Lai būtu tuvāk mērķim. Bet jums vajadzēs aizvilkties saviem spēkiem. Tiklīdz galīgi satumsīs, dodieties uz upi. Ledus plāns, paņemiet kārti. Ja ielūzīsiet, tā noderēs. Pēc tam aizklunkurosiet līdz Malinovkai kādus trīs kilometrus, tur jūs satiks.

— Ļoti labi, — Mihailova teica. — Tikai rāciju jūs nedabūsiet.

— Nu, nu, — kapteinis sacīja, — to nu izbeidziet.

— Es atbildu par rāciju un palikšu pie tās.

— Kā bezmaksas pielikums, — kapteinis izmeta. Un sadusmojies skaļi sacīja: — Bet es jums pavēlu.

— Zināt, kapteini, katra jūsu pavēle tiks izpildīta, bet atņemt man rāciju jums nav tiesību.

— Saprotiet taču! — kapteinis iekaisa.

— Es saprotu, — Mihailova mierīgi teica. — Sis uzdevums attiecas tikai uz mani vienu pašu. — Un, sirdīgi raudzīdamās kapteinim acīs, viņa sacīja: — Jūs te skaišaties un uzņematies to, kas jums nenākas.

Kapteinis strauji pagriezās pret Mihailovu. Viņš gribēja teikt kaut ko ļoti aizvainojošu, bet pārvarēja sevi un ar pūlēm pateica:

— Labi, ejiet rīkojieties! — Un, acīm redzot, lai kaut kā atriebtu par aizvainojumu, piebilda: — Pati nevarēja apjēgt, tagad viņa ...

Mihailova zobgalīgi teica:

— Es jums, kapteini, ļoti pateicos par ideju.

Kapteinis atlocīja piedurkni, ieskatījās pulkstenī.

— Ko tad jūs sēžat? Laiks negaida.

Mihailova ieķērās ar rokām siksnās, paspēra dažus soļus, pēc tam pagriezās:

— Uz redzēšanos, kapteini!

—. Ejiet, ejiet... — viņš norūca un devās uz upi...

Zemi klāja mīksta dūmaka, gaiss bija drēgns, un visur bija dzirdama pat naktī neaizsalušā ūdens čākstēšana. Mirt tādā laikā sevišķi nepatīkami. Patiesībā gan pasaulē nav tāda laika, kad tas būtu patīkami.

Ja Mihailovai pirms trim mēnešiem būtu gadījies izlasīt stāstu, kurā varoņi izcieš līdzīgu piedzīvojumu, viņas skaistās acis droši vien iegūtu sapņainu izteiksmi; sarāvusies zem siltās segas, viņa iedomātos sevi varones vietā; tikai beigās, atriebdamās par visu, viņa katrā ziņā izglābtu šo augstprātīgo varoni. Bet pēc tam tas iemīlētos meitenē, bet viņa uz to nemaz nereaģētu.

... Tai vakarā, kad Mihailova pateica tēvam savu lēmumu, viņa nezināja, ka šis darbs prasa necilvēcisku spēku sasprindzinājumu, ka jāprot gulēt dubļos, ciest badu, skumt vienatnē. Un, ja viņai kāds plaši un sīki būtu izstāstījis, cik tas ir grūti, viņa vienkārši pateiktu:

— Citi taču prot?

— Bet ja jūs nogalinās?

— Ne jau visus nogalina.

— Bet ja jūs mocīs?

Viņa kļūtu domīga un klusu sacītu:

— Nezinu, kā es izturēšos. Bet vienalga, es nekā neteikšu. Jūs (o zināt.

Kad tēvs to uzzināja, viņš nokāra galvu un ierunājās aizsmakušā, viņai svešā balsī:

— Mums tagad ar māti būs ļoti grūti, ļoti.

— Tēt, — viņa spalgi teica, — tēt, saproti, es taču nevaru palikt!

Tēvs pacēla uz augšu seju, un viņa nobijās: tik izmocīta un veca tā bija.

— Es saprotu, — tēvs teica. — Ko var darīt, būtu bijis sliktāk, ja man būtu citāda meita.

— Tēt, — viņa pēc tam iekliedzās, — tēt, tu esi tik labs, ka es tūlīt apraudāšos!

Mātei no rīta abi pateica, ka viņa iestājas kara telefonistu kursos.

Māte nobālēja, bet savaldījās un tikai palūdza:

— Esi uzmanīga, meitiņ!

Kursos Mihailova mācījās cītīgi un atbildot uztraucās kā skolā eksāmenu laikā, un bija ļoti laimīga, kad pavēlē atzīmēja ne tikai noraidīto zīmju skaitu, bet arī viņas saprātīgumu.

Palikusi viena pati mežā šais mežonīgajās, aukstajās un mitrajās dienās, viņa sākumā raudāja un apēda visu šokolādi. Bet ziņas noraidīja regulāri, un, kaut gan dažreiz viņai šausmīgi gribējās pielikt kaut ko no sevis, lai nebūtu tik vientulīgi, viņa nedarīja to, taupīdama elektroenerģiju.

Un nu, lavīdamās uz aerodromu, viņa izbrīnījās, cik tas viss vienkārši. Viņa rāpo pa slapjo sniegu — slapja, ar nosaldētu kāju. Kad agrāk viņai bija gripa, tēvs sēdēja pie gultas un skaļi lasīja, lai viņa nenogurdinātu acis. Bet māte ar norūpējušos seju sildīja plaukstās termometru, jo meitai nepatika, kad to aukstu bāza padusē. Un, kad zvanīja telefons, māte uztraukta čukstēja: «Viņa slima.» Bet tēvs iebāza telefonā papīru, lai zvans netraucētu meitu. Bet tagad, ja vācieši paspēs ātri uziet rāciju, Mihai-lovu nošaus. Nošaus viņu — tādu tik labu, skaistu, krietnu un varbūt talantīgu. Un viņa gulēs slapjajā, pretīgajā sniegā. Viņai mugurā kažokādas virsvalks. Vācieši to droši vien novilks. Un viņa šausminājās, iedomādamās sevi kailu dubļos. Uz viņu kailu skatīsies fašisti pretīgām acīm.

Bet šis mežs tik stipri līdzīgs birzij Kraskovā, kur viņa dzīvoja vasarnīcā. Tur bija tādi paši koki. Un, kad viņa dzīvoja pionieru nometnē, tur arī bija tādi paši koki. Un šūpuļtīkls bija uzkārts starp tādām pašām divām dvīņu priedēm.

Un, kad Dimka tāda paša bērza mizā kā šis iegrieza viņas vārdu, meitene sadusmojās uz viņu, kāpēc viņš izkropļoja koku, un nerunāja ar viņu. Bet Dimka staigāja viņai pakaļ un raudzījās viņā skumjām acīm, un šīs skumjas darīja skaistas viņa acis. Kad atkal abi salaba, viņš pateica, ka gribot noskūpstīt viņu. Mihailova aizvēra acis un žēli sacīja:

— Tikai ne uz lūpām.

Bet viņš tik stipri uztraucās, ka noskūpstīja viņu uz zoda.

Viņai ļoti patika skaistas kleitas. Kad reiz viņu aizsūtīja lasīt referātu, viņa uzvilka visgreznāko kleitu. Zēni uzprasīja:

— Ko tu tā uzcirtusies?

— Tad nu gan brīnums, — viņa teica, — kāpēc es nevaru būt skaista referente?

Un nu viņa rāpo pa zemi slapja, dubļaina, raudzīdamās apkārt, klausīdamās, un velk apsaldēto, sapampušo kāju.

«Nu nošaus. Nu, un kas par to! Nošāva taču Dimku un citus labus cilvēkus nošāva. Nu, mani arī nošaus. Vai es sliktāka par viņiem?»

Krita sniegs, plunkšķēja peļķes. Gravās sniegs bija izburbis. Bet Mihailova tikai rāpoja un rāpoja. Atpūšoties viņa gulēja uz mitrās zemes, atbalstījusi galvu saliektās rokās.

Valganā migla kļuva melna, tāpēc ka nakts bija melna. Un kaut kur debesīs peldēja milzīgi kuģi. Vadošā kuģa stūrmanis, krēslā atgāzies, piemiegtām acīm klausījās megafonu džinkstos un pīkstos, bet rācijas signālu nebija.

Piloti savos sēdekļos un strēlnieks radists arī klausījās megafonu džinkstos un pīkstos, bet signālu nebija. Propelleri urba melnās debesis. Kuģi peldēja tālāk un tālāk naksnīgo debesu tumsā, bet signālu nebija.

Un piepeši klusu, piesardzīgi ieskanējās pirmie izsaukuma signāli. Milzīgie kuģi, turēdamies pie šī tievā skaņas diedziņa, apgriezās, rūcoši un smagi ienira mākoņos. Mīļa kā circeņu dziesma, kā sausas vārpas sanoņa stepes vējā, kā rudens lapu čaboņa šī skaņa kļuva par ceļvedi milzīgiem tērauda kuģiem.

Kuģu vienības komandieris, piloti, strēlnieki, radisti, bortmehā-niķi — un Mihailova arī — zināja: bumbas tiks nomestas tur uz šā mīļā, aicinošā rācijas sauciena. Tāpēc ka tur atrodas ienaidnieka lidmašīnas.

Mihailova tupēja uz ceļiem bedrē melnā, gļotainā ūdenī un, pieliekusies pie rācijas, klabināja atslēgu. Virs galvas pletās smagas debesis. Bet tās bija tukšas un klusas. Apsaldētā kāja mīkstajās dūņās kļuva nejutīga, sāpes deniņos žņaudza galvu kā karstas spīles. Mihailovu sāka kratīt drebuļi. Kad viņa pielika roku pie lūpām — tās bija karstas un sausas. «Saaukstējusies,» viņa skumji nodomāja. «Bet tagad tas nav svarīgi.»

Brīžiem viņai likās, ka zaudē samaņu. Viņa atvēra acis un bailīgi klausījās. Austiņās skāņi un skaidri dūca signāli. Tātad viņas roka mehāniski spieda atslēgas kloķi. «Cik disciplinēta! Labi, ka aizgāju es, nevis kapteinis. Vai viņam roka pati strādātu? Bet, ja es nebūtu gājusi, tagad jau atrastos Maļinovkā un varbūt man būtu iedevuši puskažociņu ... Tur kuras krāsns... Un tad viss būtu bijis citādi. Bet tagad vairs nekā nebūs... Savādi, es te guļu un domāju. Bet kaut kur ir Maskava. Tur ir cilvēki. Daudz cilvēku. Un neviens nezina, ka es te. Tomēr es esmu braša meitene. yarbūt es esmu drošsirdīga? Liekas, man nav bail. Nē, tas tāpēc, ka man sāp, tāpēc arī nav tik bail... Kaut tikai drīzāk. Nu, ko viņi, patiešām! Vai tad nesaprot, ka es vairāk nevaru?»

Iešņukstējusies viņa apgūlās uz bedres malas un, pagriezusies uz sāna, turpināja klabināt. Tagad viņai kļuva redzamas milzīgās, smagās debesis. Lūk, tās aplaizīja prožektori, atskanēja tāla smaga kuģu elpa. Un Mihailova, rīstīdama asaras, čukstēja:

— Mīļie, labie! Beidzot jūs atlidojāt pēc manis. Man te tik slikti. — Un pēkšņi nobijās: «Ja es signālu vietā būšu noraidījusi šos savus vārdus? Ko tad viņi par mani domās?»

Viņa apsēdās un sāka klabināt, lēni, skaidri, skaļi atkārtodama šifru, lai atkal nesajauktu.

Kuģu rūkoņa arvien tuvojās. Sāka būkšķināt zenītlielgabali.

—* Aha, nepatīk?

Viņa piecēlās. Ne sāpju, nekā. No visa spēka viņa klabināja atslēgu, it kā skaldītu no tās nevis signālus, bet kliedzienus: «Sitiet, sitiet!»

Plosīdama melno gaisu, nodārdēja pirmā bumba. No gaisa trieciena Mihailova nokrita uz muguras. Peļķēs ņirbēja atspoguļoto liesmu oranža plankumi. No dobjiem triecieniem drebēja zeme.

Rācija ievēlās ūdenī. Mihailova mēģināja to pacelt. Kaucošas bumbas, likās, lidoja viņai tieši virsū bedrē. Viņa ierāva galvu plecos un pietupa aizmiegtām acīm. Spožās liesmas juta caur plakstiņiem. Sprādziena vējš bedrē iemeta dzeloņstieplēm aptītus mietus. Bumbu sprādzienu starpbrīžos aerodromā kaut kas dobji plīsa un sprēgāja. Melnā migla oda pēc benzīna tvana.

Pēc tam iestājās klusums, apklusa zenītlielgabali.

«Beigas,» viņa skumīgi domāja. «Nu es atkal viena.»

Mihailova mēģināja piecelties, bet viņas kājas ...

Viņa tās vairs nemaz nejuta. Kas noticis? Pēc tam viņa atcerējās. Tā gadās. Kājas kļūst nejutīgas. Viņa kontuzēta. Un tas ir viss. Viņa apgūlās ar vaigu uz slapjā māla. Kaut jel viena bumba nokritusi šeit! Cik viss būtu vienkārši. Un viņai nebūtu jāiepazīstas ar visbriesmīgāko.

«Nē,» viņa apņēmīgi noteica sevī, «citiem ir bijis vēl sliktāk un tomēr izglābušies. Nekas slikts man nedrīkst notikt. Es to negribu.»

Kaut kur rūca automobiļa motors, un balti, auksti gaismas stari vairākas reizes pārslīdēja melnajam krūmājam, pēc tam atskanēja sprādziens, daudz vājāks nekā bumbas sprādziens, un pavisam tuvu — šāvieni.

«Meklē. Bet gulēt ir tik labi. Vai tiešām arī tā vairs nebūs?»

Viņa gribēja apgriezties uz muguras, bet sāpes no kājas kā karsta straume ieplūda sirdī. Viņa iekliedzās, mēģināja piecelties un pakrita.

Auksti, stingri pirksti raustīja viņu aiz apkakles.

Viņa atvēra acis.

— Jūs? Jūs atnācāt pēc manis? — Mihailova pateica un apraudājās.

Kapteinis ar plaukstu noslaucīja meitenes seju, un viņa atkal aizvēra acis. Iet viņa nevarēja. Kapteinis satvēra viņu ar vienu roku aiz virsvalka jostas un izvilka no bedres. Otra roka kapteinim karājās, it kā būtu no lupatām.

Viņa dzirdēja, kā dubļos čirkstēja ragavu slieces.

Pēc tam meitene ieraudzīja kapteini. Viņš sēdēja uz celma un, turēdams vienu siksnas galu zobos, pārsēja savu kailo roku, un no siksnas apakšas sūcās asinis. Pavērsis acis uz Mihailovu, kapteinis noprasīja:

— Nu, kā?

— Nekā, — viņa pačukstēja.

— Vienalga, — kapteinis caur zobiem teica, — es vairs nekur nederu. Pamēģiniet aizkļūt viena, te vairs nav tālu atlicis.

— Bet jūs?

— Bet es te drusku atpūtīšos.

Kapteinis gribēja piecelties, bet kaut kā kautri pasmaidīja un novēlās no celma zemē. Viņš bija ļoti smags, un meitene ilgi pūlējās, kamēr ievilka viņa nespēcīgo ķermeni ragavās. Kapteinis gulēja neērti, uz mutes. Apgriezt viņu uz muguras viņa vairs nevarēja.

Mihailova ilgi raustīja valgus, mēģinādama izkustināt ragavas. Katrs solis sagādāja neciešamas sāpes. Bet viņa neatlaidīgi raustīja valgus un atspērusies vilka ragavas pa izšķīdušo, slapjo zemi.

Viņa nekā nesaprata. Kā tas vēl var turpināties? Kāpēc viņa stāv, nevis bezspēcīgi guļ zemē? Atspiedusies ar muguru pret koku, viņa stāvēja aizvērtām acīm un baidījās pakrist, tāpēc ka tad vairs nevarētu piecelties.

Viņa redzēja, kā kapteinis norāpās zemē, atspieda krūtis un galvu uz ragavām un, ar veselo roku turēdamies aiz šķērskoka, čukstēja:

— Tā jums būs vieglāk.

Viņš rāpoja uz ceļiem, pa pusei uzkāries ragavām. Brīžiem viņš novēlās zemē, atsitoties ar seju pret zemi. Tad Mihailova pabāza viņam zem krūtīm ragavas, un viņai nebija spēka novērsties, lai neredzētu kapteiņa nomelnējušo, sadauzīto seju. Pēc tam viņa pakrita un atkal dzirdēja, kā zem sliecēm šņirkst dubļi. Tad izdzirda, kā brikšķ ledus. Viņa slāpa, rīstījās, viņu apņēma ūdens. Un viņai likās, ka tas viss ir sapnī. Viņa atvēra acis tāpēc, ka juta uz sevi vērstu neatlaidīgu skatienu. Kapteinis sēdēja uz nārām vājš, dzeltens, netīru bārdu, ar kaklā uzkārtu, divos dēļa gabalos iespīlētu roku un skatījās uz viņu.

— Pamodāties? — viņš svešā balsī jautāja.

—* Es negulēju.

— Vienalga, — viņš teica, — tas arī ir tikpat kā miegs.

Viņa pacēla roku un ieraudzīja, ka tā ir kaila.

— Vai es pati izģērbos?

— Es jūs izģērbu, — kapteinis sacīja. Un, kustinādams ievainotās rokas pirkstus, paskaidroja: — Mēs taču laikam izpeldējāmies upē, turklāt es domāju, ka jūs esat ievainota.

— Vienalga, — viņa klusi teica un paskatījās kapteinim acīs.

— Protams, — viņš piekrita.

Viņa pasmaidīja un teica:

— Es zināju, ka jūs atgriezīsieties pēc manis.

— Kā tā? — kapteinis iesmējās.

—•i Tā, zināju.

— Neko jūs nevarējāt zināt, — kapteinis sacīja. — Jūs bijāt orientieris bombardēšanas laikā, un jūs varēja nosist. Šādam avārijas gadījumam es uzmeklēju siena kaudzi, lai turpinātu signalizēt ar uguni. Un, otrkārt, jūs nopeilēja bruņumašīna ar radio-iekārtu. Tā tur izvandīja visu apkārtni, kamēr es tai pagrūdu apakšā granātu. Un, treškārt...

— Kas — treškārt? — Mihailova skaļi uzprasīja.

— Un, treškārt, — kapteinis nopietni teica, — jūs esat ļoti laba meitene. — Un aši piebilda: — Un vispār — kur jūs esat dzirdējusi, ka kāds rīkotos citādi?

Mihailova apsēdās, turēdama pie krūtīm apģērba vīkšķi un mirdzošām acīm skatīdamās acīs kapteinim, skaļi un skaidri pateica:

— Vai zināt, es, liekas, jūs ļoti mīlu.

Kapteinis novērsās. Viņam nobālēja ausis.

— Nur to jus nesakiet.

— Es jūs ne tā, es jūs vienkārši mīlu, — Mihailova lepni teica.

Kapteinis pacēla acis un, raudzīdamies caur pieri, kautrīgi teica:

— Bet man bieži nav drosmes runāt par to, ko domāju, un tas ir gaužām slikti.

Piecēlies viņš atkal skarbi pavaicāja:

— Vai jūs esat jājusi?

— Nē, — Mihailova teica.

— Būs jājāj, — kapteinis sacīja.

— Gavrjuša, partizāns, — stādījās priekšā matiem apaudzis neliela auguma cilvēks jautrām, piemiegtām acīm, turēdams pavadā divus kaulainus un strupus vācu hunterus. Sajutis uz savas sejas Mihailovas skatienu, viņš paskaidroja: — Atvainojiet, es pašreiz atgādinu pūdeli. Padzīsim no rajona vāciešus — noskūšos. Mums bija varena frizētava. Spogulis — vo! Pilnā cilvēka augumā. — Ar skubu sēdinādams Mihailovu seglos, viņš mulsi murmināja: — Jūs nešaubieties astes dēļ. Zirgs īsts. Tā ir tāda suga. Bet es kājiņām. Esmu lepns cilvēks, kaunos jāt uz bezastaina zirga. Mums te zobgalīgi ļaudis. Beigsies karš, vēl arvien ķircinās.

Sārts un kluss rīts. Maigi ož pēc siltiem koku stumbriem, sasilušās zemes. No segliem pieliekusies pie kapteiņa, Mihailova saviļņoti teica:

— Man tagad ir tik labi. — Un, ielūkojusies kapteinim acīs, nodūra galvu un smaidot čukstēja: — Es pašreiz esmu tik laimīga.

— Kā gan citādi, — kapteinis sacīja. — Jūs vēl būsiet laimīga.

Pieturēdamies pie seglu kāpšļiem, partizāns soļoja blakus kapteiņa zirgam; pacēlis galvu, viņš negaidīti pateica:

— Agrāk es vistu nevarēju nokaut. Korī dziedāju tenoru. Biškopis — sapņaina nodarbošanās. Bet cik tagad neesmu tos fašistus nožmiedzis! — Viņš sasita plaukstas. — Esmu nikns, aizvainots cilvēks.

Saule pakāpās augstāk. Brūnajās atmatās jau gaišoia priecīgs, maigs zaļums. Vācu zirgi pieglauda ausis un bailīgi trīcēja, raujoties sānis no gigantiskajiem kokiem, kas meta uz zemi zarainas ēnas.

... Kad kapteinis atgriezās no hospitāļa savā daļā, biedri nepazina viņu. Tik jautrs, uzbudināts, runīgs viņš bija. Skaļi smējās, jokoja, katram atrada laipnu vārdu. Un visu laiku kaut ko ar acīm meklēja. To redzot, biedri uzminēja iemeslu un it kā netīšām teica:

— Bet Mihailova atkal uzdevumā.

Kapteiņa sejā uz brīdi parādījās rūgta rieviņa un tūlīt izgaisa. Neskatīdamies ne uz vienu, viņš skaļi teica:

— Braša meitene, nav ko teikt. — Un, saraustījis blūzi, aizgāja priekšnieka kabinetā ziņot par savu atgriešanos.

В. Роļеvоjs TARAKULA REDUTE

Mēs ilgi soļojām pa Staļingradas ziemeļu nomali, vienā laidā atbildot dārgo paroles vārdiņu sargposteņiem, kas klusām iznira mūsu priekšā. Mēs devāmies pa izdangātiem pagalmiem, nomīdītiem dārziem, rāpāmies pāri ķieģeļu barikādēm, līdām cauri apkvēpušām māju drupām, kur mūros bija izlauztas ejas, lai būtu drošāka pārvietošanās, un, sacēluši šineļu stērbeles, rikšiem skrējām pāri ielām un klajumiem.

Beidzot leitnants Šohenko apstājās mūra aizsegā, pārmeta automāta siksnu no viena pleca uz otru un, atvilcis elpu, noteica:

— Klāt arī esam. Site. To mūsu divīzijas puiši sauc par Tara-kula reduti.

Viņš norādīja uz bezveidīgu sadauzītu ķieģeļu un siju kaudzi, kas slējās tanī vietā, kur, spriežot pēc aprisēm, kādreiz stāvējusi neliela, pazema tirgoņu garā celta izturīga savrupmāja.

Tas notika frontes nemierīgās nakts vēlā stundā, tanīs mirkļos pirms ausmas, kad pat šeit, Staļingradā, iestājās klusums un mēness saltā šķemba sudraboja sirmos, zemei pieplakušos miglas mākoņus un no tiem izslējušās kādreiz lielo un skaisto namu tukšās kārbas. Viss apkārtnē — ir šāviņu apkapātie telegrāfa stabi, pie kuriem bezspēcīgi karājās aprauto vadu čokuri, ir stūrī kā par brīnumu saglabājies narzāna kiosks, krustām šķērsām ložu izraibināts, ir drupu akmeņi -r- viss, pārklāts ar biezu, sirmu sarmu, kas dzirkstīja kā sālsgraudi.

Šāviņu un mīnu sprādzieni bija galīgi saārdījuši un izvagojuši bruģi. Izšauto patronu riekšavas šķindēja zem kājām gan te, gan tur. Platās, gar malām apsarmojušās aviobumbu izrautās bedres atgādināja Mēness krāterus. Aplauzītas papelītes zaros melnoja kāda šineļa driskās. Viss liecināja par to, ka šī vieta vēl nesen bijusi ilgas un niknas sadursmes arēna un ka šīs sadursmes centrs bijis šis tagad pilnīgi sagrautais nams.

— Tarakula redute, — atkārtoja leitnants Šohenko, kam, acīm redzot, ļoti patika skanīgais nosaukums, un pieliecies viņš parādīja taisnstūra spraugas masīvajā, labi saglabātajā fundamentā, paskaidrojot: — Tās ir ambrazūras. Paskatieties, kas par plašu apšaudes sektoru pāri abām ielām. No šejienes viņi arī aizturēja vesela vācu bataljona uzbrukumu. Divi — bataljonu! Di-i-vi!

Leitnanta pieredzējuša un, acīm redzot, jūsmot nesliecīga cilvēka balsī bija dzirdama patiesa aizgrābtība, meistara un pazinēja aizgrābtība. Un es spilgti atcerējos visos sīkumos šī nama — redutes vēsturi, ko biju dzirdējis tepat Stajingradā no daudziem cilvēkiem, — apbrīnojamu vēsturi, kurā kā saule ūdens lāsē atspoguļojās visa Staļingradas kaujas diženība un traģisms.

Kareivji ložmetējnieki, Jurko Tarakuls un Mihails Načinkins, kas abi bija pārpeldējuši Volgu ar savu ložmetējnieku vadu jau pirms pusotra mēneša un kam tātad bija tiesības uzskatīt sevi par Staļingradas veterāniem, saņēma pavēli noorganizēt ložmetēju punktus šinī savrupmājā, divu nomales ielu krustojumā. Savrupmāja atradās mazliet priekšā mūsu pozīcijām un varēja noderēt par labu un stabilu avangarda dotu. Kauju centrs tolaik pārsviedās uz rietumiem, uz Traktoru rūpnīcas pusi. Trieciena šeit negaidīja, un ložmetēju punktu ierīkošana bija tikai viens no militārās piesardzības soļiem.

Saņēmuši pavēli, abi — Načinkins, mierīgs un nesteidzīgs kā visi profesionāli metālisti, un mazais, kustīgais moldāvietis Tarakuls, kas vienmēr svilpoja, dungoja vai pat uzdejoja, — nogāja līdz mājai un pamatīgi aplūkoja to. Viņiem, kas sen bija atrauti no mierīgās dzīves, aizmirsuši patīkamo apdzīvotas mītnes smaržu, bija ir sērīgi, ir līksmi staigāt pa tukšajām, labi mēbelētajām istabām, klausīties tālu noskanam savu soļu atbalsi, aplūkot jau aizmirstos mierīgas dzīves priekšmetus, pēc kuriem brīvā brīdī vienmēr tā jāilgojas karā. Un, kaut šis nams kara laika liktenīgo nejaušību pēc, atrazdamies priekšējā līnijā, bija nolemts ugunsgrēkam vai sagraušanai, viņi nezin kāpēc rūpīgi noslaucīja kājas, pirms ienāca dzīvoklī, un uzmanīgi devās uz priekšu, it kā bīdamies piemīdīt grīdas, ko sedza pūkaini putekļu paklāji.

Ložmetēju ligzdām viņiem iepatikās pirmā stāva stūra istabas: te no logiem varēja viegli sekot visam, kas notika uz ienaidnieka pozīcijām izejošo ielu krustojumā. Galējā istaba kādreiz bija noderējusi par ēdamistabu. Viņi iznesa no tās ēdamgaldu, dīvānu, krēslus, piesardzīgi aizstūma sānis smago bufeti, kurā šķindēja trauki, un sāka izjaukt krāsni, lai ar tās ķieģeļiem aizkrautu logus un ierīkotu tanīs ambrazūras. Šāds darbs nebija viņiem nekas jauns, tāpēc tas labi veicās.

Stiprinieks Načinkins, kas pirms kara bija strādājis par virpotāju Minskas mašīnbūvju rūpnīcā, ārkārtīgi centās saudzēt parketa grīdas un tāpēc gāja uz pirkstgaliem, laužot un milzīgiem klēpjiem nesot ķieģeļus. Viņa pārinieks, svilpojot dziesmiņu, veikli krāva logā ķieģeļus «eglītē», lai stingrāk turētos.

Tālumā dunēja kauja. Kristāla lustras pakariņi melodiski šķindēja, atbalsojot katru šāvienu. Trauki bufetē drebēja no dobjajiem šāvieniem, un durvis te pavērās, te aizvērās, kad bombardētāji kaut kur virs priekšējās līnijas iztukšoja savas kasetes. Bet tas nemaz kareivjus neuztrauca, tāpat kā pilsētnieku neuztrauc tramvaja dārdi un šķindoņa zem viņa loga vai laucinieku — govju maušana vai sienāžu sisināšana viņa pagalma zālē.

Viņi strādāja savu darbu, tikai retumis pēc karavīru paraduma izliekdamies pa logiem un apskatīdamies visapkārt. Maz papostītās ielas bija pilnīgi tukšas un taisni kā izmirušas.

Pirmā ambrazūra bija jau gatava. Nostādījuši tanī ložmetēju un pievilkuši klāt patronu kasti, kareivji sāka ierīkot otru blakus istabā. Bet Načinkins, atnesis kārtējo ķieģeļu kravu, pēkšņi ieraudzīja, ka Tarakuls nestrādā, pieplacis ložmetēja tēmēklim un sasprindzis raugās caur to ielā. «Vāciešil» Načinkins noprata. Viņš uzmanīgi nolika ķieģeļus uz grīdas un palūkojās caur vēl galīgi neaizkrauto otro logu.

Pieci ar automātiem bruņojušies vācieši, atskatīdamies un kļaudamies pie sienām, zagās pa ielu šurp uz savrupmāju. Načinkins jau ķēra no kakta šauteni, bet Tarakuls izrāva viņam to no rokām.

— Neaizbaidē: izlūki. Pēc tiem būs vēl citi. Pielaidīsim tuvāk un tad reizē... — viņš nočukstēja un atkal pieplaka pie ložmetēja.

Načinkins, cenzdamies likt soli pēc iespējas klusāk un pat aizturēdams paātrināto elpu, ātri nostādīja savu ložmetēju blakus istabas nepabeigtajā ambrazūrā un nolika diskus blakus.

Viņi nogūlās pie ložmetējiem, atvēra diskus un sāka vērot.

Vācieši, nonākuši līdz stūrim, brīdi apspriedās, aplūkoja krustojumu. Viens no viņiem klusām iesvilpās un pamāja ar roku. Ielā parādījās automātisti — cilvēku trīsdesmit. Tie tāpat slapstīdamies pienāca pie krustojuma. No mājas raugoties, viņi bija labs mērķis. Ložmetējnieki dzirdēja, kā čirkst apmetuma gabali zem ienaidnieku kājām, kā skan sveši, nesaprotami vārdi, kas nezin kāpēc šķita draudīgi. Hitlerieši atkal izsūtīja uz priekšu izlūkus.

Divas skarbas ložmetēju kārtas pāršķēla gaisu. Pēc tam vēl divas. Vairāki vācieši pakrita, pārējie metās bēgt, nesaprazdami, no kurienes šauj. Gabaliņu atbēguši, viņi apstājās un tad it kā izgaisa drupās.

— Darīts! — Tarakuls triumfējot iesaucās, un viņa degošo čigāna acu dzeltenīgie baltumi spīdēja.

Prieka lēkmē viņš pat trūkās kājās un braši uzdejoja pa parketu. Načinkins tikai nogrozīja galvu un klusēdams parādīja viņam uz lielas mūra mājas skeletu iepretim, kas bija labi saredzams caur ambrazūru. Nebija grūti saskatīt tumšajos logu dobumos piesardzīgus, rosīgus stāvus. Drīzumā pa abām ielām vienā laikā īsiem pārskrējieniem tuvojās sveši kareivji, cieši turēdamies pie pavārtēm, šāviņu dobēm, slapstīdamies aiz telegrāfa stabiem. Viņi pienāca pie mājas no divām pusēm reizē.

Tarakuls apjuka. Ienaidnieku bija daudz, un, kas viņam toreiz šķita sevišķi baigi, tie nebija tikai priekšā vien, kā viņš bija pieradis tos redzēt, cīnoties pilsētā. Tie bija sānos, aizgāja aiz muguras. Pirmais, ko kareivim iegribējās darīt — bēgt, bēgt, ātrāk bēgt pie savējiem. Izrauties, kamēr nav par vēlu, no šā pusloka, kas aizvien sašaurinās, izglābties un izglābt savu ieroci. Bet viņš ieraudzīja, ka viņa pārinieks lietišķi pārnes savu ložmetēju uz blakus istabu, un saprata, ka tas grib segt flangu. Biedra mierīgā rīcība tūliņ lika viņam atjēgties.

Pārspējis uzbrukušās instinktīvās bailes, Tarakuls pieplaka pie ložmetēja tēmēkļa un īsām kārtām sāka šaut ielai pāri skrejošos vāciešus. Tie, kas bija noslēpušies pretējā namā, atklāja uguni. Bet Tarakuls aiz sakrautajiem ķieģeļiem jutās neaizskarams. Un tas, ka automātu lodes, saceļot kaļķu mākonīšus un atsitoties ar niknu spindzoņu, viņam nevarēja kaitēt, aizdzina viņa bailes, un to vietā, kā tas bieži notiek spriegos momentos frontē, radās drošības sajūta, pat mierīgs prieks, kad vācieši — daudz vāciešu tur ielā — metās atpakaļ, lecot pāri nogalinātiem, neievērojot ievainotos, bēga, panikas dzīti, viņa ložmetēja uguns vajāti. Tagad Tarakuls jau aukstasinīgi šāva viņiem pakaļ. Un katrreiz, kad pelēkā figūriņa pakrita pie zemes kā paklupdama, viņš nosauca:

— Darīts!

Bet blakus istabā strādāja, burtiski, strādāja Načinkina ložmetējs. Bijušais virpotājs, uzticīgs savai nesatricināmajai aukstasinībai, prata pat spriegajā kaujas darbā ieviest aprēķina elementu. Viņš šāva ļoti taupīgi, patronas piecas garu kārtu, un arī tikai tad, ja tēmēklī šaudījās vairākas figūriņas. Viņš pirmais atsita uzbrukumu savā ielā. Viņš ieradās ar šauteni biedram palīgā un, iekārtojies pie tā ambrazūras, sāka, tikpat rūpīgi tēmējot, šaut uz tiem, kas bija iesēdušies pretējā mājā. No turienes atbildēja ar automātu zalvēm. Vācieši šāva pa neaizkrautā loga augšdaļu. Istabu piepildīja ložu spindzoņa un kaļķu putekļi. Ložmetējnieki nogūlās uz grīdas. Pēc tam šaušana aprima.

— Nu, rīkojies vien te, — Načinkins noteica un aizlīda pie sava ložmetēja.

Kad uzbrukums bija atsists un iestājās klusums, Tarakuls savukārt apciemoja draugu. Tagad viņš apzinājās savu spēku un aiz tā pārpilnības, vēlēdamies kaut kā izpaust prieku, kas lauzās ārā no viņa krūtīm, skanīgi ieblieza Načinkinam pa muguru. Tas pikti atgrūda viņa roku. Načinkins tina smēķi, un Tarakuls pamanīja, ka šis cilvēks, kas vēl nesen uzmundrināja viņu ar savu lietišķumu un aukstasinību, tagad ir bāls un pirksti tam dreb, tabaka birst uz ceļiem.

— Vai tu redzēji!... Redzēji, kā viņi!... Kā mēs viņus!

— Ko tu priecājies, domā, viņi aizbēga — un ar to beigas... Gan vēl ieradīsies ... Vai tu esi precējies? Bērni ir?

— Neprecējies, — Tarakuls atbildēja, lāgā pat nedzirdot jautājumu. — Kā viņi diedza!

— Bet es esmu precējies... Bērnu man četri gabali. Nu, ko tu te sēdi? Ej, ej pie ložmetēja!

Un viņi abi atkal aizlīda katrs uz savu istabu pie savas am-brazūras.

Načinkina vārdi piepildījās. Patiešām, kauja tikai nule sākās. Pēc stundas hitlerieši sāka jaunu uzbrukumu, pēc tam divus īsus, straujus — vienu pēc otra. Ložmetējnieki uzbrukumus atsita. Viņi rīkojās aizvien šķirmīgāk, un viņus nepameta doma noturēties divatā tik ilgi, kamēr uz apšaudi piesteigsies palīgi. Pozīcija viņiem bija ērta, ar savu stāvokli viņi bija apraduši, ja cilvēks vispār var ar tādu stāvokli aprast. Aizvien vairāk pelēku figūru, līdzīgu kāda gājēja nomestiem vecu drēbju saiņiem, palika gujam neitrālajā joslā uz tukšā bruģa, ko klāja salnas skarta zālīte.

Tad hitlerieši atgādāja mīnmetējus. Viņi sāka šaut no pretējā dārza uz māju un šāva minūtes divdesmit. Kāds desmits nelielu mīnu eksplodēja augšstāvā. Mājā viss bija sagrauts, saārdīts, saskaldīts, sajaukts ar apmetuma gabaliem. Bet, kad vācieši no jauna metās uzbrukumā, divi ložmetēji atkal sāka precīzi strādāt, un divi nāvi nesēji aizsegi stājās viņiem ceļā. Ložmetējnieki bija pārlaiduši apšaudi šauriņā vannas istabā un, tikko sprādzieni apklusa, aizlīda caur drupām pie savām ambrazūrām.

Grūti sacīt, ko vācieši domāja par viņiem. Vai tiem šķita, ka darīšanas ar veselu garnizonu vai ka tie uzdūrušies nomaskotam dotam, vai gluži vienkārši šo abu cilvēku neatlaidība salauza viņu drosmi — grūti sacīt. Bet viņi atsacījās no mēģinājumiem piekļūt mājai uzbrukumā. Pieveda trīs lielgabalus un sāka šaut uz māju tiešā tēmējumā.

Pēc katra šāviena Tarakuls kliedza draugam otrā istabā:

— Es esmu dzīvs, un tu?

Un tas mierīgi un īgni, kā atgaiņādamies no oda, atbildēja:

— Kas tad man var notikt!

Bet pēc viena sevišķa dobja sprādziena, kas satricināja visu māju un piepildīja to ar smacīgu kaļķu putekļu mākoni, Načinkins neatbildēja biedram. Tarakuls metās pie viņa. Plecīgais ložmetējnieks gulēja mēbeļu, apmetuma un ķieģeļu lūžņa, izstiepis ievainotās kājas. Viņš mēģināja piecelties, bet nevarēja un aizvien slīga atpakaļ, plātot muti, kā aizrīdamies ar gaisu.

— Ievainots, — viņš izdabūja caur zobiem.

«Ko nu lai dara?» Tarakulam izskrēja caur smadzenēm. Izrādās, ka viņš palicis viens. Bēgt? Bet ievainotais? Un ložmetēji? Un kā lai aizbēg ar tādu milzi uz pleciem?! Smadzenes strādāja ātri, precīzi, kā vienmēr tādos momentos. Nākamajā mirklī Tarakuls jau vilka draugu lejup, pagrabā, kur viņi jau sākumā «katram gadījumam», runājot saimnieciskā Načinkina vārdiem, bija nonesuši kastes ar patronām. Tarakuls pārvilka uz šejieni arī ložmetējus un diskus. Viņš nostādīja ložmetējus tādā pašā kārtībā kā augšā, izbāzis to stobrus caur pagraba logu taisnstūriem.

Apšaudes sektors viņiem tagad bija mazāks, toties senlaicīgā tirgoņu pagraba masīvie spriešļi bija drošs aizsargs. Kad viss bija padarīts, Tarakuls sajuta ārkārtīgu nogurumu. Viņš nogūlās zemē un kādu laiku gulēja nekustēdamies, piespiedis sakarsušo pieri aukstam akmenim.

Tanī brīdī atskanēja dobji sprādzieni, no kuriem visa celtne salēcās, un drausmīgs brīkšķis virs galvas. Eksplodēja aviobumbu sērija. Vācieši bija izsaukuši palīgā piķētājus, un sprādziena vilnis sagāza māju. Ķieģeļu un lūžņu grēdas aizbēra ieeju pagrabā, bet pagraba masīvie spriešļi izturēja.

Tarakuls un viņa ievainotais biedrs palika dzīvi, kaut apdullināti, kontuzēti, aprakti zem drupām, šķirti no pasaules. Atjēdzies Tarakuls aplaida skatienu pagrabam un apstaigāja to.

— Kaps, — viņš dobji noteica biedram, kas aizvērtām acīm gulēja pie mūra.

Načinkins atvēra acis.

— Dots, — viņš vienkārši atbildēja, paskatījās uz vienu ambra-zūru, uz otru un piemetināja: — Un vēl kāds dots, vienīgi garnizons tāds pamazs.

Par spīti visam viņu bezizejas stāvoklim, viņiem tagad tomēr bija viena priekšrocība: viņiem nevajadzēja bīties uzbrukuma no aizmugures. Drupu grēda viņus droši nosargāja no šāviņiem. Viņiem draudēja vienīgi tiešs aviobuīnbas trāpījums. Bet kurš pieredzējis kareivis bīstas no tieša trāpījuma?

Jurko Tarakulu pārņēma kāre rīkoties. Viņš labāk iekārtoja ložmetējus ambrazūrās, palika zem tiem kastes, lai varētu sēdēt. Patronu kastes viņš vilkšus pievilka pie ievainotā biedra, kas pieteicās pielādēt diskus. Pats Tarakuls, skraidot no vienas ambra-zūras pie otras, vēroja, kas notiek uz ielas.

Laikam gan viņi bija krietni pārsteiguši vāciešus ar savu neatlaidību. Vēl ilgi pēc tam, kad aviācija bija māju sagrāvusi, vācieši neuzdrošinājās tai tuvoties. Kad viņi beidzot atkal cēlās uzbrukumā, tos saņēma to pašu divu ložmetēju uguns, kuri stūrgalvīgi šāva tagad kaut kur no drupu apakšas ...

Šāva Tarakuls un viņa ievainotais biedrs. Bet ievainotais, kaut arī rotā viņu daudzināja par dzelzs cilvēku, ātri zaudēja spēkus un nesamaņā pakrita pie ambrazūras. Tad Tarakuls skrēja no viena ložmetēja pie otra un apšaudīja abas ielas. Mitrajā pagrabā viņam kjuva karsti. Viņš nomet šineli, pēc tam blūzi, tad kreklu un kails līdz jostas vietai, pulvera dūmos un putekļos nomelnējušu un izvārgušu seju, kurā acis un zobi spīdēja kā nēģerim, slapjām, šķipsnās saveltām cirtām nikni atšaudījās, visu aizmirsis, kamēr Načinkins atjēdzās un, tvarstīdamies gar mūri, pacēlās pie sava ložmetēja.

Divas dienas tā mērojās spēkiem divi drupās apraktie padomju karavīri un vesela vācu daļa, kas atkal un atkal mēģināja uzbrukt bezveidīgajai ķieģeļu un apmetumu grēdai, ko kareivju griba bija pārvērtusi par cietokšņa bastionu. Ieņemt šīs drupas kļuva vāciešiem par prestiža lietu.

Mājās garnizonam klājās aizvien grūtāk. Jau vairākas diennaktis bija pagājušas, kopš bija brālīgi izdalīts pēdējais sausiņš, sameklēts gādīgā Načinkina mantu somā. Trūka ūdens. Pa naktīm viņi laizīja sarmu, kas nosēdās uz pagraba akmeņiem. Sen jau bija izsmēķēta pēdējā, no kabatu kaktiņiem izpurinātā tabakas šķipsniņa. Un, kas bija vissliktākais, arī patronas tuvojās beigām.

— Izsauks tankus, tad gan labi neklāsies, — Načinkins sacīja, kad viņi, atvēruši pēdējo cinka kārbu ar patronām, no jauna piepildīja tukšos diskus.

Načinkins jau bija gluži vārgs, un diska mehānisma elastīgā atspere slīdēja viņam no rokām ārā.

— Ko tur daudz, ja jāmirst, tad ar mūziku! — Tarakuls atbildēja, nozibinot savus dzeltenīgos acu baltumus.

Viņš arī gura no bada un negulēšanas, bet vēl turējās un tikai dažreiz, lai ietaupītu enerģiju gurstošajā ķermenī, pamira uz veselām stundām, it kā pārvērtās akmenī pie ambrazūrām, un šinīs mirkļos likās, ka viņam dzīvas vienīgi acis un ausis.

— Tev tik mūzika galvā. Nevis ar mūziku, bet ar jēgu. Kāda nozīme trokšņot bez jēgas, kam tāda mūzika vajadzīga. Dzīvība taču cilvēkam viena pati vien ir!

Načinkins nemeta mieru disku lādēšanai. Dažreiz karstā brīdī viņš pat izmanījās ar drauga palīdzību pacelties pie ložmetēja, apsēsties uz kastes un šaut. Tomēr doma par nāvi apmeklēja viņu aizvien biežāk. Un viņam gribējās pateikt biedram, šim jaunajam Moldāvijas vīnkopim, ar ko liktenis bija viņu savedis kopā, kaut ko lielu, svarīgu, gudru, kas šinīs stundās nobrieda viņa sirdī un nekādi, itin nekādi neļāvās ietērpties vārdos.

— Cilvēks nedrīkst mirt, iekams nav visu padarījis, saproti? Visu, kas iespējams... Visu, — viņš beidzot izrunāja, mocīdamies ar vārdu trūkumu un bīdamies, ka draugs viņu nesapratīs.

Viņš piespieda Jurko iekalt savas ģimenes adresi un kāda sava laba paziņas vārdu — tās rūpnīcas direktora, kur viņš bija strādājis pirms kara. Viņš lika Tarakulam nosolīties, ka tas, ja paliks dzīvs un atgriezīsies no kara, katrā ziņā uzmeklēs viņa ģimeni un izstāstīs sievai par šīm stundām, ka atradīs direktoru un pastāstīs tam, kā Minskas virpotājs gājis bojā Staļingradā.

Ar šo direktoru Načinkinam bija kaut kādas sarežģītas attieksmes. Viņi bijuši gandrīz vai draugi, bet pirmajās kara dienās,

kad rūpnīca evakuējusies uz austrumiem, virpotājs atsacījies doties tai līdzi. Viņš paziņojis, ka paliks un aizstāvēs pilsētu. Lūk, tad arī direktors pateicis viņam kaut ko tik apvainojošu, ko Načinkins tam nekādi nevarēja piedot. Aculiecinieka nostāstam par to, kā cīnījies kareivis Načinkins, vajadzēja apkaunot direktoru un atspēkot tā apvainojošos vārdus.

Tomēr — kā īsti karavīri — viņi savā starpā nerunāja par nāvi un vairāk sprieda par to, kad un no kurienes viņi varētu gaidīt glābiņu.

Bet glābiņam viņi ticēja par spīti visam.

Un patiešām, tagad, kad aiz patronu trūkuma viņu ložmetēju balsis uzbrukumu laikā kļuva vājas, kaut kur aizmugurē saskanīgi un bieži būkšķināja mīnmetēji, un pastāvīgie sprādzieni veidoja mājas priekšā melnu, biezu žogu, aizsprostojot vāciešiem ceļu uz to.

Izsalkuši, nonīkuši no slāpēm, pilnīgi nomocīti no negulēšanas, viņi klausījās šinī tuvajā un skarbajā pērkonā kā draugu balsīs, kas sola palīdzību. Sie dārdi it kā saistīja viņus ar savējiem, no kuriem tos šķīra nobrukušu lūžņu kalns un desmitiem metru «neitrālās» zemes platības, kurā valdīja nāve.

Trešajā naktī ap pašu rītu notika kaut kas ērmīgs. Tarakulam, kas snauda vaļējām acīm pie ambrazūras, pēkšņi likās, ka viņš dzird dīvainu cilvēka balsi. Nodomājis, ka murgo, viņš piespieda pieri saltajam, sarmas klātajam akmenim un nolaizīja sarmu, kas garšoja pēc mitruma un pelējuma. Nē, dzirde viņu nevīla. Balss tiešām skanēja. Jurko pavērās biedrā. Načinkins gulēja, turot vienā rokā disku, otrā sauju patronu.

Nē, viņš nebija runātājs. Kaut kāda nedzīva, necilvēciska balss neatlaidīgi kala ausīs pazīstamus un reizē nesaprotamus, svešus vārdus: kaut ko par gaļu, maizi, sviestu. Tarakulam kļuva baigi. Viņš piegrūda guļošajam biedram. Načinkins ieklausījās. Smaida ēna pārslīdēja viņa nomelnējušām, iekritušām lūpām.

— Friči. Viņi to mums kliedz, aģitē.

— Patotieties... Jums pūs lapa apiešanās ... Jums pūs ļot lap ēst! — brēca nedzīvā balss rītausmas krēslā.

Tarakuls juta uzplūstam negantas dusmas. Viņš pieplaka ložmetējam un izšāva uz balss pusi garu jo garu kārtu.

Vēlāk atceroties šīs nepieredzētās divkaujas dienas, Jurko Tarakuls nekādi nevarēja precīzi pateikt, cik ilgi viņi aizsargājuši māju.

Viņi turējās tik ilgi, kamēr kaut kur iztālēm cauri biežajiem šāvieniem sadzirdēja «urā», kas aizvien tuvojās un pieauga, kamēr pa ietves drupām sāka klaudzēt uzbrucēju kājnieku smagie soļi un logu ambrazūrās pavīda mīļie smilšu krāsas šineļi un dārgie neveiklie kirzas zābaki.

Tad Tarakuls pameta ložmetēju, sāka purināt galīgi novārgušo draugu, saucot tam tikai vienu vārdu:

— Mūsējie, mūsējie, mūsējie!

Svaigais, no rezerves pienākušais pulks, kas nakti bija pārcēlies pār Volgu, atspieda vāciešus, iztīrīja krustojumu. Leitnanta So-henko vada kareivji pieskrēja pie drupām. No ambrazūrām līdz viņiem atplūda biedru vārgās balsis. Tomēr vajadzēja izsaukt sapierus, ilgi rakt un pat spridzināt akmeņus, lai Načinkinu un Tarakulu dabūtu ārā. Kāds, laikam sapieru priekšnieks, kas vadīja izrakumu darbus, jokojot nosauca savrupmājas drupas par Tarakula reduti. Viņam bija laimīga roka: nosaukums palika, iekļuva presē, tika atzīmēts pilsētas kara kartēs ...

... Un nu beidzot man izdevās paša acīm apskatīt šo neparasto vietu. Mēs uzspiedām kabatas spuldzītes un caur sapieru izlauzto spraugu nokāpām pagrabā. Mēness zilganā gaisma divu spožu ieslīpu galodu veidā iespiedās pa ambrazūrām un izplūda baltos plankumos pa grīdu starp biezi nokaisītajām izšautajām patronu čaulām, kas jau bija kļuvušas zaļas. Kaktā mētājās asiņaini pārsēji. Tur laikam bija gulējis Mihails Načinkins. Caur ambrazūrām ogļu melnajā debess fonā bija skaidri redzamas sarmas apsudrabotās mūru atliekas, kas atgādināja teātra dekorāciju driskās. Pār tām salti un skaudri mirdzēja zvaigznes; smagi līgodamās, zemu virs zemes šūpojās ugunsgrēka blāzma.

Kad acis pierada pagraba pustumsai, mēs saskatījām uzrakstu uz pelēkās sarmas graudiem klātās sienas. Leitnants apgaismoja to ar spuldzīti. «Te cīnījās līdz nāvei gvardi Tarakuls Jurko un Načinkins Mihails. Izturējuši cīņu, viņi uzvarēja nāvi,» es izlasīju.

— To uzrakstīja mūsu komisārs, — leitnants sacīja; uzraksts viņam laikam ļoti patika, un viņš skaļi izlasīja: — «Izturējuši cīņu, viņi uzvarēja nāvi.»

— Laikam šausmīgi gan tādā naktī būt pilnīgi vienam pret ienaidnieku.

— Šausmīgi? Tas nav īstais vārds. Tādus vārdus mēs te esam aizmirsuši... Jā, vientuļi gan, — Šohenko atteica, — vientuļi — tas ir nejauki, traki nejauki karā. Bet, ja runā par bailēm, tad tāda vārda šinī vietā nav.

Un man iegribējās tiem, kas pēc daudzām paaudzēm pētīs tās pilsētas aizsardzības epopeju, kurā bija aizmirsts vārds «bailes», iespējami sīki uzrakstīt šīs parastās Staļingradas mājas vēsturi, uzrakstīt tā, kā es to dzirdēju no Tarakula un viņa kaujas biedriem.

К. Simonovs MAZULĪTE

Kubaņā pieturējās lietainas rudens dienas. Ceļi, pa kuriem izbrauca neiedomājams daudzums riteņu, bija kļuvuši gandrīz ne-izbrienami: mašīnas te dubļos buksēja, te ar tarkšķi pacēlās uz ciņiem un grambām.

Armija atkāpās, notika kaujas, bet vācu tanku kolonnas katru dienu ielauzās aizmugurē te uz viena, te uz otra ceļa, un karaspēka transports, aizmugures iestādes, hospitāļi ik dienas mainīja savas vietas, aizklīstot arvien tālāk un tālāk uz dienvidiem.

Pulksten piecos vakarā priekšējās pozīcijās pie saārdīta šķūņa apstājās vecum veca sanitārā mašīna — graboša, izļodzīta, ar caurumainu brezenta virsu. No mašīnas izrāpās tās saimniece — kara feldšere Marusja, kuru, starp citu, divīzijā neviens citādi nesauca kā par Mazulīti, tālab ka viņa patiesi bija mazulīte — septiņpadsmitgadīga meitenīte ar strupu deguntiņu, smalku bērna balsi un tik mazām rokām un kājām, ka likās — visā armijā nebūs iespējams atrast viņai piemērotus pirkstaiņus un zābakus.

Mazulīte nolēca no mašīnas un, pūlēdamās savai patīkamajai sejiņai piešķirt stingru izteiksmi, kā vienmēr steidzīgi un noteikti noprasīja:

— Kur ievainotie?

Sanitārs atbīdīja salauzto durvju pusi un ieveda Mazulīti šķūnī. Tur uz netīriem salmiem gulēja septiņi smagi ievainotie. Mazulīte ienāca, paskatījās un teica:

— Nu tā, tūlīt es jūs aizvedīšu, — un pēc tam vēl kaut ko laipnu, ko viņa vienmēr teica ievainotajiem, taču viņas trenētais skatiens tai pašā laikā nemanāmi slīdēja no viena ievainotā pie otra.

Sejas visiem bija bālas, salmi vietvietām asiņu piemirkuši. Trijiem bija saplosītas kājas, divi ievainoti vēderā un krūtīs, divi — galvā. Mazulīte gluži fiziski izjuta ceļu, kuru viņa nupat kā veikusi no sanitārā bataljona — divdesmit kilometri šausmīgu grambu un bedru, — un iedomājās atkal tos grūdienus un kritienus — tikai ne vairs ar savu ķermeni, bet gan ar šīm asiņojošām, savainotām miesām, kas gulēja viņas priekšā zemē. Viņa pat saviebās it kā no sāpēm, taču tūdaļ pat atcerējās savus pienākumus, kā viņa tos saprata, un viņas sejā atgriezās parastais jaukais smaids.

Vispirms viņa ar sanitāru pārvietoja tos, kuri bija ievainoti kājās, — un novietoja viņus mašīnas kulbā priekšpusē, tuvāk kabīnei. Pēc tam atstiepa vēl trīs. Mašīnā vairs nebija vietas, un septīto nebija kur likt. Tas balstījās pussēdus pret šķūņa sienu un te atvēra, te atkal aizvēra acis, krizdams nemaņā. Mazulīte pēdējo reizi iegāja šķūnī. Šo septīto ievainoto vajadzēja atstāt līdz nākamajam braucienam. Bet, kad viņa iegāja un spēra soli uz ievainotā pusi, lai to pateiktu, viņš, redzams, viņas kustību saprata tā, ka arī viņu tūlīt paņems, un, pūlēdamies pacelties, pastiepās pretī. Mazulīte sastapās ar viņa skatienu — mokpilnu, pacietīgu, gaidošu, tā ka nekādi nebija iespējams viņu šeit atstāt.

— Vai varat sēdēt kabīnē? — viņa jautāja. — Varēsiet braukt sēžot?

— Varu, — atbildēja ievainotais un atkal aizvēra acis.

Divatā ar sanitāru Mazulīte izveda viņu no šķūņa, pabāzusi

savu galvu viņam padusē, aizvilka līdz mašīnai un nosēdināja kabīnē savā vietā.

— Bet jūs, biedre kara feldšere? — prasīja šoferis.

Un ievainotais, saklausījis šais šofera vārdos pārmetumu sev, arī klusi pavaicāja:

— Bet kur jūs?

— Es uz pakāpiena, — Mazulīte jautri attrauca.

— Nokritīsiet, — drūmi piezīmēja šoferis.

— Nenokritīšu, — atbildēja Mazulīte un, aizcirzdama aiz ievainotā durtiņas, nostājās uz pakāpiena.

— Biedre kara feldšere... — atkal uzsāka šoferis.

Bet Mazulīte uzkliedza, lai brauc, tai stingrajā, ierunas noraidošajā balsī, kāda viņai radās tad, kad bija darīšana ar ievainotajiem un kad apkārtējie nesaprata, ka viņai, Mazulītei, labāk par visiem zināms, kas jādara, lai ievainotajiem būtu vieglāk.

Mašīna devās ceļā. Šodien no pusdienas lietus mitējies, un ceļi ar mazliet apžuvušajiem dubļiem bija sevišķi slideni. Grambās mašīna kā pīle gāzelējās no viena sāna uz otru, izlidoja no iebrauktajām sliedēm un palēcās ar brīkšķi, kas sāpīgi atbalsojās Mazulītes ausīs. Viņa juta, kā šai mirklī kulbā ievainotos pasviež gaisā un triec pret mašīnas grīdu. Vienubrīd viņa pati gandrīz ievēlās bedre, tomēr noturējusies tagad pati sev uzsmaidīja ar to smaidu, kāds viņai mēdza būt pēc pārdzīvotām briesmām.

Viensētā, kur bija novietojies sanitārais bataljons, viņi iebrauca tikai līdz ar tumsu. Mazulīte, nolēkdama no pakāpiena, pieskrēja pie pazīstamās mājas, taču pie tās, viņai par pārsteigumu, nebija manāma ierastā rosīšanās. Viņa iegāja namā: tur bija tukšs. Nākamajā mājā tāpat. Tikai saimniece vienaldzīgi stāvēja pie gultas, grozīdama asinīm piemirkušo gultas maisu te uz vienu, te otru pusi.

— Aizbrauca? — jautāja Mazulīte.

— Jā, — atbildēja saimniece. — Būs kāda stunda, kopš aizbrauca. Viņiem atnāca kaut kāds paziņojums, visu salika un aizbrauca.

Mazulīte atgriezās pie savas mašīnas un, atmetusi brezentu, ieskatījās kulbā.

— Nu, vai kravāsimies laukā, māsiņ? — jautāja vecs kazaks, ievainots galvā un sejā un tā pārsiets, ka no apsējiem laukā rēgojās Vienīgi viņa pinkainās sirmās ūsas.

— Nē, mīļais, — atbildēja Mazulīte. — Nē, pagaidām nekra-vāsimies vis. Sanitārais bataljons no šejienes aizbraucis. Brauksim tieši uz hospitāli.

— Bet vai tas tālu, māsiņ? — jautāja vēderā ievainotais, kas gulēja augšpēdu, un iekunkstējās.

— Bet tu velti mēli nekulsti, — dusmīgi viņam atteica ūsainais. — Cik būs, tik arī brauksim.

Un Mazulīte saprata, ka ūsainais saskaities nevis par jautājumu — vai tālu? — bet gan par to, ka ievainotais kunkst viņas klātbūtnē. Viņai trīcēja rokas — nevis aiz aukstuma, bet gan aiz noguruma, no tā, ka visu ceļu bija cieši jāiekrampējas, lai nenokristu.

— Nosalāt, māsiņ? — prasīja ūsainis.

— Nē, — teica Mazulīte.

— Mēs saspiedīsimies, nāciet pie mums kulbā.

— Nē, — teica Mazulīte. — Nevajag. Brauksim vien ātrāk projām.

Viņa atkal nostājās uz pakāpiena, un mašīna sāka kustēties. Bija jau pavisam tumšs. Līdz hospitālim vēl atlicis divdesmit kilometru. Sāka līt. Ceļš tapa aizvien sliktāks un sliktāks. Kaut kur tālu pa kreisi bija redzami artilērijas uguns uzliesmojumi. Motors divas reizes noslāpa, šoferis izrāpās un spļaudīdamies ņēmās ap karburatoru. Mazulīte nenokāpa. Šo apstāšanos laikā viņai šķita, ja nokāps, tad pamirušie pirksti viņai atteiksies pavisam. Pēc viņas aprēķina, kad sākās lietus, mašīna bija nobraukusi jau kilometrus piecpadsmit. Vējš pūta pretī, un slīpais lietus šaustīja seju un acis. Daudzas reizes viņai likās, ka tūlīt, tūlīt novelsies.

Beidzot viņi sasniedza ciemu. Kad šoferis izslēdza motoru, Mazulītei jautās kaut kas nelāgs tai klusumā, kas šai ciemā valdīja. Viņa nolēca no mašīnas zemē un, līdz ceļiem pa dubļiem brizdama, traucās uz māju, kur — viņa zināja — novietojies hospitālis. Pie mājas stāvēja līdz malām piekrauta pusotrtonnīgā, ap to rosījās divi sarkanarmieši, pūlēdamies vēl kaut ko iespiest kravas kastē.

— Šeit hospitālis? — vaicāja Mazulīte.

— Bija, — teica sarkanarmietis. — Aizbrauca pirms divām stundām. Mēs te kravājam pēdējos medikamentus.

— Un vairāk neviena te nav? — jautāja Mazulīte.

— Neviena.

— Bet kurp viņi aizbrauca?

Sarkanarmietis nosauca ciemu četrdesmit kilometru atstatu.

— Un neviena nav? Neviena ārsta, itin neviena? — vēlreiz pārjautāja Mazulīte.

— Nē. Tālab jau mūs te atstāja, lai pateiktu, kurp doties, ja kāds atbrauc.

Mazulīte aizvilkās līdz mašīnai. Pirms piecām minūtēm viņai likās, ka tūlīt, tūlīt viss beigsies, tūlīt viņi būs galā: vēl piekalne, vēl pagrieziens, vēl dažas mājas — un ievainotie būs jau hospitāli. Bet tagad vēl četrdesmit kilometru — vēl tikpat, cik viņi jau nobraukuši.

Viņa piegāja pie mašīnas, apgaismoja tās iekšpusi ar lukturīti un izdvesa:

— Biedri...

— Kas ir, māsiņ? — prasīja vecais kazaks tonī, pēc kura bija jaušams, ka viņš visu saprot.

— Hospitālis aizbraucis, — teica Mazulīte neskanīgā balsī. — Līdz tam jābrauc vēl četrdesmit kilometri. Nu, kā jums ir? Vai varēsiet izturēt?

Atbildes vietā atskanēja vaidi. Tagad ievaidējās divi reizē. Šoreiz ūsainis viņiem neuzkliedza.

— Izturēsim, — viņš teica. — Izturēsim. No kurienes pati būsi, meitiņ?

— No Kamenskas, — teica Mazulīte.

— Tad jau tu zini kazaku dziesmas?

— Zinu, — atbildēja Mazulīte, tāda jautājuma pārsteigta.

— «Pa ieleju stalts kazaks auļo, pa Mandžūrijas stepēm trauc» — tādu dziesmu zini? — jautāja ūsainis.

— Zinu.

— Nu, tātad tu mūs ved, bet mēs to dziedāsim, kamēr aizvedīsi. Lai Sitos pašus kunkstienus nedzirdētu, rausim vaļā dziesmas. Saprati? Bet tu arī mums piebalso.

— Labi, — teica Mazulīte.

Viņa nostājās uz pakāpiena, mašīna sāka kustēties, un cauri ūdens un dubļu šalkoņai un motora gaudošanai viņa sadzirdēja, kā mašīnas kulbā vispirms viena, pēc tam divas, tad trīs balsis sāka vilkt dziesmu^1:

Pa ieleju stalts kazaks auļo,

Pa Mandžūrijas stepēm trauc.

Tam gredzens pirkstā viz kā saule Un vientulībā domas jauc ...

Ceļš kļuva briesmīgs. Mašīna lēkāja uz katra soļa. Likās, tūlīt, tūlīt tā apsviedīsies un ievelsies kādā bedrē. Sākās spēcīga lietus gāze, starmešu priekšā gāzās blīva ūdens siena. Bet mašīnas kulbā dziesma nepārtrūka:

To viņa dāvināja, sakot:

«Pēc gada tava būšu es.»

Lūk, gads nu apkārt, kazaks steidzas.

Kā bulta zirgs to mājup nes ...

Pati nemaz nemanot, arī Mazulīte bija sākusi piebalsot. Un, dziedot līdzi, viņa domāja, ka tiem tur kulbā droši vien patiesi vieglāk, ja dzied, un, ja kāds vaid, tad citi to nedzird.

Pēc desmit kilometriem mašīna apstājās. Šoferis atkal sāka tīrīt karburatoru. Mazulīte norāpās un ieskatījās kulbā. Tagad, kad motors netrokšņoja, dziesma šķita sevišķi skaļa un spēcīga. To locīja pilnā balsī, cītīgi — tā, it kā šai brīdī pasaulē nekā cita vairs nebūtu, tikai šī dziesma.

Nāk sirma māmuliņa pretī

Un sliktas ziņas viņam pauž ... —

aizsāka ūsainis aizsmakušā, tomēr spēcīgā balsī.

«Tavs nākums, dēls, ir vēls un veltīgs,

Jo kazaciete citu glauž ...» —

piebalsoja citi.

Mazulīte atkal iededza savu lukturīti. Gaismas stars slīdēja pa dziedātāju sejām. Vienam acīs bija asaras.

— Dzēs nost, nav ko skatīties uz mums, — nikni teica ūsainis. — Labāk palīdzi dziedāt!

Slāpējot vaidus, dziesma skanēja stiprāk un stiprāk, vājinot arī lietus bungošanu pa slapjo brezentu.

— Braucam! — uzkliedza šoferis.

Mašīna sāka kustēties.

Nodziedājuši dziesmu līdz galam, ievainotie sāka to atkal no sākuma.

Dziļā naktī, kad staņicas nomalē sanitāri kopā ar Mazulīti piegāja pie mašīnas, lai beidzot no turienes izvāktu ievainotos, no kulbas joprojām plūda dziesma. Balsis bija kļuvušas klusākas, trīs Ievainotie klusēja, iespējams, bija zaudējuši samaņu, bet pārējie dziedāja:

«Par velti, kazak, tu tā steidzies Un velti kumeliņu triec.»

Bet kazaks zirgu griež pa kreisi Un klajā laukā izgaist viens ...

— Uz redzēšanos, māsiņ, — teica ūsainais, kad viņu lika uz nestuvēm. — Tātad pie Kamenskas dzīvo. Pēc kara braukšu dēlu precināt!

Viņš bija caurcaurēm slapjš, ūsas kā aizkrāciešiem nokārušās uz leju. Bet pēdējā brīdī Mazulītei likās, ka viņa aizsaitēto seju apgaismo draiskulīgs smaids.

Viņa aizmiga neizģērbusies tupus uz grīdas pie krāsniņas uzņemšanas telpā. Sapnī viņai rādījās, ka pa ieleju uz zirga auļo kazaks, bet viņa brauc savā mašīnā un nekā nevar viņu panākt, un mašīna kratās, un Mazulīte miegā saraujas.

— Nomocījusies, nabadzīte, — teica ārsts, ienācis uzņemšanas telpā.

Divatā ar sanitāru viņš novilka Mazulītei izmirkušos zābakus un, vienu šineli palikuši apakšā, ar otru viņu apsedza.

Un šoferis, kas bija īsts šoferis un jau atbraucis galā, tomēr nevarēja nomierināties, neuzzinājis, kas vainas nolādētajam karburatoram, sēdēja mājā kopā ar citiem šoferiem, izjauca karburatoru un runāja:

— Astoņdesmit kilometru nobraucām. Nu Mazulīte — skaidrs — viņa arī velnu piespiedīs braukt, ja tas vajadzīgs ievainotajiem, vārdu sakot, — žēlsirdīgā māsa.

A. Rodimcevs MAŠEŅKA NO PEĻUSLAZDA

1. Sastapšanās mežā

Es atgriezos Kijevā no karaspēka nometnes, no lauka apmācībām un nolēmu izbraukt taisni caur mežu, kas man bija pazīstams no Lielā Tēvijas kara laika. Atzīšos, ļoti vēlējos no jauna skatīt šīs neaizmirstamās vietas: šeit, pie Ukrainas galvaspilsētas, mūsu gaisa desanta brigādes karavīriem, izpildot valdības pavēli, bija jāturas līdz pēdējam.

Divdesmit pieci gadi — laika posms, protams, nav mazais. Mežs pa šiem gadiem izmainījies līdz nepazīšanai. Mazās priedītes izaugušas par lieliem kokiem, biezā bērzu jaunaudze pie ceļa pārvērtusies par skaistu birzi.

Tomēr es bez sevišķām pūlēm garajā zālē atradu mūsu blin-dāžas un tranšeju līniju, un bumbu izrautās dzijās bedres.

Ilgi es stāvēju starp lapu un skuju piebirušajām un lietus izskalotajām grambām un pauguriem, un cita pēc citas manā atmiņā uzpeldēja kauju ainas.

Augstienē pie vecās varenās priedes es pacēlu šāviņa šķembu. Tā bija rūsas saēsta, asa un smaga ...

Cik gan te nav izsēts tāda trakojoša, saraustīta metāla! Lūk, arī priedes varenajā stumbrā trīs dziļas aprepējušas rētas. Priede — lielās kaujas mēma lieciniece — izpleta savus zarus pār ierakumiem, lai pasargātu mūsu karavīrus no nāvējošās uguns.

Bet tagad viņa paceļas uz smilšu paugura, pār jaunā meža zaļajiem plašumiem, kā dzīvs piemineklis tām drausmīgajām dienām...

Laikam biju pārāk aizrāvies ar atmiņām un nepamanīju, ka sāk uzmākties krēsla. Līdz pilsētai vēl bija tālu, bet ceļš, kas droši vien no kara laika pamests, gatavoja mums negaidītus pārsteigumus uz katriem simts metriem. Viens no šādiem pārsteigumiem bija grāvis, ko izracis nezin kas un nezin kad. Grāvis bija plats, un vējš to nomaskējis ar pagājušās vasaras lapām.

Automašīna pilnā gaitā atsitās grāvja pretējā malā, un motors apklusa. Šoferis Anatolijs izkāpa palūkot, kas noticis. Pēkšņi laz-dainē uzzibsnīja šaurs laterniņas gaismas kūlītis, pēc tam kļuva dzirdams, kā zem kājām čab lapas.

Kaut kur gluži tuvu skanīga balss iesaucās:

— Ziņojiet postenim: redzu vieglo automašīnu!

Cita piesmakuši balss atsaucās:

— Tieši tā, ziņot postenim ...

— Kā redzams, mežsargi, — piezīmēja Anatolijs. — Tikai spriežot pēc balsīm, ļoti jauni...

Es arī izkāpu no automašīnas un ar interesi gaidīju parādāmies nezināmos meža iedzīvotājus.

No tumšā lazdu krūmāja, kas līdzinājās augstai garai stirpai, mēness gaismā uz ceļa vienlaicīgi iznāca trīs puikas. Visiem trim galvās bija salmu platmales, ap kaklu sarkanais pionieru kaklauts.

Tas, kas stāvēja vidū, drukns puika ar laternīti rokā, sāka pirmais runāt:

— Atļaujiet jums jautāt, biedri viesi... Kāpēc jūs šeit apstājāties? Varbūt jums vajadzīga kaut kāda palīdzība?

— Ja mēs esam viesi, — es teicu, — tātad jūs esat saimnieki?

— Jā, šeit aiz gravas atrodas pionieru nometne «Ugunskurs», — puišelis kā skaldīt noskaldīja. — Mūsu patruļnieks pamanīja automašīnu. Kādēļ tā apstājās? Kā redzams, tai kaut kas nav kārtībā?

Man ar pirmiem vārdiem iepatikās šis attapīgais, lietišķais puika.

— Malacis jūsu patruļnieks, — es sacīju, tuvodamies bērniem. — Tad jau iepazīsimies, meža drosminieki.

Puika, kas stāvēja pa labi, strupdegunis un lielām acīm (tagad mēness gaismā es saskatīju viņu sejas), piebikstīja biedram ar elkoni un nočukstēja:

— Skaties... Ar ko mēs, Geņa, esam sastapušies! Nu taisni kā filmā ...

Bet vidējais, Geņa, izslējās un pielika roku pie cepures:

— Priecājamies jūs apsveikt, biedri ģenerāli, mūsu «Tūkstoš meža noslēpumu un dārgumu valstī»!

— Lūk, tas ir ko vērts! — iesmējās Anatolijs. — Tūkstoš noslēpumu? ...

Es pateicos puikām un novēlēju viņiem jaukus sapņus. Tomēr aiziet no mums viņi nedomāja. Prātīgais Geņa sacīja:

— Cik pareizs novērojums pateikts sakāmvārdā: nebūtu laimes, ja nelaime nepalīdzētu! Jūsu automašīna ir gudriniece, un jūs to nebariet. Šodien mums ir lielais ugunskurs. Tad iesim liZ nometni!

— Atzīšos, bērni, tas neietilpst mūsu programmā.

— Arī mūsu programmā ne! — viņi cits caur citu iesaucās. — Bet mēs to ietilpināsim. Ļoti lūdzam... ļoti!

— Bet, kas attiecas uz automašīnu, — nobeidza Geņa, — mēs atstāsim pie tās sardzi. Ja gribat, pasauksim mehāniķi. Mūsu tēvocis Fjodors ir «profesors» motoru lietās. Viņš pat piedalījās motosacīkstēs, kurās tika izcīnīta pārtikas rūpniecības godalga ... Bet viņš gan, taisnību sakot, zaudēja.

Te sarunā iesaistījās Anatolijs. Ar automašīnu notikusi nopietna avārija. Viņš vēl īsti neesot noskaidrojis, kur tā vaina. Bērni pavēstīja, ka pionieru nometnē esot divas smagās automašīnas un pagaidu garāža, bet garāžā tēvocim Fjodoram esot pilns instrumentu komplekts, bedre un skrūvspīles.

Cerēdami uz tēvoča Fjodora palīdzību, mēs virzījāmies dziļāk «Tūkstoš meža noslēpumu un dārgumu valstī», un Iaternīšu gaismas kūlīši lēkāja pie mūsu kājām.

Tā mēs ar Anatoliju kļuvām negaidīti un necerēti pionieru viesi meža plašajā pļaviņā, kur, es atceros, mūsu vienības karavīri atsita četrus niknus ienaidnieka uzbrukumus, kur pirms divdesmit pieciem gadiem visa zeme bija šāviņu izvagota un uguns izdedzināta, bet tagad telšu pilsētiņā mutuļoja pati jaunība, neierobežota brīvība.

Visi brezenta pilsētas iedzīvotāji no vismazākās pionieres līdz sirmam pedagogam sagaidīja mūs ar skaļu prieku, un viens no pirmajiem šīs brīnumvalsts dārgumiem bija smaržīgi, karsti kartupeļi, kurus izcepa ugunskurā un pasniedza mums vakariņās.

Pēc tam mēs ar bērniem sēdējām pie ugunskura, un liesmas gan vijās caur sausajiem zariem, gan sastinga, un vieglas dzirkstis virpuļoja virs mums. Bērni uzsāka dziesmu, un, meža atbalsota, tā aizskanēja tālu pār koku galotnēm, pāri pļavu garajai zālei līdz attālajam ceļam, uz kura mēs nesen sastapām mūsu jaunos draugus.

Kaut ka viegli un vienkārši, bez kādas piespiešanās iesākās mūsu saruna.

Sarunā es nejauši nosaucu divus ezerus, kas atrodas netālu no šejienes. Tas ļoti izbrīnīja bērnus, un viņi sāka daudznozīmīgi saskatīties. Ņiprais Geņa neizturēja un jautāja:

— Kā to saprast? ... Tātad jūs tur esat bijis?

Arī citi bērni apbēra mani ar daudziem jautājumiem. Kad es tur esmu bijis, kāpēc un kādā nolūkā, un kā es zinu šo ezeru nosaukumus.

Vajadzēja bērniem pastāstīt par kauju, kas šeit dārdēja pirms vairāk nekā divdesmit gadiem un atstāja gan kokos, gan zemē līdz šim laikam neizlīdzinātas rētas.

Jāsaka, ka reti man gadījies sastapt tik uzmanīgus un vērīgus klausītājus. Elpu aizturējuši, viņi alkaini tvēra katru vārdu. Divi simti puiku un meiteņu sēdēja ap ugunskuru kā sastinguši. Es ieskatos viņu sejās, skaidrās un atklātās, kas pauž saspringtu uzmanību un interesi, un mans skatiens neapzināti apstājas pie vienas apbrīnojami pazīstamas sejas.

Kur gan es esmu redzējis šo melnīgsnējo meiteni ar atklāto un labsirdīgo seju, matu pīni pār plecu un lielām, melnām acīm?...

Un atmiņa tūdaļ atgādināja.

Mašeņka ... Drošsirdīgā izlūkotā ja un sanitāre ... Mašeņka no Peļuslazda! Nē, es tam nevarēju noticēt. Es zināju, ka nekad vairs nesastapšu Mašeņku, kluso, domīgo meiteni, kautru, aizkustinoši līdzjūtīgu pret mūsu ievainotajiem karavīriem, nelokāmi drosmīgu cīnītāju priekšējā līnijā. Jā, un mūsu Mašeņkai tagad būtu vairāk par četrdesmit gadiem... To es ļoti labi zināju, bet tomēr nevarēju noturēties nejautājis:

— Paklausies, meitenīt... Kā tevi sauc?

Visi pagriezās pret viņu, un viņa, mulsi smaidīdama, atbildēja:

— Maša...

Es neapzināti piecēlos kājās.

— Vai tiešām?! Un uzvārds?

— Voronoka ...

— Nebrīnies, Mašeņka, par maniem jautājumiem, — es sā-cīju. — Tu ļoti līdzinies mūsu slavenajai cīņu biedrei, kuru kareivji un virsnieki sauca par Mašeņku no Peļuslazda.

Bērni sāka klaigāt:

— Pastāstiet par viņu! Lūdzu, pastāstiet...

Viņiem nevarēja atteikt.

Tā radās šis stāsts. To man pastāstīja pionieri — brezenta pilsētiņas iedzīvotāji, kas bija izvietojušies brīnumainajā Aizdņepras «Tūkstoš meža noslēpumu un dārgumu» valstī...

Patiešām, kādēļ gan neizstāstīt par Mašeņku? Viņas dzīve un kaujas darbi taču bija — kautrīguma un augstas drosmes paraugi mūsu jaunajai paaudzei, kas lielo pārbaudījumu gados aizstāvēja mūsu Dzimteni līdz pēdējai asins lāsei.

Aleksandra Matrosova, Zojas Kosmodemjanskas, Oļega Koše-voja un viņa draugu varoņdarbi, bezbailīgo jauniešu no «Partizāņu dzirksteles», pionieru — izlūkotāju, pagrīdnieku un sakarnieku varoņdarbi ir tikai daļiņa no lielā tautas varoņdarba.

Daudzi, ļoti daudzi drosmīgie vēl nav nosaukti. Un nevis tāpēc, ka mēs būtu viņus aizmirsuši. Pajautājiet jebkuram karavīram, un viņš uzskaitīs jums desmitiem dārgu vārdu. Tautas atmiņā varoņi nekad nemirst: katru no viņiem atceras un godā kaujas biedri. Un pat tie, kas krituši varoņa nāvē, it kā dzīvo mūsu vidū.

Karavīri, kas karoja trīspadsmitā gvardes divīzijā, atceras drosmīgo meiteni Mašeņku no Peļuslazda. Es domāju, ka viņa ar pilnām tiesībām var ieņemt savu vietu jauno varoņu nemirstības ierindā.

2. Mašeņka un viņas tēvocis

1941. gada 10. augusta rītā man ziņoja, ka no ienaidnieka puses mūsu karaspēka izvietojumā cauri frontes līnijai pārnākuši kāds vīrietis un meitene.

Šis ziņojums manī radīja izbrīnu, jo šeit, pašā Kijevas pilsētas pakāje, vācu fašisti bija sakopojuši tik daudz karaspēka, ka pat pele te nespētu izšmaukt cauri nepamanīta.

Kā tad varēja pāriet frontes līniju šie cilvēki? Kas viņi ir?

Es liku viņus atvest uz komandpunktu. Pēc minūtēm desmit mūsu izlūkošanas priekšnieks kapteinis Aleksejs Piterskihs apstājās uz blindāžas sliekšņa.

— Aizturētie atvesti... Atļausiet?

— Vispirms ienāciet jūs, kaptein, — es teicu. — Ko jums pavēstīja aizturētie?

Piterskihs atskatījās, cieši aizvēra durvis un klusā balsī sāka runāt:

— Dokumentus pārbaudīju: spriežot pēc dokumentiem, viņi ir radinieki. Tiešām, ari pēc izskata ļoti līdzīgi. Stāsta, ka dzīvojuši apdzīvotajā punktā Peļuslazds. Viņš esot dzelzceļnieks, meitene — vidusskolniece. Uzvārds — Borovičenko ... Sevišķi interesanti tas, ka šie civilie ļaudis ļoti labi zina, kur izvietotas ienaidnieku lielgabalu bateri jas, tanki, automašīnas... Es nepaspēju pabeigt pratināšanu, tādēļ ka jūs piezvanījāt. Un es steidzos šurp.

— Labi, kaptein. Lai viņi ienāk.

Pirmā ienāca meitene — tumsnēja melnace īsā katūna kleitiņā, basām kājām. Aiz viņas — drukns vīrietis gadus četrdesmit piecus vecs, neskuvies, sirmiem deniņiem, zilā krievu kreklā un arī basām kājām. Viņa zilais krekls bija saplēsts skrandās, uz krūtīm un no piedurknēm karājās atplēstas lanckas. Izskats šim cilvēkam bija tāds, it kā viņš tikko būtu izkļuvis no degošas mājas: seja nokvēpusi, netīra, vienās skrambās, no kurām sūcās asinis, rokām nobrāzta āda, mati savēlušies. Kas piesaistīja manu uzmanību — viņa tumšo acu skaidrais un laimīgais skatiens; šīm acīm nevarēja neticēt.

Meitene centās turēties tuvāk vīrietim un ar bērna uzticību skatījās gan uz mani, gan uz kapteini. Viņa jau arī bija gandrīz vēl bērns: maza, melnīgsnēja, ar manāmu aizvainojumu, kas slēpās viņas uztūkušajās lūpās.

— Kad un kur jūs pārgājāt frontes līniju? — es jautāju, skatīdamies uz karti, lai pārbaudītu liecību precizitāti. Nezin kādēļ tūlīt noticēju, ka šie cilvēki ir mūsējie, tomēr nedrīkstēju aizmirst, ka šeit ir frontes līnija un ka ienaidnieks ne vienreiz vien mēģinājis iesūtīt pie mums savus spiegus.

— Mēs pārgājām frontes līniju pie trim papelēm un akas, — paklusi un mierīgi sacīja bēglis. — Tur vēl ir neliela mežsarga mājiņa. Garām mājiņai izrakts grāvis, un pa šo grāvi mēs līdām... Taisnība, gandrīz iekļuvām vāciešu tranšejās ...

— Pagaidiet, — es viņu pārtraucu, — vācieši šajā frontes sektorā vēl nav rakuši tranšejas.

Viņi saskatījās, un meitene ar stingru pārliecību sacīja:

— Jūs maldāties... Pagājušajā naktī, kad jūs viņiem sadevāt pa ādu, viņi sāka rakt tranšejas. Mēs paši par to nezinājām un gandrīz uzlīdām fričiem virsū.

Tēvocis uzmanīgi sakārtoja viņas atrisušo matu pīni un aplūkoja asins izplūdumus uz savas rokas.

— Un tomēr uzlīdām... Vācietis šķērsām aizsprostoja mums ceļu. Nācās saķerties... Izrādījās spēcīgs un izmanīgs. Visu ērkšķu krūmu izlauza.

Vīrietis iebāza kabatā roku, izvilka divus saburzītus vācu uzplečus un uzlika uz galda.

— Tā arī visa trofeja. Vācu automātu mēs neņēmām, taisnību sakot, baidījāmies no savējiem. Paši saprotat, nav joka lieta iet ar vācu automātu cauri frontes līnijai.

— Tātad ērkšķi jūs tā saskrāpēja?

Viņš izvilka kreklu no biksēm, pacēla līdz krūtīm un parādīja garu plēstu brūci uz miesas.

— Paliks man atmiņā, biedri pulkvedi, šie krūmi. Es līdz šim nevaru saprast, kā citi friči mūs nepamanīja. Tāds kautiņš notika krūmājā, bet neviens fašists nenāca savējam palīgā. Varbūt es viens nebūtu to nešķīsteni pievārējis, bet Mašeņka nāca palīgā, uzkrita viņam uz kājām, tikpat kā sasēja.

Es vēlreiz paskatījos uz Mašeņku, un viņa apjukusi nodūra galvu.

— Pēc tam mēs skrējām ... kas tā bija par skriešanu! Un lodes pa kokiem tikai — dzin, dzin ... Paskatieties manu lakatiņu: lode izurbusi!

Meitene izvilka no azotes pelēku lakatiņu, attina un pasniedza man. Smalkais batista audums bija pušu divās vietās.

— Labi, Mašeņka, es ticu visam, ko jūs stāstāt. Bet saki man patiesību — vai tu zināji, kāds tas ir risks? Šeit ir ļoti daudz fašistu, un viņu priekšējā līnijā pat kāju nav kur spert...

Mašeņka pacēla galvu un mierīgi paskatījās man tieši acīs.

— Un tomēr mēs nolēmām izlauzties pie savējiem.

— Tu neatbildēji, Mašeņka, uz manu jautājumu. Vai tu zināji, cik tas bīstami?

Viņas tumšajā sejā un lielajās melnajās acīs pavīdēja izbrīns.

— Protams, zināju. Bet kā to lai jums paskaidro? Mēs nevarējām tur palikt. Vienalga, mums vajadzēja pie jums atnākt.

Viņa atkal iebāza roku aiz jaciņas izgriezuma un pasniedza man kādu grāmatiņu.

— Te ir iemesls... Mans vislielākais dārgums, biedri pulkvedi!

Es paņēmu no viņas rokām grāmatiņu un atvēru. Tā bija devītās klases skolnieces Marijas Borovičenko komjaunatnes biedra karte. No mazās fotokartītes uz mani skatījās pavisam bērnišķīga seja.

— Pateicos, Mašeņka, par labo atbildi.

Mašas tēvocis pastāstīja, ka dzīvojuši viņi Peļuslazda ciematā un ka viņš ilgu laiku strādājis piepilsētas kolhozā, bet divus pēdējos gadus — uz dzelzceļa. Dienā, kad sākās karš, viņš, tāpat kā simti brīvprātīgo, ieradies kara komisariātā. Bet ārstu komisija viņu izbrāķējusi. Viņš man uzrādīja kara klausības apliecību un ārstu atzinumu. Tas bijis īss un skarbs. «Sirdskaite. Nederīgs.» Gandrīz visi Borovičenko biedri aizgājuši uz fronti, bet viņš palicis. Viņu mazliet mierinājusi doma, ka dzelzceļnieki ir pirmie palīgi frontiniekiem, ka caur viņa rokām uz fronti dosies munīcija, bet pēkšņi noticis negaidītais... Agrā rītā saposies, lai dotos uz darbu, viņš uz ciemata ielas ieraudzījis zaļos fašistu mundierus.

Tad viņš stingri nolēmis pāriet frontes līniju pie savējiem un par to pateicis Mašeņkai. Viņš bez šaubīšanās uzticējis viņai šo noslēpumu, zinādams, ka viņa piekritīs. Mašeņka augusi bez mātes, pilnīgi paļaudamās uz tēvoci.

Bēgt no Peļuslazda viņi gatavojās nākošajā naktī. Fašisti jau bija izvandījuši visas mājas, aizveduši arestētos, izkāruši draudu pavēles. Trīsreiz dienā tie ielauzās Borovičenko mājā, tomēr saimniekus tur nesastapa: Mašeņka un viņas tēvocis slēpās baložu būdā. Viņiem bija doniņa maizes un krūze ar ūdeni. Baložu mājiņa, izrādījās, bija labs novērošanas punkts. Pieplakusi spraugai, Mašeņka redzēja, kurp dodas ienaidnieka tanki un lielgabali, kur tiek izkrauta munīcija, kur vācieši rok tranšejas un kur uzstāda dzeloņstiepļu aizžogojumus.

Sākumā viņa vēroja šo ienaidnieka zaldātu steidzīgo rīcību tikai aiz ziņkārības. Bija tik dīvaini redzēt šo neaicināto, svešo ļaužu rosību viņu ciematā. Pēc tam viņa nodomāja, ja mūsu arti-lēristi zinātu, kur izvietoti ienaidnieka lielgabali, viņi prastu tos iznīcināt, ka nebūtu ko redzēt.

Ja mūsējie zinātu... Bet tādēļ, lai mūsu artilēristi zinātu ienaidnieka karaspēka izvietojumu, vajadzīgi izlūku un novērotāju ziņojumi. Kāpēc viņa, Mašeņka, nevarētu kalpot par izlūku, ja jau viņai iznācis palikt aiz frontes līnijas? Vienkārši nokļūt pie savējiem, lai paglābtos no fašistiem, tagad viņai šķita niecīgs uzdevums. Vajadzēja sadabūt ziņas par ienaidnieku ...

Tēvocis ievēroja, ka Mašeņka kļuvusi domīga un klusa...

— Tu ... baidies? — viņš jautāja.

— Es nedomāju par sevi, — teica Mašeņka.

Viņš pasmaidīja.

— Saprotu, tu domā par mani. Ir jau pareizi, ārsti saka — sirdskaite ... Bet, lai nu viņi saka ko sacīdami, mums galvenais — izvēlēties drošu ceļu, aizlīst fašistiem gar pašu degungalu.

Mes šeit pazīstam, Mašeņka, katru cinīti, un vai tad nu neatradīsim īsto taciņu?

— Bet kā tad mēs iesim pie savējiem? Tukšām rokām? Tu saproti, cik tas svarīgi — uzzināt, kur un kāds fašistu karaspēks apstājies, cik tam lielgabalu, tanku, ložmetēju ...

Viņš kļuva domīgs.

— Pareizi. Bet tam vajadzīgs laiks.

Mašeņka sacīja bez vilcināšanās:

— Tātad šonakt mēs vēl nevaram aiziet.

Viņi palika Peļuslazdā vēl divas diennaktis. Šai laikā hitlerieši aizdzina visus ciemata iedzīvotājus. Mašeņka redzēja, kā garām viņu sētai gāja sievietes, kliedzošu konvoju ielenktas, bērnus uz rokām nesdamas, vilkdamas ratiņus, piekrautus ar visādu iedzīvi. Ciematā tarkšķēja automāti un ielas bija biezu, kodīgu dūmu pilnas. Dega Mašas skola. Kas to lai zina, ar ko tā bija traucējusi negantos kara bestijas, kas izgreznojušies ar melniem zirnekļiem.

Agrā rītā pie baložu būdas piegāja trīs fašistu zaldāti. Tēvocis vēl gulēja... Mašeņka izdzirda balsis un, cenzdamās kustēties bez trokšņa, pieplaka pie durvju spraugas. Zaldāti paklusi par kaut ko sarunājās, mezdami skatienus uz baložu būdu.

Kāpēc viņi sākuši interesēties par baložu mājiņu? Droši vien jau paspējuši izķert ciematā visas vistas un zosis... Pieslienamās kāpnītes gulēja zālē pie balsta staba, viens fašists sākumā aizdomīgi pataustīja šķērskokus ar kāju, pēc tam pacēla kāpnītes un pieslēja pie būdas.

Mašeņka paraustīja tēvoci aiz pleca un, pielikusi pirkstu pie lūpām, ar acīm norādīja uz durtiņām. Tēvocis nepakustējās, bet platām acīm raudzījās un ieklausījās balsīs. Laikam gan pirmo reizi mūžā Mašeņka redzēja tēvoci tik bargu: seja it kā pārakmeņojusies, acīs — ledains saltums. Ar klusu mīkstu kustību viņš izvilka nazi, kas bija aizbāzts aiz zābaku stulma.

Zaldāts sāka kāpt pa kāpnītēm augšup, uzkāpa uz pirmā šķērskoka, uz otrā, uz trešā un jau izstiepa rokas, lai pieturētos pie platformas dēļiem zem baložu būdas, tad šķērskoks nobrīkšķēja un lūza un vācietis neveikli nolēca zemē. Abi pārējie skaļi iesmējās, un visi viņi aizgāja uz šķūni.

— Liekas, nelaime pagājusi secen, — pagriezdamās teica Mašeņka. — Labi, tēvocīt, ka tu baložus atdāvināji kaimiņiem. Ja būdā būtu baloži, šie viesi noteikti te ierastos.

Tēvoča acis vēl arvien bija saltas un tukšas; brāzmaini elsā-dams, viņš piesardzīgi aizbāza nazi aiz zābaku stulma.

Viņi neatstāja baložu būdu vēl vairākas diennaktis. Ciematā vēl aizvien nāca klāt ienaidnieka karaspēks. Dārdēja tanki, aizrīdamies rēca traktori, vilkdami lielgabalus un piekabes ar munīciju, dažreiz parādījās putekļiem klātas vieglās automašīnas.

Borovičenko mājiņa drīz bija bāztin piebāzta ar fašistiem. Tie, kuriem neiznāca vietas mājā, novietojās šķūnī, citi uzstādīja pagalmā teltis. Šeit apstājās arī zaldātu virtuve, un trīs pavāri uzreiz ķērās pie ēdiena gatavošanas.

Troksnis un kliegšana pie katla neapklusa ne uz mirkli: zaldāti stiepa uz savu virtuvi kautus barokļus, dzīvus putnus un pilnus maisus. Mašeņka ar izbrīnu vēroja šo nemierīgo, skaļo pūli. Izskatījās, ka šie ļaudis nekad nebūtu ēduši, cik gribas; viņi kampa kūpošos gaļas gabalus un, sēdēdami uz zemes, kāri tos aprija.

Bija pretīgi skatīties uz šiem ļaunuma pilnajiem, rijīgajiem cilvēkiem, kuros it kā bija zudis viss cilvēciskais un palikusi tikai dzīvnieciska tieksme pēc barības.

Nākošās dienas rītā Maša pamanīja pagalmā divas pusmūža sievietes. Vienu viņa pazina — tā bija krustmāte Marfa, skolas apkopēja. Tātad viens otrs arī palicis, visus fašisti nebija aizdzinuši. Un tas saprotams: viņiem vajadzīgas darba rokas. Sievietes nesa no akas ūdeni uz virtuvi un tukšajā laukumiņā pie šķūņa skaldīja malku. Zaldāti uzkliedza viņām, smējās, un, kad sievietes nesa smagus bluķus, neviens viņām nepalīdzēja.

Tagad Mašeņka zināja, ko vajag darīt. No baložu būdas daudz var redzēt, bet tomēr ne visu. Viņai vajadzēja apstaigāt ciematu, ievērot, kur izvietoti fašistu lielgabali, kur atrodas viņu štābs, noliktavas, automašīnas, kur viņi rok ierakumus, būvē blindāžas.

Tēvocis neatrunāja Mašeņku, viņš saprata, ka izlūkošanā bez riske neiztiks. Viņš klusēdams pieglauda viņas galvu sev pie krūtīm un viņu noskūpstīja uz pieres. Mašeņka juta, kā nodreb viņa lūpas.

Nogaidījusi minūti, kad pagalmā nebija zaldātu, Mašeņka nolēca no baložu būdas un piegāja pie krustmātes Marfas. Sieviete izbijusies sasita rokas un pameta ātru skatienu uz visām pusēm.

— Tu neaizgāji mūsējiem līdzi... Nabaga meitene, kur nu lai tevi noslēpj?

— Noslēpt nevajag, — mierīgi sacīja Mašeņka. — Jūs teiksiet viņiem, ka esmu jūsu meita un atnācu jums palīdzēt.

Sieviete uzmanīgi ieskatījās viņai acīs.

— Saprotu, meitiņ, bez jautājumiem. Rūsa saēd dzelzi un bēdas — sirdi. Tikai kāpēc mums rokas nolaist? Veci gudri ļaudis mēdz teikt: uzkrīt cilvēkiem nelaime, plosa, plosa viņus, bet tad, asti iežmiegusi, aizslāj. Labi, būsi mana meita.

Viņa izvilka no priekšauta kabatas pīrādziņu un pasniedza Mašeņkai.

— Ed, bet tikai lai tie, sātani, nepamana.

... Neviens vācietis nepievērsa Mašeņkai uzmanību: viņa nodomāja, ka tie pārāk aizņemti ar brokastīm, pusdienām un vakariņām. Mašeņka notīrīja kartupeļus, atnesa no akas ūdeni, bet pēc tam paņēma spaini un gāja uz sakņu dārzu pēc dillēm...

Šis pavāra uzdevums bija īsti laikā. Viņa labi iegaumēja ienaidnieka lielgabalu pozīcijas, svaigi izraktās sakaru ejas aiz ciemata, lielu daudzumu automašīnu nolaidenā gravā, kur zaldāti izkrāva kaut kādas kastes.

Mājā, kur atradās ciema padome, hitlerieši ierīkoja hospitāli: pa atvērtajiem logiem šķērsielā bija dzirdami ievainoto vaidi. Kā redzams, ievainoto bija daudz, jo gan pagalmā, gan padomes dārziņā baltoja teltis un rosījās ļaudis slimnīcas uzsvārčos, droši vien sanitāri. Ja neskaita nodegušo skolu, ciemats gandrīz nebija izmainījies, tikai neparasti piemēslots ar saplēstiem papīriem un lupatām, bet ārpus ciemata nokalnē rindām bija sastatīti svaigi krusti ar ķiverēm galos.

Mašeņka saskaitīja piecdesmit krustu, bet tad viņai sajuka, un, cik īsti te aprakts fašistu, viņa nevarēja noteikt.

Viņas uzmanību saistīja zīmes uz automašīnām, uz lielgabaliem, uz zaldātu un virsnieku uzplečiem. Varbūt viņa pārāk cītīgi vēroja zīmes, jo dienas laikā viņu četras reizes sakņu dārzos aizturēja — stingri pratināja, kas viņa ir un kāpēc atrodas šeit.

Viņa norādīja uz spaini, pilnu ar dillēm, un, atcerējusies dažus vācu vārdus, teica, cenzdamās izturēties mierīgi:

— Deutsch Soldaten ... Kūche!...

Ienaidnieka patruļa tomēr neuzticējās un pavadīja viņu līdz pašai virtuvei, bet šeit viņu glāba krustmāte Marfa. Tā jau bija kļuvusi drošāka un pat uzkliedza zaldātiem:

— Taisni kā dieva sods! Paši sūtīja meiteni pēc dillēm, bet neļauj ne soli spert!...

Ne mirkli Mašeņka neaizmirsa tēvoci: ko tikai viņš nepārdzīvoja tur savā neparedzētajā ieslodzījumā! Kā viņš uztraucās viņas dēļ! Viņa jau bija labi paturējusi prātā, kur vācieši raka tranšejas, kur uzstādīja lielgabalus, kur uzcēla nostiprinājumus. Ieklausījusies zaldātu pļāpāšanā, viņa uzzināja, ka visi tie pieder pie 29. armijas korpusa, kuru gatavoja nosūtīšanai uz Kijevu... Tieši kādā datumā hitlerieši bija nolēmuši uzbrukt pilsētai, viņai neizdevās uzzināt, bet, pēc visām pazīmēm spriežot, operācijai vajadzēja notikt tuvākā laikā.

Naktī no 9. uz 10. augustu Mašeņka izslīdēja no telts, kurā pārnakšņoja kopā ar krustmāti Marfu, uzmanīgi aizzagās pa dārzu pie baložu būdas. Viņa ar skaidu piesita pie staba un, pamanījusi, ka durtiņas nodreb, pielika kāpnītes. Durvis atvērās, un tēvocis nedzirdami un viegli, it kā būtu bez svara, nokāpa zemē.

Kaut kur tuvu aiz mājas sarunājās patruļas zaldāti. Tie dežurēja gandrīz pie katriem vārtiem.

Mašeņka un tēvocis ieslīdēja jāņogu krūmos, pietupās, ieklausījās, paskatījās visapkārt. No dārza atskanēja skaļa krākšana, tur zem ābeles uz saliekamās gultas gulēja milzenīgais pavārs. Mašeņka zināja, kur viņš guļ, un veda tēvoci, apmetot ābelei līkumu. Viņi pagāja garām dārzam un izgāja ciemata nomalē. Šeit sākās pasekla graviņa, bet priekšā aiz ceļa melnoja biezs mežs. Pats grūtākais bija šķērsot ceļu: tas veda pa atklātu vietu, bet pāri graviņai bija pārmesti daži baļķi. Tēvocis vēl iztālēm pamanīja uz tilta divus sargus. Aizlīst nepamanītiem triju soļu attālumā no viņiem bija neiespējami, un vienīgais, kas atlika — gaidīt. Tie divi friči gan laikam paši nezināja, ko gaida. Viņi apsēdās uz tiltiņa it kā uz mūžīgiem laikiem. Pirmo reizi šajās minūtēs Mašeņka nodomāja, ka pacietība karā ir tikpat svarīga kā drosme. Tagad, steidzīgi man stāstīdama par pārdzīvoto, melnacainā Mašeņka dziļā pārliecībā apgalvoja:

— Nē, biedri pulkvedi, jūs nevarat iedomāties, kas tā par mocību — gaidīt savu likteni trīs soļu attālumā no ienaidniekiem... Nē, to jūs nevarat. Tie abi sēž kā pienagloti, bet mūs tik neizturami kož odi! Un nedrīkst pakustēties, nedrīkst roku pacelt, jo visniecīgākā neuzmanība — un pamanīs. Nu labi, ka parādījās automašīnas. Vesela automašīnu kolonna. Zaldāti nogāja no tiltiņa, un mēs palīdām zem tā. Tālāk bija vieglāk: sākās krūmājs, bet tās minūtes, kad mēs gulējām pie tiltiņa... Nē, jūs nevarat iedomāties, kas tās par minūtēm!

Ziņas, kādas mums sniedza Mašeņka un viņas tēvocis, mums bija ļoti vērtīgas, un es tūdaļ tās nodevu pa telefonu štāba priekšniekam. Viņš atzīmēja uz kartes ienaidnieka artilērijas izvietojumu, noliktavas, ložmetēju ligzdas un ar jautrāku balsi nobeidza:

— Tūlīt mēs tiem putniņiem parādīsim!...

Blindāžā atkal ienāca kapteinis Piterskihs, un es viņam uzdevu pavadīt tēvoci ar krustmeitu uz saimniecības daļu, lai viņus paēdina, apģērbj un nosūta uz mūsu dziļo aizmuguri. Biju pārliecināts, ka viņi priecāsies par šādu lēmumu, bet — savādi — viņi noskuma. Mašeņka nodūra galvu, bet viņas tēvocis apjucis skatījās uz mani.

— Jūs rīkojāties drosmīgi, kā arī pienākas patriotiem, — es viņiem teicu. — Varat uzskatīt, draugi, ka esat izpildījuši savu pienākumu, bet aizmugurē jums noteikti atradīsies darbs.

— Tad mums jābrauc prom? — it kā mani nesapratis, dobji pārjautāja Borovičenko.

Mašeņka strauji pacēla galvu, viņas skaidrās melnās acis skatījās ar izbailēm.

— Bet kā mēs atkļuvām pie jums, un tagad... Par ko tad tā, biedri pulkvedi?!

Es viņus nesapratu: frontē, priekšējā līnijā, mums pašiem bija pietiekoši savu rīipju un darba, un viņiem to vajadzēja zināt. Varbūt viņi domāja, ka man personiski bija jārūpējas par viņu aizbraukšanu?

— Man vairs nav ne minūtes laika, — es atteicu un tūdaļ nožēloju izteiktos vārdus.

Jau neslēpjot sarūgtinājumu un dusmas, šī meitene, gandrīz vēl bērns, iekliedzās un uzsita ar dūri uz galda:

— Uz aizmuguri?... Kāpēc uz aizmuguri? Mēs pārgājām frontes līniju, lai cīnītos, bet jūs... Nē, jūs izturaties netaisnīgi, biedri pulkvedi... Dodiet mums ieročus un sūtiet uz daļu. Te aiz meža stūra mūsu mājas... Tur mūsu cilvēkiem uzkritusi nelaime, bet jūs sakāt: uz aizmuguri!...

Biju pārliecināts, ka viņi gribēs ātrāk aizbraukt no frontes kaut kur uz Urāliem vai Sibīriju... Taču abi uzskatīja tādu priekšlikumu par aizvainojošu. Sadrūmušais plecīgais vīrietis un viņa jauniņā krustmeita bija pārgājuši uguns līniju un riskējuši ar dzīvību, lai saņemtu ieročus un cīnītos par dzimto Kijevu.

Kijevas aizsargāšanas dienās pie mums brigādes apakšnodaļā ieradās daudzi brīvprātīgie. Tie bija dažāda vecuma, dažādu profesiju: strādnieki no «Ļeņina Kalves» un «Arsenāla», depo un upes ostas kalpotāji, studenti, pat skolēni, pensionāri, mājsaimnieces, — un visi viņi gan lūdza, gan pieprasīja, lai pieņem viņus cīnītāju rindās.

Mēs viņus aizsūtījām uz zemessargu nodaļu štābu, kur vajadzēja iziet kaujas apmācības, un visi parasti aizgāja ļoti apbēdināti. Tomēr jau drīz vien kaujās par Kijevu daudzi no viņiem parādīja vīrišķību un drošsirdību. Kara mākslu šie cilvēki apguva kaujās.

BoroviČenko un viņa krustmeitu Mašeņku nevarēja uzskatīt par kaujā nebijušiem. Kā pieredzējuši izlūki viņi mums atnesa ļoti svarīgas ziņas par ienaidnieku. Tagad mēs noteikti zinājām, ka pret mums cīnās hitleriešu 29. armijas korpuss, atlasīti fašistu karotāji, kas bijuši jau vairākās zemēs. Zinājām arī ienaidnieka karaspēka izvietojumu šajā frontes sektorā.

Par to, ka Mašeņka ar savu tēvoci nav no bailīgajiem, liecināja fašista uzpleči, kas tagad atradās uz mana galda.

— Nu, ko tad darīsim, draugi izlūki, — es viņiem teicu, — ar jums, kā redzams, būs jārīkojas citādi. Ejiet paēdiet, apkopieties un iegriezieties pie ārsta. Tik apņēmīgiem un drosmīgiem cilvēkiem mums vienmēr atradīsies vieta.

Cik viņi kļuva priecīgi, kā Mašeņkai iemirdzējās acis! Pat viņu āriene kļuva it kā citāda. Nē, nevis divi skrandaiņi stāvēja manā priekšā, bet gan divi kareivji, gatavi katram uzdevumam.

3. Pirmie varoņdarbi

Mūs sauca par gaisa desantniekiem. Tā ir sevišķa karaspēka šķira. Kara laikā mūsu kareivjiem un virsniekiem, izpildot pavēlniecības uzdevumus, vajadzēja pārlidot frontes līniju un izlēkt ar izpletņiem noteiktās vietās. Teicami apbruņoti un apmācīti, gaisa desantnieki nogrieza ienaidniekam ceļus, grāva viņa štābus, deva ienaidniekam triecienus no aizmugures, kur viņš vismazāk gaidīja uzbrukumu.

Gaisa desanta karaspēka uzdevumi ir atbildīgi un daudzveidīgi, un nav vajadzības tos visus uzskaitīt. Galvenais — viņiem nākas cīnīties ienaidnieka okupētajās teritorijās. Tātad jāprot ātri piezemēties, sapulcēties noteiktajā vietā, ieņemt izdevīgas pozīcijas, ierakties, izdarīt straujus uzbrukumus un vēl daudz ko citu. Desantniekam teicami jāpārzina šaujamie ieroči un aukstie ieroči: nazis viņa rokās dažreiz ir bīstamāks par pistoli.

Neilgi pirms Lielā Tēvijas kara sākuma es biju izraudzīts par

gaisa desanta brigādes komandieri; šī brigāde izvietojās mazā Ukrainas pilsētiņā dienvidu Bugas krastā.

Es paliku apmierināts ar brigādes personālo sastāvu: lielākais vairums kareivju un virsnieku bija komunisti un komjaunieši. Viņi ar interesi mācījās kara mākslu. Katra brigādes cīnītāja kontā bija pa desmit divdesmit lēcienu ar izpletni, bet virsniekiem — simt, divsimt, pat līdz trīssimt lēcienu.

Taču mums, desantniekiem, nācās iestāties karā ne no gaisa un ne uz okupētās teritorijas. Mums vajadzēja cīnīties plecu pie pleca ar mūsu varonīgajiem kājniekiem. Un pirmās kaujas kristības mēs saņēmām pie Kijevas.

Kad 1941. gada 22. jūnijā vācu fašistu karapūļi, karu nepieteikuši, lauzās pāri mūsu robežām un radio atnesa mums šo vēsti, visi mūsu brigādes karavīri un arī es viņu skaitā bijām pārliecināti, ka mums nekavējoties jādodas uz fronti.

Mēs visi, niknuma pilni, bijām gatavi cīnīties ar ienaidnieku līdz pēdējai asins lāsei par katru mūsu pilsētu, rūpnīcu, kolhozu, par katru pēdu dzimtās zemes.

Tomēr pagāja dienas, un mēs nesaņēmām kaujas pavēli. Mēs gaidījām, skaitījām stundu pēc stundas un ar aizturētu elpu klausījāmies ziņas par notikumiem frontē. Cik grūti un mokoši bija mūsu karavīriem dzīvot mierīgu dzīvi klusajā stepju pilsētiņā un atcerēties, katru mirkli atcerēties, ka šeit netālu uz rietumiem mīļotās Ukrainas plašumos trako briesmīgās fašistu bandas!

Tikai 9. jūlija vakarā mēs saņēmām pavēli par mūsu brigādes nosūtīšanu uz Kijevas fronti, tieši uz Borispoles — Brovari rajonu. Bet tagad pēc ilga, kaut arī ne tik tāla ceļa pēc kādām divdesmit niknām bombardēšanām stacijās, pārbrauktuvēs un ceļā mēs beidzot nonācām priekšējā līnijā un ieņēmām aizsargpozīcijas pie Kijevas, Golosejevas mežā.

Kad fašistu karotāji, pieraduši pie uzvaras gājieniem, atdūrās pret mūsu nelokāmo aizsardzību, viņu ģenerāļi apjuka — kur krieviem tāds spēks radies?

No sagūstītajiem fašistiem mēs uzzinājām par Hitlera pavēli: viņš apsolīja, ka 1. augustā būs Kijevā. Viņš pat cerēja šajā dienā sarīkot savu karaspēka skati Kreščatikā.

Bet pagāja 10. augusts, un tūkstošiem lielie fašistu karapūļi ar varenu aviāciju, simtiem tanku, lielgabalu, ložmetēju un mīnmetēju nepavirzījās pie Kijevas ne soli uz priekšu. Mūsu frontes sektorā ienaidnieks bija pat atsviests atpakaļ par pieciem kilometriem.

Neveiksmju saniknotais ienaidnieks visu laiku pieveda papildspēkus un pārgāja uzbrukumos. Kauja Golosejevas mežā pie Lauksaimniecības institūta sienām, Peļuslazda ciemata tuvumā, ar katru stundu izvērsās niknāka. Kauja neapklusa arī naktī, kaut gan fašisti centās izvairīties no kara darbības naktī, turklāt vēl nepazīstamā mežā. Mūsu karavīri uzspieda viņiem nepārtrauktu kauju, ar durkļiem urķējot tos laukā no tranšejām, no ierakumiem.

12. augusta vakarā izlūki noskaidroja, ka uz šo frontes sektoru ienaidnieks pārvietojis vēl divus kājnieku pulkus, kuri, acīm redzot, gatavojās rītausmā mums uzbrukt.

Drīz pie Lauksaimniecības institūta mūsu karavīri saņēma gūstā desmit fašistus. Gūstekņi apstiprināja, ka no rīta sākšoties izšķirošais uzbrukums. Pēc visām ziņām, mūsu brigādei vajadzēs saņemt galveno triecienu.

Aizņemts ar daudzām darīšanām, kad priekšējā līnijā notiek kauja un komandierim vajag ik mirkli zināt, kas notiek katrā viņa bataljonā, rotā, vadā, es aizmirsu par Mašeņku no Peļuslazda un viņas tēvoci. Taisnība, tajā pašā dienā nācās viņus atcerēties, kad pratināju sagūstīto fašistu virsnieku. īsi apcirptais strupdegu-nis esesietis bailēs izvalbīja acis un apjucis teica tulkam:

— Jūsu lielgabali prot redzēt! Tie ar pirmo zalvi sagrāva mūsu artilērijas un mīnmetēju baterijas... Tas bija pilnīgi negaidīti: mēs uzreiz zaudējām pusi mūsu lielgabalu ...

— Pateicamies diviem biedriem no Peļuslazda, — piezīmēja štāba priekšnieks Borisovs.

Bet es atcerējos melnaci meiteni un viņas mazrunīgo tēvoci. Viņi pavīdēja un pazuda notikumu straumē; frontē tā mēdz notikt: sastopi cilvēku, paturi prātā, bet pēc tam nekad vairs viņu neredzi.

Mašeņku man gadījās sastapt pašā kaujas karstumā priekšējā līnijā, kad fašisti metās izšķirošajā uzbrukumā.

Mūsu izlūki nebija kļūdījušies, arī gūstekņu liecības bija pareizas: rītausmā fašistu aviācija — pa desmit, divpadsmit lidmašīnu lielām grupām sāka bombardēt Kijevu.

Nu bija jāgaida artilērijas sagatavošanas uguns, ar kādu hitlerieši parasti sāka uzbrukumu.

Es par to paspēju brīdināt brigādes karavīrus un ziņoju par stāvokli savam divīzijas komandierim. Tiešām, pēc minūtēm desmit, kad virs Kijevas parādījās ienaidnieka aviācija, sāka dārdēt viņu lielgabali un haubices, būkšķēt mīnmetēji un tarkšķēt ložmetēji, un tas viss saplūda nepārtrauktā dārdoņā.

Pēc šā apdullinošā uguns viesuļa no jaunajām priedītēm pret mūsu pozīcijām izlīda fašistu tanki. To bija daudz; es paguvu saskaitīt divdesmit, bet tad man skaits sajuka: tanki drāzās lielā ātrumā cits citam garām ...

Gandrīz vienā laikā ar tankiem no priedītēm parādījās arī bruņutransportieri ar desanta automātistiem, pat ar fašistu karogu.

Varēja redzēt, ka pirms uzbrukuma šie nevaldāmie karotāji bija saņēmuši pamatīgas šņabja porcijas, un tagad rēca kaut kādas dziesmas pamīšus ar lamām un draudiem.

Tanki triecās lielā ātrumā, šķiezdami ar lielgabaliem un ložmetējiem uguni, kur un kā pagadījās. Putekļu un dūmu aizsegā tie traucās uz atklāto, klajo frontes iecirkni, kur nesen ieradās mūsu kursanti. Likās, ka nav spēka, kas varētu apturēt šo dārdošo uguns un tērauda lavīnu.

Jutu, kā man nodreb sirds: vai mūsu karavīri noturēsies? Visi viņi bija ļoti jauni, tikko stājušies armijas rindās, — viņiem vēl bija paredzēta ilga apmācība, bet karš nerēķinās ne ar ko.

Drīz vien tanki un bruņutransportieri bija pavisam tuvu mūsu pozīcijām. Vairs tikai divi simti metru šķīra tos no mūsu nocietinājumiem ... simt metru ... piecdesmit... Kāpēc gan kursanti neatklāj uguni?! Vēl viena divas minūtes — un tanki sašķaidīs mūsu ierakumus. Es metos pie telefona un izsaucu štāba priekšnieku Borisovu. Viņš vēl nepaguva atbildēt, kad no kursantu zalves nodrebēja zeme. Visa cejmalas nogāze, ko mūsu skola bija aizņēmusi aizsardzībai, pārklājās ar zilganiem pulvera dūmiem. Reizē tarkšķēja ložmetēji un automāti, noslaukot, izmetot no mašīnām fašistu zaldātus.

Gandrīz vienlaicīgi ar ložmetējiem triecienuguni atklāja mūsu prettanku lielgabali, aizdegās priekšējais tanks, aiz tā otrais, trešais, pēc tam milzīgais bruņutransportieris ieslīdēja bumbas izrautā bedrē un sastinga uz vietas.

Fašistu zaldātu neprātīgā aurošana bija mitējusies. Tās vietā no kaujas lauka atskanēja vaimanāšana un vaidi. Cenzdamies ātrāk glābties, fašisti pameta ievainotos un līda pāri klajumam mežiņā. Saskaitīju septiņus sašautus un aizdedzinātus ienaidnieka tankus. Tie, kas bija palikuši veseli, vairs neturpināja uzbrukumu, bet, neveikli atpakaļ rāpdamies, pagriezās un muka no kaujas lauka. Tiešām savādi izskatījās visa šī aina, it kā ienaidnieka tērauda kastītes būtu ieradušās šeit tikai tādēļ, lai nomestu uz laukuma zem mūsu kursantu uguns savu dzīvo kravu.

Notikumi šajā frontes sektorā izvērtās ienaidniekam par sliktu. Sākumā fašisti bija pārliecināti, ka viņiem izdosies ar vareno tanku vienā lēcienā ielauzties Kijevā. Bet Kijeva, izrādījās, viņiem bija pārāk ciets rieksts. Visi pilsētas iedzīvotāji steidzās palīgā mūsu karaspēkam: cilvēki raka prettanku grāvjus, būvēja nocietinājumus, rūpnīcas remontēja sašautos tankus, tautas zemessargu vienības cīnījās plecu pie pleca ar karavīriem priekšējā līnijā.

13. augustā mūsu karaspēks ieņēma Žuļani ciematu, izsita fašistus no Lauksaimniecības institūta, Sarkanā Traktora, Iļjušinu Dvo-riem, Golosejevas meža, Peļuslazda ...

Melnace no Peļuslazda ar savu tēvoci nu varēja atgriezties mājās. Taču vēlāk uzzināju, ka viņi nebija to darījuši.

Kad mūsu pirmais bataljons, kuru komandēja kapteinis Simkins, ielauzās Lauksaimniecības institūta ēkā un tur izvērsās nikna tuvcīņa, starp kareivjiem desantniekiem bija arī mazā melnīgsnējā sanitāre. Viņa bija paguvusi izstiept no institūta gaiteņa trīs mūsu ievainotos karavīrus. Izbrīnījies par šīs meitenes drošsirdību, kapteinis Simkins viņai pavēlēja atgriezties sanitārajā punktā. Tur divi simti metru atstatumā no priekšējām pozīcijām nebija tik bīstami. Tomēr pēc dažām minūtēm kapteinis no jauna ieraudzīja sanitāri institūta pagalmā: viņa pārsēja roku mūsu ložmetējniekam un par kaut ko smējās. Pie jostas viņai karājās vācu trofeju pistole.

Simkins sadusmojās.

— Kā tu uzdrošinājies nepaklausīt pavēlei? Tā tikai vēl trūka, lai bērni šeit zem apšaudes skraidītu. Tūlīt uz sanitāro punktu!...

Bet pēc pusstundas kapteinis Simkins tika smagi ievainots. Zaudēdams samaņu, viņš ieraudzīja melnaci ar smagu sanitāra somu plecā skrienot pie viņa caur dūmiem un saceltajiem putekļiem.

Varēja redzēt, ka fašisti nolēmuši saņemt komandieri dzīvu. Trīs gabali vienlaicīgi metās pie ievainotā kapteiņa, bet Mašeņka paguva ātrāk. Nometusies uz ceļgala, viņa izrāva pistoli un divus noguldīja no piecu soļu atstatuma. Trešais fašists pacirtās sāņus un nogūlās aiz akmens šķembu kaudzes. Viņš piespieda automātu plecam, notēmēja, tomēr nospiest nepaguva; kāds mūsu kareivis meta granātu, tā sprāga, tālu šķembas izmētādama.

Pēc kaujas klusuma brīdī, kad ievainotie bija nogādāti uz aizmuguri un ieradās svaigi papildspēki, kareivji ielenca Mašeņku, brīnīdamies un priecādamies par viņu.

— No kurienes tu, meitenīt, te gadījies? Bezbailīga un it kā ar burvestību no lodēm pasargāta ...

— Es esmu no Peļuslazda, — viņa teica. — Maša, uzvārds — Borovičenko. Kā dzīvē gadās: sapņoju mācīties šajā institūtā, bet tagad par to jākaro.

Kareivji viņas uzvārdu nepaturēja prātā, bet sāka viņu vienkārši saukt par Mašeņku no Peļuslazda.

Kaujās par Lauksaimniecības institūtu Mašeņka ieguva savas pirmās uguns kristības. Viņas vārds bija pieminēts kaujas ziņojuma. Toreiz es nodomāju, ka meitene tadeļ tik drosmīga, ka vel neapzinās, kādas briesmas viņai draud uz katra soļa. Bet es maldījos.

Tajā neaizmirstamajā kaujā, kad kursanti atvairīja ienaidnieka tanku uzbrukumu, Mašeņka no Peļuslazda atkal bija kaujā, un kareivji apbrīnoja viņas drosmi.

Mūsu aizsardzības kreisajā flangā fašistu automātistu grupa tomēr ielauzās mūsu aizmugurē.

Aizrāvies kaujā ar ienaidnieka tankiem, kursantu komandieris bija pārliecināts par sava kreisā flanga drošību. Viņš zināja, ka tur uzbruka sīkas fašistu kājnieku grupas. Bet, kad šīs sīkās grupas apvienojās, tām izdevās pārraut mūsu aizsardzību.

Tomēr fašistu gaviles bija priekšlaicīgas. Viņi nespēja iedziļināties mūsu aizsardzībā pat par vienu kilometru. Kursantu ielenkti, viņi paši pārgāja uz aizsardzību, steidzīgi ierakdamies zemē un pa radio visu laiku izsaukdami palīgspēkus.

Visi viņu aicinājumi bija veltīgi. Pieci vieglie vācu tanki, kuri mēģināja nākt aplenktajiem palīgā, tika atsviesti atpakaļ ar mūsu artilērijas koncentrētu uguni.

Atlasītie fašistu karotāji tagad bija spiesti kauties ar nāvei nolemtā izmisumu. Vēlāk no šīs grupas gūstā saņemtie zaldāti stāstīja: ja viņiem būtu izdevies aiziet līdz Kijevas nomalēm, viņi visi būtu saņēmuši pa dzelzs krustam, bet atkāpšanās gadījumā viņiem draudējusi nošaušana.

Kaujas laikā, kas notika mežiņā, Mašeņka paspēja pārsiet sešus mūsu ievainotos karavīrus.

Divus smagi ievainotos viņa izvilka uz ceļa un nodeva citiem sanitāriem.

Kauja jau sāka pierimt, kad viņa ievēroja divus fašistu zaldātus, kas stāvēja klajumā paceltām rokām. Tie bija nolēmuši padoties gūstā, un tiem pretī no priedītēm jau izskrēja mūsu karavīri. Viņi nepaspēja pieiet gūstekņiem klāt, kad kaut kur tuvumā norībēja divi šāvieni, un abi vācieši nogāzās zemē.

Mašeņka pamanīja, ka šāvēji paslēpušies aiz kāda veca celma lielā, garā zālē. Apskrējusi gar malu apkārt klajumam, viņa pacēla kādam nokritušu automātu un tuvojās vācietim, kas slēpās zālē. Viņš bija bez bruņu cepures, droši vien to pazaudējis kaujas jūklī.

Iespējams, viņš bija izdzirdis piesardzīgos soļus un, pistoli pacēlis, ātri pagriezās. Tomēr izšaut nepaguva. Mašeņka ar automāta laidi iesita viņam pa roku. Pistole vācu jefreitoram nokrita zālē, un pats viņš pielēca kājās. Tieši krūtīs viņam blenza automāta stobrs.

Šķiebdamies un stostīdamies viņš apjucis nosēca:

— Krievs ... meiča?!

Pēc kaujas, gūstekni nopratinot, kursantu skolas komandieris vecākais leitnants Mihailovs uzzināja, ka šis jefreitors bija nacistu partijas biedrs, prāvas muižas īpašnieka dēls un pieredzējis karotājs. Viņš izstaigājis pusi Eiropas, karojis Polijā, Francijā, Norvēģijā un ne vienreiz vien šāvis savus zaldātus, kad tie mēģinājuši padoties gūstā.

Tagad, sēdēdams Mihailova blindāžā, šis rūdītais bandīts nevaldāmi raudāja, raustīdamies un izberzēdams uz netīrajiem vaigiem asaras.

— Nesaprotu. Nē, nevaru saprast! Meiča ar automātu... Varbūt man tas tikai likās? Sakiet patiesību — vai tiešām mani, Joahimu Zangi, vienkārša skuķe saņēma gūstā?

Tā Mašeņka no Peļuslazda man atgādināja par sevi. Bet tajā dienā es nezināju, ka vēl daudzas reizes dzirdēšu viņas vārdu.

4. Kauja pie Seimas

Šai nelielajā stāstā es pakavējos tikai pie vissmagākā perioda Ukrainas karā, kur man iznāca cīnīties, pie pašiem pirmajiem kara mēnešiem, kad līdz zobiem apbruņotie fašistiskās Vācijas neskaitāmie karapūļi uzbruka mūsu Dzimtenei. Šo vissmagāko periodu

nekad nevajag aizmirst. Daudz mušu draugu un biedru krita kaujās tajās dienās.

Kaujās par Kijevu plēsonīgais fašistu zvērs pamatīgi aplauza savus ilkņus. Bet priekšā, uz austrumiem, vēl bija daudz aizsardzības līniju, pie kurām viņam nācās aizrīties ar savām asinīm. Par vienu tādu aizsardzības līniju kļuva Seimas upe, netālu no senās Putivļas pilsētas.

Augusta mēneša beigās mūsu korpusu nosūtīja atpūtā uz Kono-topas rajonu. Vairāk nekā divas nedēļas mēs nepārtraukti bijām karojuši, un ienaidnieks, protams, atcerējās, kā cīnās mūsu desantnieki.

Tajā pelnītajā atpūtā mēs ieradāmies ar augstu apbalvojumu. Kijevas darbaļaužu vārdā korpusam tika pasniegts karogs.

Vēl tagad atceros tos saviļņojošos mirkļus, kad apdegušajā pilsētā virs «mierā» sastingušās ierindas sāka viļņot sarkanais karogs. Zem šī slavenā karoga stāvēdami, mēs zvērējām cīnīties līdz galīgai uzvarai un attaisnot kijeviešu mīlestību un uzticību.

Konotopā mēs ar komisāru vienojāmies, ka izdarīsim brigādes skati. Mūsu rindas bija manāmi sarukušas smagajās kaujās un apbruņojumā zaudēto ložmetēju vietā parādījušies trofeju. Mums vajadzēja noteikti zināt, cik mums ir kareivju un virsnieku, kādi Ieroči mūsu rīcībā, vai spēsim pēc pirmās pavēles no jauna doties kaujā. Jāatzīstas, mūsu brigādes ierinda neizskatījās iepriecinoša, un pat nemilitārs cilvēks uzreiz saprastu, ka šie karavīri atradušies zem svina lietus. Kareivju formas blūzes bija šķembu saplēstas un ložu cauršautas, cepures saburzītas un apkvēpušas, apavi izšķobīti, saplosīti, bet daudziem kājās dažādi trofeju zābaki.

Ierindā es pamanīju arī viegli ievainotus — ar baltiem pārsējiem zem cepurēm, kaklā pakārtām rokām un apsaitētām kājām. Šie karavīri atteicās doties uz ārstēšanos aizmugurē. Pat ievainoti viņi nebija kauju pametuši.

Kreisā flanga pašā malā starp militārajiem feldšeriem, sanitāriem un medmāsām es pamanīju smuidru melnīgsnēju meiteni. Uzreiz atcerējos Kijevu, Golosejevas mežu, blindāžu ... Vai tiešām tā ir viņa, Mašeņka no Peļuslazda?

Piegāju pie viņas, sveicināju un jautāju:

— Mašeņka?

Izslejusies, paceltu galvu, viņa atbildēja skaidri, braši un skanīgi:

— Tieši tā, biedri pulkvedi, sanitāre Marija Borovičenko.

— Dzirdēju par tevi, Mašeņka. Drosmīga karotāja. Braši... Kur tavs tēvocis?

Un atkal atbilde skaidra, bet nesaprotama:

— Netika cauri, biedri pulkvedi... Brāķis.

— Kur netika, un kas par brāķi?

— Mūsu ārsti viņu izbrāķēja. Viņš man atsūtīja vēstuli no Kalačas pilsētas.

Es viņai jautāju tīšuprāt nopietni:

— Varbūt aizbrauksi pie viņa?

Mašeņka satrūkās, uzacis bargi saraukdama.

— Nebūt ne, biedri pulkvedi. Mana ģimene ir brigāde. — Un balss viņai pēkšņi aprāvās. — Jūs vēl arvien uzskatāt mani par mazu?

Nožēloju, ka biju uzdevis viņai šo aizvainojošo jautājumu.

— Labi, Mašeņka, — es teicu. — Cīņas biedri ar tevi apmierināti. Bet nākotnē saudzē sevi: drosme nedrīkst būt akla, tai jābūt piesardzīgai.

Pēc brigādes skates mani un komisāru iepriecināja mūsu desantnieku kaujas gars un pārliecība.

Tikai vakar šie cilvēki skatījās nāvei acīs. Cīnījās viens pret trīs fašistiem, ar granātām spridzināja ienaidnieka tankus, gāja pārdrošā izlūkošanā, skuma pēc biedriem, kurus vairs nekad neatgriezīs dzīvei, bet šodien viņu sejas pauda bargu drosmi un apņēmību.

Atpūta pie Konotopas bija ļoti īsa. Jau otrā dienā pēc mūsu ierašanās gaisā sāka rūkt ienaidnieka lidmašīnas. Sākumā parādījās viņa izlūkotāji, bet pēc tam desmitiem bumbvedēju un triecienlidmašīnu. Tagad pat tās bombardēšanas, kādas mums nācās piedzīvot ceļā līdz Kijevai, varēja likties bērnu spēle. Fašisti, šķita, sagatavojušies izdedzināt mūsu zemi un tikai bēra un bēra bumbas.

Bet stāvoklis kļuva arvien sarežģītāks. Stiprais un viltīgais ienaidnieks pārrāva mūsu aizsardzību pie Kijevas, pārgāja Dņepru un virzījās mūsu aizmugurē. Karaspēkam, kas aizsargāja Kijevu, draudēja ļoti nopietnas briesmas. To varēja atgriezt un aplenkt. Sājos apstākļos pats galvenais bija apturēt ienaidnieku.

Saņēmu pavēli — pārcelt brigādi Seimas upes labajā krastā un tur nostiprināties.

Grūta bija mūsu nakts pārcelšanās pāri Seimai, bet noteiktajā dienā — 4. septembrī mēs jau rakām tranšejas Seimas krastā, uzstādījām prettanku lielgabalus, gatavojām kaujai ložmetējus un mīnmetējus.

Pēc četrām dienām pirmā un otrā bataljona komandieri man ziņoja, ka Seimas ziemeļu krastā, Meļņas sādžas tuvumā, parādījušies ienaidnieka kājnieki un ka viņi gatavojas celties pāri upei.

Mēs arī laiku velti netērējām un bijām gatavi sagaidīt nelūgtos viesus. Nolēmu apmeklēt bataljonu, kas apsargāja dzelzceļa tiltu pāri Seimai, un devos ceļā divu automātistu pavadībā.

Tikko mēs ieradāmies bataljonā un iegājām komandiera blin-dāžā, fašisti atklāja uz mūsu pozīcijām niknu uguni no lielgabaliem un mīnmetējiem. Šai laikā priekšējās vācu apakšvienības sāka nolaist ūdenī piepūstas gumijas laivas. Teicu telefonistam, lai savieno mani ar brigādes artilērijas komandieri, un pavēlēju nekavējoties atklāt uguni uz ienaidnieku, kas cēlās pāri.

Tai pašā mirklī mūsu lielgabali atklāja uguni, un gandrīz vienlaicīgi ar tiem no upes piekrastes piekalnītēm sāka tarkšķēt ložmetēji.

Un kur pēkšņi pazuda visa fašistu zaldātu lietišķība! Tikai pirms maza brīža viņi mierīgi sēdās laivās, pēc komandas pacēla airus un īrās uz mūsu krastu. Viņu kustībās nebija ne steigas, ne panikas, un es nodomāju, ka veikt tādu pārcelšanos svešā teritorijā viņi droši vien gatavojušies mēnešiem ilgi,

Bet, tikko nodārdēja mūsu lielgabali, ienaidnieka laivās izcēlās neticams juceklis. Smagais šāviņš sprāga ienaidnieka kājnieku sablīvējumā, un gaisā uzlidoja kaut kādi sprunguļi un lupatas. Bataljons atklāja uguni, bet upe šajā vietā bija pašaura, un dažas laivas paguva piestāt mūsu krastā.

No abām pusēm sākās tāda šaušana, kādu es vēl pa visu kara laiku nebiju pieredzējis. Fašisti gāza uz mūsu tranšejām īstu svina lietu. Šīs uguns aizsegā viņi cerēja šķērsot upi. Mēs ievērojām, ka upes vidū parādījās vēl kādas desmit laivas. Kraujais krasts, kas šeit izvirzījās kā rags, nosedza laivas, un mūsu ložmetējam tās nebija pieejamas.

Vācieši jau izlauzās uz dzelzceļa tilta. Tas bija nedaudz bojāts, un viņi tūlīt ķērās to izlabot. Ja viņiem izdotos tiltu ātri izremontēt, fašistu pavēlniecība nekavējoties sūtītu pret mums tankus. Bet dažreiz gadās, ka kaujas iznākumu nosaka viens kareivis. Ja kareivis ir ar militārām zināšanām, prot novērtēt stāvokli un pareizi izvēlēties izejas pozīciju, viņš arī viens var būt noteicējs kara laukā.

Mēs to sapratām tajā brīdī, kad no labā flanga upes tecējuma virzienā sāka sprakšķēt mūsu balsta ložmetēja ložu krusa. Gara kārta — un vācu sapieri krita no tilta ūdenī. Otra kārta — un ienaidnieka pārcelšanās tika paralizēta. Cik gan precīzi strādāja mūsu brašais ložmetējnieks! Pussimts fašistu jau rīstījās upes vidū. Ložu cauršautās laivas izlaida gaisu un kļuva līdzīgas slapjām lupatām, bet «Maksims» tikai tarkšķēja virs paša ūdens, un ložu šļakatas dzirkstīja saulē.

Jautāju bataljona komandierim, kas ir šis ložmetējnieks. Viņš nenoteikti paraustīja plecus.

— Tiešām nevaru pasacīt...

Pēc tam, it kā pats sev atbildēdams, viņš paklusi, ar izbrīnu piebilda:

— Vai tiešām ... viņa?

— Par ko jūs runājat, major?

Bataljona komandieris pasmaidīja:

— Protams, viņa! Citādi nevar būt... Man bataljonā ir viena sanitāre, biedri brigādes komandieri. Nemierīga un pārdroša meitene. Divas reizes zem apšaudes atskrēja uz blindāžu un teica, ka vajagot aiz tilta virs kraujas uzstādīt ložmetēju... Pašlaik mūsu ložmetējnieks tieši no turienes izdara apšaudi. Esmu pārliecināts, ka viņa izvēlējusies šo pozīciju.

— Pēc kaujas atsūtiet šo ložmetējnieku pie manis, — es teicu. — Bet, ja sanitāre viņam palīdzējusi, atsūtiet arī viņu. Izteikšu viņiem pateicību un likšu priekšā apbalvot. Brigādei jāzina savi varoņi!

Klusums turpinājās tikai dažas minūtes, bet pēc tam virs upes atkal sāka dārdēt nepārtrauktais sprakšķošais pērkons. Fašisti nežēloja munīciju — šī uguns viesuļa laikā viņi gāza mums virsū tonnām metāla. Tomēr veltīga bija viņu cenšanās mūs apdullināt un piespiest pie zemes, viņu kājnieki, kuri bija paguvuši pārcelties pāri, visi bija iznīcināti.

Šaušana pamazām aprima, un karavīri gurdi uzsmaidīja cits citam: visiem bija skaidrs, ka fašistu aprēķins vienā rāvienā pārcelties pāri Seimas upei nebija izdevies.

Bet skaidrs bija arī kaut kas cits: kad pienāks galvenie spēki, fašisti sāks vēl varenāku uzbrukumu. Tādēļ mums vajadzēja izmantot katru klusuma minūti — aizsūtīt ievainotos uz brigādes aizmuguri, atgādāt munīciju un paēdināt kareivjus.

Spraukdamies pa ierakumu, es sastapos ar sanitārā dienesta priekšnieku Ivanu Ohlobistinu. Man ļoti patika šī cilvēka raksturs: viņš nekad nezaudēja dūšu. Pat niknās bombardēšanas laikā pie Konotopas, kad, blindāžai sagrūstot, mēs tikām dzīvi aprakti, viņš atrada sevī tik daudz spēka, lai jokotu un smietos. Jautrs viņš bija arī tagad, kaut gan šinelis uz viņa spēcīgā auguma bija šķembu saplēsts, viena piedurkne kaut kur nozaudēta un zābaka stulms vilkās pa zemi.

— Karsta dieniņa! — viņš ierunājās, smaidīdams un rādīdams sniegbaltus zobus. — Bet mūsu desantnieki — puiši kā uguns! Bet ar dažiem, biedri pulkvedi, es netieku galā. Cilvēks, saprotiet, nopietni ievainots, un viņam tūlīt nepieciešams doties uz aizmuguri, bet viņš negrib atstāt kaujas lauku. Tādus es jau saskaitīju vairāk par desmit. Ko ar viņiem darīt?

— Sniegt medicīnisku palīdzību un atstāt ierindā. Pēc kaujas jūs paziņosiet man viņu uzvārdus.

— Tā tomēr ir nepaklausība un nepakļaušanās pavēlei.

— Nē, Ivan Ivanovič, tas ir cildens piemērs!

Netālu no mums graviņā bija apstājusies sanitārā automašīna. Liela auguma sanitārs viegli satvēra ievainoto un pasniedza to otram, kas atradās mašīnā. Viņš aizcirta durtiņas, kā redzams, gribēdams aizbraukt, bet meitenes balss viņu aizturēja:

— Pagaidiet, vēl ir trīs ievainotie ...

Es viņu pazinu, tā bija Mašeņka. Noputējusi, saplēstā šinelī viņa ar draudzeni piesardzīgi nesa ievainotu virsnieku.

Kaut kā nepasakāmi pārvērtusies viņas seja; barga rieviņa iegūlusi starp uzacīm, skatiens sasprindzināts, nopietns.

Ohlobistins piegāja pie meičām, palīdzēja viņām pienest ievainoto pie automašīnas un, pieskāries Mašeņkai pie pleca, jautāja:

— Cik šodien iznesi?

Mašeņka izslējās.

— Desmit... trīs no pašas upes.

Ohlobistins uzmanīgi apskatīja viņu no galvas līdz kājām un pagriezās pret mani:

— Biedri brigādes komandieri, uz minūtiņu... Paskatieties uz viņas šineli!

Viņš noliecās, pacēla saplēsto šineļa malu, pēc tam sanitāri mazliet pagrieza pret mani.

— Septiņi ložu caurumi! Jā, Mašeņka, tev stipri veicies. Tomēr žēl jaunā šinelīša, kas sameklēts pēc auguma; pavisam sabeiguši, nolādētie fašisti. Būs tev, Mašeņka, jāpasūta jauns.

Nezin kādēļ meitene ļoti samulsa: vainīgi nolieca galvu un it kā atvainodamās paklusām sacīja:

— Es to salabošu, biedri pulkvedi... Tikko beigsies kauja, visus caurumus aizlāpīšu. Adata un diegs man vienmēr ir klāt.

— Sīkums, meitenīt. Galvenais, ka tu pati esi vesela. Bet vai tēvocis raksta? ...

Viņai priecīgi iemirdzējās acis.

—‘Jūs atceraties manu tēvoci?

— Kā nu var neatcerēties divus brīvprātīgos izlūkus no Peļu-slazda! Mēs toreiz stipri sasitām fašistu artilēriju, un tas — pateicoties jūsu ziņojumiem. Vai tev iznāca pabūt mājās pēc kaujas?

— Iznāca ... Tikai mūsu baložu būdas vairs nav.

Viņa izteica šos vārdus tik bēdīgi un tik bērnišķīgi, ka es neviļus nodomāju: bērns ... Un šis bērns prot karot!

Sakarsis pie mums pieskrēja bataljona komandieris un jautāja:

— Tātad jūs pats sameklējāt viņu, biedri pulkvedi?

— Nē, es nevienu neesmu meklējis.

— Bet jūs jautājāt, kas ložmetējniekam nosacījis pozīciju. To darījusi viņa, Mašeņka no Peļuslazda! Viņa tam palīdzējusi vilkt ložmetēju, un viņi abi atklājuši uguni uz fašistiem, kas cēlušies pāri upei.

— Ložmetējnieka uzvārds?

— Ierindas kareivis Ivanovs.

— Jā, tas bija Ivanovs, — sacīja Mašeņka. — Sākumā viņš nepiekrita. Teica, ka pārāk tālu. Bet, kad mēs sākām no sava ložmetēja kurt virsū fašistiem, laivas upes vidū kūleņu kūleņiem vēlās apkārt.

Brīnījos par Mašeņku. Un bija jau arī par ko brīnīties. Izdarīja varoņdarbu, mazā kijeviete, bet pati to nenojauta!

Laikam es šai mirklī ļoti vērīgi viņā paskatījos, viņa samulsa. Šinelis bija cauršauts arī uz krūtīm, un tikai nupat viņa pamanīja šo astoto caurumu. Steidzīgi apklājusi to ar plaukstu, viņa tikko dzirdami atkārtoja:

— Nelaime gan... Darbs visam vakaram, kamēr aizlāpīs.

Kara laikā es biju redzējis daudz aizkustinošu skatu, taču tik

dziļi aizkustināts biju pirmo reizi, un iemesls tam bija gan šīs meitenes ārējais izskats, gan viņas mulsums, ka nav paguvusi aizlāpīt fašistu ložu sadriskāto šineli.

Л- Pateicos tev, Mašeņka no Peluslazda, — es teicu. — Pateicos, mīļā, ka ej kopā ar mums šo grūto kara ceļu. Pateicos par mūsu ievainotajiem karavīriem, kurus tu izglābi. Dzimtene un tava Kijeva neaizmirsīs tavu drošsirdību un tavas sirds cildenumu, mūsu krietnā meitene, brigādes meita ...

Tajā pašā dienā es parakstīju relāciju par ložmetējnieka Ivanova un sanitāres Marijas Borovičenko apbalvošanu ar ordeņiem.

5. Nakts reids

Oktobra beigās pēc nepārtrauktām kaujām ar ienaidnieka kāji-niekiem, tankiem un motorizētām daļām mūsu brigāde atkal ieņēma aizsardzību pie Seimas upes, Šumakova ciema rajonā.

Ienaidnieks mācās virsū, un mēs to nikni atsitām, gaidot, kamēr mūsu sapieri salabos uzspridzināto tiltu.

Es atrados pie tilta starp sapieriem, kad piebrauca kravas automašīna un no tās nolēca slaids, braša izskata virsnieks.

Bija jau tumšs, tomēr es uzreiz pazinu brigādes štāba operatīvās daļas priekšnieku — kapteini Zaicevu. Šo drošsirdīgo virsnieku es labi pazinu: viņš vairākas reizes devās izlūkošanā un divas reizes palika mūsu aizseggrupās, kurām bija jānotur uzticētā aizsardzības līnija, cīnoties līdz pēdējam.

Ievēroju, ka Zaicevs par kaut ko satraukts. Mēs atgājām malā, un es jautāju:

— Ir kas jauns?

— Ļoti interesanti jaunumi, — Zaicevs čukstēja. — Tikai vajadzīga jūsu atļauja ...

Mēs apsēdāmies piekrastē uz baļķa, un kapteinis pastāstīja, ka ierodas no brigādes štāba priekšnieka Borisova... Vakar pievakarē pie Borisova ieradušies trīs civilā ģērbušies puiši komjauniešu vecumā. Pēc uzrādītajām biedra kartēm bijis redzams, ka viņi visi patiešām arī ir komjaunieši no Gutrovas ciema. Ne pēc dokumentiem, ne pēc ārienes puiši nav radījuši aizdomas. Viņi ziņojuši, ka viņu un tāpat kaimiņu ciemā Bukrejevā fašisti parasti apstājoties uz naktsguļu. Pašlaik šajos ciemos sabraukušas ļoti daudzas automašīnas, piekrautas ar pārtiku, formas apģērbiem, munīciju un benzīna mucām. Pārliecināti par pilnīgu drošību, fašisti nodevušies dzeršanai, ēšanai un gulēšanai, neizliekot gandrīz nekādu sardzi.

Es klausījos kapteinī, vēl nesaprazdams, kāpēc viņš stāsta man visus šos sīkumus: katram mūsu karavīram taču zināms, cik nejēdzīgi un nekrietni izturas fašisti ieņemtajos ciemos un pilsētās. Bet Zaicevs aizrautīgi turpināja:

— Saprotiet — gandrīz nekādas apsardzes! Pa ciemu gan staigājot divi zaldāti, svilpodami un brīžiem izšaudami, vārdu sakot, baidīdami mierīgos iedzīvotājus. Visi automašīnu vadītāji guļot zemnieku mājās, bet virsnieki ieņēmuši skolas ēku.

Nu es sapratu, uz ko velk sarunu kapteinis Zaicevs: acīm redzot, viņš sadomājis izdarīt reidu ienaidnieka aizmugurē. Līdz šim, veikdami aizsardzības kaujas un atkāpdamies zemes iekšienē, mēs tādus reidus neizdarījām. Taisnība, mūsu pārdrošie izlūki dažu labu reizi bija izspraukušies cauri ienadnieka kaujas ierindai, un viņiem dažreiz nācās kauties ar fašistu patruļām, uzbrukt viņu vezumiem, štābiem. Bet izlūkiem bija uzdevumi noskaidrot ienaidnieka spēkus, to virzīšanās ceļus un nolūkus un tikai ārkārtējā nepieciešamības gadījumā laisties kaujā. Bet Zaicevs bija sadomājis ko citu — speciālu reidu ar nolūku uzbrukt ienaidniekam viņa aizmugurē.

Es sapratu, ka tāda reida panākuma gadījumā ienaidnieka aizmugurē uz ilgstošu laiku tiks iesēta panika. Tas saskanēja ar mūsu uzdevumiem: pastāvīgi turēt ienaidnieku trauksmes stāvoklī, nedot viņam miera, bendēt viņa nervus un atvilkt karaspēku aizmugures apsardzībai. Es jautāju:

— Tātad jūs runājāt ar štāba priekšnieku... Ko iesaka Borisovs?

— Štāba priekšnieks iesaka organizēt nodaļu no drošsirdīgiem un fiziski norūdītiem karavīriem. Šai nelielajai nodaļai slepus jātiek pāri frontes līnijai un ātri jāsasniedz Gutrova. Šā ciema komjaunieši uzņēmās pavadoņu pienākumus. Viņi labi pārzinot apvidu un aizvedīšot mūsu kareivjus tieši pie ienaidnieka automašīnu kolonnas. Esot izredzes pārņemt dažas automašīnas ar benzīnu un atgriezties tajās cauri frontes līnijai.

Kapteiņa priekšlikums šķita ļoti vilinošs. Pēdējās dienās mēs taupījām katru litru benzīna, un, ja mums izdotos iegūt šo vērtīgo kravu, brigādes stāvoklis kļūtu daudz vieglāks.

Kapteiņa satraukums nemanot pārņēma arī mani. Patiešām, kādēļ gan neriskēt? Zināju, ka brīvprātīgo katram drosmīgam darbam brigādē ir vairāk nekā vajadzīgs. Bet kāds uztraukums sacelsies ienaidnieka aizmugurē! Tā tikai būs fašistiem neaizmirstama mācība.

Bez kavēšanās mēs tepat izstrādājām nakts reida plānu. Štāba priekšniekam Borisovam tika uzdots izraudzīt grupu — visdrosmīgākos kareivjus, pavisam četrdesmit, ieskaitot astoņus šoferus un trīs vietējos komjauniešus. Par grupas komandieri Zaicevs ieteica vecāko leitnantu Sabodahu, un es piekritu. Virsnieks Sabodahs — kluss, smaidīgs puisis — brigādē bija pazīstams ar dzelžainu savaldīšanos un bezbailību. Viņam jau vairākas reizes tika uzdoti visriskantākie uzdevumi, un viņš tos izpildīja ar pārsteidzošu attapību un drosmi.

Tika nolemts, ka grupas karavīri dosies gājienā bez liekas bagāžas, bez mantu somas, sapieru lāpstiņas, katliņa un cita īpašuma. Apbruņojums — automāti, šautenes un rokas ložmetēji. Bez tam katram cīnītājam vajadzēja saņemt aukstos ieročus — nazi vai durkli, trīs rokas granātas un divas tola briketes. Šīs briketes bija vajadzīgas gadījumam, ja kaut ko vajadzētu uzspridzināt.

Jau pēc desmit minūtēm virsleitnants Sabodahs sāka atlasīt kareivjus nakts reidam. Riskantais uzdevums atbilda tieši viņa raksturam. Viņš kapteinim sacīja, ka sen jau ilgojies pēc īsta darba.

Kā jau varēja paredzēt, brīvprātīgo bija daudz. Bet Sabodahs izdarīja ļoti stingru atlasi: tikai tos, ko pazina personiski no kaujām, par kuriem ne drusciņas nešaubījās.

Savu nodaļu viņš sadalīja grupās un izraudzīja grupu vecākos. Kā jau pieredzējis izlūks, viņš sagatavoja arī aizmugures grupu — četrus kareivjus un sanitāri.

Stundas laikā pēc manas sarunas ar Zaicevu nodaļa bija sakārtota nelielajā graviņā pie upes, un tās komandieris man par to ziņoja. Piegāju pie ierindas un aplūkoju kareivjus. Ģērbti vieglās desantnieku jakās, ar nažiem un granātām pie jostas, viņi visi izskatījās teicami — stalti, spēcīgi puiši, kā izmeklēti. Tikai kreisajā spārnā bija redzama kāda maza, it kā nejauša figūriņa. Krēslā nevarēju saskatīt šī kareivja seju un piegāju tuvāk. Izrā* dījās, ka tā bija Mašeņka no Peļuslazda.

— Klausieties, vecākais leitnant, — es griezos pie Sabodaha, — jūs nolēmāt ņemt reidā arī Mašeņku? Lai nu gan karavīru atlase šim reidam pilnīgi uzticēta jums, bet meitenei, domāju, nebūs pa spēkam...

Sabodahs pakratīja galvu un pasmaidīja:

— Nē, tas nav nejauši, biedri pulkvedi! Mašeņku no Peļuslazda es nosaucu pirmo. Viņa jau divus mēnešus ir izlūkrotā, un par viņu es esmu pārliecināts kā par sevi pašu.

Mazliet uztraukta skanīga balss jautāja:

— Atļaujat?

Es pamāju Mašeņkai:

— Klausos!

— Ļoti jūs lūdzu, biedri pulkvedi, atstājiet mani nodaļā. Es zinu, ka būšu vajadzīga.

— Labi, Mašeņka, vēlu panākumus. Tikai atceries, tas ir tāls ceļš. Divdesmit kilometru līdz ciemam, divdesmit atpakaļ. Bet galvenais — kauja.

Novēlēju kareivjiem labu veiksmi un katram paspiedu roku.

Pulksten deviņos vakarā nodaļa devās ceļā. Klust un piesardzīgi aiz komandiera ķēdītē soļodami, viņi nogriezās aiz gravas līkuma un drīz nozuda naktī.

No šī brīža laika ritējums kļuva it kā gausāks. Nakts bija tumša un drēgna. Priekšējā līnijā, kā parasts, gan sākās apšaudīšanās, gan iestājās saspringts klusums. Ienaidnieks laida gaisā apgaismošanas raķetes, un aukstā, nedzīvā uguns plandījās virs pauguriem un gravām, virs upes saltās ņirbas.

Centos darīt kārtējos darbus, bet domas visu laiku atgriezās pie Sabodaha nodaļas: kur pašlaik atrodas mūsu četrdesmit karotāji, kāds ir viņu stāvoklis?

Pēc aprēķiniem, divdesmit kilometru garo ceļu viņiem vajadzēja veikt trijās četrās stundās. Bet cik ilgi vilksies kauja, uzbrukums skolai, kurā izvietojušies fašistu virsnieki, un automašīnu kolonnai?

Sabodahs apsvēra, ka šī operācija vilksies pusstundu. Iespējams, arī ilgāk. Tādā pārgājienā nevar visu paredzēt, tāpat kā nedrīkst aizmirst ienaidnieka viltību un ļaunprātību.

Ja mūsu cīnītājiem izdotos iegūt automašīnas, viņiem vajadzētu atgriezties vēl naktī. Bet, ja automašīnas iegūt neizdosies, — tad vēl trīs stundas atpakaļceļam. Tātad nodaļu var gaidīt ne agrāk par pulksten četriem no rīta.

Ar Sabodaha nodaļu aizgāja arī mans šoferis Miša Kosolapovs. Atvadoties viņš teica:

— Izmeklēšu vislielāko automašīnu, septiņtonnīgo. Viņiem ir septiņtonnīgās ar itāļu mārku «SPA». Reiz man iznāca ar tādu trofeju braukt — liela kā šķūnis. Tādu «šķūnīti» gribētos paķert, bet lai noteikti būtu ar benzīnu!

Kur viņš bija tagad — veiklais un jautrais Miša Kosolapovs? Vai Sabodahs nakts reidam visu paredzēja? Bet ja nu tie trīs ciema puiši kļūdījušies un nav pamanījuši fašistu patruļas pie skolas un pie automašīnu kolonnas?

Naktī mūsu sapieri pabeidza salabot tiltu, un brigāde sāka pārcelties pār Seimu uz tās ziemeļu krastu. Pulksten četros no rīta Sabodaha nodaļa neatgriezās. Par to nekas nebija dzirdams arī pulksten sešos un septiņos ...

Fašisti bija pievilkuši svaigus spēkus un tagad meta tos kaujā, cenzdamies ieņemt tiltu. Upes dienvidu krastā mēs atstājām grupu drosminieku, kuri turpināja noturēt aizsardzību, kamēr brigāde ieņems jaunos nocietinājumus. Sakari ar šo grupu uz kādu laiku pārtrūka, jo ienaidnieka šāviņš bija pārrāvis vadu. Tāpēc es tikai ap deviņiem no rīta saņēmu pirmo ziņu no Sabodaha nodaļas. To atveda šoferis Ivans Deņisenko.

Šim staltajam cirtainajam zilacim donbasietim bija vislabāk veicies. Viņš atbrauca brigādē ar trofejas kravas automašīnu un atveda trīs tonnas vācu benzīna.

Kā beidzies nodaļas nakts reids, Deņisenko nezināja. Viņš varēja pastāstīt tikai par operācijas pirmo puslaiku.

— Sākumā viss gāja kā pa taukiem, — stāstīja Deņisenko. — Gan naksniņa tumša, kaut vai acī dur, gan vējiņš čabina un noklusina soļus. Līdz fašistu ierakumiem nokļuvām nepamanīti: guļ, nešķīsteņi, kā āpši. Rīts agrs, bet guļ. Redzams, pirms uzbrukuma izguļas. Nu, guliet ar, domājām, krācēji, kaut jūs arī pēc gada nepamestos! Bet tad gadījās kaut kas neparedzēts: kāds no mūsējiem pa tumsu uzkāpa virsū fašistam. Fašists, acīm redzot, domājis, ka savējais, sāka lamāties un līda virsū ar dūrēm... Nācās viņu piespraust pie zemes, lai citi nepamostos un nebūtu lieks troksnis. Bet citi — neceļ ne ausi, lai tikai viņiem nekāpj virsū.

Mūsu trīs komjaunieši katru cini laukā pazina, aizveda mūs tieši uz skolu. Skatāmies, skolā logi aizklāti, bet gaisma caur segām spiežas cauri. Tātad neguļ... Pielienam tuvāk un dzirdam, ka dzied: rēc katrs savā meldiņā, un arī mutes harmonikas čīkst kā nesmērētas ratu rumbas.

Bet iela pilna automašīnām — lielām un mazām, un visas pārsegtas ar brezentu. Krava, liekas, svarīga, bet apsardzes gandrīz nekādas — puiši stāstījuši patiesību, divi sargi mīņājas uz ielas.

Sagulām sakņu dārzā un klusītiņām gaidījām, kamēr šiem diviem «bruņiniekiem» apniks staigāt. Pulksten divpadsmitos naktī viss tā kā pieklusa ... Vecākais leitnants pa ķēdīti nodeva pavēli: pie katra loga nostāties diviem kareivjiem, bet pie durvīm — pieciem automātistiem.

Skola celta no koka, vienstāva, seši logi, vienas durvis.

Noteikumi šādi: pēc komandiera svilpiena desantnieki izsit logus, met klasē granātas un tola briketi. Automātisti ielaužas ēkā un atklāj uguni.

Bet vēl nebija atrisināts mūsu pirmais uzdevums: vajadzēja taču noteikti uzzināt, vai pie automašīnu kolonnas ir divi vai vairāki sargi. To izlūkot devās Mašeņka — drosmīga meiča un viegla kā ēna... Gaidām viņu piecas minūtes, desmit. Divi sargi stāvēja ielas vidū, bet vēlāk aizgāja tuvāk pie mašīnām.

Es gulēju līdzās komandierim pie žoga. Viņš pieskārās man pie pleca un čukstēja:

«Ja brauksi ar automašīnu, atceries, ka uz ceļa pie paša ciema stāv sargi.»

Mašeņka atgriezās: es pat nepamanīju, kā viņa izslīdējusi pa sakņu dārza žogapakšu.

«Pareizi, biedri vecākais leitnant, sargi ir tikai divi, bet fašisti krāc mašīnās, kabīnēs un kravas kastēs.»

«Vajadzēs sarīkot modināšanu,» it kā iesmiedamies atbildēja Sabodahs un ar pirkstiem trīs reizes noplīkšķināja. Tas bija signāls: trīs jau ceļā izraudzītie desantnieki sāka līst uz automašīnu kolonnu...

Deņisenko aizrāvās ar stāstījumu, un es viņu nepārtraucu: man bija interesanti uzzināt visus operācijas sīkumus.

— Ziņoju jums, biedri pulkvedi, ka šie trīs Sabodaha izraudzītie kareivji ir ļoti veikli līdēji. Viņi lien tā, ka ne mazākā troksnīša, pat elpa aizturēta. Bet pēc minūtes ziņoja:

«Kārtībā ... Sargu nav.»

Te Sabodahs klusi nokomandēja:

«Ejam!...»

Viņš pats pirmais atradās pie durvīm. Līdzās viņam es un Mašeņka no Peļuslazda. Dedzīga meitene, visu laiku priekšā... Līdz šim viss mums gāja kā pēc notīm, skola aplenkta, puiši ar granātām pie logiem. Taču nebija paredzēts kāds piedzēries fašists, kas pēkšņi izgāzās pa durvīm. Kā redzams, tam iegribējies paelpot svaigu gaisu. Sabodahs viņu sagrāba, nolaida gar sienu. Mašeņka uzskrēja pa kāpnēm un metās gaitenī.

Tagad Sabodahs nokomandēja:

«Šoferi — mašīnās ...»

Es metos pie pirmās automašīnas un jau skrienot dzirdēju, kā sprāga granātas, briketes, sprakšķēja automāti... Taisnību sakot, es vairs atpakaļ nepaskatījos: mans uzdevums — automašīna, un katrs mirklis dārgs. Rāvu vaļā durvis trīstonnīgajai, un tās brīvi atvērās, bet tur kabīnē fašists atgāzies un krāc. Ak tu sātans, tevis te vēl triika: sagrābu šo aiz apkakles, ar celi pakrūtē un pats pie stūres.

Neredzēju un nezinu, kā viss tālāk norisinājās. Motors man tūdaļ iedarbojās, un es sāku attīstīt ātrumu. Ceļu labi atcerējos, jo mēs taču nesen par šo ciemu kāvāmies, bet nomalē ceļš bija izrakņāts. Ja es būtu braucis lēnāk, droši vien būtu iestrēdzis, bet es ar braukšanas noteikumiem nerēķinājos un tikai vēlāk sapratu, ka esmu pārlidojis grāvim pāri...

— Bet kā tad ienaidnieka priekšējās pozīcijas, — es jautāju Deņisenko, — vai nemēģināja jūs aizturēt? Nešāva? ...

Viņš izbrīnījies noplātīja rokas:

— Jāatzīstas, vāciešu priekšējo līniju es nepamanīju.

Kāds sāka kliegt, kāds no mašīnas apakšas izmetās. Tas visa sīkums, bet tad debesīs iedegās raķete un es ieraudzīju tiltu. Nu, ja ir tilts, tad tikpat kā mājās. Benzīns, varu jums ziņot, pirmās šķiras, turklāt vēl muca ar bremzēšanas šķidrumu. Bet, kas attiecas uz automašīnu, tad skaitītājs rāda pieci tūkstoši kilometru. Tātad jauniņa, un tā mums pašā laikā.

— Par benzīnu un automašīnu pateicos, Deņisenko, — es teicu. — Bet jūsu biedri vēl līdz šim nav atgriezušies.

Kareivja glītā seja nobālēja.

— Ak tā... Un es domāju, ka viņi jau sen atpūšas. Bet viņi tomēr atgriezīsies. Citādi nevar būt!

— Kādēļ jūs esat tā pārliecināts?

— Ar tādu komandieri kā Sabodahs nevar pazust.

Deņisenko aizgāja pie savas trofeju automašīnas, bet es vēlreiz piezvanīju uz pirmo bataljonu. Man atbildēja, ka Sabodaha nodaļa no nakts reida nav atgriezusies.

Nē, Deņisenko drošās pārliecības man nebija. Es zināju, ka šajā frontes sektorā ienaidnieks pievilcis svaigus spēkus. Tagad pret katru karavīru iznāca trīs četri fašisti. Iziet cauri ienaidnieka pozīcijām gaišā dienas laikā bija gandrīz neiespējami.

Un tomēr cerība uz laimīgu iznākumu palika. Tā nekad nepamet kara laikā. Es redzēju mēmus jautājumus virsnieku skatienos, kad viņi griezās pie manis dažādos jautājumos. Visi viņi zināja par nodaļas reidu un gaidīja par to ziņas. Bet es neko nevarēju viņiem pateikt. Vienīgais, kas mums atlika, — gaidīt.

6. Nodaļas atgriešanas

Lai cik daudz kareivim satraukumu karstajā kaujas laikā, lai caur kādām briesmām jāiet, miegs, kā pareizi saka paruna, labākās zāles pret visām bēdām. Bet priekšējā līnijā miegs ir īpašs, jūtīgs; pieredzējuši kareivji zina likumu: apgūlies — saritinies, piecēlies — noskurinies un tūlīt gatavs darboties.

Bezmiega nakts lika sevi just, un es piemetos kaut kur blindāžā.

Kā redzams, tāds ir miega noslēpums, ka sapnī redzi to, par ko domā. Es skaidri redzēju mūsu reida nodaļu ejot pa neparastu ugunīgu ceļu, kas nokaitēts līdz baltkvēlei. Stepe melna, un tikai ceļš kvēlo, bet priekšā stāvs bezdibenis, un neviens no karavīriem to nepamana.

Man tikai vienas rūpes: ātrāk aizskriet līdz nodaļai un kliegt, brīdināt par briesmām, bet savādi — balss neklausa, es it kā smoku, gārdzu un nevaru izsacīt ne vārda...

Un pirmais droši soļo plecīgais un staltais virsleitnants Sabodahs. Uguns viņam neko nespēj kaitēt, liesmas padevīgi gulstas zem kājām, bet, kur kāju liek, pašķīst vieglas dzirkstis. Līdz bezdibenim vairs tikai daži metri, un viņš vēl arvien neredz nenovēršamās briesmas.

«Stāviet!» es čukstu. «Stāviet! Tūlīt griezieties atpakaļ...»

Un tad es skaidri dzirdu Sabodaha balsi.

Atveru acis. Jā, viņš stāv pie blindāžas ieejas — slaids, kārtīgs, labā desantnieku jakā, sarunājas ar manu adjutantu un par kaut ko klusi smej. Nu es saprotu: tas vairs nav sapnis, tā ir īstenība.

— Tātad atgriezušies? Lieliski! Bet nu ziņojiet, vecākais leitnant!

Sabodahs kā vienmēr apvaldīts un mierīgs, tikai brūnajās acīs pazib jautras uguntiņas. Viņš ziņo īsi un skaidri par operācijas gaitu, bet pēc tam es viņu uzaicinu apsēsties pie galda un mēs sarunājamies kā veci draugi.

— Vispirms pastāstiet, kā jūs izlauzāties caur ienaidnieka priekšējām pozīcijām. Pašreiz fašistu aiz Seimas ir tik daudz, ka nav pat kur nospļauties... Kā gan jums izdevās izslīdēt?

Tikai tagad es pamanu, ka Sabodahs ievainots. Zem desantnieka jakas piedurknes redzams svaigs apsējums. Viņš notver manu skatienu, noņem roku no galda un, mazliet samulsis, paskaidro:

— Svaiga zīme. Operācijas pašās beigās saņēmu, kad pārgājām fronti. Taisnība, arī kaujas laikā skolas gaitenī tiku ievainots. Paldies Mašeņkai, kas tūlīt uzlika apsēju. Gadījās, ka pašā karstumā kāds fašistu huligāns man ar nazi iedūra mugurā. Varbūt ar otru dūrienu viņš mani būtu arī nogāzis, bet Mašeņka ar automātu viņam šo izdevību atņēma... — Sabodahs mēģināja pacelt roku, bet viebjas no sāpēm. — Laime, ka pret lāpstiņu trāpīja. Citādi gan laikam cauri būtu izgrūdis. Nu, bet tie ir sīkumi... Frontes līnijai mēs cauri izlauzāmies ar kauju. Fašistu vadu pilnīgi iznīcinājām un atvedām četrus gūstekņus. Šis trieciens no aizmugures viņiem bija tik negaidīts, ka viņi mums gandrīz nemaz nepretojās. Mums operācijas laikā četri krituši un trīs ievainoti. Sevi es pie viņiem nepieskaitu — man nieks vien ir, tikai ieskram-bājumi. Toties fašistiem zaudējumi šādi: tikai skolā vien pussimts nogalinātu, automašīnu kolonna zaudējusi kādus trīsdesmit, bet atceļā nolikām ne mazāk par desmit. Tam visam vēl jāpieskaita vads, ko viņi zaudēja priekšējās pozīcijās. Tātad aritmētika mums par labu!

Blindāžā ieskrēja štāba priekšnieks Borisovs; tik satrauktu un priecīgu es viņu redzēju pirmo reizi.

— Kur tas slavenais drosminieks, biedrs Sabodahs, kuru lode baidās un durklis neņem? — viņš sauca un cieši apskāva vecāko leitnantu. — Jā, biedri Sabodah, mans lieliskais draugs, tā, es jums sacīšu, bijusi īsta operācija. Nupat mūsu radisti uztvēruši ienaidnieka ziņojumu savam štābam no Gutrovas ciema. Viņi ziņo, ka Gutrovā gandrīz pilnīgi iznīcināts viss garnizons. Ienaidnieks zaudējis turpat pie divi simti cilvēku, virsnieku un zaldātu un tikai skolā vien — četrdesmit virsnieku, kuri devušies uz priekšējo...

Sabodahs smaidīja:

— Viņi paši, protams, labāk zina. Viņiem pašreiz laiks pieskaitīt un atskaitīt... Bet man karstumā likās, ka mēs esam noguldījuši kādu simtu. Es pieskaitīju arī tos no priekšējās.

Borisovs berzēja rokas un smējās:

— Bet kādu virsnieku jūs esat atveduši! Štābistu... Pašlaik viņš nolād dienu, kad piedzimis. Kabatā viņam, starp citu, atradām vēstuli. Raksta kādai savai Grethenai, ka noteikti aiziešot līdz Urāliem un ka gūstekņus neņemšot...

Sabodahs sakoda zobus, viņa brūnās acis satumsa.

— Būtu zinājis, ka tāds nelietis ...

Borisovs viegli pieskārās viņa plecam.

— Nu labi, ka nezināji. Pašlaik šis karotājs dod sīkas ziņas stāsta visu, ko zina, un tomēr atkal lūdz, lai viņu sūta «uz Urāliem»! Zvēr, ka strādāšot labi kaut kur mūsu rūpnīcā, it kā tikai tādēļ būtu jozis šurp, lai ātrāk stātos pie darbgalda.

Es jautāju Sabodaham, kurš no nodaļas kareivjiem reidā sevišķi izcēlās. Viņš mirkli saspringti domāja, tad noteikti pasacīja:

— Visi...

— Bet starp drosmīgajiem, — piezīmēja Borisovs, — ir paši drosmīgākie.

— Ja nu kāds tiešām jānosauc, — cieti nobeidza Sabodahs,

— tad vispirms Mašeņku no Peļuslazda.

— Jūs tā kā sarunājuši ar Deņisenko, — iesmējās Borisovs.

— Arī viņš par Mašeņku vien runā ...

— Deņisenko? — izbrīnījās Sabodahs, un acis viņam kļuva jautrākas. — Tātad viņš ir atgriezies? — Tādā gadījumā izlaboju: mūsu zaudējumi nevis četri kritušie, bet trīs. Deņisenko pēc gājiena vēl neesmu redzējis. Kā viņš atkūlies? Nav ievainots? Ļoti labi! Trīs tonnas benzīna atveda? Tas ir vareni! Bet, ja viņš arī par Mašeņku runā, tad viņam taisnība. Kas tā par meiteni! Kur jūs viņu, biedri pulkvedi, sameklējāt? Absolūti bez bailēm... Zem ložu krusas viņa izstiepa no kaujas lauka ievainoto seržantu Bug-rovu. Pēc tam sniedza palīdzību vēl diviem ievainotiem, bet, kad pie viņas metās fašistu virsnieks, nošāva to ar pistoli... Atvainojiet, biedri brigādes komandier un štāba priekšniek, bet, kamēr es dzīvoju pasaulē, patiešām tik drosmīgu meiču neesmu redzējis! Visu laiku piedalījās kaujā un pašā sadursmes centrā. Bet kā viņa met granātas! Man sevišķi atmiņā viens notikums, kad mēs no gaiteņa ielauzāmies klasē. Kāds lamzaks izsita Mašeņkai no rokām automātu. Domājat, viņa apjuka? Nemaz! Noliecās, pacēla kādu nokritušu vācu automātu — un šauj tālāk.

— Es nupat runāju ar Mašeņku no Peļuslazda, — teica Borisovs. — Pašlaik viņa labo desantnieku jakas, jautra, bet par sevi nestāsta. «Cīnījos tāpat kā visi citi,» viņa atturīgi pasaka.

Sabodahs nolieca galvu un tikko manāmi pasmaidīja:

— Un arī nestāstīs. Kāpēc sevi pirmā plānā izcelt? Bet es komandēju nodaļu un visu redzēju. Bez tam vēl kaujā sevišķi izcēlās seržants Fjodors Bugrovs un kareivis Ivans Bulanovs. Kolīdz mēs skolā ar fašistiem tikām galā, tūlīt devāmies pie automašīnu kolonnas ... Te stāvoklis bija sarežģītāks. Automašīnas stāvēja cieši cita pie citas, un, kad divas pirmās aizdegās, izbraukt kādu no kolonnas kjuva neiespējami. Fašisti, kas gulēja automašīnās, protams, bija paguvuši pamosties. Sākās kauja... Kur mūsējie, kur ienaidnieks — jūklī bija grūti atšķirt. Devu komandu: «Dedzināt mašīnas! ...»

Mūsu puiši sāka ar automātiem šaut uz mucām. Bugrovs ielauzās kolonnas vidū. Tur viņu ielenca grupa fašistu. To ievēroja Bulanovs un metās seržantam palīgā. Viņi iznīcināja visu grupu, tikai Bugrovs tika ievainots. Bulanovs viņu iznesa malā, pasauca Mašeņku un pats atgriezās kaujā.

Sabodahs piecēlās no taburetes un plaši atplēta rokas:

— Kas tas bija par karstumiņu! Iedomājieties simts automašīnu — un gandrīz visas ar benzīnu. Liesmas vai līdz pašām debesīm, mucas sprāga kā bumbas, un uguns šļakatas šķīda uz visām pusēm, viss laukums — viena uguns jūra ...

Atlaidu Sabodahu un sacīju Borisovam:

— Biedri major, sagatavojiet priekšlikumu vecākā leitnanta Sabodaha nodaļas kareivju un seržantu apbalvošanai ar valdības balvām.

— Klausos, sagatavot priekšlikumu! — atbildēja Borisovs un izvilka no formas svārku kabatas jau sagatavoto nodaļas karavīru sarakstu. — Pievēl siet uzmanību: pie Kijevas sanitāre Marija Borovičenko tika apbalvota ar medaļu «Par kaujas nopelniem», pēc tam pie Konotopas — ar medaļu «Par drošsirdību». Gluži nesen viņai pasniedza Sarkanās Zvaigznes ordeni. Bet tagad viņa nopelnījusi Kaujas Sarkanā Karoga ordeni... — saviļņots sacīja štāba priekšnieks, stingrs un prasīgs cilvēks.

7. Kaujas par Timu

Uz austrumiem no Kurskas atrodas pilsētiņa Tima. Šeit pēc neskaitāmām kaujām, nostaigājusi milzīgu ceļu, mūsu brigāde ieņēma aizsardzības pozīcijas.

Kā redzams, ienaidnieks bija pārliecināts, ka ieņemt šo pilsētiņu viņam nebūs grūti. Viņš zināja, ka mūsu brigāde bija 25 diennaktis sīvi cīnījusies. Šai laikā brigādes rindas atkal bija kļuvušas retākas: daļa lielgabalu un tanku sašauti. Mēs gaidījām svaigus spēkus un ieroču papildinājumu, bet gan ļaudis, gan jaunie tanki, gan lielgabali vēl atradās ceļā. Tas nozīmēja, ka ienaidnieks mums jāapstādina ar esošajiem spēkiem. Fašisti, gatavojot uzbrukumu Timai, ticēja saviem panākumiem arī tādēļ, ka šajās dienās tiem bija pienācis svaigs papildinājums, daudz kājnieku un tanku.

Tikko mēs bijām izvietojušies pilsētā un apkārtējos ciemos, kad ienaidnieks sūtīja pret mums tanku grupu. Timas nomalē izcēlās karsta kauja, kurā mūsu artilēristi sadedzināja piecus ienaidnieka tankus. Viņus iznīcināja vecākā leitnanta Komoļa baterija. Fašisti apstājās.

Mūsu karavīri priecājās: tik spēcīgu uzbrukumu atsita tikai viena baterija! Šodien no tālās Vācijas atvestās jaunās mašīnas bija jau pārvērstas par dzelzs lūžņu kaudzi.

Atvairot uzbrukumu, mēs saņēmām gūstā divus tankistus. Tie stāstīja, ka viņu radio jau paguvis ziņot par Timas ieņemšanu un par trofejām, kādas hitleriešiem it kā izdevies šeit iegūt. Vispār fašistiem vienmēr un visur rādījās bagāts laupījums. Timas nomalē viņi dabūja pa sprandu, tomēr lielījās ar «trofejām», bez kauna melodami.

Mēs zinājām, ka ienaidnieks kopo spēkus un uzbrukumu atkārtos. Ziņojums pa radio uzlika ģenerāļiem pienākumu par katru cenu ieņemt šo pilsētu.

Saniknoti par tanku zaudējumu, viņi sūtīja uz Timu bumbvedēju vienības. Tika laista darbā arī ienaidnieka artilērija. Simtiem šāviņu un bumbu gāzās virsū mazajai koka pilsētiņai. Tima sāka degt... Vēl varenāka tanku grupa ielauzās tās ielās. Notika kaujas par katru kvartālu, laukumu, ielu, par katru māju. Nepazīstamas pilsētiņas vārds šajās dienās noskanēja pa visu pasauli. Kauja uz Timas drupām kļuva ar katru stundu niknāka.

Pašā šo kauju karstumā es nolēmu apmeklēt bataljonu, ko komandēja kapteinis Naumovs. Šim varonīgajam bataljonam tajā dienā nācās atsist sešus ienaidnieka tanku uzbrukumus, bet arī tad pēc tik prāviem zaudējumiem viņš noturēja vesela fašistu pulka spiedienu.

Kur atradās kapteiņa Naumova novērošanas punkts, es nezināju, jo kauju apstākļos pilsētā tas visu laiku pārvietojās. Kādā nomales ielā es sastapu jaunu brašu seržantu. Tas, dabūjis ievainojumu rokā, aizgājis pie sanitāriem to pārsiet un tagad atgriezās savā rotā. Viņš teica, ka varot mani aizvest pie Naumova.

Seržants, izrādījās, bija pieredzējis karotājs, viņš izvēlējās ceļu saprātīgi un gudri. Vispirms mēs virzījāmies pa dziļu grāvi, pēc tam nogājām palejā, tad atkal uzrāpāmies kalnā un pa dārzu jaunajiem stādījumiem iznācām pie gara veca šķūņa.

Kaut kur pavisam tuvu tarkšķēja ložmetējs, pa brīžiem sprāga granātas un bira automātu kārtas.

Šķūņa durvis bija atvērtas, un, kad es pārkāpu slieksni, man pretī steidzīgi piecēlās bataljona komisārs Krilovs. Vēl šeit bija divi telefonisti un kaktā uz salmu klēpja, kamolā saritinājies, snauda kareivis.

Jautāju, kur ir bataljona komandieris. Noguris un apkvēpis Krilovs norādīja uz tuvējām mājām.

— Kapteinis Naumovs atrodas pirmajā rotā. Tur smagi ievainots komandieris. Pašlaik rotu komandē seržants Jegorovs. Jau vairāk nekā stundu kauja norit par šīm četrām mājām...

Kareivis, kas uz salmiem saldi snauda, aši pietrūkās kājās, sakārtoja auseni, noraustīja šineli. Viņš nebija gara auguma, bet slaids, melnām acīm un sanitāro somu pār plecu. Es uzreiz pazinu Mašeņku no Peļuslazda.

— Kā tad izlūki šeit gadījušies? Tiešām jūs vairs nevar ne pazīt.

Viņa stāvēja manā priekšā «miera» stājā.

— Jā, biedri pulkvedi, es jau sen strādāju biedra Kužeļa artilērijas divīzijā. Visi mūsu lielgabali pašlaik stāv divu kvartālu attālumā tiešā tēmējumā.

— Jūs pat runājat kā artilērists ...

Mašeņka mulsi pasmaidīja:

— Neesmu divīzijā pirmo dienu! Kaujās par Timu šajā divīzijā izgāja no ierindas dažas medmāsas. Tad biedrs Volkovs ieteica man šeit strādāt. Es piekritu un nemaz nenožēloju.

— Tas labi, Mašeņka, ka jums veicies, — es teicu. — Bet pašlaik niknajās ielu kaujās jums nav šeit vieta. Nekavējoties dodieties uz medicīniski sanitāro bataljonu. Arī tur jums atradīsies ne mazums darba ...

Likās, ka viņa nenoticēja šim rīkojumam un skatījās uz mani ar izbrīnu:

— Jūs sūtiet mani uz aizmuguri? Bet pašlaik notiek ielu kaujas un ievainotajiem vajadzīga palīdzība.

Krilovs pieliecās pie manis un teica paklusi:

— Nu īsts velnēns. Visu laiku bija līdzās karavīriem priekšējā līnijā. Gandrīz ar varu es viņu izvilku no kaujas lauka.

Mašeņka paspēra soli uz priekšu un sāka satraukti runāt:

— Es atceros, biedri pulkvedi, ka tajās dienās, kad mēs cīnījāmies pie Peļuslazda, jūs mani uzskatījāt par bērnu. Bet kara mēnešos es taču esmu daudz pārdzīvojusi un daudz iemācījusies. Galvenais, es iemācījos sniegt kaujās palīdzību ievainotajiem. Šodien es no ložmetēju uguns izstiepu piecus smagi ievainotus karavīrus. Bet ja manis šeit nebūtu bijis? Viņi droši vien nomirtu. Lūdzu, neuzskatiet mani par mazuli, fsiemiet vērā, ka uz mana rēķina jau ir kādi desmit fašisti... Nē, es neiešu uz aizmuguri. Mazliet atpūtīšos un atkal uz bateriju.

Man bija žēl zaudēt šo drosmīgo meiteni, un es jautāju Kri-Iovam:

— Kā jūs rīkojaties, komisār, kad kareivis nepaklausa rīkojumam?

Viņš saprata un, apvaldījis smaidu, bargi atbildēja:

— Ārkārtējā gadījumā mēs pielietojam spēku.

— Ko citu darīt? Pielietojiet spēku arī pie Mašeņkas un nosūtiet viņu uz medicīniski sanitāro bataljonu.

Telefonisti iesmējās, bet Mašeņka satrūkās un, juzdamās vainīga, nolieca galvu.

— Klausos...

Tomēr aiziet tūlīt viņai neizdevās. Sakņu dārzā iepretī šķūnim piecēlās karavīru ķēdīte un virzījās apkārt nelielai mājelei. Sāka blīkšķēt granātu sprādzieni, spalgi parkšķēt automātu kārtas.

Es izgāju no šķūņa un pakāpos uz kāda baļķa. Šķērsielā nodārdēja lielgabals, uzvirmoja putekļi, un kāda skaļa priecīga balss sauca:

— Braši! Tiešs trāpījums ...

Mašeņka nebija kļūdījusies: šāviens trāpījis tieši ienaidnieka ložmetējā, sasitis to driskās.

— Skatieties, tur, rau, ir arī paši iekarotāju kungi! — jautri izsaucās Mašeņka, norādīdama šķērsielas virzienā. — Cik tur ir? Oho, piecpadsmit...

Gar žogu divi mūsu automātisti dzina grupu sagūstīto fašistu. Ik mirkli «klanīdamies» ložu spindzieniem un slepus skatīdamies apkārt, hitlerieši steidzīgi gāja uz mūsu aizmuguri.

— Liekas, — es teicu Krilovam, — šodien mēs tos bandītus no pilsētas izsitīsim. Mums veicas, ienaidnieka zaudējumi ir ļoti lieli.

Viņš nepaguva atbildēt, gaisu sāka drebināt dobja pieaugoša rūkoņa.

Pilsētai uzlidoja ienaidnieka bumbvedēji. Cik viņu parādījās virs mums, nevarēju saskaitīt. Viņi lidoja pa deviņi, grupa aiz grupas, un šim gaisa karaspēkam ar melnajiem krustiem nebija redzams gals.

Mēs skaitījām sekundes. Tūlīt no smagajiem lidmašīnu ķermeņiem atdalīsies bumbas. Tūlīt...

Bet ienaidnieka vadošā lidmašīna jau lidoja mūsu ierakumiem pāri. Tā it kā sastinga virs laukuma, kur bija ierakušies fašisti, sastinga un pēkšņi metās piķēt...

Visa tās bumbu krava nogāzās uz hitleriešiem. Kāda kļūda! Kāda kļūda mums par labu! Citas lidmašīnas sekoja vadošajai un ari metās uz leju, graujot savu karaspēku, un melns mākonis apklāja viņu aizsarglīniju.

Mašeņka lēkāja aiz sajūsmas:

— Lieliski!... Cik tas labi, biedri pulkvedi! Vispriecīgākais pārsteigums.

— Tev taisnība, meitiņ, ievērojams gadījums. Interesanti būtu zināt, cik pēc šī uzlidojuma fašistu iznīcināts? Bet kā tagad spļaudās tie, kas palikuši dzīvi! Viņu galvenajam pilotam nu gan labi neklāsies...

— Bombardēšanu beiguši, — paklusi piezīmēja Krilovs. — Tagad nu var gaidīt tanku uzbrukumu. Viņi vienmēr tā rīkojas: pēc aviācijas uzlidojuma darbā stājas tanki.

It kā apstiprinot komisāra vārdus, no šķērsielas puses kāds iekliedzās:

— Tanki!

Es griezos pie Krilova:

— Cik biedram Kužeļam šeit, ielās, lielgabalu?

Viņš manāmi apjuka.

— Tiešām, nevaru pateikt.

No kaut kurienes atkal parādījās Mašeņka, viņa nostājās līdzās komisāram.

— Es zinu, biedri pulkvedi. Biedram Kužeļam ir astoņi lielgabali un pie katra lielgabala trīsdesmit šāviņu.

— Braši, meit... Tu esi īsts kareivis!

Mašeņka pieskrēja pie žoga un palūkojās ielā.

— Tanki! Skatieties, viņi dodas tieši uz Volkova bateriju. Tur starp tiem diviem šķūņiem stāv četri lielgabali. Bet tanki seši... Ak, kā Volkovs viņiem sados piparus!

Es redzēju, kā netālu ielu krustojumā seši ienaidnieka tanki lēni izrāpoja gar stūri no mājas viņas puses un vienlaicīgi pagriezās uz austrumiem. Fašistu tankisti rīkojās nesteidzīgi un droši. Kā redzams, viņi apzinājās savu spēku pārākumu. Nodomāju, ka varbūt šim sešniekam seko vēl lielāks daudzums tanku. Tā izskatījās: tanki it kā gaidīja pastiprinājumu.

Taču gausumam bija cits iemesls. Es to sapratu, tikko izdzirdu lidmašīnu rūkoņu. Izrādījās, ka tankisti gaidīja, kamēr viņu aviācija dos mūsu daļām bumbu triecienu.

Nu jau fašistu lidotāji zināja mūsu karaspēka izvietojumu. Viņi sāka bombardēt mūsu pazīcijas pilsētas centrā. Biezu melnu dūmu mākonis, pilns ar uguni, vēlās pāri ēku jumtiem un drupām, kur vēl nesen liesmoja ugunsgrēki.

Mašeņka stāvēja pie žoga, un es viņai kliedzu, lai atgriežas šķūnī. Skrienot šurp, viņa pavērās uz augšu un sasita plaukstas.

— Gulties ... Tieši šurp lido bumba ...

Es metos pie zemes. Zeme salīgojās, un šķūņa siena sakustējās, jumti sagruva, un kaut kur augšā ar troksni pārlūza sijas.

Smakdams un nevarēdams dabūt elpu, es izkārpījos no salmu, mālu, akmeņu un skaidu kaudzes, satvēru Mašeņku aiz pleciem un palīdzēju viņai nostāties uz kājām. Visapkārt jau plosījās uguns.

— Fugass. Piecdesmit kilogramu, — lietišķi sacīja Mašeņka. — Tai ir ļoti spēcīgs gaisa spiediens.

Ievēroju, ka viņai mugurā gruzdēja šinelis.

— Ej, «fugasīt», uz medicīniski sanitāro bataljonu. Tiklīdz mazliet norims, dodies turp!

Izspļaudīdams putekļus, viss melns un apkvēpis, Krilovs jautāja:

— Uz kurieni tagad pārcelt mūsu novērošanas punktu?

— Es zinu, — teica Mašeņka. — Simt metrus no šejienes es ievēroju bedri. Tur būs droši no šķembām.

Viss kvartāls, kurā mēs atradāmies, dega. Dūmi klāja sakņu dārzu, pildīja ielu, kaimiņu pagalmus. Pārejot uz jauno vietu, mēs zaudējām ienaidnieka tanku novērošanas iespēju. Es nepamanīju, kā no mums bija nošķīrusies Mašeņka.

Pēkšņi aiz šķūņa, kurā mēs tikko atradāmies, parādījās trīs fašistu tanki. Bija jābrīnās, kā tie šeit nepamanīti ieradušies. Droši vien bombardēšanas laikā mēs nebijām dzirdējuši tanku tuvošanos.

Mēs metāmies pie zemes un līdām gar žogu. Tagad ugunsgrēka dūmi mūs nosedza. Bet aiz tankiem taču vajadzēja sekot ienaidnieka kājniekiem. Savādi, ka tie nerādījās. Kaut kur tuvumā sāka tarkšķēt balsta ložmetējs. Skaidrs: mūsu ložmetējnieks atgrieza fašistu kājniekus no tankiem.

Ievērodami Mašas norādīto virzienu, mēs pagājām garām diviem vai trim pagalmiem un nonācām līdz bedrei, sagulām tajā.

Dūmi pamazām izklīda, un, lūk, mūsu priekšā parādījās pazīstamais augums.

— Skatieties, biedri pulkvedi ... biedri komisār! — skanīgā balsī sauca Mašeņka. — Vai es jums neteicu? Tur, kur stāv mūsu divīzijas lielgabali, neviens ienaidnieks netiks garām. Pieci tanki deg kā sveces! Tos visus sašāvusi mūsu komandiera biedra Volkova baterija!

— Pareizi, — smaidīja Krilovs. — Mēs zinām, ka Mašeņka tukšu nerunā ...

Pēc minūtes man ziņoja, ka sašauti vēl trīs tanki un to apkalpe saņemta gūstā.

Tie bija tie paši tanki, kas tik negaidīti parādījās pie šķūņa.

Starp sagūstītajiem fašistiem izrādījās arī tanku rotas komandieris kāds Hanss Gots. Viņu atveda pie manis. Tas bija pamatīga auguma, drūms, ar degvīna smaku piesūcies puisis un diviem dzelzs krustiem uz formas svārkiem. Bailīgi apkārt blenzdams, viņš gurdi nosēdās uz zemes. Bet Mašeņka stingri pavēlēja:

— Celties!

Fašists izbrīnījies paskatījās uz viņu, izberzēja acis un no jauna paskatījās, uzacis viņam pavilkās uz augšu, bet žoklis atkārās. Viņš tūdaļ pietrūkās kājās un izstiepa rokas gar sāniem. Skats bija jocīgs, un mūsu telefonisti iesmējās.

— Izbeigt! ...

— Meitiņa prot komandēt, — paklusi piezīmēja Krilovs.

— Pareizi, Mašeņka, nav tas laiks, kad var smieties.

Es pasaucu tulku un, kad viņš aizelsies ielēca bedrē, pavēlēju fašistam atbildēt, kad viņš ieradies Timā, no kādas daļas un kāds viņa veicamais uzdevums.

Hanss Gots sāka runāt pavisam par ko citu.

— Karš drīz beigsies ar mūsu uzvaru, pulkveža kungs, — viņš teica. — Tas vēl neko nenozīmē, ja es šodien esmu gūsteknis. Rīt es atkal būšu priekšnieks. Labāk norunāsim tā: jūs izglābsiet man dzīvību, nenošausiet mani, bet es parūpēšos par jums... Par pateicību es jums izglābšu dzīvību ...

Mašeņka sažņaudza dūres un tuvojās fašistam.

— Viņš taču prātu zaudējis! Ko viņš muld, neģēlis?!... — viņa pagriezās pret mani. — Atļaujiet, biedri pulkvedi, es viņam uz pieres uzlikšu kompresi? Varbūt viņš atjēgsies un mēs no viņa dzirdēsim ko prātīgāku!

— Darīsim tā, Mašeņka, — es teicu, — ņemiet automātu un aizvediet šo stulbeni uz štābu.

— Klausos, aizvest uz štābu! — atsaucās Mašeņka. — Schnell! Ejam!

Hanss Gots kāpās atpakaļ, izbolīja acis un stostīdamies kaut ko tulkam burkšķēja.

Pēkšņi viņš nometās uz ceļiem un pacēla pret debesīm rokas. No viņa rīkles izlauzās bēdīgs, stiepts «o-o-o!».

— Ko viņš laužas? — no jauna sadusmojās Mašeņka. — Kas ir, neģēli, piecelies ...

— Viņš lūdz, biedri pulkvedi, citu konvoju. Viņš saka, ja viņu ieraudzīšot sagūstītie fašisti, tas viņam būšot nenomazgājams apkaunojums: Hansa Gota konvojs — skuķe.

Mašeņka galīgi noskaitās: automāta stobrs piespiedās pie fašista vēdera.

— Ak, tur tā vaina! Kā gan tu uzdrošinies, lamzak, mani, padomju kareivi, nosaukt par skuķi? Marš, nelieti... Schnell!

Hanss Gots sakumpa, pagriezās un, pacēlis rokas, sāka šļūcošiem soļiem vilkties Mašeņkai pa priekšu.

Es pamāju automātistam.

— Pavadiet arī jūs šo bramani. Katram gadījumam ...

Krilovs pavadīja Mašeņku smejošām acīm.

— Kas par meiteni...

8. Maša un Miša

Pirmo reizi viņi sastapās kaujā, un pēc šīs sastapšanās atnāca īsta liela draudzība.

Maša — izlūkotā ja un sanitāre, Miša — 34. gvardes strēlnieku pulka sanitārās rotas vecākais feldšeris.

Divi jauni cilvēki, abi jau pieredzējuši karotāji, viņi Pie-volgas stepes ierakumos dalīja gan maizes garoziņu, gan zaudējuma rūgtumu — un ikdienas briesmas, kā arī prieku par mūsu varenajiem pretuzbrukumiem.

Es domāju, viņi tādēļ tik stipri sadraudzējās, ka ticēja viens otra drošsirdībai. Mašeņka no Peļuslazda necieta gļēvuļus, tādus, kas trīcēja, dzirdot bumbas kaukšanu, «klanījās» lodēm, atpalika uzbrukumos, kad katra iegūta sekunde ir ļoti dārga. Miša Krav-čenko no Ahtirkas pastāvīgi atradās līnijā. Šis drosmīgais jauneklis ignorēja briesmas. Ja ievainoto vajadzēja iznest no apšaudes zonas, kara feldšeris Kravčenko pielīda pie ienaidnieka ierakumiem un, atšaudīdamies ar automātu vai atkaudamies ar granātām, izglāba biedru.

Pulkā par Mišu Kravčenko runāja, ka viņam apbrīnojami veicas. Un patiešām — viņš iznāca neskarts pēc artilērijas viesuļuguns, pēc trakas ložmetēju apšaudes, pēc tādām bombardēšanām, kādas vēl nevienā karā nebija pieredzētas, pat snaipera lodes viņu neskāra, kaut gan trīs reizes bija cauršauta viņa ausene.

Lai priekšējā līnijā notika kas notikdams, lai kā trakoja fašisti, Kravčenko palika nesatricināmi mierīgs, bet viņa atklātais smaids it kā sacīja: nav ko bēdāt, dzīvi vēl esam.

Viņš labi spēlēja bajānu, un viņam patika dziesmas. Man divas vai trīs reizes izdevās viņu redzēt, kad viņu sanitārā rota atpūtās. Ilgajā un niknajā kaujā, kas sākās pie Volgas 1942. gada vasarā un tika pabeigta tikai 1943. gada februāra sākumā, sanitāriem ļoti reti iekrita kādas atpūtas stundas. Bet, kad tomēr rota saņēma iespēju atpūsties, Miša ņēma rokās savu nobružāto bajānu un starp apogļotajām drupām, it kā ienaidniekam par spīti, atskanēja uzvaroša un līksmojoša dziesma.

Viņš mīlēja dzimtās Ukrainas dziesmas — gan skumjas un domīgas, gan prieka un degsmes pilnas. Sagrautajā pilsētā, kur uz katra soļa karavīram uzglūnēja nāve, kur visa zeme bija šāviņu un bumbu uzarta, apbrīnojami neparasti bija dzirdēt dziesmu, kas atbalsojās drupās.

Mūsu divīzijas priekšējā līnijā karavīri bija pieraduši viņus abus, Mišu un Māšu, redzēt kopā. Ja gadījās, ka Mašeņka strādāja viena, viņai parasti jautāja:

— Maša, kur tad Miša?

Ja Miša strādāja viens, jautājums attiecīgi izmainījās:

— Miša, kur tad Maša?

Mišu un Māšu zināja katrā divīzijas rotā, katrā tās vadā, viņus mīlēja, viņiem ticēja.

šo uzticību un mīlestību viņi bija izpelnījušies. Es zinu, ka ari šodien dzīvo vairāki desmiti cilvēku, kurus smagajos, izšķirošajos brīžos kaujā no nelaimes izglāba Miša un Maša.

1942. gada septembrī mūsu 3. gaisa desanta korpuss tika pārveidots par 87. strēlnieku divīziju. Par izturību un vīrišķību kaujās par Timas pilsētu divīzijai piešķīra gvardes nosaukumu, pārdēvējot to par 13. gvardes strēlnieku divīziju, un mums bija dota pavēle pārcelties uz Volgas labo krastu. Tūlīt pēc pārcelšanās no kreisā krasta mūsu bataljoni metās kaujā.

Pēc šo kauju uzvarošas pabeigšanas Lielajā Tēvijas karā, kad padomju tauta cīnījās pret vācu fašistu iebrucējiem, iestājās noteikts lūzums: mūsu karaspēks uzsāka plānveidīgu neskaitāmo ienaidnieka karapūļu sagraušanu.

Staļingradā mūsu karavīri bezbailīgi cīnījās par katru laukumu un ielu, par katru kvartālu un māju, par katru pagrabu un stāvu un pat par katru akmeni.

23. un 24. septembri divīzija turpināja kauju, bieži pārejot tuvcīņā — ar durkjiem atsviežot uzmācīgo ienaidnieku.

Fašistu pavēlniecības aprēķinos bija izlauzties pie Volgas un pēc tam uzbrukt mums no flanga ar triecienu visgarām gar upi. Šis plāns neizdevās. Gvardi nenodrebēja ienaidnieka tanku priekšā. Noasiņodami hitlerieši bija spiesti pāriet uz aizsardzību.

24. septembra agrā rītā es atrados komandpunktā. Visapkārt kfipēja namu drupas, beidza degt koka māju atliekas. Tanku lielgabalu grāvieni, automātu un ložmetēju tarkšķēšana — viss saplūda nepārtrauktā ducināšanā un dārdēšanā. Gaisā spindza lodes, ar īsu, griezīgu šķindoņu sprāga mīnas, un šķembas, triekdamās pret sienām, drupināja ķieģeļus.

Saguluši bumbu izrautajās bedrēs, slēpdamies aiz lausku kaudzēm un sienu atliekām, mūsu automātisti pļāva fašistus no divdesmit trīsdesmit metru attāluma. Man tuvumā sprāga granāta, rūsganu mālu putekļu mutulis uzšāvās gaisā, un it kā no pašiem putekļiem, kuros mirguļoja uguns, pēkšņi piecēlās cilvēks.

Tā bija Mašeņka. Apskatījusi savu sanitāro somu, viņa kaut kam pikti teica:

— Nešķīstenis, tieši somā ietriecis šķembu!

No drupām atsaucās jauna balss:

— Vairāk netrieks, es viņu noguldīju ...

Mašeņka metās caur iegruvumu sienā, un, tikko viņa nozuda, tajā vietā, kur viņa bija stāvējusi, sprāga mīna.

Paguvu tikai nodomāt: «Laime.» Būtu uzkavējusies kaut dažas sekundes, un visam būtu beigas. Bet viņa, izdzirdusi ievainotā vaidus, steidzās tam palīgā. Karā dažreiz tā gadās: cilvēku izglābj pienākums.

Bet vēl pēc divām trim minūtēm ieraudzīju arī Mišu Krav-čenko. Apputējis un saplēstā šinelī viņš kopā ar Mašeņku uzmanīgi nesa caur drupām smagi ievainotu karavīru. Viņiem vajadzēja iet pa ielu, kuras katru metru ienaidnieks apšaudīja, un es kliedzu Kravčenko, lai viņi iet gar pašu sienu ...

Pārsteigts viņš izslējās un, neizlaižot ievainoto, neveikli pielika vienu roku pie cepures:

— Kādēļ jūs, biedri ģenerāli... Jūs šeit nedrīkstat atrasties, jūs taču vadāt kauju.

— Pateicos par atgādinājumu, Miša. Man jāredz, kā noris kauja.

Viņš loti apjuka.

— Atvainojiet...

Atgriezies savā novērošanas punktā, es redzēju, kā Miša un Maša no jauna iegāja kūpošajā kvartālā.

Tajā dienā viņiem bija daudz darba un tāda darba, kas negaida, jo katra novilcināta minūte — viņi pastāvīgi par to domāja — tiek mērīta ar karavīru asinīm.

1943. gada 26. janvārī pēc spriegām un asiņainām cīņām mūsu divīzijas gvardi, kas atradās priekšējā līnijā ciemata Sarkanais Oktobris rajonā, ieraudzīja, ka no augstienes viņiem pretī lejup slīd padomju tanki. Augstu nesdami savu kaujas karogu, karavīri metās pie tankiem, un kapteinis Guščins pirmais apskāva tankistu.

Šī neaizmirstamā sastapšanās nozīmēja, ka simtiem tūkstošu ienaidnieka zaldātu un virsnieku no šī brīža pilnīgi aplenkti Volgas citadeles drupās.

Tomēr pretinieks arī aplenkts nedomāja padoties. Hitlera ģenerāļi cerēja, ka viņiem izdosies izrauties no «katla».

Tagad karavīru uzdevums bija — iznīcināt ielenkto fašistu grupējumu. Kaujas iedegās ar jaunu spēku un notika vārda tiešā nozīmē par katru kvadrātmetru zemes.

Jau agrāk, decembra beigās, mūsu kaimiņi — 39. gvardes divīzijas karaspēks — izsita fašistus no rūpnīcas «Sarkanais Oktobris» cehiem. Vienā no šiem sagrautajiem cehiem tika iekārtota lauka lazarete, kur sanitāri nogādāja ievainotos. Rūpnīcas tuvumā drupās vēl uzturējās hitlerieši un bieži uz cehiem atklāja ložmetēju

Uguni, bet mūsu karavīri 5o rajonu jau uzskatīja par aizmuguri: šeit varēja iet pilnā augumā.

Pēc sastapšanās kaujā septembra beigās es ilgi neredzēju ne Mišu Kravčenko, ne Mašeņku no Peļuslazda. No ziņojumiem zināju, ka viņi, tāpat kā agrāk, atrodas divīzijā un ka pulka komandieris viņus abus divas reizes ieteicis apbalvošanai.

Divas dienas pirms aplenktā ienaidnieku grupējuma iznīcināšanas, kad virs izmocītās pilsētas nodārdēja pēdējais šāviens, es nejauši sastapu Mašeņku un Mišu ciematā Sarkanais Oktobris.

Bija vakars. Pilsētā kā agrāk varēja dzirdēt lielgabalu grāvienus, un virs šāviņu izrakņātā un asiņu piesūcinātā Mama ja kurgāna karājās smags dūmu mākonis. Tur rietumu nogāzē atkal turpinājās nikna kauja, bet katrs mūsu karavīrs zināja, ka šī bija fašistu armijas pēdējā krampju lēkme. Viņi vēl pretojās. Tūkstošiem vācu zaldātu bezjēdzīgi gāja bojā. Dega viņu tanki, krita viņu lidmašīnas, zemē ietriekdamās; uzlidoja gaisā no tiešā tēmējuma viņu dzoti un teicami uzceltās blindāžas. Iebrucēju divīzijas kusa ar katru stundu, un gaisā, kas bija piesātināts ar degošas dzelzs, pulvera dūmu un asiņu smaku, jau bija manāma mūsu uzvara.

Šajā daudz cietušajā pilsētā, kur karavīri mēnešiem ilgi dzīvoja drupās, gulēja pagrabos, uz lausku kaudzēm, sniegā, daudziem, protams, ne prātā nenāca, ka jānoskujas, ka jāuzmeklē adata ar diegu vai gludeklis. Bet es vienmēr kareivī augstu vērtēju iznesību un kārtību — pārbaudītu garīgās disciplīnas pazīmi. Tāpēc man bija patīkami sastapt divus karavīrus, kuri izskatījās, it kā nupat atgrieztos no parādes.

Mašeņkai un Mišām Kravčenko bija jauni šineļi, ausaines, kājās pamatīgi, turklāt vēl nospodrināti zābaki.

Mazliet vēlāk, ar viņiem sarunājoties un viņos ieskatoties, pamanīju, ka viņu šineļi no vienas vietas salāpīti, bet tas izdarīts tik rūpīgi un vadmala izgludināta tik labi, ka, uzmetot skatienu, šineļi izskatījās jauni.

Tas, protams, bija Mašeņkas darbs. Brīvajās nakts stundās kaut kur nesagrautā pagrabā viņa nodarbojās ar frontes apģērbu salabo-

Sanu. Bet arī Izskats viņiem abiem bija svaigs, dzīvespriecīgs, it kā ilgie kauju mēneši nebūtu bijuši.

Arī viņi priecājās par mūsu sastapšanos, un, kad es jautāju, kurp viņi steidzas, Kravčenko nostājās «miera» stājā un ziņoja:

— Izpildām vecākā priekšnieka pavēli. Dodamies uz rūpnīcas «Sarkanais Oktobris» cehu aplūkot ievainotos. Naktī viņus evakuēšot pāri Volgai, un mums jāatlasa pirmā grupa.

— Izskats jums brašs, biedri, — es viņiem teicu un ievēroju, ka priecīgs gaišums pārklāj Mašeņkas seju. — Pēc divām trim dienām, kad būsim satriekuši aplenkto ienaidnieku, es nostādīšu jūs ierindas priekšā un teikšu zaldātiem:

«Lūk, piemērs...»

— Mēs savā sanitārajā rotā Jau par to apspriedāmies, — sacīja Mašeņka. — Nolēmām, ka, tiklīdz pilsētā ienaidnieks būs iznīcināts, visus šineļus, formas blūzes, bikses, veļu nodosim dezinfekcijā un remontā. Pēc pāris dienām mūsu gvarde izskatīsies kā uz parādes!

— Pareizi, Mašeņka! Te mūsu ārstiem un sanitāriem jāparūpējas. Jums taču arī mierīgās dienās nav atpūtas.

Viņa bēdīgi paraudzījās uz tuvējo ugunsgrēku dūmiem.

— Tāds laiks! Bet uz zemes ir arī šinī laikā skaistums...

Miša pasmaidīja:

— Mēs skaitām minūtes: šodien vai rīt, vai varbūt pēc dienas aplenktie fašisti pacels ķepas. Kādi tad būs svētki! Sevišķi mūsu...

— Kāpēc jūsu ... sevišķi?

Viņi saskatījās, un es sapratu, ka šīs divas dzīves bija it kā salijušas vienā, un Kravčenko manu minējumu apstiprināja:

— Kad beigsies kauja, mēs ... sareģistrēsimies ...

— Ak tā, mani dārgie, — es viņiem sacīju, — tad panākumus un ilgu mūžu!

Vai es šajā mirklī varēju zināt, ka Mišu Kravčenko redzu pēdējo reizi?

Pēč divāiņ stņndām man ziņoja, ka kara feldšeri Mišu Krav-\Q$

čenko nošāvis ienaidnieka snaiperis rūpnīcas «Sarkanais Oktobris» cehā.

Vēlāk uzzināju, kā tas noticis. Fašistu snaiperis slēpies rūpnb cas teritorijas drupās. Ilgu laiku viņš nelicis sevi manīt; pēc visa spriežot, viņam bijis uzdots nošaut kādu no mūsu augstākajiem virsniekiem. Bet cehā gāja tikai sanitāres un sanitāri. Tad parādījās Kravčenko. Šeit starp medmāsām un sanitāriem viņš bija vecākais, un viņu sveicināja kā priekšnieku. Snaiperis droši vien izlēma, ka sagaidījis augsto upuri...

Kad, pārskatīdams ievainoto sarakstu, Miša apstājās ceha vidū un pēkšņi viņam no rokām izkrita papīra lapa, un pats viņš lēni noslīga uz betonētā klona, Mašeņka uzreiz nemetās pie viņa, nē, viņa metās pie iegruvuma sienā, no kura bija nācis šāviens. Skre-jot paķērusi salauztu kruķi, viņa uzlika tā galā savu ausaini un uzmanīgi to pacēla virs iegruvuma. Tūdaļ ausaini cauršāva lode.

Rūpīgi apskatījusi cepuri, Mašeņka noteica, no kurienes ienaidnieks šāvis. Viņai klāt pastāvīgi bija divas granātas. Viņa aizskrēja gar sienu un ieslīdēja citā iegruvumā pie fundamenta. Pēc maza brīža nogranda divi granātu sprādzieni, un ienaidnieka snaiperis apklusa uz visiem laikiem.

Tad viņa atgriezās cehā un klusēdama nometās pie Mišas uz ceļiem. Likās, ka viņš gulētu un viņa gribētu to pamodināt, piecelt. Bet Kravčenko bija miris. Kāds sanitārs tikai ar lielām grūtībām atņēma viņas rokas no viņa rokām.

Pēc divām dienām tūkstošiem lielais fašistu karaspēks, kas bija ielenkts Staļingradas kaujās, nolika ieročus un padevās uzvarētāju žēlastībai.

9. Kurskas lokā

1943. gada vasarā, kad, sagrāvusi vācu fašistu izlases divīzijas pie Volgas, mūsu armija attīstīja uzbrukumu visās frontēs, hitleriešu vadība nolēma dot mums triecienu tā dēvētajā Kurskas loka rajonā.

Šinī periodā es jau komandēju korpusu, bet tanī ietilpa arī mūsu galvenā 13. gvardes divīzija. Tai no jauna nācās izturēt niknas kaujas ar esesiešu izlases karaspēku.

Pēc cīņām par Kijevu, Kanotopu, Harkovu, Timu, Ščigriem un pēc grandiozajām kaujām pie Volgas 13. gvardes divīzijas personālais sastāvs bija mainījies: daudzi karavīri bija krituši varoņa nāvē, daudzi bija ievainoti un atradās hospitāļos. Tomēr arī tagad es sastapu šeit daudzus savus kauju draugus — gaisa desantniekus, ar kuriem, sākot jau no pirmās kaujas, biju dalījis visas kara grūtības.

Mašeņka no Peļuslazda ar pilnām tiesībām bija divīzijas veterāne, viņa piedalījusies mūsu pirmajā kaujā pie dzimtā ciema un jau toreiz izglāba no nāves vairākus karavīrus.

Lūk, kāpēc, apmeklējis divīziju pirms kaujas par Obojaņas staciju un lai pašā laikā sastapis četrus gaisa desantniekus un piekto — Mašeņku, es par viņiem tā priecājos kā par tuviniekiem: mēs bijām kopā izstaigājuši daudz grūtu kara ceļu un daudz šinīs divos kara gados pārdzīvojuši!

Mēs sastapāmies vakariņu laikā virtuvē (es jau labi sen, kamēr personiski pārbaudīju, kā karavīrus baro); un, kaut arī vakariņas ēst nebiju domājis, draudzīgajiem karavīru un sen pazīstamā pavāra gvardista uzaicinājumiem atteikt nevarēju.

Garajos kara ceļos šis jautrais pavārs ne vienreiz vien ņēma rokās automātu, un pat pieredzējuši karotāji atzina viņa «darbu» par teicamu.

Atceros, pie Ščigriem fašistu izlūki nejauši iekļuva virtuves teritorijā, bet pavārs un viņa palīgi neapjuka: seši hitlerieši palika sniegā guļot.

Mēdz teikt, ka viena diena karā līdzīga gadam, bet es taču līdzās šiem lieliskajiem cilvēkiem karoju jau gandrīz divus gadus. Man bija patīkami kopā ar kaujas draugiem nobaudīt karavīru boršču un smaržīgo griķu biezputru, jo vairāk tādēļ, ka mūs apkalpoja Mašeņka.

— Kā tad tā, meitiņ, — ēs jautāju ar izbrīnu, — izlūks, kaujas sanitāre — un ... virtuvē?

Viņa pamāja uz pavāru:

— Tēvocis Muzmičs lūdza palīgos. Šodien tāds sevišķs vakars, svinīgs... Tuvu, ļoti tuvu dzimtās vietas.

Es ieskatījos Mašeņkā un pamanīju: sejā radies skarbums, nopietnība, skaidrajās melnajās acīs un lūpu kaktiņos iegulušas bēdas un rūgtums.

Karavīri saprata, ko Mašeņka bija zaudējusi pēdējās kauju dienās pie Volgas, un viņu uzmanīgajā attieksmē pret meiteni bija nojaušama vairāk nekā cienība — tās bija dziļas brāļu jūtas.

— Saki man, meit, — es jautāju Mašeņkai, — ko tu domā darīt pēc kara, kādi tev ir nodomi?

Viņa paklusu atbildēja:

— Bet mums taču vēl ilgi jākaro.

— Protams, ceļš līdz Berlīnei nav tuvs, bet tomēr tu pati teici, ka nav vairs tālu dzimtās vietas. Lūk, drīz mēs būsim pie Dņepras, un tu varēsi, ja vēlēsies, atgriezties Kijevā ...

— Nē, kopā ar divīziju līdz uzvarai.

— Teicami. Citu atbildi es arī negaidīju. Nu, bet pēc uzvaras ko tu domā darīt?

Viņa dziļi nopūtās.

— Protams, es atgriezīšos Kijevā. Varbūt tāpēc, ka tā man ir mīļa un tik skaistu pilsētu es neesmu redzējusi. Kijevā es iestāšos institūtā. Pedagoģiskajā. Vajadzēs gan daudz mācīties, bet tas nav briesmīgi. Esmu stingri nolēmusi iet uz pedagoģisko, lai kļūtu par skolotāju un audzinātu bērnus. Miša sapņoja kļūt par ārstu, bet man pa prātam skolotājas darbs. Es domāju, ka skolotājam labi jāpazīst dzīve un jābūt ļoti labsirdīgam cilvēkam. Tas ir augsts un gaišs uzdevums — ņemt mazo cilvēku aiz rokas un pacietīgi vest no klases uz klasi un visu atdot viņam, visu labo!...

Kāds no kareivjiem piezīmēja pa jokam:

— Citiem labāk patīk nevis dot, bet ņemt.

— Zinu, — sacīja Mašeņka, — ir arī tādi. Tie ir pagātnes

Cilvēki, naudas mednieki. Viņi nesaprot, ka cilvēka lielākā bagātība ir viņš pats, viņa prāts, gara skaistums, sirds... Skolotājs savu bagātību dod bez savtīgiem nolūkiem, un viņam tā nemazinās: jo vairāk viņš dod, jo bagātāks kļūst pats.

Redzams, aiz stūrgalvības šis pats kareivis atkal paklusu ieteicās:

— Skaisti vārdi! Skolēni ātri aizmirst skolotājus.

Mašeņka pakratīja galvu:

— Nav svarīgi. Tas nav svarīgi. Iedomā, Ņikanorov, ka tu esi skolotājs. Un tavs bijušais skolnieks... Zini, kas? Vasilijs Čapajevs! Saki man — vai tu lepotos?

— Nu jā! — izbrīnījies iesaucās kareivis, bet visi pārējie iesmējās. — Kā nu ar tādu skolnieku neleposies!

— Nu, bet ja viņš būtu aizmirsis tavu uzvārdu un arī tēva vārdu?

Ņikanorovs skaļi nopūtās un vainīgi teica:

— Pareizi. Beigts. Padodos ...

Droši vien Mašeņka par šiem jautājumiem bija ne mazums domājusi. Parasti viņa vairāk klusēja, bet šodien runāja aizrautīgi.

— Kutuzovam, Suvorovam, Frunzem, Čapajevam bija skolotāji. Ja viņi pieredzēja sava audzēkņa slavu, kāds tas prieks — zināt, ka esi palīdzējis cilvēkam sasniegt virsotnes. Protams, nereti gadās, ka skolotājs nenodzīvo līdz sava audzēkņa talanta uzplaukumam. Bet cilvēki tāpat atceras, ka viņš nav veltīgi savu dzīvi nodzīvojis.

Es ar izbrīnu klausījos Mašeņku: izrādījās, ka es tik maz par viņu zināju. Šai klusajai, necilajai un bezbailīgajai meitenei dzīvē bija augsts mērķis — pašaizliedzīga kalpošana cilvēkiem.

— Es iedomājos, ka esmu klasē, — viņa domīgi teica. — Tas bieži gadās: domās aizklīstu no darba, aizsapņojos un redzu sevi skolas klasē. Nu un tur sēž viņi — trīsdesmit vai četrdesmit meitenes un puikas. Bet ko var zināt, vai starp viņiem nav nākošais Mičurins vai Ciolkovskis? Kad iedomājos par to, sirds pukst straujāk un gribas dzīvot un dzīvot, un grūti ticēt, ka nāve katru dienu iet mums līdzās ...

Ienaidnieks sāka uzbrukumu, gaismai austot. Sākumā viņš gāza uz mūsu pozīcijām uguni no simts lielgabaliem, pēc tam no uzkalna palejā traucās trīsdesmit viņa tanku.

Mūsu pozīcijas klusēja. Šaurajās spraugās, nelikdami par sevi ne manīt, sastinguši tanku iznīcinātāji. Fašisti apjukuši, jo vēl vakar taču šeit notika kaujas par katru augstieni, gravu, ežmalu, bet tagad viņu tanki un kājnieki pavirzījušies uz priekšu vairāk par kilometru, nedzirdot no mūsu puses neviena šāviena. Varbūt viņi sprieda, ka mēs, baidoties no varenā tanku uzbrukuma, esam atkāpušies uz citu aizsardzības līniju?

Trīsdesmit jaunas draudošas mašīnas, kā redzams, nupat atgādātas no Vācijas un vēl kaujās nebijušas, izvērsās nokalnē un pārrībināja pāri mūsu aizsardzības priekšējām spraugām. Ienaidnieka tankisti pat nepievērsa uzmanību šīm plaisām, kas bija lieliski ar zāli nomaskētas. Bet, tikko tanki bija pārlēkuši pāri mūsu karavīru galvām, priekšējā līnija atdzīvojās, un divpadsmit ienaidnieka tanki sāka vienlaicīgi degt.

Satriecošs skats! It kā pati zeme pēkšņi ar trakojošu uguni ap-šļāca gan tanku tilpnes, kāpurķēdes, motorus, gan uz bruņām uzzīmētos melnos krustus un baltos galvaskausus. Gandrīz tūdaļ sāka sprakstēt automāti, un ienaidnieka kājnieki, meklēdami, kur paslēpties, skraidīja pa stepi.

Vēlāk uzzināju, ka šeit pie Obojaņas stacijas līdzās cilām ienaidnieka daļām pret mums cīnījās arī SS divīzijas, kas nesen bija ieradušās no Fiancijas. Kaut kur pie Parīzes, nepelnītu maizi ēzdami, šie karotāji bija pamatīgi aptaukojušies un pieraduši ar savām uzvarām plātīties. Viņi nepazina īstu karu, un mūsu gvardi viņiem pasniedza pirmo mācību stundu, iznīcinādami deviņpadsmit tankus un gandrīz visus uzbrūkošos kājniekus.

Kauja beidzās ap pusdienas laiku, mēs aplencām un triecienuzbrukumā ieņēmām Obojaņas staciju, saņēmām ievērojamu skaitu gūstekņu un trofejas. Uz kaujas lauka palika vairāk nekā četri simti hitleriešu un divdesmit trīs sadedzināti un uzspridzināti fašistu tanki. Mūsu zaudējumi — simts kritušo.

Caurlūkojot zaudējumu sarakstu, izlasīju uzvārdu — Boro-vičenko.\Tas man šķita pazīstams, kaut arī nemaz neienāca prātā mūsu kaujas sanitāre, jo divīzijā viņu sauca vienkārši par Ma-šeņku no\Peļuslazda.

Tad pēkšņi atcerējos Golosejevas mežu, spriegās kaujas Kijevas nomņlē un divus bēgļus manā blindāžā: tēvoci un krustmeitu BoroVičenko.

Satvēru telefona klausuli un izsaucu ārstu.

Lai arī cik bieži nāve bija mūsu viešņa, tomēr pierast pie viņas nebija iespējams, negribējās ticēt, ka drošsirdīgās Mašeņkas vairs nav mūsu vidū.

Ārsts man atbildēja:

— Jā, tas notika, gaismai austot...

Kareivis Aleksejs Ņikanorovs, tas pats, kas vakarā dārzā mūsu sarunas laikā mēģināja viņai iebilst, bet pēc tam padevās, nākošajā dienā jau Obojaņas stacijā man pastāstīja notikuma sīkumus.

Kad ienaidnieka tanku uzbrukums aprāvās, Mašeņka metās pie spraugām, lai palīdzētu ievainotajiem. Šeit ievainoto bija maz, trīs vai četri cilvēki: spraugas droši aizsargāja karavīrus no lodēm un šķembām. Vienam kareivim ar cauršautu roku Mašeņka palīdzēja izkļūt no tranšejas, otru, ar lodes ievainojumu kaklā, izvilka aiz jostas un nodeva sanitāriem, kuri piesteidzās. Varbūt viņa neievēroja, ka ienaidnieka veselie tanki atgriežas uz savām izejas pozīcijām. Viena no Šīm mašīnām drāzās tieši uz Mašeņku, kas pūlējās ap trešo ievainoto. Tas bija leitnants Kornijenko, karavīrs no jaunpienākušajiem, iesācējs kaujā. Viņš tūdaļ lūdza atļauju piedalīties drosmīgā uzdevumā, palaidis sev pāri ienaidnieka tanku, viņš prata to aizdedzināt. Tomēr viņš nebija pietiekoši uzmanīgs un centās pārāk ātri iziet no spraugas. Ienaidnieka automātists viņu bija smagi ievainojis krūtīs.

Korņijenko bija liela auguma spēcīgs puisis, un Mašeņka viņu tik tikko varēja pastiept. Droši vien tāpēc viņa nepamanīja tuvojošos tanku. Bet, kad pamanīja, saprata, ka ar smagi ievainoto leitnantu nepagūs aizsteigties līdz spraugai.

Viņa atlaida Korņijenko, pati nokrita viņam līdzās, lai aizsargātu viņu ar savu augumu, un meta granātu. Tai pašā mirklī pie viņas kājām sprāga šāviņš. J

Tanks ar pārsistu kāpurķēdi sāka griezties uz vietas, saceldams putekļus un rakdamies zemē. Pēc dažām minūtēm to sašāva mūsu bruņusitēji. Korņijenko palika dzīvs, bet Mašeņka, liekas, pat sāpes nesajuta. Šāviņa šķemba ietriecās viņai krūtīs un caurdūra sirdi. Tas notika, saulei lecot, ielejā, kur šalko sulīga zāle, un turpat netālu, apdzīvotās vietas nomalē, zaļo ābeļu dārzi.

Nākamā dienā Mašeņku apbedīja; Karavīri gvardi, neprazdami raudāt, kaunējās par nejaušu nelūgtu asaru kā par mazdūšības izpausmi. Bet klusums, kas pacēlās virs ierindas, bija kā mēmas raudas, kā zvērests.

Pie viņas kapa dažus vārdus sacīja pulka komisārs. Pāris no tiem palikuši atmiņā.

«... Būsim uzticīgi draudzībā kā tu, mūsu gaišā Mašeņka no Peļuslazda.»

Diena slīdēja uz vakaru, līņāja lietus, rietumos smagā mākonī sarkanie saules atspulgi radīja iespaidu, ka noriets asiņo.

* * *

Tas arī viss, ko es varēju atcerēties tanī vakarā pie pionieru ugunskura.

No rīta es atvadījos no pionieriem, viņu vadītājiem un skolotājiem. Automehāniķis tēvocis Fjodors tiešām bija īsts «profesors» aulolietās. Viņš kopā ar Anatoliju izremontēja automašīnu «ar garantiju» un, spiezdams man roku, smaidīja savās rudajās ūsās:

— Es jūs vakar klausījos un patiesi — it kā no jauna visu pārdzīvoju. Arī tagad viņus redzu it kā dzīvus — kapteini Sabo-dahu, Mašeņku no Peļuslazda, šoferi Deņisenko, Fedju Bugrovu ...

— Pagaidiet — vai tad jūs arī viņus pazināt?

Viņš nolieca galvu, un es pamanīju, cik balti viņam zem cepures mirdz mati.

— Es piedalījos tanī nakts reidā ar komjauniešiem no Gut-rovas. '

— T$tad jūs bijāt mūsu divīzijā?

— Jāļ no pašas Kijevas līdz Dņestrai.

Tad tādēļ no pirmā acu uzmetiena man likās tik pazīstama šī vēja appūstā iedegusī seja!

Mēs apskāvāmies, bet pionieri sāka aplaudēt, un sacēlās troksnis.

Bērnu ielenkti, mēs izgājām pa taciņu meža klajumā, kur vēl bija redzami ar zāli apauguši mūsu ierakumi. No divdesmit piecu gadu laika attāluma es atkal it kā dzirdēju pazīstamās balsis un pieaugošo kaujas dunoņu. Bet, kad no bērzu jaunaudzītes, garo zāli ar rokām pašķirot, klajumā iznāca melnīgsnēja slaida meitene melnām acīm, es biju gatavs noticēt brīnumam — nu tieši Mašeņka no Peļuslazda!

Nē, tā bija Maša Voronoka ...

Bet brīnums tomēr pastāvēja: pēc bērnu sejām un skatieniem varēja redzēt, ka viņiem nodots pats galvenais — tēvu vīrišķība un draudzības gaišā uzticība.

8 — 3061

V. Koževņikovs MĀJA BEZ NUMURA

Dūmos kūpošās mājas cīnījās kā kuģi jūras kaujā.

Smago mīnmetēju zalves trāpīta, ēka gāja bojā ar tādu pašu {

agoniju kā kuģis, šķiebdamās un gāzdamās gruvešu haosā. I

Šai vairākas dienas ilgajā kaujā daudzas mājas bija pelnījušas, lai tiktu nokristītas lepnos vārdos, kādi ir kaujas kuģiem.

Nogalinātie fašisti gulēja bēniņos piekto diennakti, jo nebija laika viņus novākt.

Ivašins, nometies pie balsta ložmetēja, apšaudīja ielu gareniski. Frdlovs, Selezņevs un Savkins šāva uz vācu automātistiem blakusmāju jumtos. Timkins sēdēja pie skursteņa un piepildīja tukšos diskus.

Timkinam bija pāršauta kāja, tāpēc viņš sēdēja un pildīja diskus, lai gan patiesībā viņam vajadzēja gulēt un bļaut no sāpēm.

Kāds cits ievainotais bija vai nu nesamaņā, vai miris.

Caur saplosīto jumtu vējš pūta bēniņos sniegu. Tad Timkins rāpoja apkārt, vāca sniegu katliņā, izkausēja to uz sīciņa ugunskura un ūdeni atdeva Ivašinam, ar ko dzesēt ložmetēju. No daudzajiem jumtā izšautajiem caurumiem bēniņos kļuva arvien gaišāks un gaišāks.

Ivašina trieciengrupa šo māju ieņēma pirms piecām dienām veiksmīgā un pārdrošā uzbrukumā. Kamēr apakšstāvā norisinājās tuvcīņa ar prettanku lielgabala apkalpi, četri kareivji — divi pa ugunsdzēsēju trepēm, divi pa ūdens noteku caurulēm — uzrāpās bēniņos un nodūra tur vācu automātistus. Māja bija ieņemta.

Kas ir karojis, tas zina uzvaras neizsakāmās jūtas. Kas ir izbaudījis šīs jūtas, tas zina, cik tās ir neparastas.

Ivašins slāba no lepnuma un vērsās pie kareivjiem:

— Biedri, šī māja, ko mēs atbrīvojām no iebrucējiem, nav vienkārša māja. — Ivašins gribēja teikt, ka šī ēka ļoti svarīga taktiskā ziņā, jo tā valda pār apkārtni, bet šādi vārdi viņam likās pārāk niecīgi. Viņš meklēja citus vārdus — svinīgus un pacilātus. Un viņš atrada tos. — Šī māja ir vēsturiska, — Ivašins sacīja un pārlaida jūsmīgu skatienu ložu izurbinātajām sienām.

Savkins teica:

— Ziņoju, ka būsim tā cilvēka cienīgi, kas te dzīvojis.

Frolovs teica:

— Vārdu sakot, turēsimies ar zobiem pie katra akmens.

Selezņevs teica:

— Tas ir ļoti patīkami, ka māja tik ievērojama.

Bet Timkins — viņa kāja tad vēl bija vesela — pieliecās, pacēla no grīdas kādu saspiestu virtuves trauciņu un saudzīgi nolika to uz palodzes.

Fašisti negribēja atdot māju. Rītausmā viņi atspieda mūsu cīnītājus otrajā stāvā; nākamajā dienā kauja risinājās trešajā stāvā, un, kad cīnītāji bija jau bēniņos, Ivašins deva pavēli aplenkt vāciešus.

Četri kareivji nokāpa zemē no jumta katrs savā pusē un iebruka pirmajā stāvā. Ivašins un trīs kareivji paņēma bēniņos sienu, aizdedzināja to un ar degošiem kušķiem metās lejā pa kāpnēm.

Degošie cilvēki fašistos radīja apjukumu. Tā pietika, lai izsprāgtu granāta ar divtūkstoš šķembām.

Pie vācu prettanku lielgabala Ivašins atstāja Selezņevu un Fro-lovu, bet pats ar diviem kareivjiem atkal atgriezās bēniņos pie balsta ložmetēja un ievainotajiem.

Ivašins pavēlēja nonest ievainotos vispirms ceturtajā stāvā, pēc tam trešajā. Taču arī no trešā stāva viņiem vajadzēja aiziet, jo zem kājām sāka iebrukt izdegušie grīdas dēļi.

Apakšējā stāvā Selezņevs un Frolovs, izbīdījuši lielgabalu pie durvīm, šāva uz tanku. Tanks pēc katra šāviena paslēpās aiz mājas stūra, un trāpīt tajā bija grūti. Tad Timkins, kas stāvēja pie loga uz vienas kājas un šāva ar automātu, pārstāja šaut, apsēdās uz grīdas un pateica, ka viņš vairāk nevarot ciest un tūlīt aizlīdīšot un uzspridzināšot tanku.

Ivašins viņam teica:

— Ja tu no sāpēm esi kļuvis dulls, tad mums nav vajadzīgs, ka tu to dari.

— Nē, es nemaz neesmu kļuvis dulls, — Timkins sacīja. — Mani tikai aizvaino tas, ka viņš, maita, šauj, slēpjoties aiz stūra.

— Tad ir cita lieta, — Ivašins teica. — Tad man nav iebildumu, ej.

— Man nav ar ko iet, — Timkins viņu izlaboja.

— Es zinu, — Ivašins teica. — Tu nedusmo, es pārteicos.

Un viņš aizgāja kaktā, kur bija noliktas smagās prettanku gra* nātas. Izvēlējies vienu, atgriezās, taču neatdeva vis Timkinam, bet sāka centīgi berzēt to ar lakatiņu.

— Nevelc garumā, — Timkins sacīja, izstiepis roku. — Varbūt tu gribi tai vēl pušķīti piesiet?

Ivašins pārlika granātu no kreisās rokas labajā un teica:

— Nē, tad labāk es pats.

— Kā gribi, — Timkins sacīja, — tikai man stāvēt uz vienas kājas daudz sāpīgāk.

— Tad guli.

— Es jau apgultos, bet, kad pie pašas auss šauj, man tas krīt uz nerviem. — Un Timkins uzmanīgi izņēma Ivašinam no rokas smago granātu.

— Es tevi vismaz aiznesīšu līdz durvīm.

— Laid, — Timkins teica, — tagad es pats. — Un izbrīnījies pajautāja: — Kāpēc tu mani skūpsti? Kas es — sieviete vai mironis? — Un jau no pagalma uzkliedza: — Jūs tur bez manis konservus neēdiet! Ja pacienāšanas nebūs, es neatgriezīšos.

Tanka lielgabala magnija uzliesmojums apgaismoja sniegu, kas no degošās mājas liesmu atspīduma bija kļuvis sārts, un sniegam pieplakušu cilvēka figūru.

Griesti trīcēja no kaut kur augšā pārdegušo baļķu kritieniem. Tumsā neredzamie dūmi koda acīs, kā indīgs rūgtums spraucās nāsīs, mutē, plaušās. Kāpņu margās parādījās uguns. Tā līda uz leju kā kaķis.

Ivašins piegāja pie Selezņeva un pateica:

— Tēmē drusku augstāk, apmēram tornī, lai neskartu viņu.

— Skaidrs, — Selezņevs teica. Pēc tam, nenovērsies no panorāmas, piebilda: — Man gribas raudāt: kāds zēns! Kādus pacilātus vārdus viņš te runāja!

— Tūlīt raudās tie, — Ivašins sacīja, — viņš tiem tūlīt uzdos garu!

Grūti pateikt, ar kādu troksni sprāgst šāviņš, ja tas sprāgst divus soļus no tevis. Krītot Ivašins juta, ka viņa galva plīst no trokšņa, pēc tam no trieciena, un visu applūdināja sarkana, izmisīgu sāpju gaisma.

Šāviņš no tanka trāpīja lielgabalam zem stobra, atsvieda to, apgāztais stobrs ielauza starpsienu. No pārsistās amortizējošās ierīces izlija eļļa un tūlīt aizdegās.

Balstīdamies pret sienu, Selezņevs piecēlās, pēc tam mēģināja pacelt ievainoto roku, pieturēdams to ar veselo, tad viņš piegāja pie gumijkoka uz grīdas, izrāva to no poda un ar zemjaino resgali sāka dauzīt nost liesmas no degošās eļļas.

Ivašins sēdēja uz grīdas, saķēris galvu rokās, un šūpojās. Pēkšņi viņš piecēlās un gāzelēdamies devās uz izeju.

— Uz kurieni? — Selezņevs noprasīja.

— Dzert, — Ivašins atbildēja.

Selezņevs izcēla grīdas dēli, izbāza to pa logu un pagrāba sniegu.

— Ed, — viņš teica Ivašinam.

Bet Ivašins neēda, viņš sameklēja cepuri, ielika tajā sniegu un pēc tam uzmauca cepuri sev galvā.

— Noņem, — Selezņevs teica. — Saaukstēsi galvu! Tā uz visu mūžu var palikt par invalīdu.

— Vai sprādziens bija?

Satvēris zobos apsēja galu, Selezņevs tīstīja to sev ap roku un neatbildēja. Tad, beidzis pārsiešanu, viņš teica:

— Jūs ielieciet man granātā kapseli, citādi es ar vienu roku netikšu galā.

— Vai viņš uzspridzināja tanku? — Ivašins atkal pajautāja.

— Es nekā nedzirdu, — Selezņevs teica, — man no auss tek asinis.

— Es jūtos kā piedzēries, — Ivašins sacīja. — Man tūlīt kļūs nelabi, —- un apsēdās uz grīdas. Bet, kad viņš pacēla galvu un ieraudzīja sev blakus Timkina seju, viņš nebija pārsteigts, tikai pajautāja: — Dzīvs?

— Dzīvs, — Timkins atbildēja. — Ja es drusku apgulšos, nekas nenotiks?

— Nekas, — Ivašins teica un mēģināja piecelties.

Selezņevs uzlika automātu uz palodzes un šāva tupus. Pēc katras kārtas automāta īsais stobrs rībināja palodzi, tādēļ ka Selezņevs turēja automātu ar vienu roku; pēc tam viņš atspiedās ar disku pret palodzes malu un automāts pārstāja lēkāt.

Ivašins saņēma Selezņevu aiz pleca un iekliedza ausī;

— Vai tu mani dzirdi?

Selezņevs pamāja ar galvu.

— Ej pie ievainotajiem, — Ivašins sacīja.

— Es taču neprotu viņus kopt, — Selezņevs iebilda.

— Ej, — Ivašins atkārtoja.

— Viņi tik un tā ir bezsamaņā.

Ivašins pavēlēja Frolovam sakraut pie mājas logiem un durvīm mēbeles, kokus, kādi tikai bija.

— Vai ar tādu barikādi no viņiem varēs aizsargāties? — Frolovs jautāja.

— Dariet, — Ivašins teica, — izpildiet pavēli!

Kad barikāde bija gatava, Ivašins paņēma pudeli ar degošo maisījumu un gribēja sasist to pret apgāztā skapja stūri. Taču Frolovs viņu apturēja;

— Žēl pudeles. Atļaujiet, es aizdedzināšu ar vateni. Iemērkšu to eļļā.

Kad barikāde aizdegās, pie Ivašina piegāja Savkins.

— Biedri komandieri, atvainojiet par mazdūšību, bet es tā nevaru. Atļaujiet, es labāk metīšos viņiem virsū.

— Ko jūs nevarat? — Ivašins pajautāja.

— Šito, — Savkins pamāja uz liesmām.

— Vai mēs kādi vecticībnieki, vai? Es gribu ļaut cilvēkiem atpūsties. Vācieši ieraudzīs uguni un apklusīs, — sadusmojies Ivašins skaļi sacīja.

— Tātad jūs to darāt, lai maldinātu? — Savkins pateica un iesmējās.

— Lai maldinātu, — Ivašins dobji atbildēja.

Bija grūti paelpot. Šineļi sakarsa un sāka ost pēc dedzinātas

vilnas. Izspraukušās no pirmā stāva, liesmas locījās un laizīja mājas sienas. Kad uzpūta vējš, brāzmas aiznesa uguns gabalus tumsā kā sarkanus lēverus.

Fašisti bija pārliecināti, ka mājas aizstāvji ir pievārēti. Viņi novietojās aiz mājas dzelzs žoga akmens pamata.

Pēkšņi, saraujot virmojošo uguns aizkaru, no mājas izlēca četri cilvēki un metās uz fašistiem. Frolovs vienu panāca pie pašiem vārtiņiem un iezvēla viņam ar pudeli pa galvu. Liesmu apņemts, hitlerietis vēl kādu laiku bēga, taču drīz pakrita. Bet Frolovs apgūlās sniegā un sāka valstīties pa to, lai apslāpētu uz viņa apģērba uzkritušās degošā šķidruma šļakatas.

Gulēdams pie vācu automāta, Savkins teica Ivašinam:

— Man laikam smadzenes piekvēpušas, tāda dulna galva.

— Smadzenēs kvēpi nevar iekļūt, tu te runā muļķības, — Iva-šins sacīja.

Uz ielas izlīda Selezņevs, ar veselo roku pieturēdams Timkinu.

— Kāpēc tu viņu atvedi? — Ivašins pāri plecam uzkliedza.

— Viņam jau ir labāk, — Selezņevs teica, — viņš man noderēs par otro numuru. Mums tik un tā jāguļ, bet svaigā gaisā labāk.

Un atkal, fašistu spiestiem, mājas aizstāvjiem nācās līst izdegušajā ēkā. Grīdas vielā melnoja bedre, piebirusi ar pelniem un siltiem lūžņiem. Cīnītāji nostājās pie logu ambrazūrām uz karstajām dzelzs sijām un turpināja šaušanu.

Bija sestā kaujas diena. Un, kad Savkins, nevienu īpaši neuzrunādams, bēdīgi teica: — Es neesmu ievainots, bet tūlīt nomiršu, ja neaizmigšu, — neviens neizbrīnījās par šiem vārdiem. Pārāk izsīkuši bija cilvēku spēki.

Un, kad Timkins teica: — Es esmu ievainots, man sāp kāja, un es nemaz nevaru gulēt, — arī neviens neizbrīnījās.

Selezņevs, kuram ļoti sala, tāpēc ka viņš bija zaudējis daudz asiņu, zobiem klabot, sacīja:

— Šai mājai laba apkurināšanas sistēma. Holandiešu. Te ir bijis silti dzīvot.

— Daudz kas te ir bijis! — Frolovs teica,

— Ja jau māja ir vēsturiska, to tā kā tā atjaunos, — dusmīgi teica Savkins. — Ugunsgrēkam nav nekādas nozīmes, ka tikai sienas veselas.

— Tu guli, — Timkins sacīja, — citādi vēl nomirsi. Bet vēsturiska vai kāda — rīkojies pēc pavēles, un viss.

— Pareizi, — Ivašins atbalstīja.

— Es taču pavēli neapstrīdu, — Savkins teica. — Es vienkārši saku, ka patīkami, ja māja ir nozīmīga.

Četras reizes fašisti mēģināja izsist mājas aizstāvjus un četras reizes bija spiesti atvilkties.

Pēdējo reizi uzbrucējiem izdevās ielauzties iekšpusē. Tumsā viņus sita ar ķieģeļiem. Neredzēdami šāvienu uzliesmojumus, fašisti nezināja, kurp šaut. Kad viņi izlēca ārā, loga spraugā parādījās melns cilvēks. Turēdams vienā rokā automātu, viņš šāva ar to kā ar pistoli atsevišķiem šāvieniem. Kad viņš nokrita, viņa vietā izslējās otrs melns cilvēks. Šis cilvēks stāvēja uz vienas kājas, ar roku balstoties uz dzegas, un arī šāva ar automātu kā ar pistoli, turēdams to vienā rokā.

... Tikai rītausmā mūsu vienības ieņēma pilsētas aizupes daļu.

Krita biezs, mīksts, gandrīz silts sniegs. Ar glāstošu maigumu sniegs gūlās uz melnajām, sakropļotajām ēkām.

Pa ielu aizbrauca tanki. Uz to bruņām sēdēja desanta auto-mātisti maskošanās tērpos, līdzīgi baltiem lāčiem.

Pēc tam aizskrēja ložmetējnieki. Kareivji vilka mazas, glītas ragaviņas. Un ložmetēji tajās bija apsegti baltiem palagiem.

Pēc tam gāja traktori, un lielgabali, ko tie vilka aiz sevis, šūpoja garos stobrus, it kā klanītos šīm mājām.

Bet uz dzelzs žoga mūra pamata, kas apjoza izdegušo māju, sēdēja trīs kareivji. Melnos, saplosītos apģērbos, izmocītām sejām, aizvērtām acīm, atmestām galvām. Viņi gulēja. Divi citi gulēja tieši uz sniega atvērtām acīm, kurās bija iegūlušas sāpes.

Kad parādījās sanitārā mašīna, kareivis, kas gulēja uz sniega, parāva aiz kājas vienu no tiem, kas gulēja sēdēdami. Aizmigušais pamodās un grīļodamies devās uz ceļu, pacēla roku, apturēja ma-šinu. Mašīna piebrauca pie žoga. Sanitāri uzlika uz nestuvēm vispirms tos, kuri gulēja uz sniega, pēc tam gribēja iekraut tos, kuri sēdēja pie žoga atmestām galvām un cieši aizvērtām acīm. Bet Ivašins — tas bija viņš, kas apturēja mašīnu, — teica sanitāram:

— Šos divus neaiztieciet.

— Kāpēc? — sanitārs pajautāja.

— Viņi ir veseli. Viņi tikai pārguruši, viņiem gribas gulēt.

Ivašins paņēma no sanitāra trīs papirosus. Vienu viņš aizsmēķēja pats, bet divus atlikušos ielika gurdajās lūpās guļošajiem. Pēc tam, pagriezies pret sanitārās mašīnas šoferi, viņš teica:

— Ved uzmanīgi, zini, kas tie par cilvēkiem!

— Skaidrs, — šoferis teica. Pēc tam viņš pamāja ar galvu uz māju, pamirkšķināja un pajautāja: — No šīs mājas?

— Tieši tā.

— Mēs par jūsu varonību jau esam informēti. Patīkami iepazīties, — šoferis paskaidroja.

— Labi, — Ivašins teica. — Brauc, nekavējies!

Ivašins ilgi bikstīja guļošos, Savkinam viņš pat berzēja ausis ar sniegu. Bet Savkins tiecās izrauties viņam no rokām un apgulties te, tieši pie žoga.

Pēc tam viņi gāja, un krita balts sniegs, un viņi pagāja garām ēkām, kas bija tikpat apdegušas kā tā māja, kuru viņi aizstāvēja. Un daudzas no šīm mājām bija pelnījušas, lai tās nokristītu lepnos vārdos, kādi ir kaujas kuģiem, piemēram, «Slava», «Drosme», «Varonība» vai — kāpēc slikti? — «Gavrils Timkins», «Ignatijs Ivašins», «Georgijs Savkins». Tie taču arī ir lepni vārdi.

Par Savkinu jāpasaka, ka viņš, ieraudzījis sievieti ar vīriešu cepuri galvā un smagu saini rokās, piegāja pie viņas un, cenzdamies būt pieklājīgs, pavaicāja:

—• Esiet tik laipna, pilsonīt. Vai jūs šejieniete?

— Šejieniete, — sieviete teica, raugoties Savkinā jūsmīgām acīm.

— Atļaujiet uzzināt, kas dzīvojis šai mājā? — Un Savkins parādīja ar roku uz māju, kuru viņi bija aizstāvējuši.

— Iedzīvotāji dzīvoja, — sieviete teica.

— Tieši kādi? — Savkins pavaicāja.

— Parasti krievu ļaudis, — sieviete teira-

— Bet vai māja ir sena? — Savkins bēdīgi jautāja.

— Ja būtu sena, tad nebūtu žēl, — sieviete sagrauzta sacīja.

— Pavisam nesen, pirms kara, uzcēla. Bija tik brīnišķīga māja! — Un pēkšņi, nometusi zemē saini, viņa izslējās un mulsi sacīja:

— Vai, dārgo biedri, ko es te ar tevi runāju par kaut kādām telpām, ļauj man tevi apkampt, mīļais cilvēk!

Kad Savkins panāca biedrus, Ivašins viņam noprasīja:

— Vai paziņu satiki?

— Nē, tāpat vien apjautājos ...

Krita sniegs, biezs, gandrīz silts, un viņiem visiem trijiem ļoti gribējās apgulties šajā pūkainajā sniegā — gulēt, gulēt. Bet viņi gāja, gāja tur, uz pilsētas nomali, kur vēl sausi klabināja ložmetēji un vienmērīgi un dobji dvesa lielgabali.

G. Berezko. KAPTEIŅA DOROHINA ĢIMENE

1

Kapteinis Dorohins vairāk nekā sešus mēnešus bija aizmugurē ārstējis savu ievainoto kāju un tagad brauca atpakaļ uz fronti. Ceļā apturēta nejauša mašīna, zaļi pelēks ZIS, kura kravas kastē Dorohins brauca, šķērsoja tuksnesīgu līdzenumu, kad viņš piedauzīja pie šofera kabīnes un prasīja pieturēt.

— Vai izkāpsiet, biedri kapteini? — atvēris durtiņas un paskatījies laukā, brīnīdamies prasīja šoferis.

— Jā, jā ... Paldies! — atsaucās Dorohins.

Viņš aši, bet vērīgi paraudzījās apkārt. Nekur nebija redzamas ne mazākās cilvēku mājokļu pazīmes. Melnā, neapguvusī zeme šīs aprīļa bezsaules dienas mitrajā gaisā pletās līdz pašam horizontam. Birzis uz lēzenajām nokalnēm vēl bija skrajas, bez lapām.

Šoferis zināja, ka kapteinis meklē aktīvo armijas daļu, bet uzbrūkošajām armijām pat aizmugures tagad atradās tālu rietumos. Kas gan varēja likt virsniekam palikt šeit, šķietami neapdzīvotā un nepievilcīgā vietā? Šoferis sadabūja tabakmaku un, izmantodams nejaušo apstāšanos, sāka uztīt smēķi.

— Tātad ieradāties noteiktajā vietā, biedri kapteini? — viņš aplinkus ierunājās.

— Tad nē jau... Nu, sveiks, seržant! — teica Dorohins.

Likās, viņš bija par kaut ko ļoti norūpējies.

Pārmetis pār vienu plecu mantu maišeli, kapteinis apņēmīgi devās prom pa lauku. Šoferis ar skatienu pavadīja slaido, tievo stāvu vecajā, bet labi pieguļošajā šinelī un ar vadmalas laiviņu galvā. Virsnieks gāja, saliecies pret mitro pavasara vēju; ar kreiso kāju viņš nedaudz piekliboja.

Šofera jaunā, tvirtā seja satumsa. «Braukā te sazin kādi,» viņš pie sevis noņurdēja, dusmodamies uz dīvaino pasažieri, kas iztraucējis viņa dvēseles mieru. «Vajadzēja paprasīt dokumentus,» nodomāja seržants un sakaitināts ieslēdza gāzi. Smagā mašīna sāka lēni kustēties.

— Kas tad es esmu — atbildīgais par visiem, vai? — norūca šoferis, bet tūdaļ atkal apstādināja mašīnu un izlēca uz ceļa.

Kapteinis bija jau kādu piecdesmit soļu atstatumā. Viņš stāvēja, rokas šineļa kabatās sabāzis, uz zemi skatīdamies, gluži kā ko meklēdams.

— Kā jūs nokļūsiet līdz norādītajai vietai, biedri kapteini? — Dorohins sev aiz muguras izdzirda negaidītu jautājumu.

— Gan jau kaut kā aizkulšos... nekas, — automātiski atbildēja virsnieks, pagi iezies atpakaļ.

Gaišās, nelielās acis zem viņa stāvajām uzacīm raudzījās domīgi un stingri.

— Es varu aizvest, — šoferis teica drūms, it kā ar pūlēm razdams vārdus.

— Nevajag, brauciet vien, — teica Dorohins.

— Es aizvedīšu, — pēc maza brītiņa šoferis izmocīja.

Viņš vēl arvien neuzdrošinājās atklāti izteikt savas aizdomas. Viņa stūrainie vaigi tumsa kā no fiziskas piepūles. Dorohins neatbildējis lēni gāja gar veca, pusaizbiruša ierakuma malu. Iegarenajā bedrē bija sakrājies duļķains ūdens, un, no augšas tajā skatoties, kapteinis redzēja savu tumšo un apgriezto atspulgu. Šoferis gāja virsniekam pa pēdām. Kad virsnieks apstājās un noliecās pār svina pelēko ūdeni, seržants atkal sadūšojās un jautāja:

— Vai biedrs kapteinis šeit kaut ko pazaudējis?

— Jā, pazaudēju, — skaļi atbildēja Dorohins.

— Un liels zaudējums? — vaicāja šoferis.

— Liels, — teica Dorohins.

Zemes pika, ko aizķēra viņa zābaka purns, nokrita ierakumā. Odens noplunkšķēja un sāka mest riņķus, šūpodams un lauzīdams divu stāvošo cilvēku atspulgus.

— Cerat atrast? — prasīja seržants, un viņa balsī bija jaušama zobgalība.

— Nē, — atbildēja Dorohins, — neceru, bet, taisnību sakot, gribētos... — Brīdi viņš klusēja. — To tur paaugstinājumu redzi? ... — Un kapteinis norādīja uz lēzenu pakalnu rietumos. — No turienes triecienā uz mums nāca vācieši. Jefreitors Sincovs un pavārs Dorofejevs tika atgriezti no apsardzības posteņa. Trīsarpus stundas šajā ierakumiņā viņi turējās pret veselu rotu.

Dorohins runāja tā, it kā pats brīnītos par to, ka tādas lietas īstenībā varējušas notikt.

— Te es pazaudēju abus... — Viņš atkal pieklusa. — Mūsu

robeža stiepās te. Pa šiem pakalniem ... bet aiz birzs atradās apsardzības postenis. No šejienes taisnā līnijā — kilometri divi.

— Tad jau jūs tikpat kā šejienietis! — nopriecājies iesaucās šoferis.

— Šejienietis, — atbildēja Dorohins. — Esmu šejienietis... To tu pareizi pateici.

— Un ģimene arī jums te dzīvo? — apvaicājās seržants.

— Nē... Nedzīvo, — nezin kāpēc sadusmojies teica Dorohins.

Viņš devās tālāk un pēkšņi strauji apsviedās.

— Galu galā kālab tu man seko? — viņš uzprasīja citā tonī, it kā tikai nupat būtu īsti apjautis sarunu biedra klātbūtni.

— Es, biedri kapteini... — šoferis iesāka un sastomījās.

— Nu jā, tu ... Ej uz mašīnu! — asi noteica Dorohins.

— Atvainojiet, — nomurmināja seržants, juzdamies dziļi vainīgs virsnieka priekšā, kura noslēpums atklājies tik vienkārši. — Atļausiet iet?

— Ejiet, — sacīja Dorohins, ar brūnā zamša cimdā ietērpto roku pieskardamies laiviņai.

Taču šoferis negāja prom un skatījās uz virsnieku lūdzošām acīm.

— Biedri kapteini, jūs te pastaigājieties, cik vajag, bet es jūs pagaidīšu...

— Ko tas nozīmē — pagaidīsiet? Jūs taču dodaties uz savu daļu? Pildāt dienestu?

— Tieši tā! Tikai kā jūs nokļūsiet, ja es aizbraukšu? Līdz kontroles caurlaides punktam no šejienes ir kilometru desmit, ja ne visi piecpadsmit. Kājām iet nav interesanti, bet šai ceļa gabalā mašīnu neapturēsiet... Atļausiet, es pagaidīšu?... Bet jūs nesteidzieties, nekas ... Es taču saprotu, jums interesē.

— Nevajag!

— Bet jūs neraizējieties, biedri kapteini. Kravu esmu nogādājis, braucu tukšā... Es stāvēšu tur zem tiem bērziņiem.

Kad šoferis atgriezās pie mašīnas, viņu sagaidīja no kravas kastes izkāpušie pasažieri. Tur bija divi jauniņi kājnieku leitnanti

jaunos šineļos un sieviete garā kažokā, lakatu ap galvu, kuri devās uz kaimiņu sādžu; švītīgs karavīru ansambļa muzikants sārtiem vaigiem un melnām, rūpīgi koptām pusbakenēm; frontes avīzes korespondents, gara auguma korpulents majors ar raga brillēm; meitene bekešā bez uzplečiem un pelēkā kubaniešu jērenē, kas tik tikko turējās uz cirtaino matu kodeļas. Meitenes seja bija miegaina, uz sārtā vaiga varēja manīt apkakles iespiestas sarkanas švīkas.

— Kur jūs bijāt pazudis? Nu tad brauksim, — viņa teica spalgā, neapmierinātā balsī.

Šoferis nekā neatbildēja, piegāja pie motora un atsvieda pārsegu. Kādu brīdi viņš tur parosījās, it kā apkārtējos nemaz nemanīdams.

— Kas jums tur atgadījies? — beidzot klusumu pārtrauca korespondents.

— Nav padeves, biedri major, — ne visai skaļi, kā negribēdams, atbildēja šoferis. — Vajadzēs palabot...

Pasažieri klusēja. Nejauša gadījuma mašīnas šofera griba, kurš bija visspēcīgs likteņlēmējs uz ceļiem, viņiem bija negrozāms, kaut arī untumains likums.

2

Dorohins lēnām kāpa pa nogāzi augšup. Ar rūsgano, nedzīvo zāli klātā zeme zem kājām mīksti iegrima un šmakstēja.

Kapteinis iegāja birzītē. Šur tur vēl bija saglabājies netīrs, graudains sniegs; uz sniega sagulētajām, trūdošajām lapām klusi pakšķēja retas piles, kas krita no melnajiem zariem. Koki birzs malā bija bez galotnēm, it kā milzu zobens vienā vēzienā tās būtu nošķēlis. Visapkārt rēgojās šāviņu izrautas bedres. Patiesībā tās tagad varēja tikai nojaust kā aizaugošus augsnes nelīdzenumus, kā rētas, kas paliek, brūcēm sadzīstot un aizvelkoties.

Dorohinu pārņēma savāda jūtoņa. Viņš it kā nepazina šīs vietas,

ar kurām viņam saistījās pašas svarīgākās, pašas biežākās atmiņas. Pareizāk sakot: viss, ko viņš atkal ieraudzīja, nebija tāds, kāds saglabājies atmiņā, — viss te pārāk parasts un līdzīgs citām, vēlāk redzētām vietām. Laiks, kas bija pagājis no tām nekad neaizmirstamajām jūnija dienām, jūtami izdzēsis daudzas pēdas un zīmes. Jau klusums vien, kas šeit valdīja, kapteinim šķita negaidīts, tāpēc ka atmiņā te viss bija saglabājies nežēlīga un nerimstoša kaujas trokšņa pārpilns.

Dorohins šķērsoja meža klajumiņu un kāpa augšā pakalnā. Nogāze bija klāta līkloču ierakumiem, šauras satiksmes ejas veda uz pretējo nogāzi — kādreiz tur atradās robežapsardzes priekšnieka komandpunkts. Ierakumu sienas vietām iebrukušas, bet šur tur aiz tām vēl varēja paslēpties visā augumā. Dorohins ielēca ierakumā. Uz vajējā, sarkanīgā māla spīdēja lieli pilieni, sūcās sīkas, vāras straumītes. Taču ierakuma dibenā ūdens nebija, tas bija aiztecējis lejup. Oda pēc mitruma un trūdošas zāles.

«Te ievainoja Bagrovu,» atcerējās kapteinis un, skatīdamies apkārt, brīdi apstājās. «Kā viņš negribēja doties uz medpunktu... Vajadzēja uzkliegt viņam...» Virsnieka seja iegaismojās kā no negaidīta prieka. «Varonis, varonis... bet pat trīs mēnešus vēl nebija nodienējis uz robežas.»

Dorohins spēra vēl divus sojus un atkal apstājās. Satraukums, kas pārņēma viņu tagad, bija vāja kādreizējo acumirklīgo, bet stipro izbaiļu atbalss. «Kā tad, tas notika šeit,» kapteinis domās apgalvoja, «tepat arī nocirstā sakne rēgojas no zemes ... uz tās toreiz karājās gāzmaska ... Un zemāk nokrita mīna... Mēs skatījāmies kā sastinguši, gaidīdami sprādzienu, kura tomēr nebija ...» Un, sajuzdams vieglu aukstumu pakrūtē, it kā mīna vēl arvien gulētu viņam pie kājām, kapteinis nogriezās tālāk pa ierakumu.

Tagad ik uz soļa viņam atklājās tas, kas, protams, nebija aizmirsts, bet jau sen vairs neuzpeldēja atmiņā. Zaudētā pasaule atgriezās pie Dorohina ar visiem sīkumiem. Ausīs skanēja komandas, ievainoto lūgumi, nevainīgi joki vai niknas lamas. Viņš atcerējās pilnīgi nenozīmīgas sarunas — tikai tādēļ, ka tās notikušas līdzās

nāvei vai varoņdarbam. Pat tagad, soļojot pa ierakumu, Dorohins bija nedaudz pieliecis galvu kā toreizējās kauju dienās. Stikla blašķes kakliņa suķe, uzspīdējusi pie kājām, piesaistīja kapteiņa uzmanību, un pēkšņi viņš mutē sajuta silteno, pasāļo ūdeni, ko viņi visi toreiz dzēra.

«Nikoļenko to atnesa sev,» nodomāja Dorohins un nopriecājās, it kā nupat te būtu ieraudzījis gaišmataino bezbailīgo un jocīgo puisi. Iedams viņš bieži atskatījās, it kā cerēdams atkal ieraudzīt cilvēkus, kustības, izgaistošos šāvienu dūmus, taču ierakumā bija tukšs un kluss.

Iegruvusī sieniņa Dorohinam aizšķērsoja ceļu. Viņš izrāpās no ierakuma, pagāja dažus soļus pa augšu un pēkšņi atgriezās atpakaļ. «Te viņi visi trīs guļ,» domās teica Dorohins.

Viņš noņēma laiviņu, ļaudams vējam galvu ar krietni vien izretinātiem, atpakaļ atsukātiem un pie deniņiem gaišbrūniem matiem. Viņa karotāji te ierakumā bija aprakti zem milzīga mālainas zemes blāķa, ko tiem bija uzgāzis smagais šāviņš.

«Kas tie bija par cilvēkiem!... Tīrais zelts!» bez skaņas apstiprināja kapteinis. Viņš tos visus jau vairākus gadus bija pazinis, viņš tos audzināja, mācīja, sargāja... Un tagad viņš pārdzīvoja sarežģītas bēdu un lepnuma jūtas, kuras varētu salīdzināt ar tēva jūtām, kad tas atceras labu dēlu. «Kā viņus sauca?» kapteinis sev vaicāja. «Jakimčuks, Baranovs un trešais... Kā gan sauca trešo?» Viņš skaidri iedomājās viņa seju — jauna, ar sīkām ba-kurētiņām, tā raudzījās no pagātnes uz Dorohinu ar tik saspringtu uzmanību. «Laptevs... Ivans Laptevs!» beidzot kapteinis atcerējās.

Pakalna pretējā nogāzē, tuvāk pakājei, kādreiz atradās Doro-hina komandpunkts. Te pāri bija gājuši vācu tanki, un saplacinātā, lietū mazgātā zeme šur tur vēl glabāja kāpurķēžu nospiedumus. Dorohins nogāja līdz pakājei un pacēla galvu. Visapkārt pletās viņa pirmās kaujas lauks. Šeit ar savu robežapsardzi viņš septiņas dienas turējās pret uzbrūkošajiem vāciešiem. Uz katru robežsargu iznāca vismaz četri pieci desmiti pretinieka durkļu. Un tikai sau-

jiņa dzīvu palikušo — ne vairāk par trešdaļu iecirkņa aizstāvju no šejienes aizgāja, taču ne ātrāk par atkāpšanās pavēli. Pārējie tā arī neatstāja viņiem uzticēto robežu un palika uz mūžiem šai zemē. Tai pāri šalkoja vējš, purinādams vientuļu krūmu kailos zarus, saceldams un īsu brīdi savirpuļodams brūnās lapas. Padebeši austrumos sāka plaiksnīties, atsegdami tīru, bālu zilumu.

Brīdi Dorohins juta it kā neskaidras skumjas par to, ka cīņa, kuru viņš šeit vadīja, beigusies. Viņš pats slikti atcerējās šo jū-toņu un katrā ziņā, citiem dzirdot, nebūtu tajā atzinies. Taču, kaut gan visus četrus kara gadus viņš pavadīja vai nu frontē, vai hospitālī, ārstējot ievainojumus, septiņas kauju dienas uz robežas viņa atmiņā staroja ar tik nedziestošu varonības spožumu, ka nekas pēc tam ar to nespēja līdzināties. Varbūt pa daļai tas tā bija tāpēc, ka tās bija pirmās kaujas dienas, pirmās drosmes, vēl tikai topošas vīrišķības dienas. Dorohins mazliet it kā apskauda pats sevi, tas ir, citu Dorohinu — jaunāku, robežapsardzes punkta priekšnieku. Šis virsnieks un viņa ļaudis Dzimtenei atdeva visu, kas tiem bija, ar tādu nesavtību, kas tagad pārsteidza pašu kapteini. Un atmiņas par paša vīrišķību, kā jau visas atmiņas par labāko, ko dzīvē izdevies veikt, Dorohinā radīja nožēlu par pagātnes neatgriežamību. Jo viņam likās, ka vairs nekad viņš un viņa biedri nebija bijuši tik apskaužami jauni, tik izšķērdīgi drosmi, un pirms četriem gadiem šeit notikušais Dorohinam ļāva arī tagad pie sevis atkārtot: «Mēs kāvāmies krietni!... Mēs turējāmies stingri!...»

Vējš, kas sāka pūst no austrumiem, Dorohinu pagrūstīja mugurā. Viņš stāvēja, nedaudz atgāzies atpakaļ, it kā balstīdamies pret neredzamu barjeru. Viņa kareivji gulēja tepat viņam apkārt mālainā, vēl neapžuvušā zemē. Un kapteini pārņēma pamestības sajūta, kāda laikam uznāk katram komandierim pārbaudē pēc asiņainas cīņas. Pēkšņi jauna doma it kā iedzēla Dorohinam. Uzacis viņam aiz aukstuma sazilējušajā sejā savilkās kā sāpēs. Strauji pagriezies, kapteinis sāka soļot virzienā uz koku puduri, kas bija redzams kāda kilometra atstatumā.

Kad aiz tumšajiem stumbriem parādījās pelēka koka māja, Dorohins sāka iet lēnāk, apvaldot sevi. Visā ķermenī viņš sajuta mokošu nebrīvi, kāda rodas, gaidot briesmas, viņš it kā no kaut kā baidījās. Apgājis apkārt kailo kļavu iežogam, kapteinis ienāca plašā pagalmā. Te tad arī bija novietota viņa — Dorohina robežapsardze. Uz brīdi kapteiņa atmiņā atausa senās cīņas pirmo mirkļu aina. Dorohins domās redzēja degošas celtnes, purpurkrāsas dūmus, kas kāpa melnās debesīs, cilvēkus, kas skrēja uz centrālo ēku... Viņu milzīgās ēnas šaudījās pār sārtas gaismas apspīdēto koka sienu ...

Dorohins stāvēja, skatīdamies apkārt. No galvenās ēkas, garas vienstāva ķieģeļu celtnes, nesagrautas palikušas tikai sienas; spāres iegāzušās iekšā, logu rāmji izdeguši. Pagalmā mētājas no jumta norautas salauzītas skārda plātnes. Nodegušas arī citas blakus būves; tur, kur bija atradusies pirts, gulēja sabrukušās krāsns ķieģeļu kaudze. Tomēr divas nelielas koka ēciņas sāņus no citām bija saglabājušās. Dorohins devās uz tuvējo ... Alkatīgi viņš ieskatījās tukšajos, aklajos logos, pazemā, slēgtā lievenī, kura dzegas rotāja vienkāršs kokgriezums. Kāpdams pa kāpnītēm, viņš atkal apstājās, lai atvilktu elpu, tad atgrūda durvis. Nedaudz pieliecies, kapteinis spēra soli priekšnamā. Tā viņš savās mājās bija iegājis tūkstošiem reižu, un pazīstamā galvas kustība satrieca viņu. Uz istabas sliekšņa viņš atkal apstājās. No platiem dēļiem sasistais vienkāršais galds pie loga stāvēja tāpat kā agrāk... Daži Vīnes krēsli nezin kāpēc bija izvietoti pa kaktiem... Uz tumšās grīdas gulēja dzeltenas, pa logiem ielidojušas lapas.

Uzmanīgi, gluži kā baidīdamies kādu iztraucēt, Dorohins iegāja blakus istabā. Tur bija divas dzelzs gultas, kuru galvgalī — bērnu gulta, koka, ar augstām redelītēm sānos. Kapteinis paglāstīja gaišās, rūpīgi apdarinātās margas. Viņš pats bija taisījis šo gultiņu dēlam, kura viņam vairs nebija.

Dorohins pastāvēja, pēc tam apsēdās uz gultas. Uz pretējās

sienas rēgojās liels četrstūris no gleznas, kas tur kādreiz karājusies. Patiesībā tā nebija parasta glezna, bet gan ierāmēts zīda izšuvums. Sieva bija attēlojusi lielu raibu puķu pušķi, un šis darbs sajūsmināja visus, kas vien to ieraudzīja.

«Tāda meistarienel...» neskanīgi nočukstēja Dorohins. Sī nelaiķes sievas vērtība laikam gan viņa sirdī nebija pati svarīgākā, tomēr tā ienāca prātā tieši šeit, kur daudz kas bija viņas roku veikts. «Tāda drosminiece!...» kapteinis nodomāja, lai gan arī šī īpašība nebija galvenā. Taču iedomādamies to jūnija nakti, kad notika uzbrukums, kapteinis atkal pabrīnījās par savas sievas bezbailību. Robežapsardzes mītnes vācieši ieņēma divas stundas pēc kara sākšanās. Rītausmā Dorohins, sakopojis visus savus spēkus, pārgāja pretuzbrukumā. Viņš pavēlēja atklāt uguni uz apsardzes punktu, zinādams, ka viņa ģimene no turienes nav paguvusi aiziet. «Jāsaglābj stāvoklis uz robežas,» kā attaisnodamies domāja kapteinis.

Vāciešus drīz padzina, un sieva Dorohinu sagaidīja pagalmā ar mednieka bisi rokā. Izlēmusi, ka pretosies līdz pēdējam, viņa šai mājā bija aizbarikadējusies. Pēc tam kopā ar citām robežsargu ģimenēm kapteiņa sieva un dēls devās uz aizmuguri. Un viņš tos nekad vairs neredzēja, jo mašīnu, kurā tie brauca, iznīcināja bumba no ienaidnieka lidmašīnas.

Kapteinis piecēlās un, viegli pieklibodams uz ievainotās kājas, pagājās pa istabu, vērdamies sienās, apstādamies dažādās vietās. Viņš pastāvēja pie baltās podiņu krāsns, cieši skatīdamies lejup, tukšajā kaktā. Šeit, šaurajā telpā starp sienu un krāsni, viņa dēls mācījās staigāt, te viņš ielīda arī, kad bija no kaut kā nobijies. Dorohins kādu laiciņu grozījās sienu ieskautajā četrstūrī, tad piegāja pie vaļā atrautā loga, apsēdās uz palodzes, bet pēkšņi pielēca kājās un steidzīgi aizkliboja pie pretējās sienas. Tur virs viņa gultas apmetumā stiepās dziļa, līkumaina plaisa. Kapteinis to labi atcerējās, tā bija līdzīga kādai lielai upei Sibīrijas kartē, šķiet, Jeņisejai. Dorohins pakāpās uz gultas un uzreiz atrada, ko meklēja. Vienā vietā, tieši virs galvgaļa, plaisa bija nedaudz plašāka;

šeit bija iesprausts sakaltis brūns zariņš. Pilnu sīkām, sārtām ogām sieva to bija atnesusi, pašā pirmajā dienā šai mājā ierodoties. Un par atmiņu šim gadījumam, kura nozīmīgums bija saprotams vienīgi viņiem abiem, Dorohins piestiprināja zariņu pie sienas. Tā tas tur palika, kaut arī ogas drīz sažuva un nobira.

Saudzīgi, lai trauslais, sakaltušais zariņš nesabirztu, Dorohins tam pieskārās. «Mana dārgā, mana dārgā, dārgā!...» viņš čukstēja. Un paša balss skaņas tukšajā istabā satrieca viņu. «Dārgā, dārgā!» viņš atkārtoja, nosaukdams beidzot pašu galveno, kā viņam trūka...

Lēnām viņš gāja uz durvīm un sapinās, it kā acumirklī kļūdams akls. Savādi, kaut gan viņš jau sen zināja, ka sieva un dēls gājuši bojā, viņā, par spīti saprātam, izrādās, dzīvojusi neskaidra savas mājas izjūta. Tā bija Ierastu jūtu inerce, kuru viņš uzreiz zaudēja, ienācis šeit. Viņu apņēma sienas, visapkārt bija lietas — gan neaizmirstamas, gan nenozīmīgas, tomēr šausminoši nedzīvas. Tās varēja redzēt, aizskart, taču nevarēja just aiz tām dzīvības elpu. Acīm redzot, bija jāatbrauc šurp, lai to izprastu.

Kapteinis atgriezās pirmajā istabā, apsēdās uz tuvākā krēsla un noņēma laiviņu. «Nu ir viss!...» domās viņš apstiprināja, nejuzdams, ka atkārto vienu un to pašu. Ar labo roku viņš īsi un bieži sita sev pa celi. Viņš turējās, un viss viņa ķermenis bija saspringts.

— Nu, tā... Nu ir viss! — skaļi noteica Dorohins un piecēlās.

— Biedri priekšniek, — atskanēja paklusa balss.

Kapteinis nesapratnē atskatījās, it kā viņu kāds būtu uzmodinājis. Šauriem pleciem iespraucies loga ietvarā un rokas uz priekšu pastiepis, stāvēja cilvēks.

— Nepazīstat mani?

— Ko jūs te darāt? — skarbi noprasīja Dorohins, pukodamies par savu vājuma nelūgto liecinieku.

— Es esmu Taras juks... Vai patiesi neatceraties? — runāja cilvēks.

Viņš stāvēja ar muguru pret gaismu, un uz mazās tumšās sejas izcēlās kuplas, stipri sirmas ūsas.

— Kāds Taras juks? — vaicāja kapteinis.

— Nu tad gan!... — patiesā sarūgtinājumā iesaucās večuks.

— Stepans Grigorjevičs esmu, no «Jaunā ceļa».

— A, nu protams ... — nomurmināja Dorohins.

— Nevar būt, ka esat aizmirsis...

— Mednieks Tarasjuks ... atceros, — runāja kapteinis.

— Es tūdaliņ, tūdaliņ, — Stepans Grigorjevičs kļuva steidzīgs. Pēc dažām sekundēm viņš parādījās istabā — tieviņš, viegliņš,

maza auguma, vatenī, vatētās biksēs.

— Nu labdieniņ mūspusē!... — viņš teica, tuvodamies Doro-hinam, noņēmis cepuri un piešķiebis galvu — pavisam kailu, dzeltenīgu.

— Sveiks, — atņēma Dorohins.

— Kā teikt, ciemos labi, bet mājās — vēl labāk, — mīlīgi turpināja večuks.

— Protams, — atbildēja kapteinis.

— Kā tad citādi... Mājās vienādiņ labāk. Pašu ļaudis, pašu iztikšana.

Dorohins, acis novērsis, klusēja.

— Bet mēs jūs gaidījām, — večuks ziņoja. — Ļaudis, zināms, visādi runāja. Sak, karā gadās, ka arī nošauj. Bet es tam neticēju. Un man iznāk taisnība.

— Jā, — teica Dorohins.

— Es te bieži atkāpju... Šodien skatos: kāds svešs staigā. Kas tas tāds varētu būt— domāju ...

Garām braucot, iegriezos ...

— Kā — garām braucot? — brīnījās Stepans Grigorjevičs.

— Vai tad pavisam neesat atgriezies? Bet es jau nopriecājos, ka robežsargi atnākuši!

— Atnāks citi — ja ne šodien, tad rītu... — kapteinis veco mierināja. Viņš uzlika laiviņu, taisīdamies uz iešanu. — Un kā jūs tagad dzīvojat? — viņš vēl pavaicāja.

Zināms jau — kā... Vācietis miis izpostījis... — Večuks izbrīnījies, apvaldīto vēsumu neizprazdams, skatījās uz kapteini.

— Grūti ir, — piekrita Dorohins.

— Posts un bēdas! — apmulsušā balsī teica Stepans Grigor-jevičs.

— Ciems taču nav sagrauts? — prasīja kapteinis.

— Nav gan ...

— Un kā tad iedzīvotāji?

— Iekārtojas pamazītēm ...

— Tas labi! — skaļi teica Dorohins. — Ko tad citu, Stepan Grigorjevič, sveiciniet no manis ...

— Pagaidi, priekšniek! — večuks pārgāja uz «tu». Viņam likās, ka beidzot viņš apjēdzis Dorohina atturības iemeslu. — Par ko tu raizējies? Saki taisni.

— Ne par ko, — brīnījās kapteinis.

— Tu nebēdā!... — večuks pēkšņi iekliedzās. — Tavu mantību, kāda nu tev bija, mēs pa citām sētām nobēdzinājām, viss ir zināms. Tā kā esiet tik laipni, varat saņemt...

— Kādu mantību? — Dorohins nesaprata.

— Saimniecības... Hroma zābaki — divi pāri, apmetņi — divi, viens sieviešu... Jauns šinelis, vāveru kažoks... — Večuks uzbudinājās, kalsnējā sejiņa ar kuplajām ūsām satraukumā piesarka.

— Annas Mihailovnas kleitas, izšūtā blūze ...

— Aņas, — nočukstēja kapteinis.

— Nu, Aņas, — teica večuks. — Tad grāmatas tavas... Mēs tās ierakām, saproti? ... Varbūt arī maķenīt būs bojājušās, piesūkušās mitruma.

— Nu kam jūs to visu... — kapteinis izmocīja.

— Kā — kam? — Stepans Grigorjevičs vēl vairāk izbrīnījās.

— Vai tad fričiem tavu labumu vajadzēja atstāt?

Un vecais steigdamies un mulsdams, bet visos sīkumos izstāstīja, kā viņš iekļuvis atstātajā apsardzības punktā un iznesis no turienes Dorohina mantību. Tas bija izdevies tālab, ka vācieši,

cenzdamies robežsargus apiet, te parādījās tikai otrajā diennaktī pēc viņu atiešanas.

— Nu paldies, — ar piepūli teica Dorohins, viņš bija gan pārsteigts, gan aizkustināts.

— Es pēc acīm skatos: cilvēks raizējas! — triumfēdams izsaucās večuks. — Būtu pateicis skaidri un gaiši.

— Nu paldies, — atkārtoja Dorohins.

Nav par ko... Vai nu savējam nepalīdzēsi! Aņa arī atkal atbrauks ... Viņai ar vajadzēs blūzīti nomainīt.

Kapteinis neatbildēja un devās uz ārdurvīm.

4

Dorohins sēdēja pie galda Stepana Grigorjeviča istabā. Tā bija ļaužu pilna. Uz soliņiem abpus kapteiņa bija sasēdušies veči un sievietes nostājušās tiem apkārt. Istaba bija neliela, un vēlāk pienākušie drūzmējās durvīs. Kapteinis ieraudzīja pazīstamas sejas. Tās kļuvušas vīrišķīgākas, tālab ka vecākas, un, Dorohinam uzsmaidīdamas, it kā atdzima no pagātnes. Bērni, kuru bija sanācis daudz, stāvēja pie galda, lūkojās mātēm pa roku apakšu, daži uzrāpušies uz krāsns un vēroja no turienes. Divas meitenes — viena gadus astoņus veca, ar krustiski apsietu melnu lakatu ap pleciem, otra mazāka, ar baltu galvas lakatiņu, kuram no apakšas spraucās laukā gaišas cirtas, — bija uzdrošinājušās pievirzīties viesim pavisam klāt. Viņas turējās atnācējam pie ceļiem, raugoties viņā tā, it kā kuru katru mirkli gaidītu no viņa brīnumu.

Kapteini daudz prašņāja. Kad viņš sāka runāt, istabā iestājās tik saspringts klusums, ka Dorohinam kļuva neveikli par savu atbilžu ikdienišķumu. Viņš, Dorohins, ar šiem ļaudīm cieši kaimiņos nodzīvojis vairākus gadus, viņš, tāpat kā ikviens robežsargs, labi pazina katru šejieniešu ģimeni. Bet to no viņa prasīja viņa pienākums, un kapteinis nebija varējis iedomāties, ka atmiņas par viņu pašu te uz robežas vēl dzīvas. Kā jau visi ļoti kautrīgi cil-

vēki, viņš arvien brīnījās, ja apkārtējo gādīgā uzmanība nezin kāpēc pievērsta tieši viņam. Nesabiedrisks un pasauss pēc dabas viņš pašreiz gandrīz cieta no šīs atzinības, sajūsmas, dzīvas intereses. Kolhoznieki interesējās par visu: kur Dorohins cīnījies, kā ievainots, kur ārstējies. Kad kāda pavecāka gara auguma sieviete ar bālu, krāsu zaudējušu seju atkal ierunājās par Dorohina sievu kā par dzīvu, kapteinis skopi un viebdamies pastāstīja par savas ģimenes bojā eju. Uz beigām viņš stāstījumu sasteidza un aprāva ...

Kādu brīdi neviens nesacīja ne vārda. Visi šeit sanākušie karā bija daudz ko zaudējuši: citiem tuviniekus nošāvuši vācieši, citiem tie krituši kaujās. Sievietes bija nebeidzamos zaudējumos nocietinātām sejām; klusēdamas viņas skatījās uz Dorohinu, veči sniedzās pēc tabakas, lai slēptu savu bezpalīdzību citu bēdu priekšā.

— Anna Mihailovna, tāda jauniņa... — kā brīnīdamās teica kāda sieviete ar pelēkām acīm.

— Nāca pie mums uz pļaušanu, sēja kūlīšus — un tik veikli! — pēkšņi iesaucās kāda meitene.

Viņas apajīgā glītiņā seja, to atceroties, atdzīvojās.

— Un Andrjuša, tik skaists bērniņš, — nomurmināja sakumpusi veča novalkātā tumšā vīriešu mētelī, acis piedurknē slaucīdama.

Neviens nemierināja Dorohinu, bet sievietes apraudāja viņa zaudējumu kā savējo. Kapteini uz brīdi aizmirsušas, viņas atcerējās Annu Mihailovnu un bēdājās par to. Un, kā sajutis vispārējo noskaņojumu, izmisīgi sāka raudāt mazs bērniņš uz mātes — melnīgsnējas tumšmates rokām.

— Nu, kas ir, kas ir... — viņa čukstēja, pārliekdama pār raudās savilkto sejiņu savu asarām slapjo tumsnējo seju.

Dorohins arvien izvairījās stāstīt citiem par savām bēdām, instinktīvi sargādamies no neuzmanības, kas viņu varētu ievainot. Viņš labāk klusēja, lai vēlāk nebūtu sava atklātība jānožēlo. Taču pašreiz viņam gribējās pateikties sievietēm par visu, ko dzirdēja no viņām par savu sievu un dēlu. Sirdi atvieglināja atklājums, kā

viņš nebija vientuļš mīlestībā uz saviem tuviniekiem, kuru viņam vairs nebija.

Durvīs atskanēja Stepana Grigorjeviča balss. Cilvēki pašķīrās, un divi pusaudži atspērušies izvilka istabas vidū ar virvi pārsietu koka lādi. Uzvēdīja pagraba drēgnuma, puvušu salmu, zemes dvaka.

— Sien vaļā! — nokomandēja vecais, gaišām, smaidošām acīm starojot. — Tūlīt priekšniekam atdosim viņa mantu.

— Pagaidiet, Stepan Grigorjevič, — teica Dorohins. — Kur nu es to tagad!... — Bet, lai veco neapvainotu, piebilda: — Beigsies karš, tad atbraukšu pakaļ. Paglabājiet vien.

Pelēko acu īpašniece Stepanam Grigorjevičam kaut ko sāka čukstēt ausī, un Dorohins redzēja, kā veča mazo, dzeltenīgo sejiņu apēnoja pēkšņas izbailes. Kapteinis nolaida acis, uzminēdams, par ko bija runa.

— Ak nelaime! Ak nelaime! — viņš sadzirdēja apspiestus čukstus.

Nepaceldams acis, Dorohins apsēdināja līdzās stāvošās meitenes sev uz ceļiem.

— Nu, Aņuta, kā klājas? — viņš uzprasīja, lai dotu laiku Stepanam Grigorjevičam apjēgt bēdīgo jaunumu.

— Ko? — jautāja Aņuta; palsās sprodziņas virs viņas zilajām acīm trīsēja.

— Viss kārtībā? — prasīja Dorohins.

— Mhm, — atbildēja meitene.

— Tavu māmiņu tā kā neredzu? — ieteicās kapteinis.

— Viņa nomira... — svarīgi noteica meitene, tā kā lepodamās ar sev parādīto uzmanību.

Lādi kaut kur aizvāca, un Stepans Grigorjevičs posās uz galda klāšanu. Viņš rosījās, klaigādams uz sievietēm, iesāka kaut ko stāstīt un nepabeidza, pamezdams uz Dorohinu īsus, nemierīgus skatienus. Viņš pārdzīvoja, un kapteinis, saprazdams viņa izjūtas, sāka runāt par stāvokli frontē, par vāciešu atkāpšanos un drīzām kara beigām.

Galdā parādījās pods ar karstiem kartupeļiem un krūze ar karsētu pienu; no priekšnama Stepans Grigorjevičs atnesa šķīvi ar sālītiem gurķiem smaržīgā, zaļganā sālījumā, pelēkace sieviete uzlika trauku ar skābētiem āboliem; vecenīte vīriešu mētelī no tīra dvieļa iztina gabaliņu dzeltenīga speķa. Melnīgsnējā sieviete izgāja un atgriezās ar koržikiem, kas līdzinājās maziem pusmēnes-tiņiem. Kad kolhoza priekšsēdētājs, drūmīgs, bieziem, melniem matiem noaudzis vecis, galda vidū novietoja lielu, ar lupatiņu aizbāztu pudeli, vīrieši atdzīvojās. Viņi sāka jokot par paredzamo iedzeršanu, laiku pa laikam paskatīdamies uz Dorohinu un cenzdamies izklaidēt viņa bēdas, taču pūlēdamies, lai tas viss neiznāktu pārāk nesmalkjūtīgi. Tikai tagad kapteinis atcerējās, ka uz ceļa viņu gaida mašīna. Lai to vairāk neaizkavētu, tika nolemts aiznest šoferim zīmīti no kapteiņa. Kāds pusaudzis ar to devās uz šoseju.

Pie galda veči ar Dorohinu apspriedās par saimniecības lietām. Viņam pastāstīja jaunumus un prasīja padomus. Pamazām Doro-hinā atmodās tā īpašā, dzīvā interese, kāda, pašiem negribot, mums saglabājas pret vietām, kur esam dzimuši vai ilgāk dzīvojuši. Tā atkal sasildīja kapteini, un viņš ar Stepanu Grigorjeviču iegrima garā saimnieciskā spriešanā par nākamo sējas kampaņu.

5

Pusdienas vēl nebija galā, kad aiz logiem ierūcās automobiļa motors un istabā ienāca slaids briļļains majors un šoferis. Viņus apsēdināja blakus Dorohinam. Šoferis ziņoja, ka visi pārējie pasažieri viņu pametuši un pārgājuši uz citām mašīnām. Kapteinis atvainojās korespondentam majoram par ilgo aizkavēšanos, bet tas nemaz nebija neapmierināts. Drukns, sārts, biezām, melnām uzacīm viņš ziņkāri skatījās apkārt un ieklausījās. Šoferis sākumā aiz pieklājības atteicās ēst, taču pēc vairākkārtējas pierunāšanas nezin kāpēc ar abām rokām saglauda matus un ar nopietnu

\

sejas izteiksmi saņēma šķīvi. Sievietes klusēja, raudzīdamas uz jaunpienākušajiem. Stepans Grigorjevičs sāka runāt par mazsvarīgām lietām, par ceļu stāvokli un laika prognozēm.

Majors neēda ilgi. No planšetes viņš izvilka bloknotu, zīmuli un atbrīvoja uz galda vietu.

— Biedri kapteini, — korespondents ierunājās ne visai skaļi, tomēr noteikti, — piedodiet man netaktiskumu... Es, iespējams, jūs patlaban ļoti traucēju, bet esmu dziļi saviļņots par to, ko mūsu šoferis man stāstīja. Jūs šeit esot sargājis valsts robežu?

Korespondents sirsnīgi, pat ar mīlestību lūkojās uz Dorohinu.

— Ak jā, — teica viņš, — jūs, robežsargi, esat ļoti piesardzīgi! ... Te būs mana redakcijas apliecība.

Dorohins klusēdams izlasīja gaišzilo korespondenta kartīti, tad atdeva to žurnālistam. Paraudzījies uz ļaudīm pie galda, kapteinis saprata, ka no negaidītās intervijas vaļā netiks — veču un sieviešu sejas pauda acīm redzamu patiku. Lai neliktu avīžnieka uzmanības paglaimotajiem savējiem vilties, Dorohinam bija tiem jāpa-kļaujas.

— šodien jūs it kā noslēdzāt uzvaras apli, — teica korespondents, — atgriezāties tais pašās vietās, kur jums nācās būt pirmajam, kas stājās pretī ienaidniekam. Pastāstiet mums par sevi, saviem iespaidiem.

— Tiešām nezinu, kas jūsu avīzi varētu interesēt, — ar redzamām grūtībām runāja kapteinis.

— Viss, kas attiecas uz jums, — atbildēja žurnālists.

— Uz mani? — brīnījās Dorohins.

— Protams, — teica majors. — Pēc daudziem kauju, atkāpšanās, neveiksmju, cerību, sekmju un uzvaru mēnešiem jūs šodien atgriezāties mājās uz savu robežu. Ko jūs sajutāt, atrazdamies savā robežapsardzes punktā?

— Ko es sajutu? — Dorohins pārjautāja.

— Nu jā, ko sajutāt?

Kapteinis brīdi klusēja. Viss šodien pārdzīvotais viņam šķita ļoti personisks un tādēļ nebūtisks. Viņš bija samulsis, pat sarūgtināts, ka nespēja, ka viņam šķita, apmierināt korespondenta interesi.

Ko es izjutu? Neko sevišķu ... tas ir, protams, daudz ko atcerējos... — atguvies viņš piebilda.

— Saprotu, — laipni teica majors.

— Bija ļoti patīkami, — stāstīja Dorohins ar nožēlu, ka nevar paziņot neko nozīmīgāku.

— Tā, tā, — noteica žurnālists.

«Kā jau parasti,» viņš skumīgi nodomāja, «varoņi kļūst mēmi, kad sākas runa par lietām, kas viņus visvairāk saviļņo.»

— Nu, lūk, jūs sēžat kopā ar cilvēkiem, kurus neesat redzējis gandrīz četrus gadus, — runāja majors, — kādreiz jūs dzīvojāt tepat tiem līdzās... Tad te cīnījāties, nosedzot viņus, kāvāties tā, ka paaudzes par jums brīnīsies... Ko jūs šodien gribētu sacīt saviem novadniekiem, kurus te aizsargājāt?

Dorohins ietvēra skatienā cilvēkus, kas uz viņu raudzījās: uzmundrinoši smaidošo Stepanu Grigorjeviču, sievieti ar mierīgajām, pelēkajām acīm, meitenes, kas spiedās ap krāsni, drūmo, bārdaino kolhoza priekšsēdētāju, zilaci Aņutu, kas bija nometusies uz grīdas, vecenīti vīriešu mētelī...

Tie bija viņa ļaudis, vjņa lielā ģimene, kas bija tik daudz cietusi, tomēr karā izturējusi un tagad atkal viņu uzņēma. Ar neparastu spēku Dorohins apjauta tieši to, kas pavisam nesen viņam šķita zaudēts: viņš beidzot jutās atgriezies mājās. Iespējams, ka līdzīgs saviļņojums pārņem jūrniekus, kad pēc ilgiem ceļojumiem kuģis izmet enkuru ostā, no kuras izgājis. To, redzams, pazīst visi, kas pametuši savas mājas, lai dotos jūrā, mācītos, celtu, karotu...

Cilvēki, kas ielenca Dorohinu, maz atšķīrās no citiem padomju cilvēkiem, kurus viņš un viņa kareivji uz robežas cīnīdamies nosedza. Bet viņa dzīve, viņa cīņa bija noritējusi šo ļaužu acu priekšā. Viņš to vidū bija kļuvis par savējo un labāko starp savējiem... Protams, nekas vairs nevarēja likt kapteinim aizmirst personisko

zaudējumu, tohiēr arī savās bēdās viņš tagad nebija viens. Dorohins piecēlās no sola un ar rokām atbalstījās pret galdu. Viņš izskatījās stipri satraukts, seja sasārtusi.

— Biedri, — kapteinis sāka augstā balsī, — dārgie draugi! — Lai kā arī Dorohinam gribējās pastāstīt visu, ar ko pārpilna sirds, personiskās izjūtas galu galā arī tagad viņam likās nenozīmīgas. Tāpēc viņš neatzinās ne savā mīlestībā, ne maigumā. — Atļaujiet man nodot jums robežsargu kaujas sveicienu ...

Stepans Grigorjevičs pirmais dziļi apmierināts sasita plaukstas, viņu atbalstīja visi klātesošie. Aņuta priecīgi un ilgi plaukšķināja, kamēr vecīte mētelī viņu apstādināja.

— Mūsu uzvara jau tuvu, — turpināja kapteinis. — Mēs stāvam uz savām robežām ... Esam tās pārgājuši. Jādzīvo, jāsāk atkal dzīvot, biedri!...

Un Dorohins sāka runāt par to, kas patiesi bija svarīgi un, pēc viņa domām, vienīgais varēja visus interesēt: par tuvo sējas kampaņu, par nepieciešamo inventāra remontu, par sēklas fonda stāvokli.

Pat tad, kad viņu satrauca ļoti personiskas lietas, viņš neatļāvās atvirzīties sāņus no tā, ko uzskatīja par pašu galveno. Dorohins neieminējās arī par to, ka pēc kara nolēmis lūgt atļauju atgriezties tieši šai robežu rajonā... Taču klausītāju uzmanību nodarbināt ar sevi Dorohinam tāpat neļāva tā instinktīvā smalkjūtība, kas tik raksturīga cildeniem cilvēkiem.

Majors uzcītīgi pierakstīja Dorohina runu. «Pareizi runā,» korespondents domāja, «prātīgi runā...» Tomēr uz kapteini viņš šad tad paskatījās ar neizpratni, it kā gatavs turēt viņu aizdomās par pilnīgu personiskās attieksmes trūkumu pret notikumiem. «Dzelžaini cilvēki!» domās noteica žurnālists, kad Dorohins beidza.

Pēc tam kad kolhoza priekšsēdētājs bija beidzis atbildes runu, kapteinis sāka atvadīties. Viņš piegāja pie katra un katram paspieda roku. Stepans Grigorjevičs apskāva un noskūpstīja Doro-hinu.

— Vismaz savu šinelīti varēji paņemt, — teica večuks, atkal pāriedams uz «tu». — Tavējais jau pavisam novalkāts ...

— Šineli? ... To var, — piekrita kapteinis.

Istabā atkal parādījās lāde. Stepans Grigorjevičs atraisīja virvi, pacēla vāku, un telpā uzvēdīja tikko manāma, bet Dorohinam tik pazīstama tabakas un vērmeļu smarža, kas patika viņa sievai. Kapteinis, kā baidīdamies no kaut kā, negāja pie lādes. Stepans Grigorjevičs pacilāja tajā saliktās mantas un izņēma pelēku šineli — sagulējušos, saburzītu, bet pilnīgi jaunu.

— Uzplečus uzšūsi, stūrenīšus noārdīsi — sīkums, — teica vecais.

No lādes izvēlās un nopaukšķēdama uz grīdas nokrita naga cepure. Kāds no bērniem to pacēla. Tā bija Dorohina vecā formas cepure; lakotais nags saplaisājis, zaļā virsa saulē izdegusi un ieguvusi jaunas pavasara zāles krāsu.

— Un cepuri arī ņem, — teica vecais, — nav jauna, tomēr varēs redzēt, kas tu tāds esi...

Dorohins uzlika cepuri, un viņu apstāja kolhoznieki. Kapteinis bija tā satraukts, ka nespēja vairs uz vietas rimties. Aņuta pēkšņi sāka raudāt. Dorohins viņu paņēma uz rokām un nesa uz izeju.

— Neraudi!... Neraudi!... Redz nu, kā sirsniņa sasāpējusi, — samulsis viņš runāja.

— Tikai atbrauc pie mums, — jau uz lieveņa sacīja Stepans Grigorjevičs. — Brauc atpūsties, ja dienests būs citur...

— Visādā ziņā atbraukšu ... — atbildēja kapteinis.

—1 Medības mums pirmās šķiras... Tu jau pats zini!

— Medības brīnišķīgas... Noteikti braukšu te pie jums, — Dorohins teica tā, it kā šis pēdējais apsvērums būtu izšķirošais.

Visi, kas bija namā, iznāca uz lieveņa. Stepans Grigorjevičs kailu galvu, plakstus mirkšķinādams, stāvēja priekšā. Vecīte slaucīja acis saplēstajā vīrieša mēteļa piedurknē. Aņuta, iedarbinātā motora rūkoņas apdullināta, pārstāja raudāt.

Korespondents aicināja Dorohinu kabīnē.

— Tātad pēc mantām iegriezāties, biedri kapteini? — teica seržants, pavirzīdamies, lai virsniekam būtu ērtāk.

— Tā iznāk, — vēl arvien aizkustināts, smaidīdams atbildēja Dorohins.

— Skaidrs, — teica šoferis apmierināts, kā cilvēks, kas lieku reizi pārliecinājies, ka pasaulē viss stingri stāv savā vietā.

Viņš piedeva gāzi, un smagais ZIS, pa grambām šūpodamies, aizripoja.

N. Tihonovs MĀTE

— Iesim apmeklēt viņu! — māte sacīja.

Oļa labi zināja, par ko māte runā.

Viņš — tas ir dēls. Oļas brālis Borja, brīvprātīgais. Viņš bija teicis, ka iestājas armijā kopā ar visiem kursa biedriem. Māte stavēja viņa priekšā maza, taisna, noraizējusies.

— Tu esi tuvredzīgs un ar vārgu veselību, — viņa sacīja. — Vai tev nav bail?

— Nekas, māt, — Borja atbildēja.

— Tu nekad neesi karojis, tev būs ļoti grūti...

— Nekas, māt, — Borja atbildēja, kārtodams ceļa somu.

Māte ar Oļu vairākkārt bija apmeklējušas sādžu, kur viņš

apguva kara mākslu. Viņš pārnāca no nodarbībām satraukts, noguris, noputējis, iededzis, apsēdās, un viņi runāja par pilsētu, par paziņām, par draugiem. Par karu viņi nerunāja, jo apkārtnē jau tā viss bija pilns ar karu.

Oļai gājieni pie brāļa ārpus pilsētas šķita parastas vasarnieku pastaigas pa zināmām vai piepilsētas vietām. Viņas atgriezās, saplūkušas pa laukiem puķes, pie elektriskā vilciena un brauca atpakaļ uz vakarīgo, kņadas un kara laika raižu pilno pilsētu.

Vienīgi pēdējā laikā viss bija sajucis. Fronte jau bija kaut kur tuvu, un Oļa bažījās, kā viņas šodien sameklēs brāli, kad nekas vairs neatgādina tās klusās, vasarniekiem parastās svētdienas, kad viņas brauca apmeklēt Borju.

Viņas soļoja pa rudenīgi tukšajiem laukiem, vasarnīcas bija aiznaglotas, pretī brauca vezumi, mašīnas, ceļmalā rosījās bēgļi ar bērniem un saiņiem, ar maisiem uz muguras, no grāvja nošauts zirgs slēja stingās kājas pret debesīm, garām gāja kareivji, šķindinādami katliņus, kaut kur tuvumā skanēja apdullinoši šāvieni.

Viņas jau bija tālu projām no trokšņainās šosejas.

Viņas soļoja pa pazīstamu taciņu, bet apkārt viss bija ērmīgs un svešāds: salauzti žogi, nekur neredz cilvēkus, gaisā kaut kas dīvaini ausīgs, bažu pilns, it kā gaidītu ko baigu. Tīrumā zem krūmiem gulēja sarkanarmieši pie ložmetējiem, nomaskējušies ar ra-tiem, un, kad viņas ienāca pirmajā sādžā, tā bija tukša, pavisam, pavisam tukša. Pat zvirbuļi nepērās putekļos, neredzēja nevienas vistas, neviena suņa. Dūmi necēlās no skursteņiem, tukši, sašķiebušies soli bāri stāvēja māju priekšā: tikai baltajās naktīs pirms ausmas, kad visi guļ, sādža izskatījās tāda. Bet tagad neviens negulēja — te bija tuksnesis.

Oļa drosmīgi sekoja šai tuksneša klusumā mātei, kura devās klusiem, bet drošiem soļiem aizvien tālāk.

Otrā sādža dega. Uznākušas pakalniņā, abas neviļus apstājās. Uguns rudās krēpes šaudījās pār jumtiem, un neviens tās nedzēsa. Vairākas ēkas jau bija pārvērtušās skangalu kaudzē, un tas bija savāds skats.

Oļa pavilka māti aiz piedurknes, bet viņa mierīgi teica: — Mums jātiek uz to birztalu, — un viņas gāja tālāk pa ielu starp degošajām mājām.

Kad viņas izgāja cauri sādžai un nonāca nelielā ieplakā, at-skanēja dīvains spiedziens, kas kļuva aizvien spalgāks. Tas tuvojās tik uzstājīgi un neatvairāmi, ka ausis sāpēja klausoties.

Māte apstājās un pielieca galvu. Oļa darīja to pašu. Māte saprata, ka viņas abas rīkojas aplam, ka jānokrīt uz ceļa un jāpiespiež seja pie zemes, bet viņām taču bija jāuzmeklē Borja, un, ja viņas kritīs pie zemes ik pie šāviņa, tad nekad nenonāks galā, nekad nesatiks Borju.

Šāviņš sprāga aiz pakalna. Zemes strūkla lēni slīga lejup. Līdzko tā noslīga, te krita otrs šāviņš.

Tālāk viņas jau skrēja klupšus krišus pa krūmiem, jo no ceļa pastāvīgi šāvās augšup melni, sarkanu zibeņu šķelti mutuļi. Oļa drebēja pie visām miesām, lūpas viņai kalta, bet māte nepielūdzami gāja uz priekšu, un Oļa sekoja ar aplamo domu: mums netrāpīs, nedrīkst trāpīt. Nedrīkst...

Sādžas, kurā mita un mācījās kara mākslu Borja, gluži vienkārši vairs nebija. Tās vietā rēgojās melni stabi, un šur tur ap-ogļojušies dēļi veidoja ērmīgus sablīvējumus. Pat koki bija sadeguši vai izrauti ar visām saknēm un gulēja starp milzīgām, ar duļķainu, zaļganu ūdeni pilnām bedrēm.

— Māt, — Oļa ieteicās, — kur nu mēs iesim?

Māte stāvēja klusēdama. Oļai sametās viņas žēl, tādas sīkas, nogurušas, tiepīgas.

— Māt, — viņa atsāka, — iesim uz mājām. Nu, kur lai mēs vēl ejam?

— Paiesim mazliet uz priekšu, — mate sacīja, — apvaicāsimies tur...

Un viņas atkal gāja. Tagad viņas visur redzēja sarkanarmiešus guļam zālē un grāvjos un raugāmies pa kreisi. Pēkšņi viņām pretī no pirtiņas iznāca trīs kareivji.

Māte devās pie viņiem un priecīgi uzrunāja vienu — slaidu, kalsnēju, mūsainu:

— Ja nemaldos, jūs esat Pavļiks?

Kareivis izbrīnā iepleta acis, mirkli vērīgi aplūkoja mazo sievieti un sacīja:

— Jūs esat Borjas māte, vai ne?

— Jā, — viņa atbildēja, — es gribu viņu satikt. Kur lai viņu atrodu?

— Atrast? — Pavļiks, mazliet apmulsis, noteica. — Ejiet tādā pašā virzienā, re, uz to pakalnu, bet labāk gan būtu neiet... Jums būs grūti viņu atrast, un bez tam... — viņš pēkšņi pasmaidīja, — visapkārt kauja, mēs esam gandrīz vai ielenkumā, un kā tad jūs te pastaigājaties?

— Mēs nepastaigājamies, — māte sacīja, — man jātiek pie Borjas ... Man vajag ...

Viņa to pasacīja tik dedzīgā un dziļā balsī, ka Pavļiks — viņš bija no viena institūta ar Borju un vienā bataljonā — tikai noteica:

— Nu, ejiet...

... Māte sēdēja garajā zālē, piespiedusi muguru pie pirts baļķu sienas. Oļa sēdēja līdzās, aizturējusi elpu. Sarkanarmietis rādīja lejup, uz purvainu, garu, krūmiem aizaugušu lieknu, kurā šur tur laistījās strauta gaišie līkumi. Liekna sniedzās līdz mežam, un tur, aiz meža, pakalnā vīdēja sādža. Virs šā apvidus bija, varētu teikt, žilbinoši dārdi. Mūsu baterija šāva kaut kur no aizmugures uz sādžu, bet vācu lielgabali turēja savā apšaudes laukā lieknu un pieeju tai augstienei, kur sēdēja māte un Oļa.

— Viņi nupat devās uzbrukumā, — sarkanarmietis stāstīja. — Ja gribat, gaidāt. Viņi devās, rau, tur... Uzbrukumā ...

— Vai jus pazīstat Borju? — māte prasīja.

— Kā tad, ka pazīstu. Viņš ari ir tur ...

— Un kā viņš šauj?

— Viņš šauj tīri labi...

— Un nebaidās?

Sarkanarmietis, bijušais students, aizvainots paraustīja plecus.

— Ja viņš baidītos, mēs nebūtu viņu pieņēmuši savā barā... Abi apklusa. Viņi klusēdami noraudzījās, kā deg sādža pakalnā. No meža bija dzirdama balsu duna, tās kliedza «urā» vai kaut ko citu — garāku, vārdus nevarēja saprast. Ugunsgrēka blāzmas apspīdētais mežs likās asinssarkans.

Māte piecēlās un nostājās pakalna malā. Viņa it kā gribēja saskatīt savu dēlu, atrast viņu kaujas plosītā meža biezoknī, ieraudzīt viņu skrienam ar šauteni rokā uz degošo sādžu.

Viņa stāvēja ilgi.

Tad viņa sacīja Ojai: — Iesim, — un neatskatīdamās devās pa taciņu uz ceļu.

— Negaidīsiet? — nosauca pakaļ sarkanarmietis.

— Nē, — viņa atsaucās, — paldies jums par sarunu. Iesim, Oļa!

Viņas iznāca uz ceļa.

— Oļa, — māte sacīja, — tu esi piekususi, mīļā...

— Nē, māt, es tikai baidos, kā tiksim galā. Nezin kāpēc man uznākušas bailes ...

Māte pasmīnēja ar plānajām lūpām.

— Nekas mums nenotiks, Oļa, — viņa pēc brītiņa teica. — Tagad es esmu mierīga. Mana sirds ir mierīga. Es baidījos, ka viņš nevarēs iet kaujā, ka viņš vārgs, ka slikti redz, — es nolēmu pārbaudīt. Es pārbaudīju. Mans dēls cīnās tāpat kā visi. Vairāk man nekas nav vajadzīgs. Iesim uz mājām!

Un viņa devās tālāk ašiem, sīkiem soļiem, maza, taisna, viegla...

В. Роļеvоjs GVARDES IERINDNIEKS

Majors — pēc visa redzams, pieredzējis cilvēks, apvaldīts un, kā visi īsti karavīri, mazrunīgs — stāstīja par viņu ar neslēptu patiku.

... Viņam piemīt vēl viena savādība, varbūt pat nevis savādība, bet īpatnība, vai. Viņš nevar skatīties uz dzīvu fašistu. Es nepārspīlēju ... Nu, protams, katram no mums ir ar Hitleru bez sabiedriskajiem vēl savi paša rēķini. Viņš mūs visus atrāvis no mierīga darba, vienam ģimeni izputinājis, otram pajumti atņēmis, trešam atkal tēvs vai brālis nogalināts, nu, bet tie, kas, tāpat kā mēs, bijuši atbrīvotajā teritorijā un redzējuši savām acīm, ko fašisti izstrādājuši ar mūsu cilvēkiem, tie, protams, īpaši... Tomēr te ir kas cits. Viņš tos gluži vienkārši fiziski necieš. Reiz man ziņoja: viņš stāv rindā pie vada virtuves pēc viras, un tur ved garām gūstekņus. Nu, zināt, mūsējie ilgi ļaunu nepiemin, uzkliedz šiem — sak, izkarojāties, mīlīši! Nu, visādi pazobojas, pajokojas. Kāds iedod šiem maizi. Bet viņš uzreiz nobāl, sāk trīcēt. Kareivji prasa: «Kas tev ir, kas kait?» Bet viņš ar dūrēm: «Tu nedrīksti dot viņiem mūsu maizi, nedrīksti!» Zobi sakosti, lūpas šķobās, liekas, nupat bruks gūstekņiem virsū. Pat pēc tam, kad gūstekņi aizvesti, nav varējis nomierināties. Aizgājis un pusdienas neņēmis... Bet otrreiz iznāca vesels notikums. Viņš bija norīkots apsargāt gūstekņus. Kas to bija tā izdomājis, es tā arī zināt nedabūju. Viņš pie staršinas gandrīz vai raud: «Atbrīvo, nevaru!» Tas, protams: «Kas par «nevaru», nostāties, kā nākas! Atkārto pavēli...» Bet viņš tik savu: «Atlaidiet, es nenocietīšos, apšaušu viņus, kaut viņi gūstekņi.» Staršina sagājis lielajā: «Es tev parādīšu apšaušanu! Arestēt!» Aiziet viņš uz aresta telpām, un, kad sāk viņam ņemt nost jostu un gvardes zīmotni, asaras plūst kā no slūžām... Nu, tur bija piesteidzies mans komisārs, iejaucies, atcēlis staršinas pavēli, piestiprinājis pats viņam zīmotni, kaut kā nomierinājis...

Tanī brīdī kāda smalka balss ieprasījās aiz durvīm:

— Biedri gvardes major, atļauts ieiet?

— Jā, jā, — majors atteica, un viņa aizsmakušais, apsaldētais baritons tūliņ ieskanējās it kā siltāk.

Kāds enerģiski atvēra durvis un, neredzams saltā tvaika mā-kulī, kas ielauzās no āra, skanīgi sasitis papēžus, pielika roku pie cepures:

— Biedri major, gvardes sarkanarmietis Siņickis ieradies pēc jūsu pavēles.

Tumšajā, tukšajā istabā, kur gaisma iespiedās caur vienīgo paglābušos logu, kas arī par divām trešdaļām bija aizbāzts ar saimiem, mušu priekšā stāvēja kalsnējs pusaudzis pilnā militārā formā. Viņš izskatījās pēc īsta kareivja, tikai divkārt pamazināta» Seja viņam bija apaļa, strupu degunu, vēl pavisam bērnišķīga, pilnīgām lūpām un maigu pūciņu klātiem sārtiem vaigiem.

Bet viss — ir tas, cik labi viņam piekļāvās formas tērps, cik cieši siksna apjoza mazo armijas puskažociņu, cik braši atstumta bija viņa ausene, ir tas, cik stingri viņš turēja pie kājas pieslieto īso kavalēristu karabīni, — liecināja par pieredzējušu kareivi, kas cieši saaudzis ar skarbajiem kara apstākļiem.

Pēc izskata viņam varēja dot gadus trīspadsmit vai četrpadsmit. Bet divas smalciņas grumbiņas, kā ar adatiņu iezīmētas vaigos pie lupām, un dīvains, viņa vecumam pārāk mierīgs lielo, tīro acu skatiens stāstīja, ka viņš savā mūžā jau ne mazumu pieredzējis un piedzīvojis, un piešķīra viņa sejai pieauguša, gudra cilvēka izteiksmi.

Majors ar neslēptu patiku noraudzījās šinī brašajā, mazajā kareivītī, kas izslējies stāvēja viņa priekšā. Majora nogurušo, ilgajā ierakumu bezmiegā apsarkušo acu kaktiņos iedegās siltas un jautras dzirkstis. Tomēr rekomendēja viņš uzsvērti oficiāli:

— Iepazīstieties, gvardes sarkanarmietis Siņickis Mihails Niko-lajevičs, mīnmetējnieks un snaiperis, mūsu pulka dēls... Brīvi, Mihail, sēdies pie galda, būsi viesis.

Zēns apsēdās un, bez sevišķa iemesla atliecis puskažociņa ādas atloku, paskatījās lieliskā zelta pulkstenī ar sekunžu rādītāju. Man likās, ka zēnam kaut kur jāsteidzas.

Pulka dēls! Tā gvardes daļā, kuru komandēja majors Kurakins, dēvēja šo neparasto mazo kareivi. Un, ar ko vien man gadījās runāt šinī pulkā, visi izsacīja šos vārdus ar mīlestību, bez jokpilna pārākuma, kādā pieaugušie savā starpā parasti mēdz runāt par pusaudžiem, ko gadījums novedis viņu vidū. Un visi labprāt pastāstīja dažādus gadījumus no šī mazā cilvēka dzīves.

Te ir Mišas Siņicka dzīves stāsts viņa pulka biedru atstāstījumā, pēc tam kad es atmetu dažus acīm redzamus izpušķojumus un pārspīlējumus — nesavtīgās kareivju cieņas naivo velti.

Līdz kara sākumam Miša dzīvoja parasto kolhoza bērnu dzīvi Smojenskas apgabala Andrejevas rajona Ivanovkas sādžā. Ziemā skrēja uz skolu, slidinājās pa dīķi, vizinājās no kalna ar lede-nīcu — vecu sietu, piebāztu ar salmiem un aplietu ar ūdeni, kamēr apledo. Vasaru palīdzēja vecākiem tīrumā, pat darba dienas izstrādāja, savācis zēnus ravētāju un siena kaltētāju brigādē, bet, protams, visvairāk laika pavadīja pie upītes: ķēra vēžus ķeselē uz iesmakušas gaļas un durstīja ar dakšiņu plankumainos grunduļus atvariņā pie pārceltuves.

Viņam bija bērnišķīga, bet jau pilnīgi izveidojusies kaislī-biņa — viņš mīlēja mašīnas un bija gatavs nostāvēt veselām dienām zem MTS šķūņa lubiņu jumta, bijīgi vērojot, kā nosušķējušies atslēdznieki sava brigadiera — jautrā klibā Ņikitina vadībā rīkojas ar mašīnām. Un, kad Ņikitins par sevišķas labvēlības zīmi atļāva zeņķim noslaucīt eļļu kādam vecam dzenratam ar izlūzušiem zobiem vai uzticēja nostiprināt ar atslēgu uzgriežņus, Miša bija bezgala lepns.

Viņš sapņoja kļūt par mehāniķi. Viņa kaislība bija jau diezgan dziļi iesakņojusies. Reiz, kad visi bija tīrumā, Miša nolēma pat izlabot apstājušos galda pulksteni, droši izjauca to, bet pēc tam noskaidrojās, ka lielais vairums uzgrieznīšu nezin kāpēc neiet vairs virsū tapiņām un ritentiņi paliek pāri... So pētījumu rezultātā pa nākamā mehāniķa mīkstumiem izdejojās tēva ādas josta.

Nu, bet visumā viss bija labi, un Miša noteikti būtu kļuvis par mehāniķi, ja nebūtu iejaucies neparedzēts apstāklis — iesākās karš. Jau pirmajā dienā Mišas tēvs devās uz kara komisariāta nodaļu.

— Pieraugi, Mihail, tu paliec viens pats vīrietis visā mājā. Sargi nu sieviešus, — tēvs pusjokojot, pusnopietni sacīja, ielēkdams kādā no pajūgiem, kuros kolhozs nogādāja rajonā mobilizētos.

Un patiešām — Miša palika ģimenē kā vecākais pie slimās mātes un abām mazajām māsiņām. Iztālēm karš neko sevišķi ne-*

biedēja. Pirmajās dienās tas neskāra arī kolhoznieku pēdējos gados iekrāto mantību. Bērni, kā agrāk, diezgan brīvi no darbiem skraidīja apkārt, spēlēja sarkanarmiešus un fašistus, pie tam, zināms, par fašistiem neviens negribēja būt, par tiem kjuva izlozējot, un sarkanarmieši viens un divi sakāva tos lupatu lupatās.

Miša Siņickis iztālēm noskatījās šinīs rotaļās, cītīgi slēpjot savu interesi par tām.

— Nav man laika: saimniecībā vajadzīga vīrieša acs. Ko nu sievietes, vai uz tām var paļauties! — viņš solīdi skaidroja saviem vienaudžiem, kas viņu aicināja «karot pret Hitleru».

Bet reiz — un tas notika negaidīti drīz — karš pienāca pie Ivanovkas. Tā jau vairs nebija rotaļa. Vispirms pa lielceļu sāka doties bezgalīgi garas bēgļu kolonnas, mantām piekrautas mašīnas, pajūgi, noputējušu, izsalkušu, izkāmējušu lopu bari. Sī bēdīgā straume nesa vēstis no rietumiem citu par citu dīvainākas: par kaut kādiem tankiem, kas nepazīst šķēršļu, par rēcošām lidmašīnām, kas iznīcina visu no vietas. Drīz parādījās arī pašas lidmašīnas. Tās slīdēja gar lielceļu, apšaudot bēgļus, un kolhozniekiem vajadzēja aprakt aviobumbu nogalināto līķus.

Tālumā sāka ducināt artilērija, rāmi kā vasaras pērkons. Paklīda baumas par vāciešu izlaušanos kaut kur pie Vitebskas, pēc tam parādījās mūsu karaspēks. Gāja, neturoties kopsolī un ierindā, pakliedētām nogurušām kolonnām. Kareivjiem bija sviedros izmirkušas blūzes. Sejas noputējušas melnas. Viņi steidzīgi devās caur sādžu sirdīgi un nelaipni, nevienā neraugoties, neatbildot uz taujājumiem. Todien kolhoza ganāmpulku aizdzina uz austrumiem. Miša gan piesolījās dzinējos, bet labprātīgu gājēju uz aizmuguri bija sagadījies tik daudz, ka uz viņu pat nemaz neklausījās. Māte arī joprojām sirga, māšeles bija mazas. Vārdu sakot, Miša palika. Otrā dienā pa šoseju līda šurp gara tanku un mašīnu kolonna pelēki zaļā līdakas zvīņu krāsā, kas visiem iedvesa bailes.

Todien Ivanovkā nekas sevišķs nenotika. Vienīgi ieskrēja uz īsu brīdi daži motociklisti ragainās kaskās, smieklīgos paīsos svārkos un dīvaini neizskatīgos zābakos strupiem un platum platiem stulmiem. Kareivji padzērās pie akas, pamurkšķēja par kaut ko savā starpā un tad, skaji smiedamies, sāka dzenāt pa sādžu vistas un zosis. Pie tam viņi nobeidza tās pēc jauna neredzēta paņēmiena: sita ar tievu pātadziņu pa galvu tik veikli, ka vista vai zoss ar vienu sitienu atkrita uz muguras. Piekrāvuši ar mājputniem pilnus piekabināmos vāģus, vācieši, joprojām samezdamies acīm un smiedamies, tarkšķēdami aizjoņoja, un sādžā sāka runāt, ka velns nav tik briesmīgs, kā to daudzina. Radās cerība, ka izdosies kaut kā lēnā garā visu pārciest, kamēr Sarkanā Armija saņems spēkus.

Veči pieminēja pirmo karu ar Vāciju, pārrunāja, ka, tiesa, arī toreiz vācietis bijis kārs uz vistām, tikai tādu pātadziņu gan tam vēl nebijis, un patiešām jādomā — fašistu armijā vistu ēšanas tehnika krietni augstāka nekā ķeizara armijā. Mazākie puikas atkal, iegaumējuši šīs pirmās ienaidnieka vizītes laikā jaunās vācu valodas pirmsākumus, daudzināja vienā laidā: «Matka, visti! Matka, oli!»

Dienas desmit pa šoseju vilkās mazas, vidējas un lielas mašīnas. Tad fronte novirzījās uz austrumiem, kanonāde noklusa un sādža uzzināja no tiesas, kas ir ienaidnieks un kas ir nebrīve.

Pēc vāciešiem purva zāļu krāsas uniformās atbrauca mašīnās vācieši melnos formas tērpos, un Miša Siņickis pāris dienās pieredzēja tik daudz bēdu, kādas nekad nebūtu pazinis, ja nebūtu kara. Viņš redzēja, kā fašisti sādžinieku klātienē, kurus speciāli sadzina aiz aploka, nošāva trīs cilvēkus: nepazīstamu meiteni, Miko-lajiču, lādzīgu veci, kas izpildīja kvalitātes inspektora pienākumus, un Mišas mīluli — klibo MTS brigadieri Ņikitinu. Ņikitins stāvēja sasiets pie šķūņa un nerimās pareģot bendēm briesmīgu atmaksu un nozākāt ir fašismu, ir Hitleru, kamēr, automātu kārtas nopļauts, nokrita zālē. Pēc tam zaldāti nokāva sugas bulli Vasjku, par kuru kolhozs lauksaimniecības izstādē bija saņēmis medaļu. Zemnieku mājās rekvizēja visus atrastos krājumus, un tanī pašā reizē pazuda no šķirstiem visas drēbes, cik necik derīgas valkāšanai, kuras cilvēki nebija paspējuši aprakt. Bet, kad sākās ziema un sniegs klāja bēdīgos, nenovāktos tīrumus ar rūsganiem nenopļautu rudzu cekuliem un melniem kartupeļu lakstiem, zaldāti izdzina zemniekus no viņu mājām.

Mišas māte raudāja, negribēja pamest savu mitekli. Briļļains vācietis, kas bija apmeties pie viņiem, saņēma viņu aiz pleciem un izgrūda no priekšnama, turklāt vēl tā, ka viņa, paslīdējusi uz kāpieniem, iekrita uz mutes kupenā.

Miša pārvāca viņu un māšeles uz sakņu dārzu, uz platu bedri, kas bija izrakta jau pirmajās kara dienās bombardēšanas gadījumam.

Iekārtojis savējos šinī alā, pārklājis to no virsas ar salmiem, ma-šām, vecām lupatām, izdobījis zemē pavardu un sastiepis žagarus, Miša, nekā neteicis, pazuda no sādžas. Viņš devās meklēt partizānus, par kuriem tik daudz un ar tādām bailēm buldurēja sādžā apmetušies vācieši. Ko partizāni darīja, to sādža nezināja, bet hitleriešu bailes no tiem bija tik lielas, ka tie naktīs sāka aizkraut istabu durvis ar ratiem, ragavām, bet logiem velt priekšā visādas istabas lietas. Mazais kolhoznieks, nezinot ne bāzi, ne satikšanās vietas, vairāk dienu noklaiņāja pa mežu un, kaut tas var likties neticami, tomēr atrada partizānus. Starp tiem izrādījās kolhoza agronoms, divi skolotāji un MTS atslēdznieks — tātad pazīstami cilvēki.

Nokļuvis pie savējiem, nomocījies, pusnosalis Miša, tikko attapies, sāka stāstīt partizāniem par hitleriešu zvērībām, par garnizona mazo sastāvu un par viņu paniskajām bailēm no partizānu atriebības. To pašu nakti viņš pats atveda partizānu vienību uz Ivanovku. Uzbrukums izdevās, retais no nelūgtajiem viesiem aizgāja sveikā. Vienība atgriezās mežā ar bagātīgām trofejām.

Bija jau klāt saltais decembris. Lausks spēra. Pie Maskavas sakautie vācieši atkāpās pa dziļo sniegu. Pa šoseju gar sādžu pa platajām, sniegā izraktajām tranšejām dienu un nakti nepārtraukti virzījās uz rietumiem bezgalīgas hospitāļu automašīnu virtenes.

Atejošajiem nebija prātā partizāni, un gadījums Ivanovkā pagāja nesodīts.

Tomēr drīzumā sādžā apmetās liela sapieru grupa, kas sāka ierīkot gar šoseju nocietinātu joslu. Iedzīvotājus atkal izdzina no mājām bunkuros, atkal sākās rekvizīcijas, laupīšanas. Šie, jau iepraktizējušies, ar suņu palīdzību uzmeklēja pagalmos un sakņu dārzos bedres ar apraktām mantām, izraka tās, atņēma iedzīvotājiem pēdējo, kas vēl bija palicis. Tagad vācieši bija zaudējuši agrāko švītumu un klejoja pa sādžu velteņos, kažokos, sieviešu virs jakās, savelkot mugurā itin visu, kas vien sildīja. Miša, pirmo panākumu spārnots, nolēma atkal atvest partizānus. Tomēr izdevība negadījās. Hitleriešu tagad sādžā bija daudz, un modrāki arī viņi bija kļuvuši, izlika posteņus, sardzes, slēpņus, bet tumšās naktīs nepārtraukti dedzināja raķetes, un trīsošās, nedzīvās, bālganās ugunis līdz pašam rītam šaudījās pār laukiem.

Beidzot pagadījās izdevība. Pienāca vācu Ziemsvētki. Vācieši jau no rīta noskuvās, uzposās. No aizmugures atbrauca mašīna. Tanī atveda dāvanas papīra maisiņos un no kartona pagatavotas saliekamas eglītes, izrotātas ar spīduļiem un vati. Zaldātiem izsniedza papildu porciju ruma, un viņi, niknā salā izdzinuši sievietes ar bērniem zemē izraktās, apledojušās bedrēs, sēdās pie galdiem, uz kuriem bija uzstādīti šie erzackoki, novietoja zem eglītēm savu sievu un bērnu fotogrāfijas un uzsāka Ziemsvētku dziesmas.

Taisni šinī momentā partizāni uzbruka sādžai. Un atkal hitlerieši bēga, steigā atstādami neiedarbinātās mašīnas un bagātīgu sapieru inventāru. Partizāni mašīnas sadedzināja, inventāru salauza, bet Ziemsvētku dāvanas vienības komandieris, komunists skolotājs, kas bija kādreiz Mišām mācījis vēsturi, lika izdalīt tām sievietēm, kam mazi bērni. Tumšā, saltā naktī Miša apstaigāja mājas ar lielu maisu, izdalīdams partizānu pāradresētās vācu Ziemsvētku vecīša dāvanas.

Te nu piesardzīgais zēns pieļāva kļūdu, atklādams savus sakarus ar partizāniem. Kad rītā ieradās soda ekspedīcija, tie paši jau pazīstamie vācieši melnajās drēbēs, kuri dēvējās par esesiešiettl, un atkal sākās aresti un spīdzināšanas, kāds laikam bija pateicis par Mišu Siņicki. Zēns paspēja aizmanīties, bet esesieši saķēra viņa māti, māšeles, visus tuvos un attālos radus un ieslēdza pagrabā, kur laimīgajos kdlhoza laikos bija glabājies no piensaimniecības fermas savestais piens.

Jādomā, bendes bija stipri ieinteresējušies par mazo kolhoznieku. Varbūt viņi gribēja ar tā palīdzību atrast slepenās takas uz partizānu nometni vai viņu sanervozējusies priekšniecība bargi pieprasīja no Smojenskas, lai katrā ziņā notver dumpīgās sādžas barvežus, bet ceļu krustojumos uz dēlīšiem ar ceļa zīmēm izlīmēja ziņojumus. Tanīs īpašas «skrejošās vienības» komandieris darīja zināmu, ka tad, ja tādā un tādā datumā un stundā «jauneklis» Mihails Siņickis neieradīsies bijušās septiņgadīgās skolas telpās, viņa māti, māsas un radiniekus, kas viņa lietā arestēti, nošaus; «turpretī, ja minētais jauneklis ieradīsies», tos visus izlaidīs, bet viņu pašu tikai izsūtīs uz Vāciju «darba dienestā».

Un Miša nolēma ierasties. Kaut gan partizāni centās viņu pārliecināt, ka ar to viņš neviena neizglābs, vienīgi sevi pazudinās, kaut gan komandieris skolotājs centās pierādīt, ka fašisms saminis un apgānījis visus jēdzienus par karavīra godu un pienākumu, par ko viņš pats kādreiz bija stāstījis skolēniem, zēna galvā stūrgalvīgi urbās doma: «Nu, nošaus mani — lai, es esmu partizāns, bet par ko māti, māšeles, radiniekus? Labāk gals vienam nekā visai dzimtai.»

Beidzās ar to, ka komandieris, piekusis viņu pārliecināt, ieslēdza Mišu zemnīcā. Bet nakti puika izraka eju, pameta nometni un pats ieradās skolas telpās pie esesiešu priekšnieka. Pat pēc gadiem zēns nevarēja mierīgi runāt par to, kā rudais, nobarojies hitlerietis smējies viņam sejā, smējies, līgodamies krēslā, atsegdams metāla zobus. Laiku pa laikam tas atvilka elpu, noslaucīja sviedrus, tad atkal pameta acis uz pārsteigto zēnu, uz ziņojumu, ko tas turēja rokā, iesprieda rokas sānos un sāka no jauna smieties, it kā viņu kāds kutinātu. Tad, pēkšņi aprāvis smieklus, viņš pameta ar roku un kaut ko pateica zaldātam pie durvīm. Zaldāts paķēra Mišu aiz padusēm un iznesa no istabas, kaut zēns raudot nikni turējās pretī.

Miša nevarēja atcerēties, kā bija nokļuvis pagrabā. Viņš at-jēdzās, jūtot, ka sejai pieskaras kādas sarepējušas, bet mīļas, maigas un pazīstamas rokas. Viņš tūliņ noprata — māte. Tumsā neredzama, viņa noliecās pār zēnu un atvēsināja viņam deniņus ar kaut ko aukstu un mitru. Tā bija sarma. Tā klāja pagraba griestus un sienas kā balts kažoks. Bet telpa bija tik cieši pieblīvēta ar cilvēkiem, kas gaidīja nāvi, ka sarma kusa un pilēja no griestiem. Miša saskatīja līdzās mātei māšeles un visus radus. Un tad viņš saprata visu. Viņu pārņēma nespēcīga niknuma lēkme. Viņš sāka raustīties uz noglumējušās ķieģeļu grīdas, dauzot to dūrēm, lejot dusmu asaras, nevienam neatbildot, neklausoties nekādos mierinājumos. Tad noklusa, ierāvās kaktā kā notrenkāts zvērēns. Māte aijāja mazāko māšeli, sildot to ar savu ķermeni. Vienmērīgi un dobji skanēja sarga soļi, kurš staigāja pa pagraba augšu no viena kakta otrā. Kāds mocījās ar kāsu, kas plosīja atdauzītās plaušas.

«Muļķis!... Kas par muļķi!... Noticēju! Un kam vēl!...» Miša neatlaidīgi domāja.

Pagrabā sabāztos cilvēkus pieveica smags miegs. Bija dzirdama pie sienas piespiedušās mātes pazīstamā krākšana, čāpstināja lūpām mazākā māšele, kas gulēja viņai uz ceļiem. Čirkstēja sniegs zem sarga zābakiem. Kaut kur augšā gaudoja suņi un šķindināja ķēdes. Miša negulēja, lādēdams pats sevi, mocīdamies savā nespēkā, un, atcerēdamies esesiešu priekšnieku ar metāla zobiem, vaidēja un grieza zobus. Varbūt šinīs stundās arī iezīmējās uz visiem laikiem abas sāpīgās grumbiņas viņa sārtajā, ar bērnišķīgām pūciņām klātajā sejā.

Un pēkšņi ap rīta pusi kaut kur gluži tuvu atskanēja šauteņu šāvieni. Pagrabs mirklī atdzīvojās. Visi instinktīvi saspiedās kopā. šaušana tuvojās. Virs galvas nodārdēja automātu kārta. Nodārdēja, un viss apklusa. Tad kļuva dzirdama aizsmakusi, satraukta balss, kas krieviski jautāja:

— Eif vai te kāds dzīvs arī ir?

Tas notika Sarkanās Armijas pirmā ziemas uzbrukuma dienās, trauksmainajās kauju dienās, kad fronte dažkārt pa nakti aizvirzījās desmitiem kilometru uz rietumiem. Gvardes pulks, kas uzbruka pa šoseju, ielauzās Ivanovkā un negaidot atbrīvoja Mišu un viņa radiniekus. Kad sādžā atgriezās padomju vara un zēnam vairs nebija jāraizējas par atlabušās mātes likteni, viņš piestājās pie gvardes slēpotāju daļas, kas bija atbrīvojusi viņa sādžu. Viņu negribēja pieņemt, dzina projām. Viņš nogāja līdz pat majoram, un tas, uzzinājis no kareivjiem zēna biogrāfiju, atļāva ieskaitīt viņu uzturā.

Mišām uzšuva formas tērpu, izlūdza kavalēristiem īsu karabīni, un Mihails Siņickis kļuva par gvardes sarkanarmieti, kas piedalījās visās sava slēpotāju bataljona cīņu gaitās. Viņu ieskaitīja mīnmetēj nieku vadā. levērīgs, pacietīgs, saprātīgs, sen jau noilgojies pēc mehānismiem, viņš ātri apguva mīnmetējnieku darba diezgan vienkāršo tehniku un drīz vien izpelnījās «teicama mīnmetēj nieka» zīmotni.

Tomēr ne jau katru dienu mīnmetēj niekiem gadās šaut uz ienaidnieku. Bet šī mazā kareivja naids bija tik degošs un neizsīkstošs, ka nedeva viņam miera. Paliekot pie mīnmetējniekiem, viņš sadraudzējās ar snaiperiem. No kaujām brīvajās dienās baltā pārvalkā, ko pats bija apšuvis egļu zariņiem, viņš jau pirms ausmas izgāja mežmalā un ierīkojās kaut kur pie pašām vācu pozīcijām. Gudri nomaskējies, viņš gaidīja, gaidīja stundām, dažreiz pat visu dienu, raudzīdamies sniega klajos, kamēr acis sāka sāpēt. Viņš gaidīja, kamēr uz celiņa parādās ienaidnieka stāvs, izlīdis no blindāžas svaigā gaisā. Tad Miša instinktīvi saspringa, uztvēra to tēmēklī, sastinga, aizturēja elpu, sakusa kopā ar savu strupo karabīni.

Šāviens — un hitlerietis pakrīt, it kā paklupis. Tādā dienā Siņickis ieradās rotā, jautri dziedādams, draiskulīgs kā kazlēns. Viņa skaļie smiekli ierakumos skanēja vienā laidā, tādi svešādi un dīvaini skarbajā ierakumu dzīvē.

Bet gadījās ari neveiksmes. Reiz Miša pārnāca no «medībām» sadrūmis, nomākts un klusēdams iekrita savā lāviņā. Viņu sāka iztaujāt, kas noticis, kāpēc noskumis. Izrādījās, ka viņš izsekojis virsnieku ar augstu cepuri galvā, labi pašūtā šinelī ar brūnu ādas apkakli. Šis vācietis viņam ļoti atgādinājis to ar metāla zobiem, kas bija smējies par viņu skolā, kad viņš bija atnācis pieteikties.

Miša bija tēmējis sevišķi rūpīgi, viss kā sastindzis. Bet šāviena mirklī viņam iebrucis sērsnis zem elkoņa, un šāviens gājis garām. Virsnieks atskatījies un, ātrumā nometot cepuri, ielēcis ierakumā. Aizmirsies dusmās snaiperis izšāvis uz cepuri. Otrs šāviens viņu atklājis. Viņu pamanījuši, atklājuši biežu uguni. Miša klausījies, kā lodes spindz pār galvu, un, aizmirsis briesmas, lamājis sevi, kādiem vārdiem vien pratis. Tāds muļķis! Palaist garām tādu mērķi!

Atgriezies savā blindāžā, gvardes sarkanarmietis iekrita lāviņā un, iespiedis seju saberztajos salmos, sāka raudāt, acis ar dūrēm berzdams.

Reiz sādžā, kur bija novietojušies atpūtā atsūtītie slēpotāji, iebrauca frontes pavēlnieks, slavens padomju karavadonis, kas devās uz savu novērošanas punktu. Šoferis nobremzēja pie akas, lai ielietu ūdeni. Ģenerālis izkāpa izstaipīt kājas un te nu ieraudzīja gvardes sarkanarmieti Mihailu Siņicki, kas gāja ar katliņu uz virtuvi otrpus ielas.

Pavēlnieks pasauca viņu. Siņickis neapmulsa, stādījās viņam priekšā pēc visiem likumiem, pie tam tik noteikti, jautri un braši, ka tūliņ iekaroja vecā padomju karavīra sirdi. Pavēlnieks apjautājās Mišām, kas viņš ir un ko te dara, un, saņēmis skaidru un izsmeļošu atbildi, lika raitniekam pierakstīt Mišas uzvārdu un daļu. Dzesinātāju pielēja ar ūdeni, ģenerālis aizbrauca. Atpūtušies slēpotāji devās atkal kaujā, un Miša aizmirsa satikšanos sādžā. Bet pēkšņi no divīzijas pienāk šifrēta telegramma. Pieprasīts nogādāt gvardes sarkanarmieti Mihailu Siņicki ar mantām un atestātu uz bataljona komandiera atbildību frontes štābā. Telegrammā bija paskaidrots, ka pēc pavēlnieka rīkojuma viņu suta uz aizmuguri mācīties.

Bet ar to vēl nebeidzās gvardes sarkanarmieša Siņicka kara laika dzīves stāsts. Pēc kāda laika frontes pavēlnieks sardzes pavadībā domīgi gāja kādu vakaru pa štāba sādžu, atgriezdamies pēc sarunas pa tiešo vadu. Un pēkšņi, pašmaucot sargkareivim tieši gar kājām, viņa priekšā nostājās mazs augums labi pieguļošā kareivja puskažociņā ar kareivja uzplečiem. Tas izslējās, sasita papēžus un skanīgā balstiņā skaidri noraportēja:

— Gvardes sarkanarmietis Mihails Siņickis. Atļaujiet griezties pie jums, biedri ģenerālpulkvedi!

Frontes pavēlnieks bija apmierināts par rezultātu, ar ko bija beigusies nesenā saruna ar viņa komandieriem. Viņš tūliņ pazina zēnu un, uzmetis tam pārsteigtu skatienu, jautri atbildēja:

— Nu, lai notiek. Vispirms paziņojiet, kā jūs te gadījāties! Kā nokļuvāt šeit?

Mazais kareivis tikai puiciski nosvilpās un pameta ar roku, parādot, ka viņam nokļūt frontes štābā un taisni pavēlniekam zem kājām nav nemaz tik grūti. Ģenerālis sāka smieties un pavēlēja kareivim Siņickim sekot. Ģenerāļa istabā viņu starpā noritēja saruna, ko es atkārtoju ar iespējamo precizitāti pēc viņa paša vārdiem:

— Kāpēc vēl līdz šim neesat skolā?

— Atļaujiet ziņot, biedri ģenerālpulkvedi, gribu karot.

— Izmācīsies, kļūsi par virsnieku un iesi karot.

— Jā-ā, un tad karš būs jau beidzies, fašistus sakaus bez manis, biedri ģenerālpulkvedi.

Frontes pavēlnieks brīdi klusēja. Viņa skarbajā un nesmaidī-gajā karavīra sejā parādījās viņam pilnīgi neparasts aizkustinājums, bet pelēkās acis, kuru skatiens piespieda dažkārt drebēt i ģenerāļus, samiedzās un iestarojās siltos smieklos:

— Tātad atpakaļ uz pulku?

— Tieši tā. Bet mācīties iešu pēc kara, es esmu jauns, biedri ģenerālpulkvedi. Citādi, kamēr viņi ložņā pa mūsu zemi, mācības man galvā neies, — un aizmirsies, pārvērzdamies no kareivja zēnā, piemetināja: — Jūs jau viņus nepazīstat, kā lai jūs ari pazītu, bet es esmu atskatījies tiku tikām.

Ģenerālis plati pasmaidīja, kas ar viņu reti notika.

— Nu, lai notiek pēc tava prāta. Karo, — viņš sacīja, noņēma no rokas pulksteni un pasniedza zēnam. — Tas tev no manis par piemiņu ... spēkavīrs. Dod roku, es pats uzlikšu, lai nepazūd.

Un, atskatījies uz durvīm, viņš pēkšņi apskāva puikas brūno galvu un noskūpstīja viņa pieri kā tēvs, kas svētī dēlu uz varoņdarbiem.

— Nu, ej karo, — viņš atkārtoja un aizgriezās pie kartes, mazliet pārspīlētā cītībā aplūkojot tanī kādu punktu.

Un gvardes sarkanarmietis Mihails Siņickis atgriezās pulkā un sāka atkal karot.

К. Simonovs NEMIRSTĪGAIS UZVĀRDS

Pērnajā rudeni vēl pie Desnas, kad mēs braucām gar tās kreiso krastu, mūsu vilitim riepa izlaida gaisu, un, kamēr šoferis to uzsūknēja, mums, kādu pusstundu gaidot, iznāca gulēt gandrīz pašā upes krastā. Kā tas parasti mēdz būt, riepa saplaka pašā neērtākajā vietā — mēs iestrēgām pie upei pārmesta pagaidu tilta.

Šai pusstundā, ko mēs tur notupējām, divreiz parādījās pa trim četrām vācu lidmašīnām un nosvieda sīkas bumbas visapkārt pārcelšanās vietai.

Pirmo reizi bombardēšana notika ikdienišķi, tas ir, kā parasti, un sapieri, kas strādāja pārcelšanās vietā, pieplaka kur kurais un pārlaida bumbošanu guļus. Taču otro reizi, kad pēdējā no vācu lidmašīnām, viena palikusi un uzmācīgi dūkdama, nemitējās riņķot virs upes, mazs, melnīgsnējs majors — sapieris, kas uz šī objekta komandēja, pielēca kājās un sāka nikni lamāties.

— Tā viņi te riņķos visu dienu, — viņš kliedza, — bet jūs tikai gulēsiet, un tilts tikai stāvēs! Pēc kara mēs šeit uzcelsim dzelzceļa tiltu. Vietās!

Sapieri cits pēc cita cēlās augšā un, piesardzīgi skatīdamies uz debesīm, turpināja savu darbu.

Vācietis vēl ilgi lidinājās, tad, ievērojis, ka dūkšana vien pati par sevi vairs neiedarbojas, nometa divas pēdējās vēl atlikušās sīkās bumbas — un prom bija.

— Prom ir, — skaļi priecājās majors, lēkādams pa tilta maliņu tik tuvu ūdenim, ka likās — tūlīt, tūlīt viņš novelsies lejā.

Droši vien es uz visiem laikiem būtu aizmirsis šo mazo epizodi, bet daži apstākļi vēlāk man to atgādināja. Vēlā rudenī es atkal biju frontē aptuveni tai pašā virzienā — vispirms pie Dņepras, pēcāk aiz Dņepras. Man bija jāpanāk tālu uz priekšu aizgājusī armija. Pa ceļam es ievēroju kādu uzvārdu, kas nemitīgi šur un tur atkārtojās un šķita pastāvīgs ceļa biedrs. Dažā vietā tas bija uzrakstīts uz finiera gabala, kas pienaglots pie telegrāfa staba, dažā vietā uz būdas sienas, citā vietā ar krītu uz sašauta vācu tanka sāna: «Mīnu nav. Artemjevs,» — vai: «Ceļš pārlūkots. Artemjevs,» — vai: «Apbraukt pa kreisi, Artemjevs,» — vai: «Tilts. Artemjevs,» — bet beidzot tikai — «Artemjevs» un bultiņa, kas norāda uz priekšu. Spriežot pēc uzrakstu satura, nebija grūti uzminēt, ka tas ir kāda sapieru komandiera uzvārds, kurš šeit gājis kopā ar priekšējām daļām un attīrījis armijai ceļu. Bet šoreiz uzraksti bija sevišķi bieži, detalizēti un, galvenais, vienmēr atbilda patiesībai.

So uzrakstu pavadīts, nobraucis krietnus divdesmit kilometrus, pie divdesmitā vai trīsdesmitā no tiem es atcerējos mazo melnīgsnējo majoru, kurš komandēja tilta celtniecību pār Desnu bombardēšanas laikā, un man pēkšņi šķita, ka varbūt taisni viņš arī ir šis noslēpumainais Artemjevs, kurš kā sapieru sargeņģelis iet pa priekšu karaspēkam.

Ziemā šķīdonī Bugas krastā mēs apmetāmies pārnakšņot sādžā, kur bija apmeties lauka hospitālis. Vakarā, kopā ar ārstiem salasījušies pie uguns, mēs sēdējām un dzērām tēju. Vairs neatceros, kāpēc ierunājos par šiem uzrakstiem.

— Jā, jā, — sacīja hospitāļa priekšnieks. — Turpat vai pustūk-stoti kilometru ejam pēc šiem uzrakstiem. Ievērojams uzvārds. Tik ievērojams, ka dažas sievietes vai prātu zaudē. Nu, nu, nedusmojieties, Vera Nikolajevna, es tikai pajokoju!

Hospitāļa priekšnieks pagriezās pret jaunu ārsti, kura rādīja dusmīgu protesta žestu.

— Tur nav ko jokot, — viņa sacīja un vaicāja tieši man: — Jūs taču brauksiet vēl tālāk uz priekšu?

— Jā.

— Viņi smejas par manu, kā viņi paši izsakās, māņticīgo nojautu, bet es taču arī esmu Artemjeva, un man liekas, ka šos uzrakstus uz ceļiem atstāj mans brālis.

— Brālis?

— Jā. Es pazaudēju viņa pēdas kopš kara sākuma, mēs izšķīrāmies jau Minskā. Līdz karam viņš bija ceļu inženieris, un man visu laiku nezin kāpēc liekas, ka tas ir taisni viņš. Vēl vairāk — es tam ticu.

— Tic, — viņu pārtrauca hospitāļa priekšnieks, — un vēl dusmojas, ka tas, kas šos uzrakstus atstājis, savam uzvārdam nav pievienojis iniciāļus.

— Jā, — vaļsirdīgi piekrita Vera Nikolajevna, — ļoti žēl. Ja vēl būtu uzraksts «A. N. Artemjevs» — Aleksandrs Nikolaje-vičs, — es būtu pavisam droša.

— Zināt, ko viņa pat izdarīja? — atkal pārtrauca hospitāļa priekšnieks. — Reiz tādam uzrakstam viņa parakstīja apakšā: «Kāds Artemjevs? Vai Aleksandrs Nikolajevičs? Viņu meklē viņa māsa Artemjeva, lauka pasts nulle trīs deviņdesmit «B».»

— Vai tiesa — tā arī uzrakstījāt? — es vaicāju.

— Tā arī uzrakstīju. Tikai par mani visi smējās un apgalvoja: lai nu kas, bet sapieri reti ejot atpakaļ paši pa savām pēdām. Tas ir tiesa, bet es tomēr uzrakstīju... Kad dosities uz priekšu, — viņa turpināja, — katram gadījumam divīzijās pavaicājiet, varbūt sastapsiet. Bet te es jums uzrakstīšu mūsu lauka pasta numuru. Ja uzzināsiet, esiet tik laipns, uzrakstiet man divas rindiņas. Labi?

— Labi.

Viņa noplēsa avīzes strēmeli un, uzrakstījusi uz tās savu pasta adresi, pasniedza man. Kamēr es noglabāju formas blūzes kabatā šo papīra gabaliņu, viņa pavadīja to ar skatienu, it kā censtos ieskatīties kabatā un sekot, lai šī adrese tur būtu un nepazustu.

Uzbrukums turpinājās. Aiz Dņepras un pie Dņestras es joprojām sastapos ar uzvārdu «Artemjevs»: «Ceļš pārlūkots. Artemjevs», «Ierīkota pārceltuve. Artemjevs», «Atmīnēts. Artemjevs». Un atkal vienkārši «Artemjevs» un bultiņa, kas norāda uz priekšu.

Pavasarī Besarābijā es nokļuvu kādā mūsu kājnieku divīzijā, kur uz jautājumu par uzvārdu, kas mani ieinteresējis, es no ģenerāļa pēkšņi sadzirdēju negaidītus vārdus:

— Nu kā tad, tas taču ir mans sapieru bataljona komandieris — majors Artemjevs. Brīnišķīgs sapieris. Bet kālab jūs vaicājat? Droši vien bieži sastapāt šo uzvārdu?

— Jā, ļoti bieži.

— Un kā vēl. Ne tikai divīzijai, korpusam — viņš veselai armijai izlūko ceļu. Visu ceļu iet pa priekšu. Visā armijā ievērojams uzvārds, lai arī retais tā īpašnieku vaigā redzējis — tālab ka viņš vienmēr iet pa priekšu. Ievērojams, var teikt pat — nemirstīgs uzvārds.

Es atkal atcerējos pārcelšanās vietu pie Desnas, mazo melnīgsnējo majoru un sacīju ģenerālim, ka gribētu Artemjevu redzēt.

— To nu pagaidiet. Ja mums būs kāda pagaidu apstāšanās — tad. Tagad jūs viņu neredzēsiet — kaut kur priekšā aiz izlūkošanas daļām.

— Starp citu, biedri ģenerāl, kā viņu sauc? — es prasīju.

— Kā sauc? Aleksandrs Nikolajevičs. Un kas tad ir?

Es pastāstīju ģenerālim par tikšanos hospitālī.

— Jā, jā, — viņš apstiprināja, — no rezerves. Kaut gan tagad ir tāds karotājs, it kā simts gadus būtu armijā dienējis. Droši vien tas pats ir.

Nakti, parakņājies formas blūzes kabatā, es atradu avīzes strēmeli ar hospitāļa pasta adresi un uzrakstīju ārstei Artemjevai dažus vārdus par to, ka viņas nojauta apstiprinājusies, drīz būs tūkstotis kilometru, kopš viņa iet pa sava brāļa pēdām.

Pēc nedēļas šo vēstuli man nācās nožēlot.

Tas bija viņpus Prutas. Tilts vēl nebija ierīkots, bet divi prāmji lietošanas kārtībā, kuri strādāja kā labs pulksteņa mehānisms, monotoni un nepārtraukti virzījās no viena krasta uz otru. Vēl tuvojoties Prutas kreisajam krastam, uz sašauta vācu pašgājēja lielgabala vairoga es ieraudzīju uzrakstu: «Pārceltuve darbojas. Artemjevs.»

Šķērsoju Prutu uz lēna prāmja un, iziedams krastā, paraudzījos apkārt, neviļus ar acīm meklēdams vienu un to pašu pazīstamo uzrakstu. Divdesmit soļus no krasta uz pašas kraujas es ieraudzīju mazu svaigi uzbērtu kopiņu ar rūpīgi pagatavotu koka piramīdu, kurai augšā zem skārda zvaigznes bija piesists kvadrātveida dēlītis.

«Šeit apglabāts,» uz tā bija rakstīts, «pie Prutas pārceltuves varoņa nāvē kritušais sapieris majors A. N. Artemjevs.» Un lejāk lieliem sarkaniem burtiem: «Uz priekšu, uz rietumiem!»

Uz obeliska zem četrstūraina stikla bija palikta fotogrāfija. Es lūkojos tajā. Uzņēmums bija sens, ar apdriskātām malām, droši vien ilgi nēsāts formas blūzes kabatā, taču saskatīt tomēr varēja: tas bija tas pats mazais majors, kuru es redzēju pērn pie Desnas pārceltuves!

Es ilgi nostāvēju pie obeliska. Manī uzvandīja dažādas izjūtas. Man bija žēl māsas, kura zaudējusi savu brāli, iespējams, vēl nesaņēmusi vēstuli par to, ka viņu atradusi. Pēc tam mani pārņēma kaut kāda vientulības sajūta. Šķita, ka bez šī pierastā uzraksta «Artemjevs» uz ceļiem tālāk kaut kas vairs nebūs tā, ka zudis mans nepazīstamais krietnais ceļabiedrs, kas sargājis mani visu ceļu. Bet ko var darīt... Karā, gribi vai negribi, nākas pie nāves pierast.

Mēs pagaidījām, kamēr prāmi atbrīvoja no mūsu mašīnām, un braucām tālāk. Pēc piecpadsmit kilometriem, tur, kur abpus ceļa stiepās dziļas gravas, uz ceļmalas mēs ieraudzījām veselu grēdu citu uz citas sakrautas milzu plāceņiem līdzīgas vācu prettanku mīnas, bet uz vientuļa telegrāfa staba finiera dēlīti ar uzrakstu: «Ceļš pārlūkots. Artemjevs.»

Tas, protams, nebija brīnums. Tāpat kā daudzas citas daļas, kurās ilgi nemainījās komandieri, sapieru bataljons bija pieradis sevi saukt par Artemjeva bataljonu, un viņa ļaudis, godinot kritušā komandiera piemiņu, atbrīvoja armijai ceļu un rakstīja viņa uzvārdu tur, kur viņi gājuši. Un, kad es pa pēdām šim uzrakstam vēl pēc desmit, pēc trīsdesmit, pēc septiņdesmit kilometriem atkal sastapu to pašu nemirstīgo uzvārdu, man šķita, ka kaut kad ne visai tālā nākotnē pie Nemunas, Oderas, Šprē pārceltuvēm es atkal ieraudzīšu finiera dēlīti ar uzrakstu: «Ceļš atminēts. Artemjevs.»

G. Berezko VĒSTULE

1

Tuvojās pusdienlaiks, un ēna no zīdkoka, zem kura slēpnī gulēja Pjotrs Gračovs, bija kļuvusi manāmi īsāka. Gračovs nodomāja, ka tad, kad ēna no granīta plāksnes nolīdīs uz kraujas malu, ieradīsies maiņa un viņš varēs atgriezties robežapsardzes punktā. Šodien tur gaidīja pastu — to veda vienreiz nedēļā, un tas noma-

lajā mazajā robežsargu garnizonā bija notikums. GraČova nepacietībai turklāt bija īpašs pamats. Viņa līgava nezin kāpēc ilgi nebija viņam rakstījusi, un viņš nespēja būt mierīgs. Tomēr vēl vajadzēja gaidīt ne mazāk par stundu, kamēr saule, lēni celdamās zenītā, apspīdēs visu kubveida, vienādām šķautnēm apslīpēto akmeni ...

Pie granīta kuba uz ceļiem bija nometies Deņisovs — norīkojuma vecākais — un sakumpis, elkoņus plaši izvērsis, skatījās binoklī. Viņš redzēja nolaidenu tuksnesīgu plato, neauglīgu kā iz-degumu; tur uz pelēkās, pelnainās zemes bija izmētāti dzeltenīgi tufa gabali. Tālu dienvidos stiepās kalni. Tie bija gaiši zilgani, nedaudz tumšāki par debesīm.

Gračovs šo ainavu pazina tik labi, ka pēc atmiņas varēja reproducēt katru paaugstinājumu, katru akmeni. Daudziem lielajiem akmeņiem bija pat savi vārdi. Tā taisno stabu, kas rēgojās iztālēm, sauca par «bāku». Tuvāk atradās «mūki» — vertikāli smaili atlūžņi; to ēnas patiesi atgādināja kapucēs tērptu cilvēku siluetus. Pa labi bija «suns» — tumšs konuss ar plakanu «galvu»; pretējā pusē tupēja milzu «zaķis», slējās «palma», zem tās atpūtās «mednieks».

Šīs fantastiskās būtnes, stūrainas, kurlmēmas, nekustīgas, bija tuksneša iemītnieki. Nezin kad viņus pārņēmis šis sastingums, un viņi pārakmeņojušies acumirklīgās pozās — palēcienā, savādā pagriezienā vai kritienā. Tikai viņu ēnas vēl dzīvoja, nesteidzīgi vilkdamas apļus ap saviem noburtajiem īpašniekiem. Kad Gračovs no rīta atnāca šurp, ēnas pār plato bija garas, izstiepušās. Tagad tās visas vienā un tai pašā virzienā pārvietojušās, nomelnējušas un sarāvušās īsas. Viņas saruka akmeņu pakājē, lai pēc tam kopīgi sāktu stiepties uz citu pusi... Cik tomēr nesteidzīga bija viņu pastāvīgā riņķošana!

Uz plato kaut kas pazibēja, un Gračovs ieskatījās, nemanot sažņaugdams šauteni. Taču tūdaļ atkal palaida to... Pār akmeņiem nedzirdami slīdēja lidojoša ērgļa ēna. Retumis savicinot garos spārnus, putns apmeta pusloku, nozuzdams debesīs. Un tā vieglā ēna pletās un kļuva aizvien caurspīdīgāka, kamēr izzuda pavisam.

Pēc mirkļa vairs nebija redzams arī ērglis, kas nozuda gaismas caurstrāvotajā gaisā, Tāpat kā vakar, kā visos šajos mēnešos, kamēr Gračovs atrodas šeit, robežapsardzes punktā pār akmeņaino plato klājas ne ar ko neaptumšojamais miers.

Pjotrs sakustējās, pret zemi atspiestie elkoņi bija notirpuši, un viņš apsēdās, kājas sev klāt pievilkdams. Kaut gan jaunekļa seja ar izbalējušajām salmu krāsas uzacīm, ar strupo degunu no iedeguma bija kļuvusi raupjāka, tā tomēr vēl saglabāja to abstrakti domīgo, sapņaino izteiksmi, kāda mēdz būt pusaudžiem. Uz apaļīgajiem vaigiem bija tikko manāmas gaišas pūkas ...

Gračovs neizturēja un atkal paskatījās uz granītu — daļa no tā jau bija saules apspīdēta. Un raupjajā virsmā, kurā kā izbārstītas sāls graudiņi mirguļoja kvarca kristāliņi, kļuvis redzams sens uzraksts. Vietām šīs nezināmās rakstības šaurās zīmes uz laika zoba sagrauztās plaknes varēja tikai nojaust. Taču to jēga Gračovam palika mīklaina arī tur, kur ķīļiem līdzīgās zīmes bija skaidrāk saredzamas. Tomēr Pjotrs sajuta bijību pret to senatnīgumu. Viņš iedomājās šo granītā cirsto rindu nezināmo autoru un juta tam līdzi. «Uzrakstīt kaut ko, piemēram, vēstuli, toreiz bijis milzu darbs,» viņš nodomāja.

Deņisovs noņēma binokli no acīm un paskatījās uz Gračovu tā, it kā gribētu ko teikt. Brīdi vilcinājies un, redzams, pārdomājis, viņš no jauna ar acīm pieplaka binoklim.

Beidzot lapotnes kruzuļainā ēna atstāja granīta bluķi. Un atklājās, ka visa tā virsējā plakne izraibināta ar asām rakstu zīmēm, kā putna nopēdota. Pjotrs ieklausījās, vai nenāk maiņa... Taču sadzirdēja vienīgi tuvējā ūdens svelpjošo troksni. No šejienes nesaredzamā upe — pa to gāja robeža — lejā triecās pret šķēršļiem, valstīja oļus, un tās šalkoņa bija tik pierasta, ka auss to nemaz vairs neuztvēra. Apjautis šo troksni, Pjotrs tūdaļ pārstāja tajā klausīties. «Drīz atnāks,» viņš nodomāja tagad jau gandrīz ar nožēlu. Viņu pārņēma bailes, ka vēstules atkal var nebūt, un viņš galīgas vilšanās vietā jau deva priekšroku neziņai, kas saglabāja cerību...

Pēkšņi Deņisovs čukstus pasauca Gračovu, un tas, paķēris Šauteni, līšus devās pie norīkojuma vecākā.

— Man likās, — paklusi teica Deņisovs; viņa platā seja ar tik lieliem vaigu kauliem, ka izskatījās piecstūraina, bija drūma. — Karstums, jādomā ...

Gračovs paņēma binokli — siltu un mitru no otra plaukstām. Un, kamēr Deņisovs čukstēja Gračovam ausī, viņš ieklausījās vēlreiz. Maiņai vajadzēja nākt no lejas — pa stāvo, kraujā izkalto taku ... Taču no turienes pagaidām nāca tikai upes niknie šļaksti.

Pjotrs, pēc norādījuma, iestādīja binokli uz «mūku» grupu. Duļķainajos stiklos, kas malās varavīkšņaini zibēja, «mūki» šķita pelēcīgi, noputējuši. Taču tagad varēja atšķirt visus traipus un ieloces uz viņu smagā akmens tērpa.

— Kustas? — vaicāja Deņisovs. — Nu, vai kustas?

«Mūki», protams, nekustējās... Daži stāvēja pavisam taisni, citi it kā gāzās, tomēr nevarēja nokrist. Viņu pašreiz īsās pusdienas ēnas skaidri iezīmējās uz pelēki zilganās zemes.

— Karstums, — atkārtoja Deņisovs. — Skaties, skaties, un viss sāk rādīties.

— Pagaidi, — čukstēja Gračovs.

Viņš vēl kādu laiku skatījās, kamēr izprata, kas īsti noticis. Viena no ēnām, kas nupat vēl kā bija melnējusi starp atlūžņiem, pazuda... Pēc brīža tā parādījās tufa drupu dziļumā un atkal izgaisa. Gračovs pēkšņi ar jaunu interesi aplūkoja «mūkus». Tie tomēr atradās savās vietās, un neviens no tiem nekustējās... Nokaunējies par negaidīto, bērnišķīgo šķitumu, Pjotrs nolaida binokli...

— Kāds putns tur staigā vai auns, — viņš teica, melnajām acīm smaidot.

— Kaut reizi es gribētu redzēt dzīvu robežpārkāpēju, — teica Deņisovs. — Acis esmu izskatījis.

Nomainītie robežsargi devas lejup uz upi. Upe, ko lielie akmens bluķi sašķēla mutuļojošās straumēs, baltās putās sakulta, stāvus gāzās lejup. Acīm te pēkšņi pavērās cita pasaule. Klinšu ieskautajā šaurajā upes ielejā zaļoja persiku dārzi un stiepās vīnogulāji. Deņisovs un Gračovs — pēdējais soļoja pa priekšu, kā jaunākajam norīkojumā noteikts, — šķērsojuši atklātu vietu, kas ņirbēt ņirbēja saules staros, un gaiss šeit it kā zvanīja, — iegāja krēslainajā dārzā. Starp stumbriem zālē spīguļoja ūdens» bieži gadījās pat veseli ezeriņi, zaļi no lapotnēm, kas atspoguļojās tajos.

Aiz dārza sākās sādža ar saviem māla kleķa žogiem. Šur tur izgāzušies, tie ērmīgi izvijās, veidodami līkas, šauras ieliņas. Mājas pret tām bija pavērstas ar aklajām sienām, kurām nebija logu, un tādēļ tās šķita kā mazi bastioni. Ieliņas bija kā izmirušas — visi kolhoza iedzīvotāji aizgājuši darbos. Dažreiz robežsargi pagalmos redzēja bērnus, iedegušus zilgani melnus, melniem matiem, dzeltenos, zilos, rozā kreklos. Kāda vecene, savīstījusies baltos un melnos lakatos, sēdēja uz tūbas gabala pie savām durvīm.

Caur sādžu varēja iet līdzās, un Gračovs pagaidīja, kamēr Deņisovs viņu panāca.

— Es pašreiz domāju, kā vecos laikos pārsūtīja vēstules, — viņš teica.

— Nu tāpat vien jau pārsūtīja ... — atbildēja Deņisovs.

— Bet rakstīt taču vajadzēja uz akmeņiem... — teica Pjotrs.

Deņisovs ar zināmu līdzjūtību paskatījās uz kareivi... Plecīgs,

drukns, apveltīts ar stipru fizisku spēku, Gračovs izskatījās gandrīz vai jaunāks par saviem deviņpadsmit gadiem. Apaļīga, svaiga bija viņa domīgā seja.

— Droši vien ar bifeļiem pārvadāja, — viņš skaļi domāja. — Tā nu gan bijusi noņemšanās.

— Un kāda vēl, — piekrita Deņisovs. — Tev palaimējies, ka tagad raksta uz papīra. Citādi tu gan nekādu atbildi nesagaidītu.

Atskanēja bieža pakavu dipoņa, un atskatījies Gračovs ierau-

dzīja auļojošu zirgu — ar platām krūtīm un augstu uzslietu galvu. Tas drīz panāca robežsargus, un tiem uzvēdīja silts vējš, putekļi un sviedru smaka. Sīki akmentiņi lēca gaisā до spēcīgo kāju apakšas, spīdēja rudie, slapjie sāni».. Meitene bāltās platbiksēs, pieplakusi kumeļa kaklam, kaut ko sauca, bet Pjotrs vārdus nesadzirdēja. Gluži kā vētra viņam aiztraucās garām, aiznesdama būtni, kas tai pavēlēja.

Ieliņas galā jātniece apturēja kumeļu. Ar visu savu vieglo ķermeni atliekdamās atpakaļ, viņa to apstādināja, un kumeļš dancoja, pakaļkājās paceldamies. Kad karavīri pienāca klāt, meitene nospurdza zemē un nostājās to priekšā, pavadu no rokām neizlaizdama, pati slaida, īsos krokotos svārciņos virs platbiksēm; sarkans lakats ar piešūtām sudraba monētām apņēma viņas galvu.

— Labdien, — viņa teica gandrīz pareizā izrunā nedaudz aizsmakušā balsī un ar smaidu.

Taču tūlīt pat viņas sakarsusī melnīgsnējā seja ar metālisko 1ās-mojumu un plaši ieplestajām pelēkajām acīm ieguva norūpējušos izteiksmi.

— Kurp steidzies? — prasīja Deņisovs un aprāvās.

Šķita, ka karstais vējš vēl traucas apkārt šai kurdu meitenei, kas valdīja nemierīgo kumeļu.

Viņa kaut ko teica savā valodā, ko daudzo līdzskaņu drūzma vērta skarbu, taču ne Gračovs, ne Deņisovs viņu nesaprata. Abi klusēja, un viņa ierunājās skaļāk, ašāk, viņas acis no satraukuma kļuva apaļākas.

— Ko viņa saka? — prasīja Gračovs; lai kā viņš bija iegrimis savās rūpēs, viņu pārņēma neviļus līdzjūtība.

Deņisovs, kas nemēdza atzīties nevarībā, drūmi sarauca uzacis.

Meitenes sejā pavīdēja kā dusmas, kā pārmetums. Negaidīti viņa pastiepa roku — tumšu, ar slaidiem pirkstiem — un aizskāra automātu uz Deņisova krūtīm. Kareivis steidzīgi atsprāga soli atpakaļ.

— To gan nedrīkst, — viņš teica.

Viņa pikti pagrozīja galvu, pēc tam salika pirkstus tā, it kā taisītos šaut. Nospiedusi iedomāto gaili, viņa aizvēra acis un nokāra galvu, rādīdama, ka lode trāpījusi mērķi. Tas bija tik acīm redzami, ka karavīri satraucās.

— Kas šāva, kas? у ātri, ar cerību balsī prasīja Deņisovs.

Un, roku pie krūtīm piespiedusi, meitene ierunājās klusi un

lūdzoši. Viņa it kā lūdza kareivjus, lai viņu saprot, atkārtodama vienus un tos pašus izteicienus, kuru jēga viņiem tomēr palika pilnīgi nesaprotama.

— Es jūsējo valodu nesaprotu — skaidrs? — teica Gračovs, it kā gribēdams meiteni pārliecināt; viņš bija labsirdīgs, un viņam negribējās tai atteikt.

Pēkšņi viņas skumīgajā runā viņi abi sadzirdēja pazīstamu vārdu «priekšnieks».

— Pareizi! Auļo pie priekšnieka, — iepriecināts teica Pjotrs.

— Tur ir staršina Melojans, viņš sapratīs... — skaļi apstiprināja Deņisovs. — Viņš ir tur, tur ... Robežapsardzes punktā ...

Karavīri, steigdamies un viens otru pārtraukdami, norādīja ar rokām virzienu.

Meitene abus nopētīja un pēkšņi sāka smieties, sejas apakšējo daļu nosegdama ar plaukstas virspusi. Smiedamās viņa ieķērās kumeļam krēpēs, viegli palēcās un, ieāķēdamās abām rokām, kā to dara zēni, uzķepurojās tam mugurā.

— Mēs ejam! — iekliedzās Deņisovs. — Mēs aiz tevis!...

Viņa apsēdās taisni, sakārtoja pavadu, un zirgs tūdaļ laidās

slaidā riksī. Meitene neatskatījās, viņas krokotie svārciņi ātrās kustības ritmā viegli cēlās un krita.

— Redzēji? Sēž kā svecīte! Mūsu skuķes tā nepratīs, — sacīja Pjotrs; arī viņam iepatikās drosmīgā jātniece, taču viņš juta pienākumu stāvēt par citas meitenes godu, kura gaidīja viņu atgriežamies tālā Aizvolgas sādžā. — Kurdi arī kolhozā strādā par lopkopjiem.

Karavīri pa tukšo ieliņu gandrīz vai skrēja. Gaisā vēl jaucās putekļi, kurus bija sacēlis tikko aizjoņojušais kumeļš, un visa apkārtne šķita kā dūmos tīta.

Robežapsardzes punkta plašajā, baltiem akmeņiem nobruģētajā un saules pielietajā pagalmā stāvēja leitnants Tkačenko un, rokas kabatās sabāzis, klusēdams skatījās, kā sta^šina Melojans baroja baložus. Putni dzīvoja mazā baltā namiņā uz stabiem, ar četrstūrainu stikla lodziņu un galeriju, kas bija ar stiepli aizpīta. Stāvēdams uz trepēm, Melojans ieskatījās galerijā, un baloži — violeti, zaļgani zeltaini, baltkrūtaini J- drūzmējās viņam pie rokām. Pagalma pretējā stūrī, fizkultūras laukumiņā, Šadrins, kas bija visjaunākais robežapsardzības punktā, trenējās uz līdztekām.

Deņisovs un Gračovs devās pie priekšnieka. Tas viņus uzklausīja, pārmaiņus gan vienu, gan otru ar savām koši zilajām acīm uzlūkodams. Kad Deņisovs sāka stāstīt par kurdu meiteni, ar kuru viņiem tā arī neizdevās saprasties, leitnants pārtrauca viņu.

— Zinu, viņa te jau bija... — Pavērdamies uz Gračovu, viņš viltīgi samiedza acis. — Gračov, tur tev vēstule, — viņš skaļi teica.

Pjotram acis iezibējās, it kā ziņa viņu būtu pārsteigusi, un viņš pateicīgi paskatījās uz leitnantu.

— Ej saņem!... Laimīgais! — ar redzamu labpatiku tas nobeidza.

Pagriezies viņš gāja uz garo akmens māju ar terasi, kur atradās kazarmas. Liela auguma, kalsns, garām kājām, viņš bija mazliet salīcis, lai gan viņam bija tikai divdesmit gadu.

3

Pēc pusdienām Tkačenko nošķīrās vienatnē. Viņš sēdēja pie biezas iesietas klades — «Robežsargu dienesta dienasgrāmatas» — un ierakstīja jaunumus. Izklāstījis to, ko viņš uzzināja no meitenes kolhoznieces, kas šodien atjāja uz robežapsardzes punktu, Tkačenko ieslīga domās, ar dzeltenu apgrauztu spalvaskātu berzēdams deniņus. Viņš pasmaidīja, kaut gan pats to nemaz nemanīja ... Šai robežapsardzes iecirknī apstākļi, acīm redzot, bija tādi, ka ik brīdi varēja gaidīt svarīgus notikumus. Pat tas mazumiņš — putna vai auna ēna, — ko uz plato redzējuši Deņisovs un Gračovs, leitnantam izraisīja neskaidras aizdomas. Viņa garnizonā, kur, izņemot staršinu virsdienestnieku, citiem visiem vecums svārstījās starp astoņpadsmit un divdesmit gadiem, pēc vispārējām domām, pārāk ilgi nekas īpašs negadījās, — katra nākamā diena visos sīkumos atkārtoja iepriekšējo. Un Tkačenko savas jauneklīgās dvēseles dziļumos nevarēja nealkt pēc kaut kā tāda, kas izjauktu šo nogurdinošo vienmuļību... Viņš vēl nebija beidzis darbu, kad pie durvīm pieklauvēja; pēc tam uz sliekšņa parādījās Gračovs.

— Kas tad tev? — jautri pavaicāja leitnants.

Jauneklis pasniedza saburzītu, nelīdzeni noplēstu ar ķīmisko zīmuli aprakstītu papīra gabaliņu. Tas tikko izvilkts no alumīnija futrāļa, kas bijis piestiprināts pie baloža kājas. Izlasījis ziņojumu, leitnants rūpīgi izgludināja papīrīti, salocīja un iebāza kabatā. Teicami, veiksme beidzot pievērsusies viņam: labā flanga patruļa ziņoja, ka robežas tuvumā pamanīti divi bruņoti jātnieki.

— Nu, Gračov? — apmierināts teica leitnants. — Saņēmi vēstuli?

— Tieši tā, — klusi atbildēja Pjotrs; viņš stāvēja taisni, rokas gar sāniem, apaļā seja izskatījās tāda, it kā viņš tikko būtu pamodies un vēl nesaprastu, kas ar viņu noticis.

— Dažam tomēr laimējas, — turpināja Tkačenko. — Nodod viņai no manis sveicienu, kad atbildēsi.

— Klausos, — teica Gračovs.

— Nē, tas ir vareni! — iekliedzās leitnants. — Gandrīz gadu neesat redzējušies — un tomēr nav ļāvusies nekādai...

— Ir ļāvusies, biedri leitnant, — teica Pjotrs.

— Kā to saprast — ir? — tas novilka, tikai tagad ievērojis kareivja noskaņojumu. — Ko tad viņa tev raksta?

Gračovs mazliet vilcinādamies izņēma no krūšu kabatas zilu aploksni un, negribēdams uzreiz to atdot svešās rokās, nolika uz galda malas.

— Raksta, ka apskaužot draudzenes, — viņš runāja, un viņa lūpās rotāja dīvains smaids, gluži kā kad viņš, stāstīdams par tuva cilvēka vājībām, lūgtu izturēties pret to iecietīgi.

— Raksta, ka draudzenes visur ar puišiem... Atgriezušies daudzi demobilizētie.

— Nu un tad? — vaicāja leitnants.

— Bet viņa visu laiku esot viena ... Raksta, ka neesot ar mieru ilgāk gaidīt. — Gračovs vainīgi pasmaidīja. — Lasiet pats, — viņš teica un pabīdīja vēstuli priekšniekam.

Tkačenko piesardzīgi, it kā pieskartos kaut kam ļoti trauslam, izvilka no aploksnes četrkārt salocītu lapu. Kamēr viņš lasīja, Gračovs uz priekšnieku lūkojās tik sasprindzināti, it kā tas iepazītos ar viņa paša sacerējumu.

— Labi! — skaļi teica leitnants un diezgan nevērīgi nometa lapiņu uz galda. — Ko tad tu esi nodomājis viņai atbildēt? Nu apsēdies, apsēdies, — viņš līdzjūtīgi piedāvāja. — Ņem krēslu un apsēdies...

Gračovs piesēdās pie galda, nolika uz ceļiem lielās zemnieka rokas ar rūpīgi apgrieztiem nagiem.

— Nezinu, biedri leitnant, — viņš atbildēja.

— Tā ... nezini... — teica Tkačenko.

Piecēlies no galda, viņš pagājās pa istabu, kas ar svaigi apmestajām, baltajām sienām izskatījās patukša un neapdzīvota: ar flaneļa segu pārklāta gulta, nekrāsots skapītis iepretī, un tas viss. Šķita, tās saimnieks sargājies no visa, kas paustu par personisku gaumi un paradumiem.

— Uzraksti viņai, kāds pašreiz laiks, — apstādamies viņš deva padomu. — Kaut arī karš beidzies, taču sardzē jābūt...

— Rakstīju jau... — atsaucās Gračovs.

— Vēlreiz uzraksti... Kara laikā cilvēki vēl ilgāk neredzējās... Kas nu tagad divi trīs gadi... Nav jau maziņā — jāsaprot.

— Viņa saprot, — gausi teica Pjotrs.

— Diez kā nesaprot vis... — Leitnanta balss ieskanējās dusmīgi. — Ko man, piemēram, ziņoja tā meiča... Kad dzirdinājusi zirgus, tai krastā redzējusi cilvēku ... Viņa to pazinusi...

Gračovs neuzticīgi paskatījās uz priekšnieku un nokāra galvu.

— Nu paklausies... To cilvēku šeit visi pazīst. Nu par to pagaidām var nerakstīt.

Pjotrs piekrizdams pamāja.

— Vai tu viņai par robežsargu dienesta nozīmīgumu esi paskaidrojis? — jautāja leitnants.

— Paskaidroju, — teica Gračovs.

— Tātad nav sapratusi?

Pjotrs neatbildēja, un Tkačenko atkal apklusa. «Puisim bēdas, bet nevar viņam palīdzēt...» viņš nodomāja un pievērsa skatienu lapai, ko izraibināja lieli, līdzeni burti. Šī skolnieciskā rokraksta īpašniece, acīm redzot, bija īpaša būtne, kas nesaprot vienkāršas lietas. Tai pašā laikā viņas mīklainā vara konkrētajā gadījumā bija neapšaubāma. Un tas zemapziņā kā priekšnojauta darīja leitnantu nemierīgu. Viņš atkal pagājās pa istabu un, iedams ieskatījies spogulī virs skapīša, ieraudzīja savu seju ar dziļiem acu dobuļiem, ar neglīti izspūrušiem cietiem matiem virs pieres. Bija grūti iedomāties, ka ar tādu ārieni viņš pats, leitnants Tkačenko, gūs lielākas sekmes pie kādas citas — pagaidām nezināmas sievietes. Salīcis vairāk, nekā parasts, viņš atgriezās pie galda.

— Bet varbūt tu viņai labi neesi paskaidrojis — varbūt pārāk pavirši? — apvaicājās leitnants.

— Nē, es labi paskaidroju, — atbildēja Gračovs.

Tkačenko apsēdās un uzlika savu roku uz kareivja rokas.

— Redzi, sievietēm, tas ir, dažām, vēl nepietiek izturības. Es tā domāju... — Viņš samulsa un pēkšņi nosarka. — Bet vispār, kas var saprast, ko viņām vajag... Patiesību sakot, pats neesmu visai stiprs šais lietās. Pats dažkārt apjūku ...

— Jūs, biedri leitnant? — pārsteigts teica Gračovs.

— Ko tad tu domāji?

Un viņi abi apklusa, iegrimuši vienās un tais pašās pārdomās. Gračovs sēdēja taisni, ceļgali kopā, un skatījās uz savu noputējušo zābaku purngaliem; Tkačenko pieliecās viņam tuvu klāt. Abus vienoja pārdzīvojumi, ar kuriem viens jau saskāries, bet otram tie vēl kaut kur uzglūnēja.

— Bet vai tu pret viņu neesi izturējies pārāk vēsi? — Tka-čenko izteica minējumu. — Domāju, ar viņu vajag kaut kā sirsnīgāk ...

— Citi atgriezušies no Berlīnes, — iesāka Gračovs, it kā nebūtu dzirdējis leitnanta pēdējos vārdus. — Visi ar nopelniem, ar ievainojumiem. Skaidrs, pie frontinieka katra būs ar mieru iet... Bet kas tad es esmu?

Pjotra apaļā seja ar izbalējušajām uzacīm pauda tādus sirdēstus, ka leitnants bija dziji pārliecināts par kareivim nodarīto pārestību. Lai cik skaidri viņš pašreiz apzinājās savu nevarību, tomēr viņš un neviens cits šeit vadīja cilvēku likteņus. Tālab arī viņam bija jāpieņem lēmumi visos gadījumos, kas attiecās uz viņa ļaudīm.

— Paklausies, Gračov, — leitnants iesāka un izslējās krēslā taisns. — Tu nebēdā. Pagaidām nekas nav zināms. — Viņš ielika lapiņu aploksnē un atdeva Gračovam. — Bet es jau rīt pat uzrakstīšu tavai līgavai. Varbūt vēl viss būs labi... Nu, pagaidām ej.

... Tonakt Tkačenko gulēt neaizgāja. Viņš bija pārliecināts, ka tieši tai dienā var sagaidīt kādus notikumus, bet uz tiem bija jāsagatavojas. Un ar patiku, kādu sen nebija izjutis, leitnants robežapsardzes ierindas priekšā nolasīja diennakts kaujas plānu. Viņš pastiprināja robežas nakts apsardzi, nosedza visas takas un pats nolēma būt modrs... Bija jau pusnakts, kad, atgriezies no norīkojumu pārbaudes, viņš iegāja kazarmā palūkoties, kā atpūšas no pienākumiem brīvie karavīri.

Lielajā iegarenajā pirmās nodaļas istabā valdīja puskrēsla. Petrolejas lampiņa kaktā pie sienas apgaismoja tikai koka statni ar ieročiem un tabureti pie loga. Daudzas gultas bija tukšas... Tikai pār divām trim bija nolaisti muslīna pārsegi pret odiem. Viņā istabas galā pašā pēdējā gultā gulēja Gračovs, un leitnants apstājās pie viņa. Bālganajā drānas konusā, kas nokarājās no griestiem, viņš ar pūlēm, gluži kā caur miglu saskatīja gultā izstiepušos ķermeni. Gračova galva bija atmesta uz zemā spilvena, sega noslīdējusi sāņus, kareivis nekustējās, un leitnantam likās, ka tas guļ. «Nomocījies, nabadziņš,» līdzjūtīgi nodomāja Tkačenko. Un viņu pārņēma dusmas uz to, kas tik valdonīgi ielauzās cilvēku dzīvē, laupot tiem mieru, — jūtas, kas bija pilnas bažu par sevi pašu. «Ko gan es galu galā lai uzrakstu tai meitenei?» domās viņš sev vaicāja, iedams prom. Un Gračovs, it kā ar miglas autu no visa apkārtējā nošķirts, bez intereses noskatījās, kā kāda līgana ēna, kas bija iznirusi viņa gultas kājgalī, izgaisa kičslā. Tā nozuda, un tagad vienīgi vājā lampas gaismiņa it kā no tālienes iespīdēja viņa gultas šaurajā vientulībā. «Ko var zināt, ja leitnants uzrakstīs, varbūt viņa arī apdomāsies,» Pjotrs sevi mierināja. Pēc stundas ceturkšņa apsardzes dežurants Gračovu pamodināja, jo tuvojās viņa sardzes laiks.

4

Pjotrs sēdēja zem tā paša zīdkoka, kur dienā. Pie debesīm spīdēja pilns mēness, un viņa aukstās gaismas pārveidota tagad bija visa apkārtne: gan plato, kas pletās aiz upes, gan akmeņi, kas neskaidri tur baltoja, gan šautenes durklis, kas bija pārvērties par staru. Kaut kur zem paša mēness mirgoja tālo kalnu mūžīgais sniegs... Un līdzīgs milzu kristālam uz kraujas malas nespodri vizēja vientuļais akmens kubs. Ķīļu zīmes uz tā bija saredzamas gandrīz tikpat labi kā pusdienlaikā.

Ar neapzinātu neuzticību Gračovs raudzījās uz šīm rindiņām. Un, kaut gan, protams, tās uz viņu neattiecās, to neizprotamā jēga viņam nerādījās laba. šķita, ka bija kaut kāds sakars starp tām un to, ko Gračovam šodien izdevās uzzināt. Bet tas, ka akmens tik ilgi, tik spītīgi saglabājis seno kalumu, nezin kāpēc pastiprināja jaunekļa aizdomas. «Ja varētu kaut kur aizvākt to nejauko kluci!» skumīgi nodomāja Pjotrs.

Deņisovs, tāpat kā dienā, gulēja pie paša akmens. Tā ēna gandrīz melna un ģeometriski pareiza klājās pār karavīra galvu un muguru... Dažus soļus no viņa sākās zīdkoku birzīte — mēness izgaismotu stumbru un bālo lapotņu mudžeklis.

Nepierastais saviļņojums Gračovu jau darīja gurdu. Viņš atspiedās ar muguru pret koku, vienaldzīgi un bez domām uz priekšu skatīdamies ...

Akmeņi uz plato it kā bija zaudējuši savu lietisko blīvumu, smagumu, stabilitāti... Nespodrās gaismas straumes aplieti, viņi kļuva bezkrāsaini un zuda tajā. To apveidi bija it kā izplūduši, tāpēc jo dīvaina bija viņu stūraino ēnu skaidrā noteiktība. Gari, zil. ganmelni plankumi vietām ļāva tikai minēt, kas tos meta. Gračovs vairs neatšķīra «mūkus», bet viņu ēnas kā tumši apģērbi gulēja tur, kur tie bija nomesti. Vēl bija redzams «zaķis», vēl baltoja «palma», bet «suns» jau noslēpies, šķīries no ēnas, kas tam vairs nesekoja. Uz plato savu ēnu tāpat bija aizmirsis «mednieks», kaut kur aizklīdis šai naktī... Tad pēkšņi Gračovs konstatēja, ka dažas ēnas, atšķīrušās no īpašnieka, bija ieguvušas spēju mainīt vietas pēc saviem ieskatiem. Tās patvaļīgi izstiepās un saruka, acīm redzot, baudīdamas tām dāvāto brīvību... Un Pjotrs, par to nemaz nebrīnīdamies, it kā tas būtu dabiski, sāka tām izsekot... Atdalījušās no akmeņiem, ēnas līda cita aiz citas un tuvojās upei. Pēkšņi Gračovs sadzirdēja apspiestu neskaļu Deņisova balsi:

— Petja, nāk uz mums... Petja!

Tikai tagad blakus kustīgajām ēnām Gračovs ieraudzīja gaiši pelēkus stāvus. Viņš saskaitīja sešus. Kaut kas brīžam tikko manāmi iespīdējās tām blakus, un Pjotrs saprata, ka tie ir ieroči...

— Pareizi! — pārsteigts viņš atsaucās.

— Klusāk, — nočukstēja Deņisovs.

— Ak, Vaņa! — nomurmināja Pjotrs.

Un viņi apklusa, karstas nepacietības pārņemti. Tā bija līdzīga skolnieka uztraukumam pirms eksāmena un pilna nevaldāmas ziņkāres. Gračovs steidzīgi atpogāja patronsomu un nometa turpat zemē aptveres, kas smiltīs auksti iezalgojās.

— Vaņa, Vaņa! — viņš atkal klusiņām pasauca.

— Kas ir? — Deņisovs čukstēja.

Pjotram gribējās pateikt par savu lēmumu cīnīties līdz galam, ne soli neatkāpjoties, taču tas jau bija pats par sevi saprotams, un viņš nokaunējās.

Abi viņi tik ilgi bija gatavojušies šādam brīdim, ka baidījās par vienu: ka tikai robežpārkāpēji, kuru bija trīskārt vairāk, nepārdomā un nepagriežas atpakaļ. Bet uz plato vairs neviena nebija: sešinieks devās lejup uz upi pa nogāzi, kas no šejienes nebija redzama. «Tu redzēsi. Tūlīt tu redzēsi!» domās apstiprināja Pjotrs, griezdamies pie savas tālās draudzenes ...

Cilvēkiem, kas nāca no pretējā krasta, pēc Gračova aprēķina, jau vajadzēja būt pāri upei, taču šeit tie neparādījās, un viņš nobijās, ka nekas nenotiks. «Kaut varētu paskatīties!...» viņš satraukts domāja, tomēr sargājās pakustēties. Pagāja vēl minūtes desmit, un zīdkoku birzs pusē pēkšņi noblīkšķēja šāvieni. Acīm redzot, šie cilvēki bija nogriezušies pa upi uz augšu un tur, pārejot robežu, apstādināti. Debesīs pa taisni uzšāvās zaļa raķete un, lidojumu beigusi, apdzisa. Divas baltas zvaigznes gandrīz vienlaicīgi, it kā viena otru augšup dzīdamas, uzlidoja ziemeļos, virs robežapsardzes punkta. Tas nozīmēja, ka rezerves grupa jau steidzas palīgā. Taču Deņisovam un Gračovam bija jāpaliek savās vietās: viņus pagaidām neviens neizsauca. Pjotrs juta, ka nosvīdis. Viņš noslaucīja seju un it neviļus iešņukstējās — tik liela bija viņa vilšanās. Kaujas troksnis bija pusotra divu kilometru attālumā, tomēr ne Gračovs, ne Deņisovs tajā nepiedalījās.

— Dosim pa aizmuguri, jā? — žēlabaini ierosināja Gračovs.

— Sēdi, kur pavēlēts, — aizsmakušā balsī nikni atbildēja norīkojuma vecākais.

Pārvarēdami vēlēšanos palīdzēt biedriem, kuri atradās briesmās, un neganti apskaužot tos, tā nu viņi klausījās. Pēc tam šaušana izbeidzās, un sārta beigu raķete virs zīdkoku birzītes uzvilka dūmu taciņas loku. Gračovam neciešami sagribējās pīpēt... Viņš sniedzās pēc tabakas, taču atcerējās, ka nolikumā tas aizliegts. Pacēlis acis, Pjotrs ieraudzīja uz kraujas malas kādu gandrīz melnu seju. Mēness spīdēja no aizmugures, un ūdens lāses dzirk-stija cilvēka izspūrušajos matos. Tas uztrausās augšā unf apkārt skatīdamies, piecēlās.

Viss norisinājās tik ātri, ka Gračovs pagaidām juta tikai milzīgu izbrīnu. Cilvēks nāca uz viņu, taču paspēra tikai divus trīs soļus, kad aizmugurē atskanēja skaļš Deņisova uzsauciens. Norīkojuma vecākais, pielēcis kājās, stāvēja pie granīta bluķa, nogriežot svešiniekam atpakaļceļu... Tas atskatījās uz sauciena pusi un, mirkli vilcinājies, atlēca sānis. Viņa sānam pieskārās Gračova šautenes durklis, un viņš pacēla rokas.

Vieglums, ar kādu bija saņemts ienaidnieks, Gračovu pilnīgi apstulbināja, jo viņš bija gatavojies nopietnākam pārbaudījumam. Ar interesi aplūkodams gūstekni, Pjotrs pamanīja, ka tas dreb. No matiem krītošās lāses ritēja viņam pa seju, un tā nespodri vizēja. «Droši vien nosalis, ūdenī tupēdams,» pie sevis nosprieda Gračovs, un tas bija pēdējais, ko viņš domāja... Cilvēks metās viņam tieši virsū, un viņš sajuta asu triecienu plecā. Viņš paguva ienaidnieku aptvert ar roku, un abi tie nogāzās gaišā akmens kuba pakājē.

... No rīta, tikko sāka svīst gaismiņa, robežapsardzes punktā sapulcējās vai visi sādžas iedzīvotāji. Arī vēl tagad ļaudis vilcinājās izklīst, kaut gan saule jau pacēlusies augstu. Nupat kā smagajā mašīnā iesēdināja trīs sadursmē dzīvus palikušos diversantus. Kad ļaudis to vidū ieraudzīja slaidu cilvēku ar tufa dzeltenu seju, tie sacēla troksni, un meitene platbiksēs un sarkanajā lakatā kaut ko uzkliedza.

— Ko viņi trokšņo? — prasīja ierindnieks Šadrins: šautene ar uzsprausto durkli viņa rokās šķita nesamērīgi gara.

— Lamā, — paskaidroja Melojans. — Viņi visi to atceras... Bagāts vīrs bijis, bet nu caur un cauri nelietis... Tas nav nekas jauns...

Smagā mašīna ar gūstekņiem un konvoju aizbrauca, taču sievietes, bērni, vīrieši vēl arvien drūzmējās plašajā pagalmā. Jauna armēniete, sargkareivim paredzētās koka sēnītes ēnā zemē sēdēdama, baroja bērnu. Divi večuki ar persikiem cienāja Sadrinu.

Jauneklis stāstīja, kā viņam pirmajam nācies atklāt uguni uz ienaidniekiem.

Deņisovs un vēl kāds kareivis zem rokām pagalmā izveda Gra-čovu. Pjotra plecs bija pārsiets; brīvajā rokā Deņisovs nesa viņa šineli un karavīra mugursomu. Šoferis aivēra mašīnas durtiņas un Gračovu nosēdināja aizmugurējā sēdeklī. Kareivji ielenca Pjotru. Meitene ar sarkanu lakatiņu ap galvu izspraucās pie mašīnas un uzlika šauro roku uz tās lakotā borta.

— Labdien 1 — viņa teica mazliet aizsmakušā balsī.

Gračovs pfilējās piecelties un saviebās no pēkšņām sāpēm. Meitene sāka runāt savā valodā, un, kad viņa beidza, Melojans iesmējās.

— Ko viņa teica? — Gračovs vaicāja.

— Viņa interesanti teica, — atbildēja Melojans, un viņa Sausnējā seja smaidīja. — Viņa teica, ka ievainojumi ātri sadzīstot... Bet to rētas cilvēku darot skaistu uz visu mūžu...

Meitene ar savām gaišajām acīm uzmanīgi raudzījās Gračovā. Pēkšņi viņa soli atkāpās un sejas apakšējo daļu aizklāja ar lakatu. Pie mašīnas pienāca Tkačenko, manāmi satraukts un stipri salīcis.

— Gračov! — viņš skaļi teica. — Vai tu zini, ko jūs ar Deņi-sovu saņēmāt? ... Nezini? ... Labi! Es savu vārdu turēšu. Tavai meitenei tagad tādu vēstuli uzrakstīšu ...

— Nav vērts viņai rakstīt, — klusi teica Gračovs, un leitnants neziņā apklusa.

«Malacis!» viņš nodomāja. «Tā arī jārīkojas tādos gadījumos!» Tomēr šī jaunā vīrišķības izpausme, varbūt tikai bez tā liekā skarbuma, viņu pārsteidza.

— Kā zini, — teica Tkačenko. — Bet hospitālī gan neuzkavējies ... Tiksi uz pekām — laid atpakaļ.

Viņš nenojauta, ka Gračovam nemaz nebija tik grūti atteikties no neuzticamās draudzenes. Tā viņa acīs jau bija zaudējusi lielāko daļu agrākās pievilcības.

Motors ierūcās, un Gračovs atvadīdamies skatienā ietvēra biedru sejas.

К. Simonovs TREŠAIS ADJUTANTS

Komisārs bija cieši pārliecināts, ka drosmīgie krīt retāk nekā gļēvuļi. Viņš mēdza to bieži atkārtot un dusmojās, ja viņu apstrīdēja.

Divīzijā viņu mīlēja un baidījās no viņa. Viņam bija sava īpaša metode, kā cilvēkus pieradināt pie kara. Cilvēku viņš iepazina darbībā. Viņš paņēma to divīzijas štābā, pulkā un, neatlaizdams

ne soli no sevis, visu dienu gāja kopā ar to visur, kur vien viņam šai dienā vajadzēja būt.

Ja bija jāiet uzbrukumā, viņš ņēma šo cilvēku līdzi uzbrukumā un gāja līdzās ar to.

Ja tas izturēja pārbaudi, vakarā komisārs iepazinās ar viņu vēlreiz.

— Uzvārds? — savā aprautajā balsī viņš pēkšņi noprasīja.

Pārsteigtais komandieris nosauca savu uzvārdu.

— Bet mans — Korņevs. Kopā gājām, kopā gulējām uz vēdera, tagad būsim pazīstami.

Jau pirmajā nedēļā pēc ierašanās divīzijā viņam krita divi adjutanti.

Pirmais nobijās un iznāca no ierakuma, lai līstu atpakaļ. Viņu nopļāva ložmetējs.

Vakarā, atgriezdamies štābā, komisārs vienaldzīgi pagāja garām mirušajam adjutantam, pat galvu uz viņa pusi nepagriezis.

Otro adjutantu caururba lode trieciena laikā. Tas gulēja atkarotajā ierakumā uz muguras un, aizgūtnēm tverdams gaisu, lūdza dzert. Ūdens nebija. Priekšā aiz brustvēra gulēja vāciešu līķi. Pie viena no tiem bija nokritusi blašķe. Komisārs paņēma binokli un ilgi pētīja, it kā pūlētos saskatīt, vai tā tukša vai pilna.

Pēc tam ar savu smagnējo, ne vairs jauna cilvēka ķermeni pār-trausās pāri brustvēram un savā vienmēr nesteidzīgajā gaitā devās pa lauku uz priekšu.

Nezin kāpēc vācieši nešāva. Viņi sāka šaut tad, kad viņš bija aizgājis līdz blašķei, pacēlis, sakratījis to un, padusē iespiedis, griezās atpakaļ. Viņam šāva no mugurpuses. Divas lodes trāpīja blašķei. Viņš aizspieda caurumiņus ar pirkstiem un gāja tālāk, nesdams blašķi izstieptās rokās.

Nolēcis ierakumā, viņš, blašķi saudzīgi sargādams, lai neizlīstas, iedeva to kādam kaujiniekam.

— Padzirdiniet!

— Bet ja nu tā būtu bijusi tukša? — kāds ziņkārīgi vaicāja.

— Tad atgrieztos un sūtītu jūs uzmeklēt pilnu! — ar niknu skatienu nomērojis jautātāju, atbildēja komisārs.

Viņš bieži darīja to, ko viņam, kā divīzijas komisāram, pēc būtības darīt nevajadzēja. Bet par to, ka nevajag, viņš atcerējās tikai pēcāk. Tad viņš dusmojās uz sevi un uz tiem, kas atgādināja viņam viņa rīcību. Tā bija arī šoreiz. Atnesis blašķi, viņš vairs nepiegāja pie adjutanta, un šķita, ka, vērodams kaujas lauku, viņš pavisam to aizmirsis.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš pēkšņi uzsauca bataljona komandierim:

— Nu, nosūtījāt uz sanitāro bataljonu?

— Nedrīkst, biedri komisār, būs jāgaida līdz tumsai.

— Līdz tumsai viņš nomirs. — Un komisārs aizgriezās, uzskatīdams sarunu par pabeigtu.

Pēc piecām minūtēm divi sarkanarmieši, zem lodēm pieliekdamies, nesa adjutanta nekustīgo ķermeni atpakaļ pa ciņaino lauku.

Bet komisārs aukstasinīgi nolūkojās viņu gājienā. Briesmas sev un citiem viņš vērtēja vienādi. Cilvēki mirst — tāpēc jau tas ir karš. Bet drosmīgie mirst retāk.

Sarkanarmieši gāja drosmīgi, nekrita, nemetās zemē. Viņi neaizmirsa, ka nes ievainotu. Un taisni tāpēc Korņevs ticēja, ka viņi sasniegs mērķi.

Naktī pa ceļam uz štābu komisārs iegriezās sanitārajā bataljonā.

— Nu kā, veseļojas? Izārstējāt? — viņš jautāja ķirurgam.

Korņevam likās, ka karā visu var un vajag darīt vienlīdz

ātri — nogādāt ziņojumus, iet triecienā, ārstēt ievainotos.

Un, kad ķirurgs Korņevam teica, ka adjutants miris no liela asiņu zuduma, viņš izbrīnījies pacēla acis.

— Vai jūs saprotat, ko runājat? — aiz portupejas vilkdams sev klāt ķirurgu, viņš klusi teica. — Cilvēki zem ložu uguns stiepa viņu divas verstis, lai viņš izdzīvotu, bet jūs sakāt — nomira. Kādēļ tad viņi to nesa?

To, kā viņš pats zem uguns devās pēc ūdens, Korņevs noklusēja.

Ķirurgs paraustīja plecus.

— Turklāt, — ievērojis šo kustību, piebilda komisārs, — viņš bija tāds puisis, kuram bija jāpaliek dzīvam. Jā, jā, jāpaliek, — dusmīgi atkārtoja viņš. — Slikti strādājat.

Un neatvadījies devās uz mašīnu.

Ķirurgs noraudzījās viņam pakaļ. Protams — komisāram nebija taisnība. Loģiski spriežot, viņš nupat bija sarunājis muļķības. Un tomēr viņa vārdos bija tāds spēks un pārliecība, ka ķirurgam uz mirkli likās: drosmīgie patiešām nedrīkst nomirt, un, ja viņi tomēr mirst, tad tas nozīmē, ka viņš slikti strādā.

— Blēņas! — viņš balsī noteica, mēģinādams atkratīties no šīs dīvainās domas.

Bet doma neatkāpās. Viņam šķila, ka viņš redz divus sarkanarmiešus, kas nes ievainoto pa bezgalīgu paugurainu lauku.

— Mihail Ļvovič, — it kā par kaut ko sen izlemtu viņš pēkšņi teica savam palīgam, kas bija iznācis lievenī uzsmēķēt. — Rīt vairāk uz priekšu vajadzēs izvirzīt vēl divus pārsiešanas punktus ar ārstiem ...

Komisārs sasniedza štābu tikai pret rītausmu. Viņš nebija omā un, izsaucis cilvēkus pie sevis, šodien nosūtīja tos sevišķi ātri, lielākoties ar īdzīgiem pavadu vārdiem. Tur viņam bija savs aprēķins un viltība. Komisāram patika, ja cilvēki no viņa aizgāja dusmīgi. Viņš uzskatīja, ka cilvēks visu var. Un nekad nerāja cilvēku par to, ko tas nebija varējis, bet gan vienmēr tikai par to, ko tas bija varējis, tomēr nebija izdarījis. Bet, ja cilvēks darīja daudz, tad komisārs viņam pārmeta, ka nav izdarījis vēl vairāk. Kad cilvēki mazliet dusmojas, viņi rosīgāk domā. Viņš mēdza sarunu apraut pusvārdā, tā, lai cilvēkam būtu skaidrs tikai galvenais. Tieši tādā veidā viņš panāca, ka divīzijā aizvien bija jūtama viņa klātbūtne. Būdams ar cilvēku kopā īsu mirkli, viņš centās izdarīt tā, lai tam būtu par ko domāt līdz nākamajai tikšanās reizei.

No rīta viņam sniedza ziņas par vakardienas zaudējumiem. Tās lasīdams, viņš atcerējās ķirurgu. Protams, šim vecajam un pieredzējušajam ārstam teikt, ka tas slikti strādā, no viņa puses bija netaktiski darīts, bet nekas, nekas, lai domā, varbūt sadusmosies un izdomās kaut ko labu. Viņš nenožēloja sacīto. Visbēdīgākais bija tas, ka gājis bojā adjutants. Starp citu, viņš neatjāvās to ilgi atcerēties. Citādi šo kara mēnešu laikā būtu jāapraud pārāk daudzi. Viņš tos atcerēsies vēlāk, pēc kara, kad negaidīta nāve kjūs nelaime vai gadījums. Bet pagaidām — nāve vienmēr ir negaidīta.

Citāda tā pašreiz nemēdz būt, laiks pie tā pierast. Un tomēr viņam bija skumji, un viņš kaut kā īpaši sausi sacīja štāba priekšniekam, ka viņam kritis adjutants un jāatrod jauns.

Trešais adjutants bija maza auguma blonds zēns gaišzilām acīm, tikko beidzis skolu un pirmoreiz nokļuvis frontē.

Kad jau pirmajā iepazīšanās dienā viņam iznāca iet blakus komisāram pa rudenīgi uzsalušu lauku, kurā bieži sprāga mīnas, uz priekšu, uz bataljonu, viņš ne par mata platumu neatpalika no komisāra. Viņš gāja līdzās: tāds bija adjutanta pienākums. Bez tam šis lielais, smagnējais cilvēks ar savu nesteidzīgo gaitu viņam šķita neskarams: ejot blakus viņam, nekas nevar gadīties.

Kad mīnas sāka traukties sevišķi bieži un kļuva skaidrs, ka vācieši medī tieši viņus, komisārs ar adjutantu paretam metās guļus.

Bet viņi nepaguva nogulties, un no tuvākā sprādziena vēl neizklīda dūmi, kad komisārs jau cēlās kājās un devās tālāk.

— Uz priekšu, uz priekšu, — viņš rūca. — Mums te nekā nav ko gaidīt.

Gandrīz pie pašiem ierakumiem viņus pārsteidza dakša. Viena mīna sprāga priekšā, otra — aizmugurē.

Komisārs piecēlās purinādamies.

— Lūk, skatieties, — viņš teica un iedams rādīja uz mazu bedrīti aizmugurē. — Ja mēs būtu nobijušies un gaidījuši, tad taisni tā mums arī pienāktos. Vienmēr ātrāk jāiet uz priekšu.

— Jā, bet, ja mēs būtu gājuši vēl ātrāk, tad... — Un adjutants, nepabeidzis teikumu, pamāja ar galvu uz bedri, kas atradās viņiem priekšā.

— Nekā tamlīdzīga, — atbildēja komisārs. — Viņi taču triecās

uz mums šeit — tas ir tuvlidums. Bet, ja mēs būtu bijuši jau tur, viņi tēmētu tur un atkal būtu bijis tuvlidums.

Adjutants neviļus pasmaidīja: komisārs, protams, joko. Bet seja viņam pavisam nopietna. Viņš runāja, cieši pārliecināts. Un adjutantu pārņēma ticība šim cilvēkam — ticība, kas kara laikā rodas acumirklīgi un paliek uz visiem laikiem. Pēdējos simt soļus viņš gāja komisāram pavisam cieši blakus — plecu pie pleca.

Tā notika viņu pirmā iepazīšanās.

Pāgāja mēnesis. Dienvidu ceļi te uzsala, te kļuva staigni un neizbrienami. Kaut kur aizmugurē klīda runas, ka armijas daļas tiek gatavotas pretuzbrukumam, bet pagaidām izretinātā divīzija vēl joprojām tikai saistījās asiņainās aizstāvēšanās kaujās.

Bija tumša dienvidu rudens nakts. Sēdēdams zemnīcā, komisārs uz dzelzs krāsniņas tuvāk ugunij pievirzīja savus dubļiem notašķītos zābakus.

No rīta smagi ievainoja divīzijas komandieri. Štāba priekšnieks, uzlikdams uz galda melnā lakatā iekārto ievainoto roku, klusi bungoja ar pirkstiem. Tas, ka viņš to varēja, sagādāja viņam labpatiku; pirksti atkal sāka viņu klausīt.

— Nu labi, jūs spītīgais cilvēk, — viņš turpināja pārtraukto sarunu, — nu, lai arī Holodiļins krita tāpēc, ka viņš baidījās, bet ģenerālis tak bija drosmīgs vīrs — kā pēc jūsu domām?

— Nevis bija, bet ir. Un viņš izdzīvos, — atbildēja komisārs un aizgriezās, uzskatīdams, ka te vairāk nekas nav runājams.

Bet štāba priekšnieks pavilka viņu aiz piedurknes un sacīja pavisam klusi, tā, lai neviens lieks nedzirdētu viņa bēdīgos vārdus:

— Nu, izdzīvos, labi — grūti ticēt, bet pieņemsim. Bet Mironovs neizdzīvos, un Zavodčikovs neizdzīvos, un Gavriļenko neizdzīvos. Viņi nomira, bet viņi bija drosmīgi cilvēki. Kā tad te ar jūsu teoriju?

— Man nav nekādas teorijas, — asi atteica komisārs. — Es tikai zinu, ka vienādos apstākļos drošsirdīgie iet bojā retāk nekā gļēvie. Bet, ja jums mēle nepārstāj pieminēt tos, kas bija drosmīgi un tomēr mira, tad tas ir tāpēc, ka gļēvuli aizmirst ātrāk, pirms to ierok zemē, bet, kad nomirst drosmīgais, tad viņu piemin, par viņu runā un raksta. Mēs atceramies tikai drosmīgo vārdus. Tas viss. Un, ja jūs tomēr to saucat par manu teoriju, tā jūsu darīšana. Teorija, kas ļaudīm palīdz nebaidīties, ir laba teorija.

Zemnīcā ienāca adjutants. Viņa seja pa šo mēnesi bija nomelnējusi un acis — nogurušas. Bet citādi viņš bija palicis tas pats zēns, kādu pirmajā dienā viņu ieraudzīja komisārs. Sasizdams papēžus, viņš ziņoja, ka pussalā, no kurienes viņš tikko atgriezies, viss kārtībā, tikai ievainots bataljona komandieris kapteinis Po-ļakovs.

— Kas viņa vietā? — prasīja komisārs.

— Leitnants Vasiļjevs no piektās rotas.

— Un kas tad piektajā rotā?

— Kāds seržants.

Komisārs mirkli padomāja.

— Stipri nosalāt? — vaicāja viņš adjutantam.

— Taisnību sakot — stipri.

— Iedzeriet degvīnu.

Komisārs no tējkannas ielēja pifšglāzi degvīna, un leitnants, šineli nenovilcis, tikai steidzīgi atrāvis to vaļā, vienā paņēmienā iztukšoja glāzi.

— Bet tagad brauciet atpakaļ, — sacīja komisārs. — Es uztraucos, saprotat? Jums jābūt tur, pussalā, kā manām acīm. Brauciet!

Adjutants piecēlās. Viņš aizāķēja šineli ar lēnu kustību, kā cilvēks, kuram vēl brīdi gribas pakavēties siltumā. Bet aizāķējies vairs nevilcinājās. Zemu noliecies, lai neskartu durvju pieduru, viņš nozuda tumsā. Durvis aizkrita.

— Labs puisis, — sacīja komisārs, pavadīdams viņu ar acīm. — Lūk, tādiem es ticu, ka viņiem nekas negadīsies. Es ticu, ka viņi būs veseli, bet viņi tic, ka lode neķers mani. Un tas ir pats galvenais. Tiesa, pulkvedi?

Štāba priekšnieks lēni bungoja ar pirkstiem pa galdu. Būdams pēc dabas drosmīgs cilvēks, viņš nemēdza piemērot nekādas teorijas ne savai, ne citu drošsirdībai. Bet pašreiz viņam likās, ka komisāram taisnība.

— Jā, — viņš teica.

Krāsnī sprakšķēja pagales. Komisārs gulēja, ar vaigu uzkritis uz desmitverstu karies un rokas pār to izpletis tik plati, it kā gribētu paņemt atpakaj visu uz tās uzzīmēto zemi.

No rīta komisārs pats brauca uz pussalu. Vēlāk viņam netikās atcerēties šo dienu. Naktī vācieši, pēkšņi izcēlušies pussalā, nežēlīgā kaujā bija iznīcinājuši visu priekšējo piekto rotu — visu līdz pēdējam vīram.

Pa dienu komisāram nācās darīt to, kas viņam, kā divīzijas komisāram, pēc būtības nepavisam nebija jādara. No rīta viņš savāca visus, kas bija pie rokas, un trīsreiz veda tos triecienā.

Pirmo salnu skartās skraukšķošās smiltis bija bedru bedrēm izārdītas un asinīm slacītas. Vācieši bija nošauti vai saņemti gūstā. Tie, kas bija mēģinājuši peldus aizsniegt savu krastu, bija ledainajā ūdenī noslīkuši.

Atdevis nu vairs nevajadzīgo šauteni ar melni asiņaino durkli, komisārs apstaigāja pussalu. Par to, kas še naktī noticis, viņam varēja pastāstīt tikai mirušie. Bet mirušie arī prot runāt. Starp vāciešu līķiem gulēja nokautie piektās rotas sarkanarmieši. Vieni, durkļu izkropļoti, mirušajās rokās sažņauguši salauztās šautenes, gulēja ierakumos. Citi, tie, kuri nebija izturējuši, krituši klajā laukā stingajā ziemīgajā stepē: tie bija bēguši, un lodes te viņus panākušas, Komisārs lēni apstaigāja apklusušo kaujas lauku un ieskatījās kritušo pozās, viņu sastingušajās sejās: viņš atminēja, kā karavīrs izturējies pēdējās dzīves minūtēs. Pat nāve viņu nebija samierinājusi ar ģļēvulību. Ja tas būtu bijis iespējams, viņš apbedītu drosmīgos atsevišķi un gļēvos atsevišķi. Lai pēc nāves, tāpat kā dzīvē, starp tiem būtu robeža.

Viņš saspringti ielūkojās sejās, meklēdams savu adjutantu. Viņa adjutants nevarēja būt bēdzis un nevarēja krist gūstā, viņam bija jābūt kaut kur šeit, starp kritušajiem.

Beidzot aizmugurē, vēl tālu no ierakumiem, kur cilvēki cīnījās un mira, komisārs viņu atrada. Adjutants gulēja augšpēdu, vienu roku neveikli zem muguras saliecis, bet otru izstiepis ar sažņaugtu mauzeri. Formas blūzei uz krūtīm recēja asinis.

Komisārs ilgi stāvēja pie viņa, tad, pasaucis kādu komandieri, pavēlēja tam pavilkt uz augšu formas blūzi un paskatīties brūci.

Viņš to būtu izdarījis pats, bet viņa labā roka, kas triecienā bija vairāku granātas šķembu ievainota, bezspēcīgi karājās gar sāniem. Uzbudināts viņš skatījās uz savām asiņainajām, steigā apvīstītajām saitēm tai vietā, kur viņa formas blūzei līdz pat plecam bija atrauta piedurkne. Viņu kaitināja ne tik daudz ievainojums un sāpes, cik pats fakts, ka viņš bija ievainots. Viņš, kuru divīzijā uzskatīja par neskaramu! Ievainojums bija nereizē, to drīzāk vajadzēja sadziedēt un aizmirst.

Komandieris, pārliecies pār adjutantu, pacēla formas blūzi un atpogāja veļu.

— Durkļa brūce, — viņš teica, pacēlis galvu, un no jauna noliecās pār adjutantu un ilgi, uz veselu minūti, pieplaka nekustīgajam ķermenim. Kad viņš piecēlās, viņa sejā bija lasāms pārsteigums.

— Vēl elpo, — viņš teica.

—• Elpo?

Komisārs ne ar mazāko nieku nenodeva savu saviļņojumu.

— Divi šurp! — viņš asi pavēlēja. — Uz rokām — un ātri uz pārsiešanas punktu! Varbūt izturēs.

Un pagriezies viņš dēvās pa lauku tālāk.

«Izdzīvos vai ne?» šis jautājums jaucās viņam galvā ar citiem — kā izturējies kaujā, kāpēc atradies visiem aizmugurē uz lauka? Un negribot abi jautājumi sasaistījās kopā vienā: ja viss ir labi, ja bijis drosmīgs — tātad izturēs, katrā ziņā izturēs.

Un, kad pēc mēneša no hospitāļa adjutants atnāca uz divīzijas komandpunktu bāls un novājējis, tomēr tāds pats blonds, zilām acīm, līdzīgs zēnam, komisārs viņam neko nejautāja, tikai klusēdams rokas spiedienam pasniedza kreiso — veselo roku.

— Un tā es toreiz līdz piektajai rotai nemaz nenokļuvu, — sacīja adjutants, — iestrēgu pārcelšanās vietā, palika vēl simts soļu, kad...

— Zinu, — komisārs viņu pārtrauca, — visu zinu, neskaidrojiet. Zinu, ka esat brašs karavīrs, esmu priecīgs, ka izturējāt.

Kā apskauzdams viņš paraudzījās uz puisēnu, kurš mēnesi pēc nāvīga ievainojuma atkal bija dzīvs un vesels, un, pamājis uz savu pārsieto roku, skumji teica:

— Bet mums ar pulkvedi nav vairs tie gadi. Otro mēnesi nesadzīst. Bet viņam — trešo. Tā nu vadām divīziju — ar divi rokām. Viņš ar labo, es ar kreiso ...

V. Koževņikovs MEITENE, KAS GĀJA PA PRIEKŠU

Izlūku rotas komandieris ieveda viņu istabā, kur gulēja kareivji, un pieklājīgi teica:

— Jūs apsēdieties un uzgaidiet. Mums tāda specialitāte — dienā gulēt, bet vakarā pastaigāties.

Pielicis roku pie cepures, viņš sasita papēžus un izgāja.

Likt roku pie cepures un sasist papēžus meitenes priekšā leitnantam šķiet nebija iemesla: uz viņas šineļa bija uzšuves bez jebkādām atšķirības zīmēm. Bet šinī gadījumā leitnants jutās vairāk vīrietis nekā komandieris.

Meitene apsēdās uz sola un sāka skatīties logā.

Stiklus rotāja brīnišķīgas baltas lapas. Tās bija izveidojis sals.

Kareivji gulēja uz grīdas, apsegušies ar šineļiem.

Pagāja stunda, divas, trīs, bet viņa arvien vēl sēdēja uz sola. Viņas ķermeni kratīja mokošas asa klepus lēkmes; saliekusies, aizspiedusi muti ar cimdu, viņa mēģināja pārvarēt lēkmes. Un, kad pēc tam viņa attiecās, smagi elpodama, atbalstījusi pakausi pret sienu, viņas uzpampušās lūpas drebēja, bet plati atvērtajās acīs laistījās sāpju asaras, un viņa slaucīja tās ar cimdu.

Bija jau pavisam satumsis.

Ienāca leitnants. Tumsā neko neredzēdams, viņš pajautaja:

— Vai jūs vēl šeit, pilsonīt?

— Šeit, biedri leitnant, — viņa padobji atbildēja.

Leitnants pieliecās un sāka modināt gulošos kareivjus.

Pēc tam viņš pasauca sānis nodaļas komandieri Cevakovu un ilgi čukstēja viņam kaut kādus norādījumus, bet noslēgumā skaji pateica:

— Bataljona komandieris tā arī pavēlēja: vispārējā * vadība tava, bet konkrētā — viņas. — Un viņš pamāja ar galvu uz meitenes pusi.

— Skaidrs, — nodaļnieks teica un sāka ģērbties.

Vakariņoja steidzīgi, neiedeguši uguni. Smeldama tikai pus-

karotes, meitene ēda tik piesardzīgi, it kā katrs malks viņai sagādātu sāpes.

Redzot, ka viņa nav apēdusi savu porciju, nodajnieks teica:

— Jūs neuztraucieties. Pirms pastaigas iekost — pats galvenais.

— Es neuztraucos, — meitene klusi teica.

Saposās ātri, klusēdami. Pamanījis, ka meitene rūpīgi aptin kaklu ar siltu, biezu šalli, Čevakovs teica:

— Kakliņu baidāties saaukstēt?

Meitene neko neatbildēja, un visi izgāja uz ielas.

Pie debesīm spīdēja apaļš spožs mēness. Sniegs mirdzēja.

Čevakovs izlamāja mēnesi un devās uz priekšu, tad pagriezies pateica meitenei:

— Pāri frontes līnijai, protams, pārvedīšu es. Tālāk tad, būsiet tik laipna, jūs.

Meitene gāja starp kareivjiem Ignatovu un Ramišvilli. Kad, šķērsojot gaišzilas mēness gaismas gandrīz kā prožektora apspīdētu klajumu, kareivji paskatījās uz savu līdzgājēju, viņi to nepazina.

Maziņa, lielos velteņos, viņa bija nevis ģērbusies šinelī, bet drīzāk ietīta tajā kā pusaudzis tēva kažokā, bet acis bija tik labas, ka abi kareivji samulsa un novērsās.

Kad meitene paslīdēja, Ignatovs piesteidzās pie viņas un teica:

— Atļaujiet, es jūs paņemšu zem rokas.

Meitene apstājās un bailīgi pavaicāja:

— Kāpēc tā?

Ignatovs nosarka, kaut arī bija sals. Bet viņam palīgā piesteidzās Ramišvilli.

— Pie mums Kaukāzā, jaunkundzīt, pienākas, lai vīrietis pret sievieti vienmēr izturētos kā bruņinieks.

— Bet frontē pienākas, — meitene aizsmakušā balsī teica, — vairāk domāt.

Ramišvilli gribēja viņai kaut ko atbildēt, bet Čevakovs dusmīgi apsauca:

— Sarunas! Aizmirsāt, kur atrodaties?

Frontes līniju pārgāja ap divpadsmitiem. Iegāja tumšā, drūmā mežā, ar zarotām ēnām izraibinātu sniegu. Tagad pa priekšu gāja meitene. Sabāzusi rokas šineļa piedurknēs, viņa gāja ātri, kaut arī sīkiem solīšiem. Taciņa izbeidzās. Gravu šķērsoja, brizdami pa sniegu līdz jostas vietai. Paleju vajadzēja pārvarēt līšus. Līda ilgi, stundas pusotras. Pēc tam uzgāja uz stigas. Pagāja garām kādai sādželei, kas tīrajā dzirkstošajā sniegā izskatījās melna, neglīta. Pēc tam atkal brida pa atmatu, ar pūlēm raujot laukā kājas no sausā, irdenā sniega kā no smiltīm.

Tikai viena nelaime — meitene klepoja. Šai saspringtajā, trauslajā klusumā viņas spalgais, sausais, plosošais klepus varēja izjaukt visu pasākumu. Kad sasniedza noteikto vietu, Čevakovs pajokoja:

— Jūs pagaidām ielocieties šai gubā un uzgaidiet mūs. Te jau mēs paši tiksim galā.

— Labi, — novārgusī meitene pačukstēja, spiežot pie mutes vilnainu cimdu.

Un, norunājuši, kad sapulcēsies, kareivji izklīda.

Pagāja ilgs laiks. Pelēka ausma apspīdēja zemi ar blāvu, miglainu gaismu.

Pirmais atnāca Ignatovs, pēc tam Ramišvilli. Ramišvilli bija uzbudināts un satraukts. Viņš teica:

— Mums viņa uz rokām jānēsā. Tādas ziņas!

— Kā tad! Viņa jau piekritīs... — Ignatovs bēdīgi nomurmināja. Un, pašķielējis uz gubas pusi, bailīgi pavaicāja: — Kā tu domā — vai precējusies?

Čevakovs ieradās klusu un pēkšņi. Viņš pavēlēja:

— Ejam, zēni! — Pēc tam saķēra galvu un jūsmīgi noteica: — Kāds materiāls! Korpusa izlūkiem pat sapnī nebūs rādījies.

Atpakaļ gāja pa citu ceļu. Un atkal pa priekšu gāja meitene, rokas šineļa piedurknēs sabāzusi. Un atkal viņa klepoja un, cenzdamās pārvarēt klepu, spieda pie mutes vilnaino cimdu.

Kareivji ar lepnumu raudzījās uz savu ceļvedi, un katram no viņiem sirdī radās maigi vārdi, kādus saka tikai reizi dzīvē ļoti mīļotam cilvēkam.

Uz lielceļa pie Zimolostu sādžas hitleriešu sadzītie iedzīvotāji tīrīja no ceļa sniegu. Viņus apsargāja segās, lakatos ietinušies zaldāti. Ceļmalā, kājas pie vēdera pierāvusi, gulēja kāda sieviete, un uz viņas sejas bija sasalušas asinis.

Ramišvilli nošņirkstināja zobus un sāka raisīt vaļā granātu. Ignatovs noņēma no kakla automātu. Čevakovs aizsmakušā balsi piekodināja:

— Bez signāla uguni neatklāt.

Pēkšņi meitene valdonīgi pačukstēja:

— Nekāda signāla nebūs.

— Kā tā — nebūs?

— Ļoti vienkārši! Gribat, lai mūs apslaktē?

— Vai viņi? — Čevakovs izbrīnījās. — Divpadsmit noplukuši friči! Mēs viņiem pēkšņi tā uzbliezīsim ...

— Bet es saku: nebūs!

— Izbeigt sarunas! — Un, novērsies no meitenes, Čevakovs pavēlēja: — Klausīt komandu!

Bet meitene nerimās. Cīnoties ar klepu, viņa neatlaidās:

— Es neļaušu riskēt ar ziņām! Jūs dzirdat?

— Riska te ir par kapeiku, — Čevakovs lepni sacīja. — Ejam, zēni!

Meitene aizsprostoja viņiem ceļu.

— Beidz, — Čevakovs bargi noteica un tuvojās viņai. — Ko tu gribi? Vai neredzi — cilvēki cieš?

— Neiedrošinies, — meitene čukstēja. — Es kliegšu... — un viņa paskrēja sānis.

Čevakovs pasvieda uz augšu naganu, pašūpoja to rokā un, neskatīdamies uz kareivjiem, bēdīgi sacīja:

— Nu, ko lai dara, laikam būs jāaiziet tāpat.

Smagi un rūgti bija iet atpakaļ. Kareivji centās neskatīties uz savu līdzgājēju. Katra viņas šineļa kroka, kas pirms tam bija likusies mīļa, tagad radīja pretīgumu, un, kad meitene paklupa, neviens nepasniedza viņai roku, lai palīdzētu piecelties.

Saule jau stāvēja augstu pie debesīm, kad kareivji ieradās štābā. Čevakovs negribīgi sacīja meitenei:

— Tu jau tā knapi velc kājas, ej gulēt, mēs noziņosim bez tevis. Kas attiecas uz paldies — lai priekšniecība pasaka.

Meitene pamāja ar galvu un sakņupuši aizvilkās uz istabu.

Čevakovs noziņoja izlūku rotas komandierim par izlūkošanas rezultātiem. Kareivju ziņas bija ārkārtīgi svarīgas; šifrētājs tās tūlīt pārraidīja pa telegrāfu korpusa komandierim. Pēc tam bataljona komandieris pajautāja:

— Kur tad Ņina Bogoradova? Kā viņa jūtas?

— Tā, kas mūs vadīja? — Čevakovs teica. — Droši vien sūt... Nomocījāmies ar viņu... — Nicinoši smaidīdams, viņš izstāstīja visu, kā ceļā sastapušies ar vācu aizsardzības grupu.

Bet savādi: jo nicīgāk Čevakovs runāja par meiteni, jo bataljona komandiera seja kļuva sārtāka, bet elpa tik dziļa un strauja, it kā viņu durstītu adatām un viņam būtu jācieš sāpes klusējot.

Kad Čevakovs beidza, bataljona komandieris klusēdams ilgi staigāja pa istabu, nepievēršot uzmanību kareivjiem, kas izslēju-šies ar izbrīnu raudzījās viņā. Un, pēkšņi strauji pagriezies, viņš dobji teica:

— Šo Ņinu Bogoradovu pirms divām dienām Žimolostu sādžā hitlerieši bija pakāruši. Sādžā ielauzās partizāni un laikā izglāba viņu. Jūs redzējāt, kā aukla noberzusi viņai kaklu? Kā viņa klepo un spļauj asinis? Un šī slimā, ievainotā meitene uzvedās tā, kā pienākas. Varbūt uz ceļa viņa redzēja savus vecākus, bet viņa zināja, ka izlūkošanas ziņas ir ārkārtīgi svarīgas kaujas iznākumam. Bet ko jūs man te melšat... Varoņi! — Un, atmetis ar roku, bataljona komandieris teica: — Varat iet!

Kareivji izgāja un apstājās. Čevakova seja bija bāla. Ignatovain trīcēja lūpas. Bet Ramišvilli, burzīdams uz krūtīm blūzi, dedzīgi uzstāja:

— Tūlīt pat ejam pie viņas lūgt piedošanu! Tāds skandāls, tāds skandāls!...

Ignatovs rūgti nomurmināja:

— Te, brāl, ar atvainošanos vien stāvokli neglābsi.

— Bet atvainoties, zēni, tomēr vajag, — Čevakovs lēni noteica. — Tikai es domāju to izdarīt tā. Grupa tūlīt dosies uz Žimo-

lostiem. Gulēšanu vajadzēs atlikt. Bet mums būs ļoti interesanti paskatīties uz tiem hitleriešiem, kuri viņu tirdīja un mocīja.

— Mēs tagad varam visu, — Ramišvilli uztraukts čukstēja. — Tagad es, ko gribu, to daru. Ziņas nodevu — brīvs cilvēks.

— Izbeigt sarunas! — Čevakovs lietišķi pārtrauca. — Kaut kā nokārtosim. Pēc kaujas noskūsimies, piešūsim tīras apkaklītes un, tā teikt, pēc visiem noteikumiem — atvainojos. Pareizi?

— Pareizi, — kareivji vienbalsīgi piekrita.

Un, uzmetuši mugurā automātus, viņi devās uz meža stūri, no kurienes grupai jāuzbrūk Žimolostiem.

Spīdēja saule, un sniegs laistījās un žilbināja acis.

В. Poļevojs. MATVEJA KUZMINA PĒDĒJĀ DIENA

Matvejam Kuzminam bija nesabiedriska cilvēka slava. Viņš dzīvoja projām no ciema mazā vecā mājelē, kas vientuļa stāvēja mežmalā, reti rādījās ļaudīs, bija īgns, nerunīgs. Viņam patika vientuļam klaiņot ar suni, ar pirmsplūdu laiku kramenīcu pār plecu pa mežiem un purviem. Bet pavasaros, kad kokos nobrieda pumpuri un pār sazilējušo, drupano sniegu mežu atkusnēs sāka rubināt medņi, viņš aiznagloja mājeles durvis un kopā ar mazdēlu, bāreni Vasju, kas dzīvoja pie viņa, devās uz tālu meža ezeru un palika tur nedēļām ilgi.

Nevarētu teikt, ka kolhoznieki viņu necieta, kaut gan diezin kā nesaprata un grieza viņam ceļu: sazini, kas prātā tādam cilvēkam, kurš vairās ļaužu, klusē un klīst pa mežiem nezin kur? Tāpat arī medību kaisle sensenim netiek sādžā cienīta. Tomēr viņš kārtīgi pildīja kolhoza sarga pienākumus, un, kaut viņam bija jau pāri par astoņdesmit, visā apvidū nebija cilvēka, kas būtu riskējis dienu vai nakti aiztikt mantu, ko apsargāja vectēvs Matvejs un viņa pinkainais un negantais Šariks.

Kad kara posts sasniedza ezeroto Veļikije Luku novadu un kolhozā «Ausma» apmetās šai apvidū novietotās vācu kalnu strēlnieku divīzijas slēpotāju bataljons, tā komandieris, kam kāds bija pastāstījis par drūmo, skarbo veci, nolēma, ka labāka ciema vecākā viņš neuzies.

Mat vēju Kuzminu atsauca komandantūrā, kas bija novietojusies kolhoza valdes jaunajā namiņā. Viņam pasniedza glāzi vācu degvīna un piedāvāja posteni. Vecis pateicās, no cienasta atsacījās, nogauzdamies par neveselību, un ciema vecākā amatu nepieņēma, aizbildinādamies ar saviem gadiem, kurlumu un kaitēm.

Viņu lika mierā un pat atdeva par sevišķas labvēlības zīmi veco kramenīcu, ko viņš jau grasījās nodot pēc komandanta pavēles.

Vācieši atcerējās Kuzminu agrā pavasarī, kad savilka šinī ezeru novadā spēkus uzbrukumam. Kalnu strēlnieku divīzija pārvietojās uz priekšējo līniju. Bataljonam, kas mita kolhozā «Ausma», vajadzēja iespiesties bez kaujas pa mežiem un purviem padomju karaspēka novietnē un uzbrukt no aizmugures ģenerāļa Gorbunova daļas priekšposteņiem. Ievajadzējās pavadoņa, kas labi zinātu meža takas. Bet kam tās varēja būt labāk pazīstamas nekā vectēvam Matvejam, kas tik daudz reižu bija minis tās pats savām kā-

jam, kas šajā novadā pazina katru purviņu, katru priedīti, katru akmeni mežā, katru mednieka atstātu slepenu iezīmi?

Veco atveda pie bataljona komandiera, un virsnieks uzaicināja viņu nakti paslepus novest vāciešus padomju ugunspozīciju aizmugurē. Par atteikšanos piesolīja nošaušanu, bet par uzdevuma izpildīšanu — naudu, miltus, petroleju, bet, galvenais, mednieka sapni — slavenās vācu markas «Trīs gredzeni» divstobreni.

Matvejs Kuzmins klusēdams stāvēja virsnieka priekšā, burzot pinkaino, noplīsušo aitādas cepuri. Viņš nolūkojās ar pazinēja skatienu bisē, kuras stobrs saulē laistījās pērļainā blāvumā. Virsnieks nepacietīgi bungoja pa galdu ar pirkstu kauliņiem. No šā īgnā, nesaprotamā cilvēka tagad bija atkarīgs viņa liktenis, bataljona liktenis un varbūt pat visas tik rūpīgi gatavotās operācijas rezultāts. Un tagad, sekojot alkatīgajiem skatieniem, ko mednieks meta uz bisi, virsnieks pūlējās izprast, ko šis vecais, īgnais meža cilvēks patlaban domā.

— Laba bisīte, — Kuzmins beidzot noteica, noglaudījis stobru ar sarepējušo delnu, un, pašķielējis uz virsnieku, uzprasīja: — Vai naudiņu arī piesviedīsi, jūsu labdzimtība?

— O-o-ol — virsnieks iepriecināts iesaucās. — Pārtulkojiet viņam, ka viņš ir praktisks cilvēks. Tas ir labi. Sakiet viņam: vācu pavēlniecība cienī praktiskus cilvēkus. Pārtulkojiet: vācu pavēlniecība nežēlo naudu tam, kas tai uzticīgi kalpo.

Virsnieks gavilēja: uzticams pavadonis atrasts. Bet tas viņam tomēr nebija pats svarīgākais. Piecu mēnešu laikā, ko viņš bija pavadījis šinīs nemīlīgajos mežos, kur bija atkļuvis ar savu bataljonu no saulainās un pat savā postā jautrās Francijas, viņš bija sācis instinktīvi bīties no šiem nesaprotamajiem padomju cilvēkiem, no šīs drūmās, viltīgās dabas, no šiem neapdzīvotajiem, plašajiem mežiem, kur katra kupena, katrs krūms, katrs celms varēja negaidīti izšaut, kur pat dziļā aizmugurē, tālu no frontes, vajadzēja doties gulēt neizģērbjoties un likt zem spilvena revolveri ftr uzvilktu gaili,

Bet nauda, nauda! Izrādās, pat šeit, pie šiem zvērinātajiem fanātiķiem, kas, ienaidniekam tuvojoties, paši nodedzina savas mājas, naudai ir spēks. Cik pētījoši viņā raugās šis vecais cilvēks, kas laikam pūlas izprast, vai tik viņu nepiekrāps, vai viņam samaksās!

— Sakiet viņam, ka pakalpojumu bagātīgi atlīdzinās, piedāvājiet viņam tūkstoš rubļu, — virsnieks steidzīgi piemetināja.

Vecis noklausījās tulkojumu, ilgi vērās virsniekā ar smagu skatienu no ceraino dzeltenpelēko uzacu apakšas un padomājis atbildēja:

— Maz. Lēti gribat nopirkt.

— Nu, pusotra. Nu, divi tūkstoši.

— Pusi uz priekšu, jūsu labdzimtība.

Virsnieks, apspriedies ar tulku, rūpīgi noskaitīja papīriņus. Vecais pagrāba tos no galda ar savu plato, dzīslaino, mezglaino roku un nevērīgi aizbāza aiz cepures padrēbes:

— Labi. Izvedīšu jūs pa slepenām takām, ko bez manis zina tikai vilki. Pasakiet skaidri, uz kurieni jāiet.

Viņam nosauca vietu, gribēja parādīt kartē.

— Zinu tāpat. Esmu gājis tur lapsas dzīt. Izvedīšu uz rīta pusi... Tikai ar bisīti gan nepiekrāp, jūsu labdzimtība.

Kolhoznieki redzēja, kā viņš nāca mājup no virsnieka mitekļa ierasti kluss, noslēdzies, nevienā neskatīdamies, smīnēdams bārdā. Uz lamām, ko viņam nočukstēja aiz muguras, atbildēja ar drūmu pavīpsnāšanu un, kad plecīgs puisis, bijušais kolhoza rēķinvedis, panāca viņu un piesolīja sarkano gaili par draudzēšanos ar vāciešiem, tikai norūca neatskatīdamies:

— Ej pasaki mātei, lai tev noslauka degunu.

Kolhoznieki, kas iztālēm vēroja Mat vēja mājeli, redzēja, kā pēc pusstundas pa lievenēm noskrēja Kuzmina mazdēls Vasja ar audekla tarbu pār pleciem, kā viņš Šarika pavadībā nozuda mežmalas krūmos, kā pēc tam vecais iznesa ārā savas platās ar zvērādu izsistās slēpes un kā sāka ieberzt tās ar lāča taukiem, metot skatienus uz vācu virsnieka mājas logiem, kas jau mirgoja palsām ugunīm puteņa krēslā.

Tikām vācieši gatavojās doties ceļā. Virsnieks sēdēja pie galda un karbīda spudzītes nedzīvajā gaismā beidza rakstīt sen iesāktu vēstuli savam brālim Vilhelmam, kas strādāja par inženieri optisku aparātu rūpnīcā kaut kur Saksijā.

«Mīļais Villij,» viņš rakstīja, «nu jau mēnesis, kopš iesāku šo vēstuli un nekādi nevaru nobeigt. Ne jau tāpēc, ka man trūktu laika. Nē! Laika bija vairāk, nekā vajadzīgs. Pēdējos mēnešos mēs, lai nosistu laiku, sēžot šinīs nolādētajos mežos, atkārtojām vienas un tās pašas stulbās apmācības, kas mums nekad nenoderēs, jo šie krievi apgriezuši karu otrādi un karo bez jebkādiem likumiem. Lieta tāda, ka šodien mēs dodamies ceļā, un es gribu pabeigt šo vēstuli, iekāms no jauna pārbaudu likteni...

... Apsveic mani: šodien, rādās, es guvu lielu un, jāatzīstas, negaidītu uzvaru. Es atradu atslēgu šai nolādētajai, mīklainajai krievu dvēselei, kas man sagādā tik daudz raižu. Tas nav nekas jauns, dārgais brāli, tā ir vecā, labā atslēga, kas atvēra mums sirdis visā Eiropā. Naudiņa, mans mīļais, īstā brīdī pasniegta parastā naudiņa, ko mēs šai zemē diemžēl tik maz piedāvājam, domājot, ka šie padomju krievi ir kāda īpata tauta un ka te vispārliecinošāk skan G. kunga puišu automāti. Atceries, es Tev janvārī rakstīju par vietējo patriarhu — mednieku ar karaļa Lira ārieni un kaut kādu vārdu, ko nekādi nevaru atminēt (velns lai parauj šos krievu vārdus!). Šodien es izdarīju ar viņu eksperimentu, un, ko domā, dārgais Villij, eksperiments spoži izdevās. Izskata pēc pavilcinājies, viņš apņēmās nogādāt mūs... Re nu, Kurts jau ziņo, ka bataljons gatavs ceļam. Ardievu, dārgais brāli, apkampju Tevi kā agrāk, bet vēstuli, redzams, vajadzēs pabeigt citā reizē...»

Kad satumsa, kalnu strēlnieku bataljons uz slēpēm pilnā apbruņojumā, ar ložmetējiem uz ragaviņām izgāja no sādžas un, nogriezies no lielceļa, sāka doties iekšā mežā.

Priekšgalā plašā mednieka solī uz savām pašdarinātajām, platajām slēpēm slīdēja Matvejs Kuzmins. Tumsa biezēja. Bira sauss, čabošs sniedziņš, un drīz vien migla tā sablīvējās, ka slēpotāji varēja saskatīt vienīgi priekšējā sojotāja muguru. Kuzmins veda vāciešus taisni pāri vecainei, un visi centās turēties veča pēdās.

Visu nakti vienība gāja pa kupenām, pa neskartu sērsnu, pa gravām, pa aizsaluša meža strauta gultnēm, lauzās cauri krūmājiem. Virsnieks, kas sekoja pārgājienam pēc kompasa, vairākkārt apturēja priekšgalā soļojošo Matveju un prasīja ar tulka starpniecību, kāpēc ceļš tik līkumots un vai drīz būs galā. Matvejs pastāvīgi atbildēja:

— Šoseju mežā nav... Pagaidi, jūsu labdzimtība, uz rīta pusi būsim galā, — un atgādināja par bisi.

Vācu strēlnieki, pamazām zaudējot spēkus zem ieroču un munīcijas svara, vilkās pa milzīgo mūžamežu. Tumsā viņi uzgrūdās kokiem, tvarstījās ap krūmiem, kāpa cits citam uz slēpēm, krita, cēlās, un viņiem sāka likties, ka šis nesaredzamais mežs, kas klusu un draudīgi šalc nakts tumsā, tīšām met viņiem zem kājām šīs kupenas, ķeras aiz drēbēm ar krūmu nagiem, nostāda ceļā kokus. Jefreitoru uzbrēcieni vairs nespēja sadzīt vienkopus nomocīto, izkliedēto kolonnu.

Kad svīda dzeltena, salta ausma, vienības avangards beidzot iznāca mežmalā un apstājās izcirtumā pie dziļas, krūmiem aizaugušas gravas.

— Nu, rādās, esam galā. Matvejs Kuzmins savu lietu zina, — vecais noteica.

Viņš noņēma cepuri un noslaucīja tanī nosvīdušo pliko pauri.

Un, kamēr nomocītie virsnieki nervozi smēķēja, apsēdušies taisni sniegā, ar pūlēm noturot cigaretes sastingušajos, drebošajos pirkstos, kamēr jefreitori griezīgiem kliedzieniem dzina uz izcirtumu pēdējos atpalikušos strēlniekus netīros, ceļā saplosītos maskēšanās tērpos, Matvejs Kuzmins, stāvot piekalnītē, smaidīja, raugoties sārtajā saulītē, kas pacēlās pār dzirkstošajiem, mirdzošajiem sniega klajiem. Viņš šķielēja vāciešos, neslēpjot smīna.

Rīts bija salts, kluss. Sērsna, sausi brikšķot, lūza zem slēpēm. Alksnājā skanīgi čivināja solīdi sarkankrūtīši, lietišķīgi lobot mazās, melnās pogaļas. Kaut kur gluži līdzās ieķilkstējās suns,

— Matvejs Kuzmins savu lietu zina, — vecais atkārtoja.

Triumfējošs smaids izlīda no biezās bārdas, izklīda pa sīkajām

grumbiņām, apgaismoja viņa drūmo seju.

Pēkšņi klusumu saārdīja sausi ložmetēju kārtu tarkšķi. Iespin-dzās lodes, uzsitot virs sērsnas vizlas skaudras sniega strūkliņas. Atbalss atsperīgiem dārdieniem izklīda pa mežu. Sarma čaukstot bira no sakustinātajiem zariem.

Ložmetēji šāva pavisam tuvu, gandrīz taisni virsū. Slēpotāji, nepaspējuši pat lāgā aptvert, kas noticis, krita sērsnā ar izbailēm un neizpratni sejās. Bet ložmetēji kapāja, kapāja, ārdīja un ārdīja sniega klajumu, iežņaudzot kolonnu savās ugunīs no abām pusēm. Atjēgušies vācieši gribēja mesties mežā, bet arī tur, aiz krūmiem, nikni rēja automāti...

Zaldāti, pametuši slēpes, ar šausmu kliedzieniem traucās atpakaļ mežā, sausajā sniegā grimdami. Dzirkstīgo sērsnu klāja maskēšanās tērpu netīrās skrandas. Attapies virsnieks metās pie vecā.

Matvejs Kuzmins stāvēja pakalniņā kailu galvu. Viņu varēja redzēt iztālēm. Vējš plucināja viņa bārdu, plivināja sirmos matus ap pliko pauri. Viņa acis samiegtas, atguvušas jaunību, izsmejot dzirkstīja zem kuplajām uzacīm. Viņš uzvaras priekā nolūkojās, kā svešie zaldāti skraidīja kā aitu bars, pat nemēģinot aizstāvēties.

Virsniekam mati cēlās stāvus zem kaskas triko padrēbes. Mirkli viņš kaut kādās mistiskās šausmās raudzījās šinī meža cilvēkā, kas mierīgā triumfā stāvēja izcirtumā, kurā dzīroja nāve. Tad viņš nervozā tvērienā izrāva parabellumu un notēmēja uz vecā pieri.

Matvejs Kuzmins ņirdzīgi un bezbailīgi smīnēja viņam sejā.

— Nopirkt gribēji veco Matveju? ... Domā, ka visi tev līdzīgi, fašist!...

Vecais izrāva aiz ausenes padrēbes aizbāztos simtnieku papīrus un, pasviedis tos virsniekam, nicīgi novērsās no pistoles. Viņš ievēroja, ka ložmetējnieki baidās trāpīt viņam un tāpēc nešauj uz pakalniņa pusi, kur viņš stāvēja. Vācieši arī to pamanīja un pūlējās tikt mežā, slapstoties aiz pakalniņa. Daži, nokļuvuši pie pēdējām kupenām, bija jau tuvu glābējai mežmalai.

Matvejs Kuzmins pavēcināja pinkaino cepuri un iekliedzās pilnā balsī, cik spēja:

— Dēli! Nežēlojiet Matveju, kapājiet viņus dūšīgāk, lai neviens mūdzis neaizšmauc ... Matvejs ...

Nepabeidzis viņš ievaidējās un, vācu virsnieka lodes ķerts, lēni noslīga sniegā. Bet arī virsniekam neizdevās aizbēgt. Nepaspēris ne divus soļus, viņš, ložmetēju kārtas nopļauts, pakrita ar seju uz Matveja velteņiem.

Bet tālumā gravā jau skanēja un pieaugot granda «urā». Vēja nogludinātajai gravas malai lēca pāri automātisti. Šaujot viņi traucās pa izcirtumu, vajājot pēdējos vāciešus, raidot tiem nopakaļ ložu spietus, panāca, notrieca sniegā, atbruņoja un skrēja tālāk sniega autiem klātajā mežā pa sērsnā pamestajām pēdām. Kopā ar auto-mātistiem skrēja Vasja Kuzmins, vecā mednieka mazdēls, ko viņš bija aizsūtījis pāri frontei brīdināt savējos par gaidāmo izlaušanos. Pinkainais, sirdīgais Šariks, grimstot dziļajā sniegā, vai aizrīdamies no niknās riešanas, vēlās uzbrucējiem pa kājām. Pēkšņi viņš sastinga, neizpratnē sacēlis ausis, un kaujas dārdus, kas dobji atbalsojās mežā, pāršķēla gaudīgs, stiepts kauciens.

Tā pavadīja sava garā mūža pēdējo dienu Matvejs Kuzmins, kolhoznieks no Veļikije Luku apgabala lauksaimniecības arteļa «Ausma», kas tagad lepojas ar saviem liniem.

Viņu apglabāja augstajā Lovates krastā, apglabāja kā virsnieku, ar militāru godu, izšaujot trīs zalves pār svaigo kapa kopu, pār rūsgano sasalušās zemes uzkalniņu sniega klajumā.

Tanī pašā vakarā divīzijas izlūkošanas daļas priekšnieks, izskatot nogalināto ienaidnieku dokumentus, izlasīja vācu virsnieka nepabeigto vēstuli, kuru tā i nesaņēma inženieris Vilhelms Šteins Saksijā.

N. Tihonovs MEITENE

Neveikla sieviete lielā flaneļa lakatā uzskrēja viņai tumsa virsū, izbailēs iesaukdamās:

— Ai, kas te ir? ^

_ Es, — atsaucās meitene, sēdēdama uz pakāpieniem. Es

Poļa.

— Ko tu nebēdz projām? ... Taču trauksme! Tūlīt metis bumbas!

— Es taisni tās gaidu ... — Poļa mierīgi sacīja.

— Kas šīs ko gaidīt? Paglābies patvertnē!

— Man tāds pienākums. Ejr ej, krustmāt, ka tev patiešām vēl netrāpa...

— Iešu arī. Bet viņa, re, sēž uz pakāpieniem — drosminiece gadījusies...

— Es neesmu nekāda drosminiece, es esmu izlūks.

Poļa sēdēja uz pakāpieniem un, acu nenovērsdama, uzmanīja debesis, kurās cita citu krustoja starmešu strēles, plīsa raķetes, palikdamas karājoties gaisā kā skaisti pušķi, un uz zilo jumolu traucās trasējošo ložu zeltainie pavedieni.

Un pāri visai pilsētai klājās saraustītā, naidīgā lidmašīnu rūkoņa.

Sarāvusies čokurā, meitene gaidīja to baismīgo kaucienu, dār-dienu, ugunīgo spožumu, kam tūliņ vajadzēja izšauties, un tad Poļa pirmā metīsies uz turieni, lai signalizētu vietējās aizsardzības štābam, kur nokritusi bumba.

Ierāvusi galvu kalsnajos plecos, aizdarījusi acis, viņa klausījās pieaugošajā kaucoņā.

Ielā nogranda dārdiens, kas likās galvu vai pušu pāršķeļam, silts vilnis iesitās ausīs, iebelza pa krūtīm.

Poļa grīļodamās pietrūkās kājās un, nepaspējusi ne atjēgties, jau skrēja pa ielu uz to pusi, kur tikko bija sabrukuši mūri un vēl nebija izklīdis dūmu mākonis.

Nakts tumsā rēgojās nuie radušās drupas. Sadragātā mūra robi melnoja augsti virs meitenes galvas, ielu klāja atlaužas, stikla šķembas, visādas drazas.

Pēc mirkļa viņa jau zvanīja no blakus nama par nodarītā posta apmēriem. Un tūliņ metās drupu tumsā, no kurienes skanēja kliedzieni, vaidi, vaimanas.

Un tā dienu pēc dienas.

Neviens ātrāk par viņu neprata atklāt trāpījuma vietu, neviens nemācēja tik pašaizliedzīgi strādāt, tā rūpēties par ievainotajiem, pavadīt augas naktis starp svārstīgiem mūriem, brūkošām sijām, atrokot drupu apbērtos cilvēkus. Sevišķi labi viņa prata atrakt bērnus.

Dažbrīd, norausdama ar sauju sviedrus, viņa atsēdās un noskatījās glābšanas komandu darbā it kā no malas.

Saārdītie nami, tumšā pilsēta, lukturīši, kas šad tad pavīdēja racēju rokās, — viss viņai šķita nepazīstams, neesošs, nebijis.

Bija taču naktis — mierīgas, līksmas, ar tramvaju ugunīm, ar dziesmām, dejām, jauniešiem... Jā, tas viss bija. Tas viss būs... Bet pašreiz ...

— Ko tad es tā sēžu! — viņa pati sev uzsauca, uzlēca kājās un atkal sāka rakt un nest projām akmeņu šķembas, strādāt ar lauzni un lāpstu.

Viņa kļuva apbrīnojami mierīga, stingra lēmumos, stipriem nerviem. Viņu nekas vairs nespēja pārsteigt.

Reiz atskrējusi viņa mēnesnīcā ieraudzīja augstu virs sabrukušo stāvu grēdas sievieti. Tā stāvēja vienā kreklā, piekļāvusies pie sienas atliekām piektajā stāvā, kas nejauši nebija vēl sagāzušās, stāvēja kā nedzīva, kā statuja.

Un Poļa lūkojās, acu nenolaizdama, uz viņas krekla balto plankumu. Viņa domāja tikai par to, kā sievieti ātrāk nogādāt lejā no turienes un kā to izdarīt.

Citreiz viņai taisni virsū skrēja jauna sieviete izjukušiem matiem, spiezdama pie krūtīm bērnu. Sprādziena pārbiedēta, kā nemaņā aiz bailēm par sevi un bērnu, viņa varēja skriet tā cauri visai pilsētai.

Poļa viņu apskāva, noglāstīja galvu un noteica:

— Tas ir viss!

— Kas «viss»? Kas «viss»? — sieviete nomurmināja.

— Viss, — Poļa atbildēja, — viss aiz muguras. Nekā briesmīga vairs nebūs. Apsēdies, atpūties. Es tevi tūliņ apsegšu ...

Sieviete uzreiz nomierinājās, un Poļa aizveda viņu uz sanitāro posteni.

Cik daudz ievainotu, sadauzītu, sakropļotu dabūja nest šī trauslā meitene ar lielajām, mazliet izbrīnītajām acīm, cik daudzus viņa nomierināja, uzmundrināja, pat sasmīdināja ar saviem trāpīgajiem, īstā brīdī pateiktajiem vārdiem!

— Drīz tu svinēsi jubileju, Poļa, — draudzenes runāja. — Tu jau esi izglābusi tuvu pie simta.

Bombardēšanu nomainīja apšaudes.

Tās nebija tik skaļas, taču savākt ievainotos uz ielām tumsā, kad šķembas džinkst un šāviņi svilpojot traucas pār galvu, nebija viegls darbs. Taču viņa savāca desmitiem ievainoto un aiznesa uz savas muguras.

šai pretīgajā, saltajā, vējainajā vakarā ienaidnieka uguns uzbrukums bija sevišķi nežēlīgs.

Poļa piekļāvās pie sienas aiz smilšu kastes, un šāviņu šķembas virs viņas galvas ietriecās namā. Sāka birt ķieģeļu drumslas, pa bruģi lēkāja apmetuma gabali un izdauzīti stikli. Tad kāds ievaidējās gandrīz līdzās.

Iela bija tukša. Retie gājēji krita pie zemes, cēlās kājās, skrēja iekšā namos vai no jauna spiedās klāt pie bruģa. Poļa ieklausījās. Vaidi patiešām skanēja tepat tuvumā. Poļa piesardzīgi aizskrēja uz turieni. Jauna šāviņa sprādziena liesmas apgaismoja ielu. Poļa pakrita. Šāviņš trāpīja ietvi, un trieciena troksnis vēl ilgi dunēja ausīs. Sirds strauji dauzījās.

Pēkšņi Poļa ieraudzīja pie nama guļošu zēnu. Kur viņa bija to agrāk redzējusi? Nu, protams, pavasari futbola sacīkstēs.

Košs zaļš laukumiņš. Visapkārt smiekli. Krāsaini sporta krekli. Jaunība. Saule. Jautra mūzika. Silta, dzidra diena ar mākoņu pin-kulīšiem un šis zēns, kuram draugi sauca:

— Ei tu, pussargs! Saturies!

Patlaban viņš gulēja bez samaņas, bet, kad Poļa sataustīja brūci — šķemba bija viņu ievainojusi gurnā, — viņš atžilba un ievaidējās vēl stiprāk. Un meitene sacīja, pārsiedama viņu:

— Ei tu, pussargs! Saturies! Dzirdi?

Zēns apklusa, un meitene palīdzēja viņam piecelties. Taču paiet viņš nevarēja.

Viņš gandrīz uzkrita Poļai virsū, un meitene vilka viņu pa tumsu, ko šķēla liesmu garie, sarkanie šķēpi.

Bet šis trieciens laikam gan bija pāršķēlis ielu, visus namus un visu apkārtni, jo Poļa zaudēja samaņu. Viņa gulēja mīkstā, zaļā laukumiņā, un tagad viņai sacīja kāda nepazīstama balss:

— Ei tu, pussargs, saturies!

Taču viņa nevarēja ne pasmieties, ne arī pakustēties. «Tas ir mans deviņdesmit astotais ievainotais,» viņa nodomāja un atkal zaudēja samaņu. Taču rokā viņa turēja tā roku, kurš gulēja blakus.

Un, kad pār viņiem noliecās ļaudis, Poļa sacīja dzidrā, skanīgā balsī:

— Ņemiet viņu, viņš ir smagi... — un nepabeidza.

— Kājas, — kāds tumsā teica, — viņai ievainotas kājas.

Viņa nedzirdēja. Viņa sacīja kādam mīkstajā, zaļajā laukumiņā:

— Man salst! Cik auksta zāle ...

Vairāk neko viņa tonakt neredzēja.

Bet viņa palika dzīva.

Kad viņa pirmo reizi nāca pie samaņas, bija patiešām silta saulaina diena un logā raudzījās lielas, zaļas priedes.

N. Tihonovs ROKAS

Sals bija tāds, ka rokas juta to pat siltos cimdos. Bet mežs visapkārt šķita mācamies virsū šaurajam, grambainajam cejam, kam abās pusēs stiepās dziļi, ar nodevīgo sniegu pilni grāvji. Koku zari skārās klāt mašīnai, uz kabīnes virsas krita sniega pikas, zari skrāpēja cisternai sānus.

Daudz ceļu viņš bija redzējis savā šofera mūžā, bet ar tādu vēl nebija gadījies sastapties. Un taisni pa tādu nācās braukt, it kā viņa izturībai nebūtu gala. Tikko ienācis zemnīcā, tikko iespiedis galvu kaktiņā starp nogurušajiem biedriem, te ceļ atkal augšā. Laiks doties ceļā. Gulēt varēsim vēlāk, tagad jāstrādā. Ceļš sauc. Un nevar teikt: «Darbs nav zaķis, nekur neaizbēgs.» Šis aizbēgs kā likts. Nieka neuzmanība — un mašīna grāvī; lūdz nu biedrus palīgā — vienam pašam par izvilkšanu nav ko domāt. Un sals? It kā pats ziemeļpols būtu ieradies pa regulētāju šim ceļam.

Te lien virsū migla, te uzpūš no Lādogas puses vējš, ar kādu viņam agrāk nav bijis darīšanas, — spalgs, nebeidzams, rēcošs. Te uznāk putenis — divu soļu atstatumā nekas nav saredzams. Riepas arī nav no dzelzs, izdilst. Grāvī iegāzušies biedri arī jāglābj, jo brauc pēdējais, un galvenais — krava jānogādā laikā. Kā nu šī tagad jūtas, tā krava?

Boļšakovs apturēja mašīnu, izkāpa no kabīnes un, smagi piemīdams sniegu, gāja pie cisternas. Viņš pakāpās uz borta un blāvajā ziemas dienas gaismā ieraudzīja, ka pa salā vizošo cisternas sānu tek nepārtraukta strūkliņa. Saltas tirpas pārskrēja pār muguru. Cisterna tecēja. Šuve bija pārplīsusi. Degviela tecēja ārā. Boļšakovs stāvēja un lūkojās uz tievo strūkliņu, kuru nekādi nevar apturēt.

Tā mocīties ceļā, lai novestu galā tukšu cisternu!

Viņš pārcilāja prātā visas savas kādreizējās avārijas, bet tādu atcerēties nevarēja. Sals svilināja seju. Stāvēt un noskatīties — ar to nekas nebūs līdzēts.

Boļšakovs, grimdams sniegā, devās atpakaļ pie kabīnes, attaisīja kasti ar instrumentiem, un tie viņam šķita īsti spīdzināšanas rīki. Metāls likās nokaitēts. Tomēr viņš drosmīgi satvēra cirtni, āmuru, gabalu ziepju, kas atgādināja akmeni, atgriezās pie cisternas un uzkāpa uz borta. Benzīns lija viņam uz rokām un likās tāds dīvains. Tas dedzināja ar ledainu uguni. Tas piesātināja dūraini, sūcās zem blūzes piedurknes. Boļšakovs spļaudīdamies mēmā izmisuma sita vaļa šuvi un aiztriepa ar ziepem. Benzīns rimas tecēt.

Nopūties viņš atgriezās kabīnē.

Nobraucis kilometrus desmit, Boļšakovs atkal apturēja mašīnu un gāja pārbaudīt cisternu, šuve atkal bija vaļā. Benzīna strūkliņa tecēja gar apaļo sienu. Vajadzēja sākt visu no gala. Un atkal dārdēja cirtnis, atkal benzīns svilināja rokas, un ziepju josla pieņēmās biezumā uz atdauzītās šuves malām. Benzīns vairs netecēja.

Ceļš bija bezgalīgs. Boļšakovs vairs neskaitīja, cik reižu viņš apturēja mašīnu un kāpa pie cisternas, viņš vairs nejuta sāpju no benzīna apsvēlumiem. Viņam šķita, ka tas viss rādās sapnī: biezs mežs, bezgalīgas kupenas, benzīns, kas plūst pa roku... Viņš galvā aprēķināja, cik dārgās degvielas jau iztecējis, un pēc aprēķina iznāca, ka pārāk daudz nav — litri četrdesmit pieci vai piecdesmit, taču, ja pārstās labot šuvi pēc katriem desmit divdesmit kilometriem, tad viss darbs būs vējā.

Un viņš atkal sāka visu no jauna ar tāda cilvēka neatlaidību, kurš zaudējis priekšstatu par laiku un telpu. Aiz noguruma viņam jau šķita, ka viņš nebrauc, bet stāv uz vietas un tikai pēc katrām četrdesmit minūtēm tver cirtni, bet šuve kļūst aizvien platāka un it kā ņirgājas par viņu un viņa pūlēm.

Negaidot ceļa līkumā pavērās tuksnesīgs klajums, milzīgs, neaptverams, balgans. Ceļš veda pa ledu. Milzīgais ezers kā zvērs uzdvesa savu elpu, bet Boļšakovam vairs nebija bail. Viņš drošu roku vadīja mašīnu, priecādamies, ka mežs beidzies. Šad tad viņa galva atsitās pret stūri, bet viņš tūliņ atkal saņēmās. Miegs gulās uz pleciem, it kā aiz muguras stāvētu milzis un spiestu uz viņa galvu un pleciem savas rokas mīkstos, biezos dūraiņos. Mašīna pa-lēkdamās devās uz priekšu. Un kaut kur dziļi šīs nosalušās, līdz pēdīgam nokausētās būtnes iekšienē mājoja nesaprotams prieks: viņš bija cieši pārliecināts, ka izturēs.

Un viņš izturēja. Krava tika nogādāta.

Zemnīcā ārsts izbrīnā paskatījās uz viņa rokām — izkropļotām, apdedzinātām, ar noplaucētu ādu — un neizpratnē teica:

— Kas tad tas?

— Es kalu šuvi, biedri dakter, — viņš atbildēja, sakozdams zobus aiz sāpēm.

— Vai tad nevarējāt ceļā apstāties? — ārsts jautāja. — Neesat taču mazais bērns, pats saprotat — tādā salā tā nolieties ar benzīnu!

— Apstāties nevarēja, — viņš atteica.

— Kāpēc tad tāda steiga? Uz kurieni jūs vedāt benzīnu?

— Uz Ļeņingradu vedu, frontei, — viņš atbildēja skaļi, ka noskanēja visā zemnīcā.

Ārsts cieši pavērās viņā.

— Tā-a... — viņš novilka. — Uz Ļeņingradu! Saprotu! Vairāk jautājumu nav. Sāksim pārsiešanu. Vajadzēs paārstēties.

— Kāpēc ne? Līdz rītam paārstēšos, bet no rīta — ceļš zem kājām. Ar pārsietām rokām siltāk vadīt mašīnu, bet sāpes — tās jau mēs kaut kā saturēsim zobos.

N. Tihonovs DIVKAUJA

Vācu lidotājs skaidri redzēja savu laupījumu: cauri mežam, kas atgādināja zaju pīrāgu, stiepās šaura dzeltena josla. Tur pa uzbērumu vilkās garš sastāvs ar militāru kravu, un piķēt uz mežu nebija nekādas vajadzības. Jāpagaida, kad vilciens tuvosies klajumam starp diviem mežiem, tad to varēs sabombardēt mierīgi un nekļūdīgi.

Lidmašīna izvērsās, tad, novizēdama saulē, apmeta vēl vienu loku un, uzņēmusi augstumu, ienira pikējumā. Divas dubļu un zemes strūklas uzšāvās gaisā abpus uzbēruma, tur, kur vajadzēja atrasties vilcienam. Taču, kad lidotājs paskatījās uz mežu, tad ieraudzīja, ka vilciens, nonācis līdz klajumam, pēkšņi meties atpakaļ mežā. Bumbas bija nosviestas veltīgi.

Lidotājs apmeta vēl loku, nospriedis, ka nu vairs nekļūdīsies. Vilciens joņoja pa klajumu. Kā tas varēja zināt, ka nu to gaida sastapšanās mežā un vagoniem uzgāzīsies smagās priedes, kuras grandošais trieciens izgāzis ar saknēm? Priedes nokrita veltīgi. Vilciens bija ticis pāri šai vietai. Bumbas atkal bija izšķiestas bez panākumiem.

Lidotājs nolamājās. Vai patiešām šis tūļīgais ormanis ar savu garo sastāvu var iziet cauri nesodīts? Viņš bija piķējis tieši uz mežu, uz sastāva vidu. Iespējams, ka viņš slikti aprēķinājis, iespējams, pagadījusies kāda nejaušība, jo bumbas neķēra vilcienu, bet mežu. Nenotveramais sastāvs turpināja ceļu, stūrgalvīgi virzīdamies uz priekšu.

— Mieru! — vācu lidotājs sacīja. — Tagad mēs parunāsim nopietni.

Viņš sāka aprēķināt, stingri un vērīgi pārlūkodams klajumu. Viņu pat aizrāva šīs sarežģītās medības.

Viņš šāvās atkal lejup no mākoņiem līdz pašai zemei, tur, kur caurspīdīgā dūmu svītriņa trīsēja nokaitētajā gaisā. Likās, viņš ietrieksies lokomotīvē. Taču kāds pēdējā mirklī likās izraujam vilcienu no lidmašīnas apakšas. Sprādziena dārdi vēl trīsēja ausīs, bet skaidra nojauta teica: pa tukšu. Viņš paskatījās lejup: tā jau ir. Vilciens nemaz nebija cietis.

Lidotājs saprata, ka cita ne mazāk stūrgalvīga griba nepiekāpjas viņam, ka mašīnistam ir nekļūdīga acs, apbrīnojams un precīzs aprēķins, ka viņu nebūs vis tik viegli notvert.

Divkauja ieilga. Bumbas krita vilcienam priekšā, aiz muguras, sānos, bet šis briesmonis, kā lidotājs to devēja, steidzās uz staciju, it kā neredzamu garu apsargāts.

Vilciens izdarīja ērmīgus, mežonīgus lēcienus, visas sakabes nešpetni kauca, pa nogāzi tas joņoja kā zirgs ar zobos iekostiem laužņiem un nelīda uz priekšu tieši tad, kad to gaidīja kārtējā bumbu deva. Tas gāja atpakaj, apstājās, vilkās soļiem, šāvās kā bulta — ko visu gan nedarīja šis garlaicīgais, garais sastāvs, paklausot savam vadītājam! Bumbas plīsa kā plīkšķenes.

Lidotājs mirka sviedros. Viņš spļāva lejup un atkal un atkal metās uzbrukumā. Pēdējo reizi viņš bija uzminējis pareizi. Vilciens vairs neglābsies. Mašīnists bija pirmo reizi kļūdījies. Lāsts izlauzās pār vēja aprautajām fašista lūpām: bumbas beigušās ... nav ar ko bumbot!

Tad viņš lidoja visgarām vilcienam, apbērdams to ar ložmetēju kārtām, bet te no jauna pagadījās mežs — velns to bija pagrūdis taisni nevietā, — un vilciens atkal neskarts ripoja zaļajā krēslā, un šķita — nekas tam nevar kaitēt. Fašists vai prātu zaudēja. Viņš tēmēja lokomotīvei, aiz plānās sienas slēptajam ienaidniekam, tam briesmīgajam krievu strādniekam, kurš smejas par visu vācu asa vīrišķību un vada savu vilcienu pa tīrumu un mežu klaju kā neprātīgs ... Lodes skrēja pāri vilcienam, citas nokļuva kaut kur zem riteņiem, šķindēja pret sliedēm, bet vilciens gāja ...

Lidotājs nokausēts atmetās sēdeklī. Debesis mirdzēja. Bija kristāldzidrs, rāms rudens, kas ar kaut ko atgādināja tālo Vestfāles rudeni. Patronas beigušās. Divkauja beigusies. Krievs tur lejā uzvarējis. Triekties pret viņu ar visu mašīnu? Apturēt neprātu ar neprātu? Tirpas pārskrēja fašistam pār muguru.

Viņš nolaidās lejāk un, ziņkāres un naida dzīts, pārlidoja pār vilcienu. Viņš nevarēja redzēt, ka viņam seko mašīnista ciešais skatiens. Mašīnists tikai noteica:

— Nu, uzveici, riebekli?

Un lokomotīve ar nicināšanu šķērsoja melno ēnu, iespiezdama to zemē, — ienaidnieka lidmašīnas ēnu, kas bija izplāta uz ceļa.

В. Роļеvоjs. MĒS — PADOMJU CILVĒKI

Šai meitenei pēc izskata varēja dot gadu deviņpadsmit.

Viņa bija tieviņa un viegla. Melnīgsnējā seja vēl nebija zaudējusi bērnišķīgo apaļumu, bet acis, plaši atvērtas, lielas, skaidras, garu skropstņ ietvertas, lūkojās tik jautri un pārsteigtas, it kā jautātu: nē, biedri, vai patiešām visapkārt tik jauki? Jeb vai man tas tikai liekas?

Un vienīgi sarežģītā augstā sasukājumā saspraustie kuplie tumšbrūnie mati it kā bojāja šo gaišo tēlu, kā nepareiza nots skanīgu, labu dziesmu.

Viņa bija ģērbusies vieglā, puķotā tērpā, zelta ķēdīte aptvēra viņas slaido, iedegušo kaklu, kas lepni nesa piemīlīgu jaunu galviņu.

Laikam pati sapratusi, ka pārāk stipri atšķiras no cilvēkiem saulē izbalējušās, mazgājot noplukušās karavīru blūzēs, no cilvēkiem ar vēja appūstām sejām, kuru āda lobījās nost no mūžīgā, raupjā iedeguma, viņa bija uzmetusi pleciem kādu lielu šineli un, par spīti rāmā un tveicīgā augusta vakara karstumam, sēdēja ietinusies uz velēnu soliņa pie tīras balsinātas ukraiņu mājiņas.

Viņas acis ar savādu kāri sekoja parastās, ne ar ko neievērojamās štāba sādžiņas dzīvei. Vienlīdz laipnā vērībā tās kavējās ir pie netīros, notrieptos kombinezonos tērptiem šoferiem, kas ķiršu ēnā apgāzuši vilīti un knibinājās ap tā motoru; ir pie frontes pastnieka uz vienu ausi nošķiebtā laiviņcepurē, kurš piebāztu somu pār plecu pagāja garām ar tik svinīgi nozīmīgu izskatu, kāds piemīt vienīgi frontes pastniekiem, kad tie nes lielu porciju svaigas korespondences; ir pie izlūkošanas daļas priekšnieka, resna, ar siksnu cieši sajozta pulkveža, kas, aizlicis rokas aiz muguras, spožajiem zābakiem čīkstot, pastaigājās šurpu turpu gar dārziņa žogu, iegrimis savās domās; ir pie štāba sardzes kareivjiem, kas sēdēja putekļainajā mauriņā aiz mājiņas un pa kārtai lasīja cits citam tikko saņemtās vēstules no mājām.

— Es kā izsalkusi skatos, skatos — un nevaru atskatīties. Nē, jūs šādas jūtas nevarat saprast! Tās saprotamas vienīgi tiem, kam gadījies ilgi būt atrautiem no savējiem, no visa, kas ierasts, mīļš un dārgs, un iegremdēties līdz kaklam šinī svešajā, ļaunajā zirnekļu pasaulē! — viņa sacīja zemā krūšu balsī.

Bērnišķīguma izteiksme, kas nupat vēl apgaismoja viņas seju, pēkšņi nozuda kā vēju aizpūsta, un man šķita, ka viņa derdzīgi paraustīja plecus, ko sedza rupjais šinelis.

Bija grūti ticēt, ka šai meitenei, tik jaunai un ārēji bezrūpīgai, bija visbīstamākā un atbildīgākā no visām kara profesijām, ka šī ir tā pati bezvārda varone, kas, dzīvojot aiz frontes līnijas, ik mirkli riskējot ar dzīvību, apgādāja mūsu štābu ar ziņām, kas palīdzēja pavēlniecībai savlaicīgi uzminēt pretinieka nodomus. Izlūki — noslēgušies, nerunīgi cilvēki, tomēr šai meitenei viņi netaupīja jūsmīgas uzslavas.

Viņai bija pieņemts vārds: Bērzs. Nezinu, kā tas bija radies, bet grūti būtu ko labāku izdomāt. Viņa patiešām līdzinājās jaunam, baltam, slaidam, lokanam bērziņam, tādam, kam visas lapiņas trīs pie mazākās vēja pūsmas. Un nekas viņas ārienē nepauda aukstasinīgo vīrišķību, gribu, pārliecinātu, apsvērtu viltību — šīs viņas profesijas cilvēka nepieciešamās īpašības. Jādomā, ka tas arī nodrošināja pastāvīgos panākumus, kas pavadīja Bērzu, izpildot vissarežģītākos uzdevumus,

Licis man nosolīties, ka es nekad nenosaukšu viņas īsto vārdu, pulkvedis, izlūkošanas daļas priekšnieks, izstāstīja man viņas kara laika biogrāfiju.

Viņa, ievērojama zinātnieka vienīgā meita, bija augusi patriarhālā ģimenē, guvusi lielisku audzināšanu, mācījusies mūziku, dziedāšanu, kopš bērnības vienādi labi runāja ukraiņu, krievu, franču un vācu valodu. Kad sākās karš, viņa patlaban beidza universitāti. Viņa bija aizrāvusies ar filoloģiju, Renesanses laika Rietumeiropas literatūru un pat publicējusi ar pseidonīmu kādā akadēmiskā izdevumā rakstu par Rasina dramaturģiju, polemisku, interesantu rakstu, kas bija modinājis uzmanību zinātnieku aprindās.

Par spīti vecāku gribai, viņa bija kara sākumā atlikusi gatavošanos valsts eksāmeniem un iestājusies medicīnas māsu kursos. Viņa bija nolēmusi braukt uz fronti. Tomēr pabeigt kursus neizdevās: ienaidnieks pienāca pie viņas pilsētas, un priekšpilsētas jau kļuva par fronti. Kādu laiku viņa kopā ar kursu draudzenēm pievāca ievainotos kaujas laukā, strādāja evakuācijas punktā. Ienaidnieks ielenca pilsētu. Tika pavēlēts evakuēties. Vecāki uzstājās, lai viņa katrā ziņā brauc tiem līdzi.

— Ir veca patiesība: kam daudz dots, no tā! daudz prasa, — tēvs centās viņu pārliecināt. — Vākt ievainotos var katra meitene, par tavu mācīšanu valsts iztērējusi lielas summas. Tu zini valodas kā reti kāds. Tavs pienākums nest valstij daudz lielāku labumu tur, aizmugurē.

Meitene zināja, ka tēvs mānās. Viņš nevarēja tā domāt. Bet viņai negribējās uz atvadām apvainot vecīšus, un viņa maigi sacīja:

— Tēt, esmu dzirdējusi, ka pašlaik pat Padomju nama sijas pārkausē šāviņos un tanku bruņās. Mums jāuzvar par katru cenu. Tagad nav laika sīkumainiem apsvērumiem.

Evakuācijā viņa nebrauca. Bet tēva vārdi piespieda viņu apdomāties. Nu jā! Viņa prot valodas, viņa droši vien var atnest Dzimtenei karā lielāku labumu nekā ievainoto kopšana. Ar šo domu viņa devās uz rajona partijas komiteju.

Tās bija pēdējās stundas pirms pilsētas atdošanas. Noguruši, līdz nāvei nomocīti, bēdu nomākti cilvēki dedzināja krāsnīs papīrus. Sausi pelni lidoja pa istabām un čaukstēja zem kājām. Nāca un gāja bruņoti jaudis no strādnieku bataljoniem. Nikni šķinda telefoni. Nevienam nebija daļas gar viņu. Neviens negribēja uzklausīt šo tieviņo, skaisto, labi ģērbto meiteni. Bet tad viņa, parasti bikla un delikāta svešu vidū, pēkšņi parādīja savu raksturu. Vienu piekrāpusi, otram atbildējusi ar joku, trešo pastūmusi nost no ceļa, viņa ielauzās rajona komitejas sekretāra kabinetā, nosauca savu pilsētā diezgan pazīstamo vārdu un paziņoja, ka labi prot valodas un lūdz dot viņai kādu militāru uzdevumu.

— Kas, kas? Jūs esat profesora N. meita? Kāpēc neesat aizbraukusi? — rajona komitejas sekretārs prasīja, ar pūlēm atraudamies no evakuācijas darbiem, un vērīgi izskatīja viņas dokumentus. Pēkšņi kaut ko atcerējies, viņš ieprasījās: — Vai vāciski protat?

— Tikpat labi kā ukrainiski.

Rajona komitejas sekretārs vēlreiz šaubīdamies aplūkoja tieviņo jauniņo figūru, viņas seju, kurā bija tik daudz bērnišķības

— Uzdevums var būt ļoti sarežģīts un, atklāti sakot, bīstams.

— Esmu ar mieru.

Viņš palūdza visus iziet, paņēma kara lauka telefona klausuli no galda un nosauca kādu numuru.

— Vai jūs klausāties? Tas esmu es, jā, man pagadījās piemērota kandidatūra, — viņš kādam sacīja. — Jā, vācu teicami. Pilnīgi atbilst, es pazīstu viņas vecākus. Krietni, uzticami cilvēki. Tūliņ nosūtīšu viņu pie jums. Es jūs brīdināju un brīdinu vēl, — viņš nolika klausuli un atkal, šoreiz jau ar laipnu vērību ieskatījās viņai taisni acīs. — Jūs varbūt nemaz nespējat iedomāties, kas jūs gaida. Jums visu laiku vajadzēs riskēt ar dzīvību.

— Lūdzu, nezaudējiet veltīgi laiku, es jau esmu jums atbildējusi, — meitene sacīja.

Un tā pazīstamā zinātnieka meita palika vācu okupētajā pilsētā. Komandantūrai vēlāk ziņoja, ka viņa aizmirsta evakuēt.

Viņa nebija vienīgā, ko atstāja pilsētā pagrīdes darbam, bet no visiem izlūkiem viņa saņēma pašu sarežģītāko, pašu atbildīgāko uzdevumu. Vieniem bija jāseko vāciešiem un nodevējiem, otri saņēma uzdevumu spridzināt noliktavas, bojāt lokomotīves, trešie medīja fašistu ierēdņus. Bērzam, kas teicami prata vāciski, vajadzēja pagrīdes komitejas uzdevumā tēlot izlutinātu jaunkundzīti, pazīstamu vecāku meitu, kas dievina Rietumus un nav vēlējusies kaut kādu svētu ideju dēļ šķirties no komforta, pamest visu un braukt nezināmā tālumā uz austrumiem. Profesora lielajā dzīvoklī apmetās vācu pulkvedis. Viņam tūliņ iepatikās dzīvokļa jaunā saimniece. Vakaros viņa spēlēja uz klavierēm Vāgneru, deklamēja vāciski Gētes dzejoļus. Pulkvedis ieveda viņu savu draugu — augstu štāba virsnieku pulciņā, kuri mēdza salasīties pie viņa, iepazīstināja ar savu priekšnieku — ģenerāli.

Ukraiņu jaunkundzei bija panākumi. Draugi apskauda pulkvedi. Profesora meita un, kā pulkvedis lika manīt, kādu senu ukraiņu magnātu pēcnācēja patīkami atšķīrās no viņu pašu aprindu vulgārajām, skaļajām, taukajām nacistu dāmām. Virsnieki visādi centās viņai iztapt, un nevienam neienāca prātā, kur šī jaukā meitene, «magnātu pēcnācēja», iet divas reizes nedēļā, paņēmusi raibu saulessargu, somiņu un fīrera grāmatu «Mein Kampf», ko pulkvedis bija viņai iedāvājis ar pašrocīgu ierakstu.

Bet viņa gāja uz nomales priekšpilsētu aiz upes, iegāja balsinātā namiņā, kurpnieka dzīvoklī, izņēma no somiņas elegantas kurpītes ar nomītiem papēžiem, nolika uz darba galda, kas bija apkrauts ar kurpnieka krāmiem, un, pārliecinājusies, ka neviena nav, izraudāja pie bārdainā vecā «kurpnieka» krūtīm dusmu, naida un derdzības asaras. Te, šinī tīrīgajā, vienkāršajā namiņā, kas atradās sakņu dārzu vidū, viņas nervi, kas visu laiku bija sasprindzināti līdz pēdējam, neizturēja. Koķetā, vientiesīgā jaunkundzīte, graciozā rotaļlietiņa, kas prata bezrūpīgi izklaidēt rupjos, pašapmierinātos zaldātus, kļuva pati par sevi — par padomju meiteni, savas gūstā kritušās, bet neuzvarētās pilsētas pilsoni, sirsnīgu, godīgu, ilgu un naida pilnu.

— Cik man nelabi! Ja jūs zinātu, tēvoci Ļevko, kā man derdzas dzīvot starp viņiem, klausīties, kā viņi lielās, uzsmaidīt tiem, kam gribas pārkost rīkli, spiest roku tiem, ko vajadzētu nošaut, nē, nevis nošaut, bet pakārt!

«Kurpnieks», vecs boļševiks, kas bija strādājis pagrīdē vēl pilsoņu kara laikā, mierināja viņu, kā prata. Tad viņi dibenista-biņā sastādīja ziņojumu par visu, ko viņa bija redzējusi un dzirdējusi. Dzēra liepziedu tēju ar saharīnu, ēda recekli, sālītus tomātus, rūgušpienu. Pierastos apstākļos mazliet atžirga noilgojusies dvēsele. Un pēc tam elegantā meitene ar raibu saulessargu atkal devās kalnup uz pilsētu, bezrūpīgi dungojot vācu iemīļoto dziesmiņu «Lili Marlēna», un viņu pavadīja, izsalkušo iedzīvotāju naidīgie skatieni. Šie naidīgie skatieni, nepieciešamība klusējot panest apvainojumus, vienmēr klusēt, nedrīkstēt pat likt manīt visiem šiem cilvēkiem, kas viņa ir, kāpēc viņa te, par ko viņa cīnās, bija pats grūtākais visā viņas profesijā.

Viņai bija stipri nervi. Viņa teicami tēloja savu lomu un atnesa lielu labumu. Bet galu galā nervi sāka niķoties. Aizvien grūtāk kļuva manevrēt, slēpt savas jūtas. Satiekoties viņa lūdzās «kurpnieku», lai viņu atsauc, ļauj viņai atpūsties, dod jebkuru citu uzdevumu. Viņa sapņoja kā par atpūtu par karavīra darbu, par uzbrukumiem ienaidnieka transportiem, noliktavu aizdedzināšanu, dzelzceļa vilcienu uzspridzināšanu, par cīņu ar ieročiem rokās, kā cīnījās citi pagrīdnieki. Bet tanīs dienās pilsētā bija apmeties militāras grupas štābs, viņas ziņas bija vajadzīgākas nekā parasti, un «kurpnieks» cieti un stingri raidīja viņu atpakaļ.

Beidzot štābs aizbrauca. «Kurpnieks» sacīja, ka vēl pāris dienu — un viņa varēs pazust. Bet tad uzbruka nelaime. Viņas dzīvokļa iemītnieku — pulkvedi iecēla par ģenerāli. Aiz priekiem piedzēries, viņš naktī ielauzās meitenes istabā ar pudeli šampanieša. Viņa neizturēja un iecirta tam pliķi. Viņš tikai nosmējās, noskūpstīja viņai roku un pagrieza otru vaigu. Nē, šīs brīnišķīgās mazās rociņas nevar apvainot vācu ģenerāli. Jā, jā, viņš uzvarējis sešas valstis, viņš tagad karo septītajā! Un viņa ir tā labākais ieguvums kara gados. Viņš piedāvā viņai roku un sirdi.

Meiteni pārņēma šausmas, viņa drebēja aiz riebuma. Ģenerālis rāpoja viņai pakaļ uz ceļiem, tvarstīja aiz drēbēm. Viņa mēģināja patverties otrā istabā. Viņš ielauzās arī tur. Viņš sēca, ka padomju vara esot agonijā, ka kaujas notiekot Maskavā, ka viņiem visiem šeit, auglīgajā Ukrainā, došot bagātas muižas un viņa būšot tā sieva, ho-ho, vācu muižnieka sieva. Un visi šie zemnieki, kas iedomājoties esam dzīves kungi, un viņš kaut ko muldēja par sociālismu, būšot viņu kalpi, darba lopi uz viņu zemes. Piedzērušais fašists apvainoja meitenes tautu — un viņa neizcieta. Griba neklausīja. Viņa izrāva no maksts ģenerāļa sudraba dūci ar fašistu ērgli uz roktura un iegrūda to līdz pat spalam jaunceptajam ģenerālim rīklē.

Visa pilsētas militārā un civilā policija, visa žandarmērija un speciāli ieradies SS karaspēks veselu mēnesi meklēja viņu, apgrieza otrādi katru ielu, katru namu, rīkoja uzbrukumus, medības. Bet meitene bija pazudusi: viņa bija laimīgi tikusi pāri frontei.

Nokļuvusi starp savējiem, viņa sāka cītīgi un neatlaidīgi mācīties visu to, kas varēja palīdzēt viņas visai sarežģītajā un visai bīstamajā darbā Dzimtenes labā.

Pazīstamā profesora meitas pēdas, kura bija nogalinājusi vācu ģenerāli, pagaisa lielajā ukraiņu pilsētā. Un pēc kāda laika Harkovas kara komandants pieņēma par tulku skaistu meiteni Ernu Veineri. Veinera jaunkundzes liktenis modināja dziju līdzjūtību komandantā, panīkuša Baltijas barona ciltszara pēdējā atvasē, kam bez vispārfašistiskiem motīviem bija arī savi personiski iemesli ienīst padomju tautu. Erna Veinere izstāstīja šefam, ka viņa ir bagāta vācu kolonista meita, kurš dzīvojis Odesas apgabalā. Viņas tēvam piederējuši augļu koki, vīna un sakņu dārzi, viņš vasaru algojis simtiem strādnieku, uzpircis labību, turējis dzirnavas. Bet boļševiki to visu viņam atņēmuši bez žēlastības. Pēc tam viņš sities šā un tā, tomēr kaut ko viņam izdevies noslēpt, un par šiem līdzekļiem viņš sniedzis saviem bērniem izglītību. Vēlāk viņu arestējuši par simpātijām jaunajai Vācijai, ko viņš kā atklāts cilvēks nav pratis un gribējis noslēpt...

Ernas jaunkundze, kas bija tā cietusi boļševiku pēc, drīz vien kļuva par galveno tulku komandantūrā, un pēc tam viņu pārcēla pie paša garnizona priekšnieka.

Jaunais šefs, SS karaspēka «brigadenfīrers», arī juta līdzi nabaga jaunkundzei. Nevainojamā vācu valoda, prasme dziedāt vecas bavāriešu dziesmiņas, kas sevišķi patika sentimentālajiem bendēm, klavieru spēle sagādāja viņai bariem pielūdzēju: «Jā, vecais Johans Veiners pratis pat šinī nesaprotamajā zemē sniegt bērniem lielisku izglītību!» — viņi brīnījās. Un, kad vācieši pēkšņi atklāja, ka nozuduši svarīgi dokumenti, vai viņiem kļuva skaidrs, ka padomju pavēlniecība pārāk daudz zina par viņu slepenajiem nodomiem, ne mazākā aizdomu ēna nekrita uz Ernu Veineri.

Bet par kādu maksu meitene ieguva Dzimtenei šos fašistu noslēpumus! Viņa tagad bija klāt pie visslepenākajām nopratināšanām. Viņas klātienē bendes mocīja uz nāvi notiesātos padomju cilvēkus, un viņai bija jātulko to priekšnāves vaimanas, to lāsti, jānoklausās to apvainojumi. Tikai mīla uz Dzimteni, visuaptveroša, bezgalīga mīla sniedza viņai spēkus šim darbam. Bet vienīgi sakarnieks — skarbs karavīrs, kas dienu un nakti sēdēja ar savu rāciju sagrautas mājas pagrabā, cilvēks, ko bija pilnīgi salauzis reimatisms, dzirdēja viņu sūdzamies, kad viņa tam atnesa savas ziņas. Bāls kā mēness saltā naktī, tikko spējīgs pakustēties, gandrīz gadu nosēdējis bez saules un svaiga gaisa, šis cilvēks mierināja viņu, kā prata, ar neveikliem, parupjiem kareivja vārdiem un pats noderēja viņai par paraugu, kā jānododas lielai lietai. Viņa mierīgā vīrišķība bija meitenei atbalsts.

Un, lūk, pāris nedēļu pirms Harkovas ieņemšanas Bērzu gaidīja pats pēdējais — visgrūtākais pārbaudījums. Par to viņa stāstīja pati, sēžot uz velēnu soliņa pie mājiņas siltajā augusta vakarā:

— Jūs, protams, zināt, kā viņi nervozēja, kad Koņeva karaspēks, izlauzies pie Belgorodas, tuvojās Harkovai no austrumiem. Dievs, kas gan tad notika! Kā skudru pūznī, kur Iebāzta degoša pagale! Zaldāti neko, tie jau ir mašīnas. Bet ja jūs būtu redzējuši viņu barvežus! Tie, aizmirsuši, ka jāievēro ārējā pieklājība, drudžainā steigā saiņoja gleznas, muzeju lietas, retus priekšmetus, mēbeles — visu, ko bija salaupījuši un Ievilkuši. Visu to sūtīja uz aizmuguri, zaldātiem redzot. Un baumas! Tas vairs nebija štābs, bet tirgus, kurā klīst baumas, cita par citu neticamākas. Sevišķi daudz leģendu stāstīja par padomju aviāciju. Stāstīja, ka no Tālajiem Austrumiem atlidojušas kādas jaunas milzīgas aviācijas daļas. Desmitiem tūkstošu mašīnu. Neredzētas markas! Taisni drausmīgs apbruņojums! Visi virsnieki skraidīja pārgulēt nakti uz pagrabiem. Pat man bija jābrīnās, cik vārgi, gļēvi un sīkumaini viņi izrādījās grūtā brīdī. Es triumfēju. No rīta, ieradusies darbā, es runāju ar šefu raudulīgā balsī: «Priekšnieka kungs, vai tiešām visam beigas? Viņi taču mani nogalinās!...» Es redzēju, kā viņš nobālēja, bet vēl spurojās: «Ko jūs, jaunkundz, Vācijai tik daudz spēku! Varbūt pat par daudz! Pilnasinības kaite.» Saruna beidzās ar to, ka viņš sāka mani mierināt, ka jebkurā gadījumā es paspēšu aizlaisties viņa automobilī.

Un te nu reiz naktī mani pamodina, aicina viņa kabinetā. Viņš uzbudināts staro. Paskaidro: būs svarīga nopratināšana, no kuras atkarīga viņa karjera. Ak, ja jūs zinātu, cik daudz viņi visi domā par savu karjeru! Man sastinga sirds: ko gan būs noķēruši? Es zināju, ka Harkovas pagrīdnieki, kas visu laiku bija turējuši vāciešus vienās bailēs un sasprindzinājumā, pēdējā laikā kļuvuši sevišķi aktīvi, un baidījos, ka būs iekritis kāds no viņiem. Šefs skraidīja no viena kakta uz otru. Kabinetā noritēja neparasta sagatavošanās, galdam pārklāja galdautu, salika vīnu, augļus, saldumus. Man kļuva aizvien skumjāk. Kas tad, kas? Un ko nozīmē tāda neparasta gatavošanās?

«Vai kāds kungs no armijas ieradies?» es jautāju pēc iespējas nevērīgāk, nosēzdamās kaktā, kur es vienmēr sēdēju nopratināšanas laikā.

«Eh, nieki, vai es ietu šķiesties šo armijas birokrātu dēļ!» šefs atbildēja. «Daudz svarīgākas, daudz interesantākas lietas! Mūsu tīklos iekļuvis bagāts loms. Šodien izbeigsies nolādētā neziņa. Mēs uzzināsim, kādu pārsteigumu mums gatavo. Oho-ho, tas var viņiem sajaukt visas kārtis.»

Es nospriedu, ka notverts kāds mūsu augstāks karavīrs. Man par brīnumu, pie galda nosēdās nevis šefs, bet viņa palīgs, majors. Pēc tam sardzes pavadībā istabā ienesa nestuves. Tās nolika pie apklātā galda. Zaldāti ar automātiem grasījās nostāties pie durvīm, bet majors ar žestu izraidīja tos. Es nevarēju saskatīt to, kas gulēja nestuvēs. Tikmēr majors, sataisījis vienu no saviem saldākajiem smaidiem, lūdza mani pārtulkot «viesim», ka viņš pats pēc specialitātes esot lidotājs un priecājoties, ka varot šeit apsveikt savu varonīgo kolēģi, spriežot pēc godazīmēm, slavenu krievu asu. Kad bija vajadzīgs, viņš prata izlikties laipns, pat vientiesīgs — šis majors, viens no pretīgākajiem riebekļiem, kādus vien esmu redzējusi. Bet es esmu redzējusi pietiekami daudz!

Un tad es saskatīju, ka nestuvēs guļ jauns, pavisam jauns cilvēks tādā pašā izbalējušā blūzē kā jums, kurai piesprausti trīs Kaujas Sarkanā Karoga ordeņi un vēl kādas godazīmes. Viņam bija aviācijas vecākā leitnanta uzpleči. Bet viņa skatiens ... piedodiet! Vienu mirkli...

Meitene nobālēja tā, ka viņas seja kļuva baltāka par mājiņas sienu. Viņa smagi elpoja, kodīja lūpas, it kā cenzdamās gūt virsroku pār skaudrām fiziskām sāpēm. Tad nopurināja galvu un paskaidroja:

— Nervi... Kājas viņam bija ģipsī, galva pārsieta, bet no šī marles turbāna manī jautājoši raudzījās lielas pelēkas, tādas patiesīgas un nomocītas acis.

«Jaunkundz, pārtulkojiet, lūdzama, kolēģim, ka neapbruņots pretinieks mums vairs nav ienaidnieks, ka jaunajā Vācijā vīrišķības un karavīra goda jēdzieni ir internacionāli, pārtulkojiet, ka es kā, e-e-e, garnizona priekšnieka palīgs un pēc profesijas lidotājs ar prieku izdzeršu kopā ar viņu pokālu ... e-e-e, nē, tas nebūs krieviski ... kausu laba vīna.»

Kad es pārtulkoju, lidotāja pelēkās acis pievērsās manai sejai. Un tanīs bija tik daudz — nevis naida, nē, naida nē, bet bezgalīgas nicināšanas, riebuma, ka man pret manu gribu tikko nesaplūda acīs aizvainojuma asaras.

«Neko es viņam neteikšu. Lai dod papirosu.»

Majors atplauka, uzlēca kājās un pasniedza viņam savu port-sigāru. Lidotājs pacēlās uz elkoņa, paņēma papirosu un kāri aizsmēķēja. Abi klusēja, es dzirdēju, kā sprikšķ tabaka. Tad majors piecēlās, sasita papēžus, nosauca savu vārdu un pieklājīgi sacīja, ka vēlētos zināt, ar ko viņam gods ...

«Lai nes mani projām,» lidotājs atbildēja un aizgriezās.

Un, lai kā majors ņēmās ar viņu, viņš gulēja ar seju pret sienu un klusēja. Es redzēju, kā majors nervozē, koda lūpas, kā raustās muskuļi viņa sejā. Es baidījos, ka viņš nenovaldīsies, un tad ... es jau zināju, ko šis cilvēks spējīgs izdarīt. Bet ziņas par mūsu aviāciju laikam bija viņiem vajadzīgas kā ēst, un viņš savaldījās, pavēlēja aiznest ievainoto un pat novēlēja tam laimīgu ceļu. Bet, tikko durvis aizvērās, viņš sāka šausmīgi lamāties, paķēra glāzi konjaka un, galīgi nomocīts, klīstošām acīm bezspēkā atkrita dīvānā. Ienāca šefs, mani atlaida un aizveda mājup.

Tonakt es neaizdarīju acu, kaut gan jutos pilnīgi salauzta. Šis lidotājs, viņa acis lūkojās manī, ausīs skanēja viņa skaļā, jaunek-ligā un stingrā balss. No rita es gribēju doties uz tikšanos, lai brīdinātu, ka notverts virs pilsētas notriektais padomju ass, bet nepaspēju: pie durvīm piebrauca mašīna. Pats majors sēdēja tanī. «Mums pavēlēts izspiest no viņa visas ziņas par aviāciju, lai tas maksā ko maksādams. Ir ziņas, ka viņš ir no tām jaunajām daļām, kas nupat atlidojušas šurp. Ernas jaunkundz, jums jāparunā ar šo nolādēto boļševiku. Sakiet viņam, ko gribat, bet izspiediet no viņa visu, ko varat. Jūs apzeltīs, goda vārds, jūs nopelnīsiet dzelzs krustu!»

Es nekad vēl nebiju redzējusi šo mierīgo, aukstasinīgo karje-ristu-bendi tādā uztraukumā. Viņš bija tik satraukts, ka turpat izpļāpājās, ka Harkovā no galvenās mītnes atlidojis kāds viņu aviācijas ģenerālis, kam šīs ziņas vajadzīgas kā ēst. Man nebija izvēles. Parunāt ar lidotāju zem četrām acīm būtu pat noderīgi mūsu lietai. Varētu pat viņu brīdināt. Bet tad es atcerējos šo viņa skatienu, un nu, kaut biju pieradusi visu laiku dzīvot nāves draudos, kļuva baigi, taisni baigi ieiet viņa kamerā. Iedomājieties taču, kas es biju viņa acīs!

Bet es piespiedos un, kad durvis aiz manis aizcirtās, pat tuvojos viņam. Kopš vakardienas viņš bija kļuvis vēl vārgāks, vēl vājāks, acis vēl lielākas. Tās saņēma mani ar to pašu nicīgo skatienu. Man likās, ka viņš pat sarāvās, kad es tuvojos viņam.

«Kā jūs jūtaties? Vai ārsts pie jums bijis?» es jautāju, lai kaut kā iesāktu sarunu.

«Viņiem nekas neiznāca, nu viņi rīda man virsū savu vācu aitu suni,» viņš ļauni pasmīnēja.

Es pietvīku. Laikam man acīs saplūda asaras. Viņa balss bija gluži klusa, viņš, jādomā, bija stipri novārdzis pa šo nakti, bet viņš turpināja tikpat stingri un nesaudzīgi:

«Ko tu sarksti, pērkamiem radījumiem nevajag sarkt. Pagaidi, tiksi tu mūsu rokās, tad tu dabūsi!»

Es tikko noturējos, lai nekristu viņa priekšā ceļos un neizstāstītu viņam visu: tik grūti bija panest no viņa lūpām šos apvainojumus. Bet viņš turpināja, pacēlis balsi:

«Domā, ka atkāpsies ar vāciešiem, aizbēgsi no mums? Panāksim! Pašā Berlīnē sadzīsim! Tu nekur no mums neaizbēgsi, nenoslēpsies!»

Un viņš sāka smieties. Nē, nevis nervozi, viņam, jādomā, nemaz nebija nervu, viņš smējās ļaunā priekā, triumfējot, it kā viņš negulētu viss vienos pārsējumos, mirdams ienaidnieka moku kambari, bet stāvētu kā uzvarētājs Berlīnē, spriežot tiesu un taisnību. Un tad es metos pie viņa un čukstēju, aizmirsusi visu piesardzību:

«Viņi nekā nezina. Viņi grib uzzināt no jums par kādām jaunām aviācijas daļām. Te valda briesmīga panika. Viņi baidās, baidās līdz nāvei. Nesakiet nekā, ne vārda. Sevišķi piesargieties no vakarējā rudā majora. Tas ir briesmīgs cilvēks.»

Atrāvies atpakaļ, viņš izbrīnā klausījās.

«Tā,» viņš noteica un vēlreiz atkārtoja: «Tā-a-a.» Acis viņam kļuva mazliet laipnākas, bet raudzījās modri un pētīgi. «Tā-a, gadās jau ari,» viņš pasmīnēja, bet ne vairs ļauni, un tad, pametis man ar acīm, iekliedzās visā kaklā: «Prom, pērkamais radījums! Es tev nekā neteikšu, ne tev, ne taviem saimniekiem! Jūs nedzirdēsiet no manis ne vārda!»

Viņš ilgi kliedza, tā ka skanēja viss cietums. Tad klusu uzprasīja:

«Tātad jūs? ...»

Es pamāju. Es visa drebēju, zobi man klabēja.

«Nu, apmierinieties,» viņš sacīja, «un sakiet tikai godīgi: vai man beigas?»

«Ja nekā neteiksiet, nošaus,» es atbildēju, un mēs atkal pārbaudot palūkojāmies viens otrā.

«Žēl, ļoti žēl, maz esmu dzīvojis, un dzīvot tā gribētos!... Nu, ejiet, ejiet projām!»

«Vai nevajag kaut ko paziņot uz turieni?» es prasīju.

«Jums ļoti izmocītas acis, es jums gandrīz ticu,» viņš atbildēja. «Gandrīz. Un tomēr es jums neko neteikšu, tā būs labāk ir man, ir jums — un nu ardievu...» viņš nopūtās un sāka atkal lamāt mani visā kaklā, lai gaitenī to varētu dzirdēt.

Mani smacēja asaras. Tāds cilvēks! Tāds cilvēks! Un nekā viņam nevaru palīdzēt... Es izskrēju no kameras. Majors nepacietīgi staigāja pa gaiteni, viņš droši vien bija mūs klausījies, bet no viņa sejas es redzēju, ka viņš nekā nebija sapratis, izņemot lamu vārdus. Es tikko turējos kājās. Man bija viss vienalga. Majors bāls aiz niknuma vaibstījās.

«Neraudiet, jaunkundz, jūs atrodaties darbā. Tikko viņš mums vairs nebūs vajadzīgs...» viņš nepabeidza; es nezinu, kā izkjuvu no cietuma.

Meitene nopūtās un apklusa. Laikam viņas nervi tagad bija galīgi sabrukuši. Viņu kratīja drudzis, apakšžoklis drebēja, seja nervozi raustījās. Viņa ilgi klusēja.

— Man ļoti grūti stāstīt, bet man gribas, lai visa zeme uzzinātu, kā tur izturas padomju cilvēki. Jūs taču par to tikai nojaušat. Man jāpastāsta viss. Tas mans pienākums. Jo neviens, izņemot mani, nezina par šā cilvēka pēdējiem brīžiem.

Pēc mūsu sarunas cietumā es visu dienu staigāju kā murgos. Es saņēmu visu savu gribu, trenē jumu, visu, kas manī bija labākais, lai savaldītos, lai nesabruktu viņu — tādu klātienē, un tomēr nevarēju, un, tikko sāka runāt par viņu, apraudājos. Par laimi, majors jau bija šefam pastāstījis par mūsu vizīti cietumā, viņi to saprata pēc sava prāta un ņēmās mani mierināt. Klausījos un aizsedzu rokām seju, lai nebūtu uz viņiem jāskatās. Es baidījos, ka nenocietīšos un izdarīšu kādu muļķību.

Bet pats briesmīgākais man vēl bija priekšā. Jūs droši vien zināt par mūsu darbu? Un par mani arī? Es neesmu iesācēja. Tomēr tas man bija pats smagākais pārbaudījums. Tas pats aviācijas ģenerālis, kaut kāds viņu nacionāls varonis, Gēringa mīlulis, viņi tā priekšā uz pakaļkājām vien staigāja, bija nolēmis pats nopratināt lidotāju. Tas bija garš, skaists, pašpārliecināts puisietis ar sārtu, it kā porcelāna seju un bezkrāsainām sivēna skropstām. Viņš pats devās uz cietumu. Viņu pavadīja mans šefs, majors un es. Viņš pašapzinīgi tuvojās lidotājam, nosauca savu vispār diezgan pazīstamo vardu un sniedza tam roku. Lidotājs novērsās un nekā neatbildēja.

«Jūs slikti izturaties, jaunais cilvēk. Es esmu ģenerālis, divu karu varonis. Goda likums pavēl karavīram atbildēt uz vecāku karavīru sveicienu.»

Es pārtulkoju šo viņa teikumu. Droši vien ģenerālis bija labs aktieris. Visi viņi, kas tur trinas ap fašistisko virsotni, veikli komedianti. Bet viņš runāja ar tādu valdzinošu labvēlību.

«Ko jūs saprotat no goda?» lidotājs nosmīnot atbildēja.

Es pārtulkoju. Ģenerāli tas neapmulsināja. Viņš tikai uz mirkli saīga, bet tad tūliņ uzprasīja:

«Varbūt ar jums slikti apgājušies? Kāpēc jūs esat tik saniknots? Jūs esat nemierā ar apkopšanu, ar medicīnisko palīdzību? Pasakiet man, un es tūliņ pavēlēšu visu nokārtot. Varonis paliek varonis jebkuros apstākļos.»

«Pajautājiet, kas viņam vajadzīgs,» lidotājs noguris atteica.

Viņš, redzams, ļoti cieta no brūcēm, bet nevēlējās, lai ienaidnieki manītu viņa ciešanas, un vienīgi sviedri, kas klāja viņa pieri un strūkliņām plūda pārsējos, norādīja, kā viņš jūtas.

Ģenerālis sāka 2audēt pacietību.

«Sakiet viņam, velns lai parauj, ka viņam laba izvēle. Maza informācija par aviācijas daļām, par ko tik un tā neviens no viņa tautiešiem nekā neuzzinās, un klusa, mierīga dzīve līdz kara beigām vienā no labākajiem Eiropas kūrortiem — Nica, Bādene, Bādvildungena, Karlsbāde ... Par viņa stūrgalvību tāpat neviens neuzzinās: tārpi ar vienādu ēstgribu notiesā ir varoņu, ir gļēvuļu līķus.»

Es pārtulkoju. Lidotājs pat sāka smieties:

«Pasakiet ģenerālim, ka viņš, acīm redzot, ir sava fīrera cienīgs audzējums.»

Neatrazdama vācu valodā vārdu «audzējums», es pārtulkoju to kā «audzēknis», un, man par izbrīnu, šis pašapmierinātais trulais tips negaidot atplauka. Viņš uzpūtās aiz svarīguma un sacīja: jā, leitnants pareizi izteicies, viņš patiešām ņemot fīreru par savu paraugu. Tagad viņi neapšaubāmi atradīšot kopēju valodu — divi varoņi, divi zaldāti. Lai leitnanta kungs, kas nupat pierādījis, ka viņš daudz prātīgāks par citiem saviem tautiešiem, pasakot, kāpēc šie padomju krievi tik nelabojami tiepīgi, kāpēc atkāpjoties viņi paši nodedzina savas mājas, kāpēc aiz frontes līnijas vēl negrib padoties un turpina cīņu, izpelnoties represijas un sodus, kāpēc viņi gatavi mirt, neatklājot savas kārtis, kaut arī muļķim jau skaidrs, ka viņi karu zaudējuši. Kāpēc? Sis pašapmierinātais nelga, izdzirdējis no lidotāja, ka viņš ir Hitlera cienīgs audzēknis, nosprieda, ka lidotājs pateicis viņam komplimentu un pieņem visus noteikumus. Ģenerālis iebrauca filozofijā un, acīm redzot, lepojās mana šefa un majora priekšā, kurus šķitās apkaunojis. Es tūliņ pārtulkoju lidotājam jautājumu.

«Stulbenis!» viņš atcirta. «Tāpēc, ka mēs, padomju cilvēki, neesam ar viņiem salīdzināmi.»

Kaut jūs būtu viņu redzējuši šinī mirklī! Viņš atbalstījās uz elkoņa, viņa uzacis, sevišķi melnas tāpēc, ka tās ietvēra pārsēji, bija savilktas, acis dzirkstīja. Ģenerāli pārņēma trakums. Viņš uzlēca kājās, nekrietni nolamājās un noteica parunu, kas apmēram atbilda mūsējai — «lai kā vilku baro, viņš uz mežu vien skatās». Viņš teica, ka leitnants esot muļķīgs, truls dzīvnieks, kas atmaksājot ar melnu nepateicību tādu bruņniecisku izturēšanos, tādu kopšanu.

«Es domāju, ka šī kopšana man pienākas, pamatojoties uz starptautisko vienošanos par ievainoto kopšanu,» leitnants atbildēja.

«Vienošanās! Ha-ha, vai mēs iesim šķiest vācu pārsējus krievu cūkām, no kurām nekā negūstam, tikai smirdoņu!»

Ģenerālis kliedza, spārdījās kājām. Mans šefs saprata, ka tā zūd pēdējās cerības kaut jel ko uzzināt, un pūlējās viņu godbijīgi un neatlaidīgi apvaldīt. Bet kur nu! Kad es pārtulkoju ģenerāļa teikumu, ievainotais lidotājs pietrūkās nestuvēs sēdus, ar dūrēm satrieca ģipsi ap kājām un sāka plēst nost no galvas un kakla marles pārsējus. Seja viņam pārplūda asinīm.

«Man nevajag fašistu žēlsirdības!» viņš murmināja.

«Netīrie fanātiķi, barbari, ziemeļu papuasu zeme!» kliedza ģenerālis.

Un pēkšņi, tas bija mirklis, viņš atrāvās, aizsedzis seju, — lidotājs bija viņam iespļāvis acīs asiņainas siekalas.

Viņi visi trīs metās lidotājam virsū un sāka viņu spārdīt kājām. Ievainotais rēcot sita pretī, viņš bija vēl stiprs, niknums desmitkāršoja viņa spēkus. Sēžot nestuvēs, asinīm noplūdis, viņš sita tiem, kur varēja, un tie nekādi nespēja sagrābt viņu. Es stāvēju turpat līdzās. Jūs saprotat, es noskatījos, kā šie zvēri saplosa tādu gaišu, lepnu cilvēku, pašu labāko, kādu esmu satikusi savā mūžā. Visa mana būtne traucās mesties viņam palīgā un, ja ne palīgā, tad kaut vai mirt kopā ar viņu. Es nebaidījos nāves. Nē! Bet es biju postenī, es zināju, ka tagad, mūsu uzbrukuma priekšvakarā, mans darbs šeit sevišķi vajadzīgs un man nav tiesību atklāt sevi. Atklāt sevi, iet bojā, viņu aizstāvot, tas man nozīmētu Dzimtenes nodevību, triecienu mūsu darbam. Lai notiek kas notikdams, informācijai jāpienāk, jums tur armijā jāzina, ko pret jums gatavo, ko vācieši nodomājuši.

Un es izdarīju todien savu vienīgo patieso varoņdarbu. Es pat neiekliedzos, es sēdēju, ieķērusies atzveltnī tā, ka vēlāk mani nagi bija zili, un centos visu iegaumēt. Manu acu priekšā viņu nosita. Šis man nepazīstamais brīnišķais cilvēks gāja bojā, atkaujoties no tiem. Visa istaba bija piešļākta viņa asinīm. Bet arī es tanī brīdī izrādījos viņa cienīga, es neatklāju sevi. Un, lai cik man bija grūti, es turpināju savu darbu līdz tai dienai un stundai, kad jūs ieņēmāt Harkovu.

Un varat man ticēt, tas nebija vieglāk kā godīgi mirt kareivja nāvē kaujas laukā.

Viņa visa notrīcēja, šī slaidā meitene ar maigo ārieni, ar rūdīta cīnītāja nerviem, ar veca zaldāta gribu.

— Es pat nezinu viņa vārdu, arī tagad nezinu, kaut gan nekad viņu neaizmirsīšu. Viņš vienmēr būs manu acu priekšā, tāds spēcīgs, vīrišķīgs, skaists!...

Un pēkšņi, aizsegusi seju rokām, viņa sāka raudāt, visa drebot un trīsot kā jauns bērziņš rudens vēju negantajos brāzienos. Viņas augstā sasuka izira, matadatas izbira zemē, brūnās, viļņainās cirtas izrisa pa šineļa rupjo audumu, un starp tām kļuva redzama viena plata pilnīgi sirma šķipsna.

Tad it kā vienā mirklī meitene nomierinājās. Viņas seja, slapja no asarām, kļuva stingra, pat nežēlīga. Viņa izslaucīja acis, savāca un sasprauda matus un pasmīnēja:

— Nervi... Nekā nevar darīt, vajadzēs atpūsties ... Man dod atvaļinājumu.

— Un pēc tam?

— Atkal turpat, pie viņiem, karš taču nav beidzies.

Viņas smalkā seja kļuva skarba, noslēgta un it kā tūliņ novecojās par gadiem desmit.

— Tur? Pēc tādiem pārbaudījumiem?

— Viņš toreiz sacīja: «Mēs — padomju cilvēki.» Šinī teikumā ir visa viņa būtība. Es to iegaumēju uz visu mūžu.

В. Роļеvоjs PULKA KAROGS

Te tas ir, šis vecais, ar zeltu izšūtais smaga zīda karogs — tanku pulka kaujas svētums, — karogs, par ko visneparastākos apstākļos nepārtraukti divus gadus turpinājās slepena, nežēlīga cīņa. Šinī cīņā piedalījās daudz cilvēku, lija daudz asiņu un ne viens vien cilvēks atdeva savu dzīvību. Bet galvenie varoņi šinī cīņā līdz galam palika padzīvojusi kolhoznicce ar nogurušu, sāpju grumbām izvagotu, skarbu un gudru seju Uljana Mihailovna Belogruda un viņas meita Mārijka, septiņpadsmitgadīga ukraiņu daiļava, kura atgādināja Tarasa Sevčenko jauneklīgās otas darinātos pievilcīgos portretus.

Cīņa par karogu sākās 1941. gada septembrī Poltavas apgabala stepēs, kuras šķeļ nesteidzīgā un ūdeņu bagātā Psjolas upe, metot negaidītus līkumus.

Vācu ģenerāļa Kleista bruņutanku divīzijas, forsējot Dņepru, toreiz lauzās uz Harkovu, un padomju tanku pulka atliekas, sen jau nošķirtas no savām daļām, turpināja cīņu Psjolas ielejā, rīkoja slēpņus uz ceļiem, uzbrūkot ienaidnieka automašīnu kolonnām, maršruta komandantūrām pie lielceļiem, maziem lauku aizmugures garnizoniem.

Tankistiem sen jau bija izbeidzies benzīns. Viņi iepildīja savas mašīnas no sašautiem tankiem, kuru bija atliku likām neseno kauju vietās, un turpināja cīņu. Vācu štābi, nopietni noraizējušies, raidīja pret neparastajiem partizāniem marša daļas, kas virzījās uz fronti. Šinīs nevienlīdzīgajās kaujās pulks kusa. Beidzot 25. septembrī kaujā pie Oržecas sadega pēdējās divas mašīnas. No visa tanku pulka palika astoņi cilvēki: vecākais leitnants Vasilijs Sam-riha, politvadītājs Stepans Sapovaļenko, leitnants Leonids Jakuta, staršina Grigorijs Lisenko un kareivji Ņikita Jakovļevs, Ļevs Na-sonovs, Nikolajs Ožerjolovs un Aleksandrs Saveljevs. Tie bija tankisti bez tankiem, bez parastā ieroča. Viņi atradās dziļā ienaidnieka aizmugurē, bet neviens no viņiem nedomāja nolikt ieročus.

Nakti purvā pie Oržecas, sauso niedru čaukstošajā biezoknī, leitnants Šamriha apstājās ar savu vienību atpūsties. Viņš izvilka no azotes kreklā ietīto pulka karogu, attinot to mēness gaismā, piespieda pie sirds slideno zīdu un sacīja biedriem svinīgi un apņēmīgi:

— Kamēr mēs, astoņi kareivji, turam rokās ieročus, kamēr pie mums ir šis karogs, mūsu pulks nav uzvarēts. Tas pastāv. Darbojas. Zvērēsim, biedri, pie šā karoga, ka neapkaunosim to ne ar gļēvumu, ne mazdūšību, ka ieročus nenoliksim un, kamēr esam dzīvi, kamēr kaut vienam no mums vēl pukst sirds, sargāsim šo karogu un sitīsim hitleriešus.

Leitnants pirmais nometās ceļos, sacīja: «Zvēru!» — un noskūpstīja karoga stūri. Pēc viņa to darīja katrs biedrs. Tad Šamriha iešuva karogu aiz savas vatētā svārka padrēbes un noteica: — Aizieti

Tā par kājniekiem kļuvušie tankisti sāka partizānu karu. Varbūt kāds no šīs partizānu grupas dalībniekiem, kas palicis dzīvs, tagad vaļas brīdī jau saskaitījis, cik viņi toruden sadedzināja vācu automašīnu, cik pievāca transportu, cik ienaidnieku nogalināja stepē ierīkotos slēpņos, cik kviešu no tiem, ko vācu intendanti gatavojās sūtīt uz fāterlandi, izsniedza iedzīvotājiem vai sadedzināja. Toreiz viņiem nebija laika rēķināšanai, viņi darbojās. Viņi karoja — un karoja prasmīgi, piesardzīgi, aši, šāva vienmēr precīzi un nekļūdoties, vienmēr pēkšņi parādoties stepē un tikpat pēkšņi un bez pēdām nozūdot. Un labākais viņu darbības novērtējums bija Poltavas vācu feldkomandantūras izplatītā instrukcija «Par cīņu pret Veļikokrinku, Kobeļaku un Rešetilovkas rajonos parādījušos padomju desantu daļu tankistu galvsegās».

Šinī instrukcijā vāciešiem un to algotņiem ieteica ārkārtīgu piesardzību, pārvietojoties stepē, aizliedza izbraukt tumsā un braukt kolonnās mazāk par piecpadsmit mašīnām, bez sardzes. Pastiprinājās komandantūru apsardzība naktīs, garnizonus ciemos savāca kopējās telpās. Tanī pašā laikā visur parādījās sludinājumi. Ciemu iemītniekiem solīja bagātīgas prēmijas un visādus labumus, ja tie palīdzēs tikt uz pēdām padomju «bandai tankistu galvsegās» un nogādāt dzīvu vai mirušu kamandantūrā kaut jel vienu partizānu tankistu. No tālienes, kaut kur no Tarnopoles apkaimes, uz Psjolu atsauca SS daļas. Ciemos sākās masu apjomos cilvēku gūstīšana, izsekošana, aresti. Karalauka policijas eskadroni jāšus šaudījās pa stepi, izložņāja gravas, ieplakas, dedzināja sausos niedru biezokņus.

Bet, lai gan stepes šinī apvidū ir kailas, gludas kā galds, un ziemu, kad visa apkārtne žilbinoši baita, tanīs var saskatīt cilvēku pāris kilometru atstatumā, «desanta daļa tankistu galvsegās» nebija notverama. Parādījās pat ziņojumi par to, ka operācijām šo daļu atved lidmašīnās no padomju aizmugures, no nezināmām bāzēm, un pēc tam tādā pašā ceļā atgādā atpakaļ.

Tagad, kad karš Ukrainas stepēs jau aiz muguras, var, protams, atklāt partizānu nenotveramības noslēpumu. Šamrihas tankisti bija ieguvuši uzticamus draugus starp vietējiem iedzīvotājiem, un, kad esesiešu vienība un karalauku policija aplenca ciemu, partizāni pat nedomāja bēgt vai slēpties, bet palika turpat, kur bija, un nodarbojās cits ar atslēdznieka darbu, cits ar apavu lāpīšanu, cits ar kādu citu mierīgu darbiņu. Viņi nogaidīja, kamēr gūstīšana beidzās un apvidus atžirba. Tad viņi izvilka no drošām paslēptuvēm galvsegas un ieročus, atvadījās no saviem draugiem, kuru viņiem nekad nebija trūkums, aizgāja tālāk — un atkal pa stepi, pa aizputinātajām sādžām no mutes mutē gāja vēstis par padomju daļu parādīšanos, par negaidītiem uzbrukumiem, ugunsgrēkiem, sprādzieniem, nodevēju tiesāšanu. Protams, šinīs kaujās piedalījās arī citas partizānu vienības, bet pārbiedētie okupanti visu piedēvēja noslēpumainajiem tankistiem.

Karogu tankisti glabāja kā acuraugu. Tas it kā saliedēja šo drosmīgo karavīru saujiņu, saistīja viņus ar armiju, kura cīnījās simtiem kilometru tālu. Bet reiz viņi pārsteidzās. Viņi pastāstīja par šo karogu vienam otram no ciema iemītniekiem. Nezināmā ceļā šī vēsts sasniedza vāciešus. Komandantūras nojauta, ka «nenotveramajai desanta daļai tankistu galvsegās» ir kaut kāds sakars ar šo karogu. Par iegūtu kara karogu vāciešiem izsolīja pirmās šķiras dzelzs krustu, paaugstinājumu nākamā dienesta pakāpē un mēnesi atvaļinājuma dzimtenē. Tas ierosināja vāciešus uzsākt traku meklēšanu.

Pēc daudzām gūstīšanām, arestiem, nopratināšanām vācu komandantam Rešetilovkas miestiņā izdevās uztapt uz pareizām pēdām. Nakti esesieši izsekoja Vasiliju Šamrihu, kas atgriezās no stepes pēc operācijas. Reizē ar viņu arestēja Šapovaļenko, Jakutu un Lisenko. Viņus atveda miestiņā, izģērba kailus, visas drēbes izārdīja, sagraizīja, saplūkāja gabaliņos. Karogu neatrada. Tad viņus sāka spīdzināt. Komandants izdomāja tādu paņēmienu: karavīrus piesēja kailus pie stabiem un sāka apliet ar aukstu ūdeni.

Bija janvāris, no stepes pūta ass ziemeļu vējš, no sala akas grodos plaisāja ledus.

— Kur karogs? — esesieši tincināja.

Ledus bruņas pamazām pārklāja zilos, stingstošos ķermeņus. Esesieši lēja un lēja ūdeni. Tankisti dzīvi pārvērtās par ledus statujām.

— Sakiet, kur karogs, atsildīsim, izdziedēsim, varēsiet degvīnā mazgāties! — komandants pieprasīja ar tulka starpniecību.

— Kaut jūs visi nosprāgtu, nolādētie, lai jūsu Berlīne nodegtu, pie velna, lai jūsu Hitlers uzsprāgtu gaisā! — Šamriha sēca zilt melnām lūpām.

Viņš dzīvoja ilgāk par visiem un, kā sievietes stāstīja, no ledus bruņām solījis Hitleram un visiem fašistiem vēl briesmīgāku nāvi.

Tā nosala četri tankisti, neteikuši ne vārda. Bet karogs tolaik atradās aiz kareivja Ožerjolova svārku padrēbes. Viņš sēdējā kopā ar Nasonovu, Jakovļevu un Saveljevu sava uzticamā drauga — Popivkas ciema zemnieka, komunista Pāvela Trofimoviča Belo-gruda istabā, un viņi apspriedās, kā jaunajos, sarežģītajos apstākļos, kad viņus nepārtraukti meklē un katram draud arests, saglabāt pulka svētumu. Tika nolemts, ka tankisti aizies partizānos uz attāliem Poltavas rajoniem, bet karogu pagaidām atstās Pāvelam Trofimovičam glabāt. Vakarā Pāvels Trofimovičs sasauca ģimeni. Aizcirta aizvirtņus, durvīm aizlika kāsīti, šautru, aizbīdāmo. Kolhoznieks attina karogu un parādīja savējiem.

— Visi redzējāt? Nu, tā. Vai zināt, kas tas ir?

Tad viņš lika sievai un meitai Marijkai kārtīgi salocīt karogu un iešūt spilvena pāi valkā. Pats viņš sasita saplākšņa kastīti, ielika tanī vīstokli ar karogu un piesita kastīti zem plata ozolkoka sola istabas goda kaktā.

— Ja ar mani kas notiktu, katram no jums, kas paliks dzīvs, jāglabā šis karogs svēti un nelokāmi, kamēr mūsu karaspēks atgriežas Poplvkā. Un, kad atgriezīsies, — nododiet šo karogu pašam lielākajam komandierim.

Vēl viņš pieteica, ka gadījumā, ja kādu no viņiem spīdzinātu, lai tas ļauj izraut mēli, izdurt acis, izdzēst dzīvību, bet lai nesaka ne vārda par karogu.

Vecajam Belogrudam pirmajam ģimenē vajadzēja izpildīt šo savu novēlējumu. Leitnants Vasilijs Šamriha un viņa biedri nomira grūtās mokās, neteikuši ne vārda par karogu. Tomēr vācieši bija uzzinājuši no citas puses, ka bojā gājušie partizāni dažkārt ciemojušies Poplvkā pie Belogrudiem un citiem zemniekiem. Kara-lauka žandarmērijas skrejošā vienība saķēra Pāvelu Trofimoviču, viņa brāli Andriju Trofimoviču un vēl vienpadsmit Popivkas pilsoņu un aizveda tos uz Veļikokrinku cietumu. Kad vecajam Belogrudam sēja rokas uz muguras, viņš paspēja pačukstēt Uljanai Mihailovnai:

— Lai kas ar mani notiktu, par to ne vārda... Glabājiet to kā savu acuraugu!

Cietumā, kas bija ierīkots Veļikokrinku pedagoģiskā tehnikuma telpās, arestētos zemniekus gaidīja tikpat drausmīgs liktenis kā viņu priekšgājējus. Esesieši, vēlēdamies uzzināt, kur glabājas nenotveramais karogs, pārspēja paši sevi. Viņi dedzināja zemnieku ķermeņus ar lodspuldzēm, dzina naglas roku un kāju kaulos, beidzot apgrieza viņiem ausis un degunus. Asiņainais, tikko dzīvais Belogruds, neredzīgajām acīm zvērojot zem spurainajām uzacīm, tikai sēca uz jautājumu, kur karogs:

— Nekā nezinu ... Nezinu, kaut jūs nosprāgtu!...

Tā arī nomira ukraiņu zemnieki Pāvels Belogruds, viņa brālis Andrijs un viņa ciema ļaudis, neatklājuši partizānu noslēpumu. Un šis noslēpums visā savā smagumā uzgulās uz Belogruda sievas pleciem.

Vācieši nezin kāpēc nojauta, ka karogs paslēpts pie viņas. Apsvilinājuši pirkstus atklātā uzbrukumā, viņi gudroja aizvien jaunus paņēmienus, kā uzzināt noslēpumu. Uljanai Mihailovnai piedāvāja balvas, solīja bagātīgas dāvanas. Zinādami, ka atraitne dzīvo trūcīgi, pusbadā, jo esesieši, arestējot viņas vīru, bija iztīrījuši klētis un šķūņus, vācieši solīja viņai miltus, putraimus, petroleju, gaļu, ja viņa pateiks, kur glabājas partizānu atstātais vīstoklis. Līdzīgi vīram viņa stūrgalvīgi atbildēja, ka ne par kādu vīstokli nekā nezina.

Dienu bērnu klātienē viņa izturējās noslēgti, lietišķi, lepni, bet nakti, kad istabā iestājās klusums, piesardzīgi norāpās no krāsns, iezagās istabas goda kaktā un aptaustīja, vai tur vēl ir šis karogs, kas atnesis viņas ģimenei tik daudz raižu un bēdu.

Apvidu tolaik piemeklēja jauns posts: vācieši dzina jauniešus uz Vāciju. Pēc sadales katrai bērnu ģimenei vajadzēja sākumam sūtīt, kā izziņojuma pavēlē bija rakstīts, pa «vienai veselīgai vienībai — jaunavai vai jauneklim — pēc ieskatiem». Izmantojot šo mobilizāciju, komandants mēģināja darīt spiedienu uz katras sievietes sirds jūtīgāko vietu — mātes jūtām. Kareivji saķēra trīs Ulja-nas Mihailovnas bērnus — meitu Ļubu, dēlus Pēteri un Ivanu, lai sūtītu uz Vāciju. Pārbiedētajai mātei, kas bija kājām aizskrējusi uz Rešetilovkas komandantūru, atklāti pateica:

— Atdod to, ko atstāja partizāni, atdosim visus bērnus un izsniegsim tādu papīru, ka neviens no viņiem nav pakļauts nekādai mobilizācijai.

Viņa neko neatbildēja un gāja mājup. Visu nakti, visu dienu un vēl vienu dienu un nakti viņas noraudāja, apkampušās sēžot, — Uljana Mihailovna un Marijka, kas bija pratusi paslēpties no gūstītājiem, ierakdamās vasarāja salmu stirpā. Grūti bija mātei aizlaist uz Vāczemi Ļubu, vēl grūtāk — atvadīties no abiem dēliem, kas viņai tā atgādināja nelaiķi Pāvelu Trofimoviču. Mirkļiem viņa šaubījās. Atkal un atkal piecēlās, grīļainā gaitā tuvojās kaktam, nokrita uz sola un taustīja ar roku zem tā: vai ir vēl? Pārliecinājās, ka ir, un atkal piesēdās pie meitas, apskāva to, raudāja: ko darīt?...

No rīta mobilizētos, kas bija pavadījuši nakti sardzes uzraudzībā ciema slimnīcas telpās, izdzina ielā. Jau čīkstēja pajūgi, bija dzirdamas sieviešu raudas un kareivju uzkliedzieni. Kolonnām nupat, nupat vajadzēja doties ceļā. Pie Belogrudiem ienāca komandanta sūtīts cilvēks un atkal jautāja, vai Uljana atdos partizānu vīstokli. Sieviete nobālusi piecēlās. Balstīdamās ar roku pret sienu, viņa pacēla uz sūtni izraudātās, naidā kvēlojošās acis:

— Nav man nekāda vīstokļa. Nekādus partizānus neesmu redzējusi! ...

Un, pārplūstot asarām, atkrita uz sola, nespēdama iziet pavadīt bērnus, kas devās briesmīgajā ceļā.

Tā māte un meita glabāja gadu un septiņus mēnešus pulka karogu, smeldamās spēku pārliecībā, ka briesmu laiki pāries, ka piepildīsies nelaiķa Belogruda vārdi un pienāks diena, kad dzimtās Popivkas zaļajā ielā ienāks pašu karaspēks un viņa nodos tiem šo karogu, kas mazgāts cīnītāju un mocekļu tīrajās asinīs, karogu, kuru viņa lepni iznesusi cauri tik daudzām nelaimēm, pārbaudījumiem un likstām.

Un šī diena tuvojās. Garām Popivkai pa lielceļu uz Dņepru vilkās bezgalīgas vācu vezumnieku rindas. Tās nemaz nelīdzinājās tām slaidajām drausmīgi dūcošu mašīnu virtenēm, kas pirms diviem gadiem devās uz ziemeļaustrumiem, piepildot stepju klajus ar dārdiem un žvadzoņu, saceļot putekļu mākoņus līdz pašām debesīm. Kur bija palikušas šīs draudīgās mašīnas? Kur bija palikuši milzu lielgabali, varenie tanki, bezgala daudzās, gludekļiem līdzīgās bruņumašīnās? Kur fašisti bija pazaudējuši visu šo tēraudu, kurā viņi jutās tik neievainojami, tēraudu, ko viņiem bija lējušas visas Eiropas fabrikas?

Zaudējuši savas mašīnas, viņi līdzinājās no vākiem izvilktiem gliemežiem un nevienam vairs neiedvesa bailes. Viņi vilkās pieklusuši, neskūti, saplīsušos zābakos vai basām kājām, nopluskušos mundieros, uzskubinot ar vicām nogurušos vēršus un kleperus. Grabēja putekļainās, apdauzītās mašīnas, piekrautas ar labību, mēbelēm, pēļiem un visādiem krāmiem. Un, kaut arī sādžā nometinātie kareivji vēl mēģināja spuroties un kaut ko muldēja par pārgrupēšanos, Uljana Mihailovna noprata: atkāpjas. Viņa it kā pēkšņi izslējās, kļuva jaunāka, sprigtāka no šīs vēsts vien. Rītos, piecēlusies pirms gaismas, viņa no augstas nokalnes Psjolas krastā raudzījās ar cerībām uz austrumiem, kur pāri vītoliem, kas lūkojās nesaduļķojamās upes tērauda spogulī, cēlās saule.

Pa Poltavas stepēm, aizsteidzoties priekšā vāciešiem, klīda baumas, ka fašisti atkāpdamies beidzamā galā sevišķi trakojot, visu nodedzinot, kaujot un aizdzenot lopus, nogalinot zirgus. Nakti apvārsnī pacēlās ugunsgrēku blāzmas un neapdziestot liesmoja līdz rītam, aptverot pusi debesu.

Un Uljana Mihailovna sāka domāt: bet karogs? Tas var sadegt kopā ar māju... Tik daudz pārciest, tik daudz mocīties, tik daudz izturēt un tagad, pēdējā mirklī, nenosargāt!...

Apspriedusies ar meitu, viņa nolēma turēt karogu sev klāt. Izņēma vīstokli no slepenā kaktiņa, kur to bija noglabājis nelaiķa Pāvels Trofimovičs. Atārdīja spilvendrēbi, ietina zīda audumu tīrā audeklā, un šo audeklu Uljana Mihailovna aptina sev apkārt zem drēbēm. Tā nu viņa staigāja, ne dienu, ne nakti nešķirdamās no karoga, nenogurusi, modra, ar pukstošu sirdi klausīdamās dobjajā kanonādē, kas rasainos rītos atplūda pāri Psjolai.

Bet fronte tuvojās. Popivkā apmetušos vāciešus nakti trauksme pēkšņi sacēla kājās, un tie sāka dedzināt mājas, labības stirpas, šķūņus. Viņi sāka no tālākā gala, no baznīcas, un Uljana Mihailovna ar Marijku, stāvot sakņudārzā, aizelšoties ugunsgrēku dvingā un sīvajos dūmos, zīlēja: vai paspēs viņu māju aizdedzināt vai ne? Pie mājas piebrauca motocikls. No bagāžnieka nolēca tulks, bet no dzelzs galošas izkāpa virsnieks, un Uljana pazina Rešetilovkas komandantu. Tas bija netīrs, noputējis, seja apaugusi sarkanām spalvām. Tomēr viņš pat atkāpjoties laikam nebija atmetis cerības uz pirmās šķiras dzelzs krustu un nākamo dienesta pakāpi, bet galvenais — uz mēnesi atvaļinājuma dzimtenē, projām no šīs drausmīgās frontes, kur viss brakšķēja, bruka un bēga zem padomju karaspēka spiediena.

— Oberleitnanta kungs saka tev pēdējo reizi: atdod mums par-

tizanu atstato vīstokli. Redzi, ka viss deg. Māju atstāsim, govi atstāsim, labību atstāsim. Atdod!

— Nesaprotu, ko jūs prasāt, — sieviete gurdi atbildēja, skumji nolūkojoties, kā pieskrējušie kareivji aplej ar petroleju viņas plašo, stipro, vēl nelaiķa vīra celto, uz mūžīgiem laikiem uzbūvēto māju, kā liesmu mēles stiepjas uz niedru jumtu, kā tās rūcot laiza izgrieztos, puķēm izkrāsotos gaišzilos logu ietvarus un aizvirtņus, kurus gadu pirms kara, kad ciemā ieradās kolhoza bagātība, ar tādu mīlestību bija drāzuši un izzāģējuši viņas dēli un vīrs.

Un sieviete pakrita sakņudārza sausajā siltajā zemē un lēja rūgtas asaras pie liesmojošām krāsmatām virs Psjolas, uguns pārņemtās, kodīgu dūmu ietītās sādžas vidū. Visu aizmirsusi, viņa vaimanāja līdz pašam vakaram, un ne kaimiņienes, ne vecā vīramāte nevarēja viņu nomierināt. Viņa raudāja, kamēr izdzirdēja meitas balsi:

— Māmiņ, māmiņ! Mūsējie!... Mūsējie, māmiņ, pārnākuši pār Psjolu! — daudzināja Marijka, raustīdama viņu, novājējusi, līksma, starojoša.

Tikai tad Uljana Belogruda atjēdzās, piecēlās — un pēkšņi sajuta ap ķermeni aptīto karogu. Prieks, no kura aizrāvās elpa, sakāpa viņai kaklā. Viņa piecēlās, attina drānu, atārdīja audeklu un izņēma sarkano drēbi, izšūtu ar zīdu un zeltu. Māte un meita izplēta to rokās un devās no gruzdošās mājas drupām cauri sādžai uz upi. Bet otrā krastā pa nogāzi jau nāca uz braslu pirmās kareivju grupas pazīstamajos, mīļajos formas tērpos, noputējušās un izbalējušās blūzēs, ar sāļu sviedru kārtu uz muguras, ar automātiem rokās.

Nu, ko tur lai vēl piemetina?

Kareivji Nasonovs, Odžerjolovs, Jakovļevs un Saveljevs bija sekmīgi darbojušies kā partizāni Poltavas apgabalā, savākuši sev vienību un kopā ar to izlauzušies cauri frontei pretī mūsu uzbrucējām daļām. Viņi bija sameklējuši lielu komandieri, atbraukuši kopā ar to uz Popivku, paņēma no Belogrudiem karogu, un nu tas ar pienācīgu militāru godu tika nodots tanku armijai, kuras sastāvā atdzima tanku pulks.

Un tagad, pirms jauniesauktie tankisti nodod šinī pulkā zvērestu, virsnieki izstāsta viņiem pulka kaujas karoga vēsturi — karoga, ko padomju cilvēki pašaizliedzīgā varonībā paglābuši no ienaidnieka rokām, karoga, ko atdzimušais pulks ar kaujām iznesis cauri visai Ukrainai uz Rumāniju un tad no Tarnopoles caur Poliju, caur piecām vācu provincēm uz Berlīni.

Un, godinot šo karogu, pulks reizē ar tiem, kas to godam nesuši pa kara ceļiem līdz ienaidnieka galvaspilsētai, godina arī tos, kas saglabājuši pulka svētumu.

SATURS

V. Koževņikovs. Marts-aprīlis. Tulkojis J. Laganovskis

В. P о ļ e v о j s. Tarakula redute. Tulkojusi A. Bauga . .

K. Simonovs. Mazulīte. Tulkojusi S. Kaņepe .

A. Rodimcevs. Mašeņka no Peļuslazda. Tulkojusi

A. Apse.............

V. Koževņikovs. Māja bez numura. Tulkojis J. Laganovskis .............

G. Berezko. Kapteiņa Dorohina ģimene. Tulkojusi S. Kaņepe.............

N. Tihonovs. Māte. Tulkojusi A. Bauga ....

B. P о ) e v о j s. Gvardes ierindnieks. Tulkojusi A. Bauga .

K. Simonovs. Nemirstīgais uzvārds. Tulkojusi S. Kaņepe

G. Berezko. Vēstule. Tulkojusi S. Kaņepe ....

K. Simonovs. Tiešais adjutants. Tulkojusi S. Kaņepe .

V. Koževņikovs. Meitene, kas gāja pa priekšu. Tulkojis J. Laganovskis..........

B. Poļevojs. Matveja Kuzmina pēdējā diena. Tulkojusi A. Bauga .............

N. Tihonovs. Meitene. Tulkojusi A. Bauga ....

N. Tihonovs. Rokas. Tulkojusi A. Bauga ....

N. T i h о n о v s. Divkauja. Tulkojusi A. Bauga ....

B. Poļevojs. Mēs — padomju cilvēki. Tulkojusi A. Bauga

B. Poļevojs. Pulka karogs. Tulkojusi A. Bauga .

KARA VIESUĻOS

Redaktore M. Paula. Māksi, redaktors J. Svenčs. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore B. Kalēja.

Nodota salikšanai 1970. g. 5. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 2. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x100/32. 8 fiz. iespiedi.; 10,41 uzsk. iespiedi.; 13,13 izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 48 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23943-J2375. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 3061.

ГОДЫ ВОЕННЫЕ, ГОДЫ СУРОВЫЕ Рассказы русских советских писателей Издательство «Детская литература» Москва 1968 На латышском языке Издательство «Лиесма»

Художник В. Ковалев

1

Atdzejojusi S. Palu.

Content

Kara viesuļos.

V. Koževņikovs MARTS—APRĪLIS

В. Роļеvоjs TARAKULA REDUTE

К. Simonovs MAZULĪTE

A. Rodimcevs MAŠEŅKA NO PEĻUSLAZDA

V. Koževņikovs MĀJA BEZ NUMURA

G. Berezko. KAPTEIŅA DOROHINA ĢIMENE

N. Tihonovs MĀTE

В. Роļеvоjs GVARDES IERINDNIEKS

К. Simonovs NEMIRSTĪGAIS UZVĀRDS

G. Berezko VĒSTULE

К. Simonovs TREŠAIS ADJUTANTS

V. Koževņikovs MEITENE, KAS GĀJA PA PRIEKŠU

В. Poļevojs. MATVEJA KUZMINA PĒDĒJĀ DIENA

N. Tihonovs MEITENE

N. Tihonovs ROKAS

N. Tihonovs DIVKAUJA

В. Роļеvоjs. MĒS — PADOMJU CILVĒKI

В. Роļеvоjs PULKA KAROGS

SATURS

1