Gorkijs Maksims

Raksti XXI. Kļima Samgina dzīve. (Četrdesmit gadu). Ceturtā daļa

Maksims Gorkijs

Kļima Samgina dzīve (Četrdesmit gadu)

Romāns

Ceturtā daļa

Berline saņēma viņu nemīlīgi: smidzināja smalks, jau no Pēterburgas viņam labi pazīstams pelēks lietus, stacijas nesēji streikoja. Nācās pašam stiept divus smagus čemodānus, soļot pa apakšzemes gaiteni saīgušu cilvēku drūzmas vidū, kāpt ar tiem kopā augšup pa kāpnēm. Savā vairumā tie bija liela auguma drukni ļaudis, viņi pukojās un burkšķēja, bez kautrēšanās aizķerdami cits citu ar savu bagažu, kā likās, pat neatvainodamies. Samginam pa priekšu, viņu kavēdami, gāja divi militārās iznesības vīrieši, ģērbušies mednieku uzvalkos, ar putna spalviņu aiz apaļo platmaļu lentām. Acīm redzot vēlēdamies pasmīdināt nesēju streika aizvainoto publiku, abi spalvām pušķotie vīri divatā nesa uz nūjas uzmauktu mazu groziņu, izlikdamies, it kā viņi abi vai ļimtu zem savas nastas smaguma. Smējās tomēr vienīgi gara, sausnēja dāma, no pleciem līdz ceļiem apkārusies visādām paciņām, ar čemodānu vienā un neseseru otrā rokā; viņa smējās spiedzīgā balsī, ar piespiešanos, aiz pieklājības; dāmai bija visai neērta iešana, drūzma grūstīja viņu vairāk nekā pārējos; savus smieklus lāgiem pārtraukdama, viņa šad un tad nemierīgi uzsauca abiem jokdariem:

— Mans dievs! Tur ir stikls! O Richard, tur vāze...

Stacijas laukumā nebija neviena važoņa. Pa slapjajiem bruģa akmeņiem, smalkam lietum smidzinot, drūmi klusēdami, soļoja pieklājīgi ģērbušies ļaudis. Lietus bija tāds lēnīgs, tas rasināja uz akmeņiem bez mazākās skaņas, toties ļoti skaidri bija dzirdama pa jumtu notekcaurulēm plūstošā ūdens skalošanās un ļaužu soļu sirdīgā šļaukstoņa uz ietves. Blīvi cita pie citas stāvēja smagu ēku rindas, mitrums tām visām bija piešķīris gandrīz vienādu sarūsējušas dzelzs krāsu. Jūtot cauri apģērbam un ādai sevī iesūcamies saltu grūtsirdību, Samgins nolika čemodānus zeme, noņēma platmali, noslaucīja nosvīdušo pieri un sev atgādināja:

«Nav tādu stāvokļu, no kuriem nebūtu izejas.»

Viņam aiz pleca parādījās sirmūsains, drukns vīrs adas cepuri galvā, zilu, līdz ceļiem garu blūzi mugurā, vara ripuli uz krūtīm un milzīgām kurpēm kājās.

— Divas markas līdz tuvākajai viesnīcai, — Samgins piesolīja.

— No, nesējs atteica, uz viņu nepaskatīdamies, paraustīdams plecu, it kā atgrūžot nost.

«Proletāriskā solidaritāte vai bailes, ka biedri piekaus?» Samgins ironiski nodomāja, bet nesējs, ar vienu aci sāniski paveries viņam sejā, ar zodu pamāja uz vienu no namiem un skaļi sacīja:

— Balca pansija.

Aizmirsdams pateikties, Samgins paņēma savus čemodānus, 'ienira lietū un stundu vēlāk, izpeldējies vannā un padzēris kafiju, sēdēja mazā istabiņā pie loga, atmiņā atdzīvinādams iepazīšanās ainu ar savu pansijas saimnieci. Resna, gandrīz bumbveidīga, tumšbrūnā kleita un pelēku priekšautu, ar brillēm uz sārtos, apaļos vaigos iežmaugtā deguna, vispirms viņa bija noprasījusi:

— Vai jūs neesat ebrejs, ne?

Pēc tam pati ātri un veikli bija sagatavojusi vannu un ienesusi kafiju, paskaidrodama, ka kalponi nācies atlaist no darba, jo tā bijusi streikotāja krustmeita. Tad, caur briļļu stikliem bez kautrēšanās noskatīdama viesi, bija apjautājusies, kas noliekot Krievijā. Pārbaudīdams savas vācu valodas zināšanas^ Samgins bija atbildējis gan īsi, taču labprāt, pie sevis nodomādams, ka būtu tomēr labi, pārbraukušam pār robežu, aizdarīt aiz sevis kādas durvis tik cieši, lai kaut uz neilgu laiku būtu iespējams nedzirdēt savas tēvzemes nogurdinošo kņadu, varbūt to pat aizmirst. Bet saimniece bija runājusi vien tālāk, skaļi un noteikti, turklāt tā, it kā runātu ne ar viņu vien, bet ar daudziem:

— Bcbclim vieta ir nevis reichstagā, bet cietumā, kur viņš jau sēdējis. Lai gan daži apgalvo, ka viņš neesot ebrejs, tomēr arī viņš ir sociālists.

Samgins smaidot bija iejautājies, vai viņa domājot, ka visi ebreji sociālisti, arī bagātie.

— Jā gan! — viņa bija nikni iebrēkusies. — Palasieties Eižena Richtera runas! Sociālisti —> tie ir cilvēki, kas grib aplaupīt un padzīt no Vācijas viņas likumīgos valdniekus, bet to gribēt var tikai ebreji. Jā, ja, — palasieties Richteru, tam ir gaišs, veselīgs vācieša prāts!

Un tālāk viņa bija turpinājusi jau gluži rīstīdamās, cilādama elkoņus kā vista spārnus:

— Vācija revolūciju nepieļaus, viņa neņems nelaimīgo Krieviju sev par paraugu. Vācija pati ir paraugs visai Eiropai. Mūsu ķeizars tikpat ģeniāls kā Fridrichs Lielais, viņš ir imperators, kādu sen gaida vēsture. Mans vīrs Morics Balcs man allažiņ piekodināja: — Līzbet, tev jāpateicas dievam, ka tu dzīvo zem imperatora, kurš nostādīs visu Eiropu'vāciešu priekšā uz ceļiem...

Viņa bija tik resna un tumīga, ka sēžot tas labējais gurns nokarājās pār krēsla malu kā pūslis, un tāpat uzblīduši kā pūšļi bija arī viņas krūtis un vēders. Viņai uzceļoties, šie pūšļi it kā pazuda, saplūzdami visi kopā par vienu lielu, gandrīz^1 nemaitādami tā formas pilnību. Tam augšgalā pacēlās sārta pumpa ar nelielu plaisiņu, no kuras virmoja vārdi. Bet aiz viņas arējā ne-košuma Samgins saskatīja kaut ko pilnu nozīmības, un, kad viņa bija izvēlusies laukā no istabas, Kļims nodomāja:

«Šās profesijas krievu sieviete par tādiem jautājumiem neprāto ...»

Lietus bija mitējies, ielu piepildīja pelēcīga migla, svilpa lokomotives, drebinādami loga rūtis, rībēja dzelži; no kāda četrstāvu nama ārdīja nost sastatņu slietņus zilās blūzēs un ērmīgas micēs ģērbušies, līdz vienmuļībai cits citam līdzīgi plecīgi strādnieki — uz mata tādi, kādus viņus mēdz zīmēt «Sirnplici-simuss». Samgins lūkojās laukā pa logu, smēķēja un, klausīdamies sīciņu domu uzbāzīgā čabēšanā, iegrima liriska noskaņā.

«Mana dzīve ir monologs; bet domāt es domāju dialogos, pastāvīgi cenšos nezinkam kaut ko pierādīt. It kā manā iekšienē mājotu kāds man naidīgs svešinieks; viņš izseko katrai manai domai, un es no viņa bīstos. Vai ir tādi cilvēki, kas māk domāt bez vārdiem? Varbūt muziķi... Es esmu noguris! Pārlieku attīstītā novērošanas spēja uzgulstas cilvēkam kā nasta. Gluži me-chaniski tu uzņem sevī pārak daudz banala un bezjēdzīga ...»

Samgins aizvēra acis, un tumsā viņam parādījās smuidrs, kails, rožains sievietes augums.

«Bija man viņā iemīlēties, un viņa būtu izravējusi manī visu šo... Ko — visu? Viņa nosauca mani par neizdziedināmu prātnieku, teica, ka tādi kā es esot pasaules sērga. Tas nav pareizi. Nav taisnība. Es neesmu nedz rakstumācītājs, nedz dogmatiķis, nedz morālists. Man zināšanu ir daudz, bet es necenšos mācīt. Nepūlos izdomāt teorijas, kuras vienmēr ierobežo domu un fantāzijas brīvo augsmi.»

Ka rudens mušas viņam uzmācās kaut kur nesen lasīti vārdi: «pēdējā, visgalējā brīvība», «neīstas viszinības traģisms», «zināšanas naivums, kas kā Narciss tīksminās pati par sevi», — atmiņa pačukstēja aizvien vairāk šādu izteicienu, un Samginam likās, it ka tie švirkstētu ārpus viņa paša, istabā.

K|ims izņēma no čemodānā dažas grāmatas, un vienas ievadā viņa skatiens uztvēra frāzi: «Mēs pieņemam visas .reliģijas, visas mistiskās mācības, lai tikai nepaliktu dzīves īstenībā.»

«Ja tā nav poza, tad tas jau ir izmisums,» viņš nodomāja.

1 Logu atkal kapāja lietus, varēja dzirdēt, kā šalca vējš. Sam-gins iesāka lasīt Miropoļska poēmu.

Daiļliteratūras lasīšana viņam bija dienišķa vajadzība, līdzīga paradumam smēķēt tabaku. Grāmatas darīja bagātāku viņa vārdu krājumu, viņš prata cienīt vārdu vijuma veiklību un daiļ-skanību, tīksminājās par vienas un tās pašas domas vārdiskā ietērpa daudzveidību dažādiem autoriem, un it īpaši viņam patika uzmeklēt kopīgo tādos cilvēkos, kuriem šķietami it kā nebūtu nekādas līdzības. Lasot Leonida Andrejeva kaķa murrāšanu, kas gandrīz vienmēr pārvērtās vilka sērīgā gaudošanā, Samgins ar labpatiku atminējās Gončarova zemā basa ūbošanu:

«Kālab mežonīgo un grandiozo? Piemēram, jūru. Viņa uzdveš cilvēkam tikai skumjas, viņā lūkojoties, gribas raudāt. Tās viļņu krākšana un negantie brāzieni neglāsta vāro dzirdi, tie nemitēdamies kopš pasaules sākuma atkārto mūžam vienu un to pašu drūmo un neizdibināmo melodiju.»

Sie vārdi sauca atmiņā Tjutčeva trauksmaino jautājumu: «Nakts vējš, par ko tā šalko tu?» — un viņa lūgšanos:

Jel nedzied’ dziesmu briesmīgo Par seno Chaosu ...

Un no jauna nāca atmiņā Gončarovs: «Zvēra rēciens ir kusls pret šīm dabas vaimanām, niecīga ir cilvēka balss un arī pats cilvēks tik maziņš un vājš ...»

Atmiņa joprojām čukstēja priekšā Bairona «Tumsību», Sellija «Ozimandiju», Edgara Po, Misē, Bodlēra dzejas, Sologuba «Liesmaino loku» un vēl daudz ko citu tādā pašā garā, — visu, kas kādreiz lasīts un uzglabājies atmiņā, lai lāgu lāgiem atkal ieskanētos.

Bet daudzie vārdi par cilvēka niecīgumu dabas bargās varenības un nāves likuma priekšā tomēr nebojāja Samgina omu: viņš zināja, ka šie vārdi nebūt nebija par traucēkli to autoriem dzīvot savu dzīvi, ja vien autori bija fiziski veseli. Viņš zināja, ka Arturs Šopcnhauers, kad bija nodzīvojis septiņdesmit divus gadus un pierādījis, ka pesimisms ir katras reliģiskas jutoņas pamats, nomiris tai laimīgajā pārliecībā, ka viņa ne aplam jautrā filozofija par pasauli kā «smadzeņu rēgu» ir «XIX gadsimta augstākais sasniegums».

Ne reliģiskās noskaņas, ne metafiziskie jautājumi Samginu nekad neieviļņoja, turklāt viņš zināja, cik ātri Dostojevska un Ļeva Tolstoja reliģiskā doma bija zaudējusi savu asumu, pagrimdama līdz izlaidīgajai Merežkovska pļāpībai, kļūdama bezkaislīga saltajos pusnihilista Vladimira Solovjova vārdos, izkurtēdama juteklīgā Vasilija Rozanova pārgudrībās, beidzot izplūzdama un izgaisdama simbolistu miglā.

Dostojevski viņš mēdza lasīt pa druskai, ar zināmu piespiešanos, un atrada, ka šis vissavdabīgākais mākslinieks pazemo cilvēkus zinošāk, pārliecinošāk un viedāk par visiem citiem. Patika Samginam Čechova sāpīgais un pazemīgais smīns par dzīves seklību. Grāmatas visbiežāk rādīja viņam cilvēkus kā nožēJ lojamus, sadzīves sīkumos, prāta un jūtu pretrunās, pašmīlas banalajā, sīkumainajā sacensībā sapinušos radījumus. Galu galā daiļliteratūra bija Samginam kļuvusi par diezgan gudru, dažreiz ļoti interesantu sarunu biedru, ar kuru bija iespējams ir pastrīdēties klusējot, ir tāpat klusējot par to pasmieties un tam neticēt.

Arā aiz loga uz namu mitrajām sienām rotājās saules dzeltenie plankumi. Samgins nosvieda dīvaino grāmatiņu uz galda, steigšus saģērbās, izgāja uz ielas un, soļodams pa tādām kā sevišķi cietām ietvēm, drīz ievēroja Berlines līdzību ar Pēterburgu militārpersonu pārpilnības ziņā, pēc tam nāca pie slēdziena, ka Berlinē oficieri vēl uzpūtīgāki nekā Pēterburgā, pie kam atcerējās, ka tas ir jau ne vienu vien reizi atzīmēts arī rakstos. Viņš klejoja pa tirdznieciskajām ielām kā pa dziļas aizas dibenu; divas rindas smagu ēku stiepās viņam pretī, veikalu atvērtās durvis izdvesa ādu, eļļas, tabakas, gaļas un garšvielu smaku, visa bija daudz, un viss tas varēja cilvēku sakaitināt līdz uzbudinājumam ar savu vienmuļību. Nāca prātā Ļutova vārdi;

«Vācija — tā ir vispirmām kārtām Prūsija. Nesātīgu alus dzērāju kultūras apoteoze. Parizē, tur nostādot vienotram pretī Dievmātes katedrāli ar Eifeļa torni, tev top saprotama vēstures ironija, Mopasana grūtsirdība, Bodlēra nīgrums, Anatola Fransa elegantais sarkasms. Bet Berlinē tev nav jāsaprot nekas, viss ir jau pilnīgi skaidri izsacīts ar rcichstaga namu un «Uzvaras aieju». Prūsijas galvaspilsēta stāv uz smiltīm, kaut kas līdzīgs uztūkumam Ģermanijas sānos vai akmenim viņas aknās ...»

Pelēki mākoņi no jauna sāka sijāt sīku lietu. Samgins paņēma važoni un atgriezās hotelī. Vakarā viņš garlaikojās teātrī, noskatīdamies Vedekinda lugas uzvedumu, bet otrā dienā no rīta līdz vakaram staigāja vai braukāja pa pilsētu, to apskatīdams;

pēc tam nākošo dienu veltīja izbraukumam uz Potsdamu. Pie jau zināmajiem negativajiem Berlines novērtējumiem Samginam nebija nekā, ko vēl pielikt no sevis. Jā, smaga un garlaicīga, pilsēta, tajā — tiklab tās ēkās, kā cilvēkos — bija kaut kas nospiedošs, saspīlēts. Lieli, drukni mūrnieki un namdari strādāja klusēdami, īgni, mechaniski. Viņiem tādas pašas izliektas krūtis un kokainas sejas kā karavīriem. Ļoti daudz resnu. Sam-gins nolēma vēl apskatīt muzejus un tad braukt projām.

Un nu viņš bija gleznu muzejā.

Pēc spiedīgā, karstā ielu mitruma šķita ļoti patīkami kustēties tukšo galeriju vēsumā. Glezniecība Samginu ne visai interesēja. Uz muzeju un izstāžu apmeklēšanu viņš lūkojās kā uz kulturālā cilvēka pienākumu — pienākumu, kas dod vielu sarunām. Gleznas viņš parasti lasīja tāpat kā grāmatas un pats saprata, ka tādējādi tomēr laupa tām viņu krāsainību.

Apstādamies uz pāris mirkļiem pie sieviešu aktiem, viņš domāja par Marinu:

«Viņa ir daiļāka.»

Domāt te par Marinu nez kāpēc netikās, — kaitināja varbūt tas, ka šinī nozarē māksla nav pacēlusies augstak par īstenību. Peizažās māksla gandrīz vienmēr stāv pāri dabai. Augstāk nekā žanru Samgins vērtēja mierīgās, maigās, labvēlīgi un romantiski izpušķotās dabas glezniņas. Vai gan šīs glezniņas nav tas, kas rada viņa vēl nepazītu patīkami skumīgu jutoņu? Apsēdies lielajā zālē uz dīvānā, viņš aizvēra pagurušās acis, sev jautādams: kam varētu tikt pielīdzināti šie simti krāsu bagāto atgādinājumu par bijušo? Atmiņa ieskanējās Tjutčeva elēģiskās vārsmas:

... ēnu elizijs,

Pilns klusti, skaistu, vizmojošu tēlu;

Tiem vienaldzīgas straujās dienas šīs, —

Nedz zemes prieku viņi jūt, nedz žēlu...

Viņš uzcēlās un devās tālāk, saviļņojuma pilns atkārtodams šīs dzejas rindas; tad apstājās pie patumša kvadrata, kur chao-tiskā nekārtībā bija izsvaidītas dīvainas, fantastiski sajauktas figūras: te cilvēciskais savienots ar putnu un zvēru formām, tur trijstūris ar tajā iegleznotu ģīmi staigā uz divi kājām. Māksliniekā patvaļa bija saskaldījusi, saraustījusi pazīstamo esību gabalos un ar pārgalvīgu komismu atkal sasaistījusi šos gabalus par kaut ko neiespējamu un kroplīgu. Samgins pakavējās pie šīs gleznas minūtes trīs un negaidot sajuta, ka ta modina viņā vēlēšanos atkārtot mākslinieka darbu, — no jauna saskaldīt ta tolus gabalos un no jauna tos savienot, bet nu jau tā, kā tās patiktos viņam, Samginam, pašam. Protestēdams pret šo vēlēšanos un netikdams par sevi gudrs, viņš devās prom, bet tūlīt atgriezās atkal atpakaļ, lai paskatītos autora vārdu. «Hieronims Boss» — viņš izlasīja uz blāvas misiņa plāksnītes un tagad ieraudzīja vēl divas gleznas, maziņas, bet tikpat ķēmīgas. Viņš apsēdās atzveltnī un, apskatīdams darbu, kas it kā nebija ietilpināms glezniecības jēdzienā, ilgi pulējas uzminēt: ko mākslinieks Boss domājis, radīdams no saraustītām realitātes daļām šo fantastisko pasauli? Un, jo ilgāk viņš ielūkojās šinī putnu, zvēru un ģeometrisko figuru nesavienojamo formu savienojumā, jo neatlaidīgāk auga vēlēšanās visas šīs figūras izārdīt, atsegt viņu drūmajā fantastika apslēpto jēgu. Vārds — Hieronims Boss — viņam neko neatgādināja no glezniecības vēstures. Bija, dīvaini, ka šī uzbudinošā glezna atradusi sev vietu labākajā vācu galvaspilsētas muzejā.

Samgins nokāpa lejā pie katalogu un fotogrāfiju pārdevēja. Vīrelis ar dzeltenīgu seju, zīda micīti galvā, neatraudams labo aci no laikraksta, pasacīja, ka monogrāfiju par Bosu viņam neesot, bet iespējams, ka tādas būšot atrodamas grāmatu veikalos. Grāmatveikalā bija dabūjama monogrāfijā franču valodā. Mājās, pēc tam kad Balca kundze bija pabarojusi viņu ar zoss cepeti, kartupeļu salātiem un šķaunaci, Samgins aizsmēķēja papirosu, atlaidās uz dīvānā un, atbalstījis smago grāmatu sev uz krūtīm, sāka apskatīt reprodukcijas.

Spārnoti pērtiķi, putni ar zvēru galvām, velni gan vaboļu, gan zivju, gan putnu veidos. Pussagruvušas būdas priekšā sarāvies sēž svētais Antonijs, un viņam uzmācas cūka sieviešu drēbēs, pērtiķis ar jocīgu mici galvā; visgarām rāpo daždažādi riebekļi; zem nezin kāpēc tuksnesī nolikta galda noslēpusies kaila sieviete; pa gaisu laižas raganas; nezināma dzīvnieka skelets spēlē arfu; gaisā lidinās vai karājas zvans; staiga karalis ar meža kuiļa galvu un āža ragiem. Gleznā «Cilvēka radīšana» dievs Ce-baots attēlots kā bezbārdains jauneklis, paradizē redzamas dzirnavas... Katrā gleznā drūmi un tomēr smieklīgi anachronismi.

«Lietuvēna murgi,» Samgins nosprieda, bet tūdaļ īgni nodomāja, ka to būtu varējis viegli pateikt arī kurš katrs cits.

Monogrāfijās tekstā bija aizrādīts, ka Bosa gleznas ļoti labprāt pircis drūmais un nežēlīgais Spānijas karalis Filips Otrais.

«Varbūt karalis ar mežakuiļa galvu arī ir pats Filips,» Samgins nodomāja. «Sis Boss ar īstenību rīkojies ka mazs bērns ar rotaļlietiņu —- to salauzījis un pēc tam tās gabalus salipinājis pēc sava prāta. Nieki. Tā rīkoties varētu kāds provinces avīzes feļetonists. Bet ko sacītu par Bosu Kutuzovs?»

Atvilgušais papiross negribēja labi degt, dūms likās negaršīgs.

««Ir saldi tēvuzemes dūmi mums un mīļi.» Nelabi smaržo mūsu tēvzeme. Pārāk bieži un pārāk daudz viņā tiek izliets asiņu. «Drosmīgo neprāts» ... Mēģinājumi izrauties, pārlēkt «no nepieciešamību valsts brīvības valstī»... Ko sola sociālisms mana tipa ļaudīm? To pašu vientulību, kas droši vien būs vēl jo krasāk sajūtama «šai tuksnesī, — ak! — nc bez ļaudīm»... Protams, līdz «brīvības valstij» es nenodzīvošu .. . Dzīvot tadeļ, lai nomirtu, — tas ir vāji izdomāts.»

Domām bija rūgta piegarša, taču šis rūgtums šķita patīkams. Domas nepārtraukti plūda kā sīki salta, rudenīga ūdens strautiņi.

«Es neesmu neapdāvināts. Protu saredzēt kaut ko, ko citi nesaskata. Mana prāta savdabīgums tika ievērots jau bērnībā ...»

Samginam likās, ka viņā mostas kāda jauna noskaņa, bet viņš nevarēja pateikt, kas īsteni tajā jauns. Domas pašas no sevis tērpās noteiktās vārdiskās formās, un tad izrādījās, ka tās jau sen pazīstamas, ka viņš ar tām jau bieži sastapies grāmatās. Viņu pārņēma snaudiens, bet aizmigt tomēr neizdevās, jo vienmēr atkal atmodināja kādas nesaprotamas iekšējas satrauk-smes joņi.

«Kas Spānijas karalim patika Bosa gleznās?» viņš sev jautāja.

Vakarā neglītā Vintergartena balaganā Samgins aizdomīgi noskatījās, ka uz estrādes divi ekscentriķi ar izsmalcināti komiskiem paņēmieniem pūlējās pārkāpt parastā robežas. So veiklo vīru ņirdzīgajos fokusos bija kaut kas atklāti divdomīgs, — publika nesmējās, un varēja nodomāt, ka nopietnība, ar kādu tie izķēmoja vispār pieņemtās normas, ļaudis apvaino.

«Boss arī bijis ekscentriķis,» Samgins sprieda.

Viņam priekšā pa labi sēdēja cilvēks pelēkā uzvalka, nevīžīgi izbužinātiem matiem; šad tad pavēcinādams avīzi, tas nemierīgi raudzījās apkart; viņam bija gara, kaulaina seja ar smailu bārdiņu un lielām acīm.

«Krievs. Esmu viņu kaut kur jau redzējis,» Samgins nodomāja, un ikreiz, kad šis cilvēks pameta skatienu atpakaļ, viņš pielieca galvu. Bet starpbrīdī šis cilvēks piestājās viņam līdzās un dobjā, aizsmakušā balsī ierunājās:

— Samgins? Jā? Dolganovs. Vai atceraties — Somijā, Vi-borgā? Vai avīzi jau^1 lasījāt? Nē?

Ar plecu piebīdījis Samginu pie sienas, klusinājis balsi līdz aizsmakušiem čukstiem, viņš steidzīgi nomurmināja:

— Ir uzspridzinājuši Stolipina vasarnīcu. Pats palicis sveikā. Saplosīts cilvēku divdesmit. Viena paziņa, Ļubimova, iekritusi...

— Kā — iekritusi? Apcietināta? — Samgins iejautājās nodrebēdams.

— Nonāvēta. Kopā ar bērnu.

— Ļubimova?

— Jūs viņu pazināt? Es ari. Kādreiz jaunībā. Tika saukta pie atbildības narodopravcu lietā — Marks Natansons, Romass, Andrejs Ļežava. Viņas izturēšanās toreiz bija ne visai... Bet paklausieties, — pie joda šo balaganii! Iesim pasēdēsim traktierī! Tas ir notikums. Parunāsimies!

Viņš raustīja Samginu aiz rokas, aizelsdamies sausi klepoja un gārdza.

Samgins ievēroja, ka uz viņu un Dolganovu nekautrēdamies stīvām acīm noskatījās kādi sarkansejaini, mierīgi vīrieši. Viņš devās uz izeju.

«Ļubimova . . . Vai tiešām tā pati?»

Gribējās sīki par to izvaicāt, bet Dolganovs nelaida viņu pie vārda; uz garajām kājām līgodamies, viņš grūstīja Samginu ar plecu un saraustīti sēca:

— Jā, te nu jums bija! Feierverks. Politiska kļūda. Rīko teroru, kad mums ir parlamentara valdība. Sātani... Es piederu pie darba partijas. Stāvu par mežstrādniekiem. Kas jūs — es-rlcks? Es nesaprotu. Ļeņins ir prātu zaudējis. Beki nav izpratuši Maskavas sacelšanās mācību. Laiks atjēgties. Veselīgi domājošo cilvēku uzdevums ir organizēt visu demokrātiju vienkopus.

Samgins atgrūda nelielā restoraniņa durvis. Brīvu galdiņu viņi sev atrada kaktā blakus durvīm uz istabu, kur klaudzēja biljarda bumbas.

— Man tumšo alu, — parīkoja Dolganovs. — Alus ir veselīgs. Es pašreiz no Davosas. Tuberkuloze. Pneimatorakss. Saķēru to trimdā Totjmā. Tā arī tāda pati bedre kā Davosa. Esmu noilgojies pēc cilvēkiem. Kā jūs — emigrācijā?

— Nē. Ceļoju.

— Ahā. Kā jums šķiet: vai kadeti krietni piežmaugs visus šos plukatas — oktobristus, monarchistus un tā tālāk? Visa inteliģence ir kadetu saorganizēta ...

Vispārējā smagajā vācu valodas gurguļojošajā dūkoņā Dolga-nova dobjā, neizteiksmīgā balss bija vāji sadzirdama, aprautie teikumi skanēja neskaidri. Samgins gaidīja, kad viņš aizkusīs. Dolganovs alkatīgi tempa alu, krūtīs tam sēca un gārdza, piemiegtās, kvēlās acis it kā knaibīja Samgina sejas ādu. Alus putas karājās viņam bārdā un zemāk par zodu sērīgi noslīgušajās ūsās, — likās, ka puto Dolganova vardi. Zem ūsām nepatīkami vizmoja divi zelta zobi. Viņš runāja, runāja, runāja, bet acis iedegās arvien karstāk un drudžaināk. Samgins piepeši iedomājās viņu mirušu: uz balta spilvena zemes pelēka seja ar smailu degunu un izdzisušām acīm tumšos dobumos, bet pusviru mute šie divi zelta ilkņi. Iegribējās ātrāk no viņa aiziet.

— Ļubimova — vai tas viņas meitas uzvārds? — viņš ievaicājās, kad Dolganovam aptrūka elpas.

— Vira. Meitas uzvārdā viņa saucās Istomina. Jā, — Dolga-novs noteica, ar pirkstu atglauzdams miklās ūsu grīstītes pa labi un kreisi: — Mīklaina persona. Kaut gan — ej nu sazini. Save-lijs Ļubimovs, mans labs paziņa, to neticēja, apžēlojās un apprecēja. Jādomā, ka viņa gribēja pārmainīt savu uzvārdu. Lai ļaudis viņu aizmirstu. Noch ein Mal, — viņš nokomandēja garāmejošam ķelncrim.

Samginam gribējās pajautāt, kāda viņa, cik veca, bet te Dol-ganovs atgāzās pret krēsla atzveltni, aizvēra acis un ar to piespieda Samginu žigli uzlēkt kājās.

— Man ir laiks iet, palieciet sveiks!

— Ko jūs darīsiet rīt? Vai neaiziesim uz reichstagu? Nenotur pašreiz sēdes? Skat, kādi velni! Kur jūs esat apmeties?

Samgins atbildēja, ka viņam rīt no rīta jābraucot uz Drezdeni, un ne visai laipni izvilka pirkstus no Dolganova miklās, karstās plaukstas. Aši soļodams pa tukšo, vāji apgaismoto ielu, aptinis roku ar mutautiņu, tas juta, ka viņam vajag mierinājuma vai arī pašam savā priekšā par kaut ko attaisnoties.

«Ļubimova ...»

Jau sen tā bija izplēnējusi no viņa atmiņas, tagad nu šis diloņslimnieks bija to atkal uzmodinājis kā no miroņiem. Sarn-gins atcerējās, cik vārīgi tā bija likusi korsetē savas krūtis, atminējās viņas kluso maigumu. Kas vēl no viņas bija palicis atmiņā? ... Nebija palicis nekas.

Viņš juta, ka sastapšanās ar Dolganovu ir iztraucējusi, aprāvusi to jauno, vēl neskaidro, bet ļoti svarīgo domu plūsmu, kas bija viņā iešalkojusies šinī pilsētā. īgni sizdams spieķi uz ietves bruģa, viņš dornaja:

«Galīgi vārgs. Var nomirt pa ceļam uz Krieviju vagonā. Vācieši apraks viņu zemē, akurati piesūtīs dokumentus krievu konsulam, konsuls tos aizsūtīs uz Dolganova dzimteni, bet tur viņam nav neviena savieša. Neviena vienīga.»

Nodrebēdams viņš paņēma spieķi padusē, piespieda elkoņus pie sāniem un sāka iet lēnāk, it kā jauzdams, ka tuvojas bīstamai vietai.

«Cilvēks piedzimst, ilgi kaut ko mācās, piedzīvo milzum daudz visādu nepatikšanu, spriež par sociāliem jautājumiem, jo īstenība viņam ir naidīga, izšķiež spēkus meklējumos pēc dvēseles tuvības ar sievieti, kas ir spēku visneauglīgākā izšķiešana, — un ar četrdesmit gadiem cilvēks top vientulis...»

Sapratis, ka to domājis par sevi pašu, Samgins no jauna un nu jau ar niknumu lūkoja atkal pievērsties Dolganovam.

«Būtiski ņemot — nulle.»

Bet atraut domas no šā vientulīgā cilvēka likteņa bija grūti, ar tām viņš atgriezās viesnīcā, ar tām aizgāja gulēt un ilgi nevarēja aizmigt, iztēlodamies sevi daždažādos dzīves takos un klausīdamies no dzelzceļa depo skanošajā dzelžu rīboņā un rosīgajos lokomotivju svilpienos. Spēcīgs lietus rupjām lāsēm pagrabinājās minušu desmit pie loga, tad piepeši noklusa, it kā tumsa to būtu aprijusi.

Rītā, negribīgi pildīdams ceļotāja pienākumu, apbruņojies ar sarkanu Bedekera grāmatiņu, Samgins staigāja pa vienlaidu mūra pilsētas ielām, un šī akuratā, neomulīgā pilsēta uzdvesa viņam smagu garlaicību. Mitrs vējš dzenāja ļaudis visos virzienos, klaudzēja milzīgu zirgu kudlaino kāju pakavi, maršēja zaldāti, rībēja bungas, kā zilonis paretam taurēdams aizslīdēja' automobilis, — vācieši apstājās un goddevīgi grieza tam ceļu, pavadīdami to mīlīgiem skatieniem. Samgins pēkšņi atradās uz laukuma, ap kuru stingrā kārtībā rindojās smagas celtnes, gandrīz virs katras no tām zilganā dūmakā spīguļoja pašai savs gaišzilas debess stūrītis. Tie visi muzeji. Nebija Samgins vēl izšķīries, kurā no tiem iegriezties, kad iegrandās pērkons, sāka brāzt lietus un iedzina viņu pirmajā tuvākajā muzejā; tajā bija savākti ieroči, sienas raibi noklātas garlaicīgiem gleznojumiem — prūšu-austriešu un franču-prūšu kara epizodēm. Iestat-ņos rēgojās visādu sistēmu šautenes, rapieri, zobeni, stopi, šķēpi, pīķi, dūči, stāvēja dzelzīm segti zirgu izbāžņi, bet zirgiem mugurā slējās bruņinieku dzelzs čaula. »

No lielā daudzuma dažādi izstrādātās dzelzs dvesa pretī šķebinoša, auksta, eļļaina smaka. Samgins ar riebumu iedomājās, ka, bez šaubām, daudzi no šiem kara pienākuma pildīšanas rīkiem ir skaldījuši cilvēku galvaskausus, cirtuši nost rokas, caururbuši krūtis un vēderus, bagātīgi slacinādami asinīm zemes dubļu» un putekļus.

«Idiotisms,» viņš saerrojās. «Ziemu es ķeršos pie rakstīšanas. Vispirms pie portretu tēlojumiem. Iesākšu ar Ļutovu.»

Cikreiz viņš iedomājās Ļutovu, tā prātā nāca aina ar neesošā sama ķeršanu, un radās jautājums: kāpēc Ļutovs bija smējies, zinādams, ka dzirnavnieks viņu piekrāpa? Sai ainā bija kaut kas alegorisks un apvainojošs. Ļutovs vispār mēdz mānīties. Var būt, ka viņš mānās arī pats ar sevi? Nevar saprast: ko viņš īsti grib?

«Tēlošu cilvēkus tādus, kādus tos redzu, notēlošu patiesīgi, nejaudams vaļu antipātijām. Nedz simpātijām,» viņš papildināja, atguvies, ka ir taču arī simpātijās.

Atmiņa neviļus atsauca Stepana Kutuzova tēlu, taču pati tūdaļ atzina, ka nav pareizi izvirzīt šo cilvēku visiem citiem priekšā, un ar neuzveicamu, vienīgi atmiņai iespējamu ātrumu nobīdīja šo bojševiku pie malas, atvietodama to ar virkni mazāk antipātisku cilvēku. Dunajevs, Pojarkovs, Inokovs, biedrs Jakovs, sausā Elizabete Spivaka ar salto seju un zilo acu rāmo skatienu, Stratonovs, Tagiļskis, Diakons, Diomidovs, Bezbedovs, brālis Dmitrijs ... Ļubaša ... Margarita, Marina ...

Bija vajadzīga krietna piespiešanās, lai pārtrauktu šo parādi, kurā nebija nekā patīkama.

«Vairums cilvēku ir tikai dajas no vesela kā Hieronima Bosa gleznās. Drumstalas no mākslinieka fantāzijas izpostītas pasaules,» Samgins nodomāja un nopūtās, atskārzdams, ka nav atradis nekā, ar ko varētu izskaidrot savu attieksmi pret cilvēkiem. Viņš pamēģināja atrast: kas modina viņa simpātijās? Un, kad bija atradis, — pasmīnēja:

«Anfimjevna. Verdzene. Svēta vergotāja. Sava mūža galā viņa saskārās ar dumpi, bet arī tikai kā verdzene...»

Pa logiem iespīdēja saule, muzeja rūsainā krēsla tika gaišāka, neskaitāmo durkļu smailes iemirdzējās vēl aukstāk, sevišķi ledaini iezalgojās bruņinieku dzelzs čaulas. Samgins lūkoja atcerēties kādas vārsmas no biļinas par to, «kā izbeidzās dižvaroņi Krievzemē», bet nejauši [atcerējās] tai naktī pārdzīvotos' murgus, kad bija redzējis sevi saskaldītu desmitos, veselā barā Samginu. Ļoti nepatīkamas atmiņas ...

Vakarā viņš aizbrauca uz Drezdeni un tur ilgi nosēdēja Madonnas priekšā, prātodams: ko par to. varētu pateikt Kļims Iva-novičs Samgins? Nekā oriģinālā nevarēja izdomāt, bet banalais viss bija jau daudzkārt pateikts. Minchenē viņš nāca pie atziņas, ka bavarieši resnāki par prūšiem, ka gleznu šai pilsētā laikam gan nav mazāk kā Berlinē, bet laiks — vēl nejaukāks. Paguris no gleznām un muzejiem, viņš nolēma pārvākties no solidās vācu garlaicības uz Šveici, kur uzturējās viņa māte. Vārds «māte» prasījās, lai to piepilda ar kādu saturu.

«Glīta, mācēja labi ģērbties, vīriešu uzmanība» izlutināta. Ar grāmatu gudrībām sevi pārāk neapgrūtināja. Racionala. Pareizi novērtēja tēvu un labi izvēlējās draugu, — Varavka bija interesantākais vīrietis pilsētā. Un viņš viegli «taisīja naudu» ...»

Tad Samgins atcerējās sarkanmataino filozofu Tomiļinu — parkā uz ceļiem mātes priekšā.

«Ari tam bija savas idejas,» Samgins nopūzdamies domāja. «Jā, «atziņa — trešais instinkts». Izrādījās, ka šī doma noved pie dieva ... Tukšība. Gara nabadzība. «Zemes reālās pieredzes kā patiesības apliecinājums prasa, lai šai patiesībai vai nu kalpotu, vai ari darbotos tai pretī, bet šā vai tā, pēc kāda laika tā izrādās par meliem. Un tādējādi prāts neauglīgi nomocās un svārstās šurp un turp, līdz pēdīgi samana, ka apļa centrā ir noslēpums, kas saucas dievs.»»

Samgins sasprindzināja atmiņu, lai atcerētos šā citātā autoru, bet, kamēr tā rakņājās pa izlasītām grāmatām, vilciens iedrāzās tunelī un, apdullinoši rībēdams, ripoja kā no kalna lejup bezdibenī, necaurredzamā tumsā.

No rīta Samgins bija Zenevā un ap dienas vidu devās uz tikšanos ar mati. Viņa dzīvoja uz ezera krasta mazā mājiņā, kas, pārāk bagātīgi izrotāta dažādiem izciļņiem, atgādināja konditorejas torti. Mājiņa omulīgi slēpās augļu koku puslokā, saule vēlīgi apstaroja ābeļu sārtos augļus, zem vienas no ābelēm uz marmora sola ar grāmatu rokā sēdēja Vera Petrovna debeszilā tērpā, — viņas poza dēlam atgādināja Mopasana pieminekļa fotogrāfiju Monso parkā.

— Ak manu dārgo, kāds man prieks! — viņa sacīja franciski, acīm redzot baidīdamās, ka viņš to apkamps, noskūpstīs. Kā atvairīdama viņa apņēmīgi pacēla roku pie tā sejas. Dēls nobučoja šo roku, aukstu un gludu kā glazē cimdu, piesātinātu smaržām, palūkojās mātei sejā un atzinīgi nodomāja:

«Braša.»

— Tu atnāci uz kājām? — viņa apjautājās, pārtulkodama no franču valodas. — Pakavēsimies šepat, šī ir mana mīļākā vieta. Pēc pusstundas būs pusdienas, tad pagūsim izrunāties.

Pacēlās, atbrīvodama uz sola viņam vietu, un atkal apsēdās, palikusi sev apakšā ādas spilvenu.

— Tu ļoti labi izskaties. Tikai esi mazliet jau nosirmojis. Tik agri...

Samgins atbildēja ar īsiem izsauksmes vārdiņiem, smaidiem, plecu paraustīšanu, — grūti bija atrast pienācīgos vārdus. Mātes balss šķita it kā sveša, skanēja dobjāk, rāmāk un ne tik pašapzinīgi kā senāk. Seja bija stipri nopūderēta, pūderim cauri tomēr vīdēja svešādi mēja āda. Samgins nevarēja uztvert, kāda izteiksme bija viņas ar krāsujiem apvilktajām acīm, — tās it kā slēpās aiz mākslīgi pagarinātām skropstām. No spilgti sarkanajām lūpām steidzīgi bira niecīgi, nevajadzīgi vārdi.

— Kas notiek tur, Krievijā? Vai vēl arvien met bumbas? Kāpēc Dome šos ekscesus neaizliedz? O, tu nevari iedomāties, cik ļoti tas mums kaitē Eiropas acīs! Es stipri baidos, ka mums vairs nedos naudas, — aizdevumus, tu saproti?

Samgins pavīpsnāja un atteica:

— Dos.

Mātes vārdos viņš dzirdēja uztraukumu, bet šis uztraukums viņam šķita cēlies nevis aiz noraizēšanās par aizdevumiem, bet par kaut ko citu. Tā tas arī bija.

— Daudzi pareģo, ka Krievija nobankrotēšot, — viņa steidzīgi izmeta un, pieskardamās Kjima rokai, iejautājās:

— Ceru, tu esi atbraucis tikai tāpat vien ... neesi emigrējis, vai ne? Ak, kāds man prieks! Bet, taisnību sakot, es jau biju pārliecināta, ka tu esi prātīgs.

Un, atvilkusi elpu, viņa mierīgāk turpināja:

— Es nevaru saprast: ko tas nozīmē? Mēs protestējām, mums izdeva konstitūciju. Un, paskat, atkal emigranti, atkal bumbas. Dmitrijs, protams, arī pieder pie opozicijas, jā?

— Nedomāju vis. Bet jāatzīstas, ka es nezinu, — viņš sen nav man rakstījis.

Apstiprinoši pamājusi ar kupli sasukāto galvu, māte sacīja:

— O, bez šaubām, bez šaubām! Revolūcijas taču taisa neapdāvinātie un... spītīgie. Viņš ir viens no tādiem. Sī nav mana doma, bet tā ir ļoti pareiza. Vai nav tiesa?

Samginam gribējās šai domai piekrist, tomēr viņš atturējās. Viņš sajuta žēlumu pret māti, un tas saistīja viņam mēli. Visā, ko viņa runāja, viņš sadzirdēja mākslotu sasprindzinājumu un sirsnības trūkumu, kas droši vien to nospieda. No zariņa notrūcis ābols nokrita zemē un kā rožains zieds pēkšņi uzziedēja zālē.

— Še ir joti daudz krievu, un — iedomājies! — nesen, man šķiet, es redzēju Alīnu kopā ar to viņas tirgoni. Bēt man vairs netīkas šis krievu bezgalīgās valodas. Esmu jau pārāk daudz noklausījusies ļaudīs, kuri gan visu zina, bet neprot dzīvot. Visi likai tādi neizdevušies nelaimes putni vien ir. Un visi |oti saīguši par to, ka neizdevušies. Bet iesim nu iekšā!

Viņa ieveda dēlu nelielā istabiņā ar pārvalkiem segtām mēbelēm. Tās divi logi bija aizklāti muslina aizkariem tējas rožu krāsā, no ārpuses tos apēnoja koku zaļums, maigo krēslību piepildīja stipra ābolu smarža, gaisā vizēja saules staru svītra, kas, krizdama uz maza, apaļa galdiņa, apgaismoja uz tā septiņus kaula, un zilgana stikla zilonīšus. Vera Petrovna klusi un steidzīgi stāstīja:

— Mjn izdevās ļoti lēti nopirkt šo māju. Pusi tās es izīrēju doktoram Hipolitam Donadjē^1...

«Dāvana dievam?» Kļims domās to pārtulkoja; mātes seju viņš redzēja profilā, un viņam likās, ka tās auss trīc.

— Ļoti kulturāls, cilvēks, mūzikas pazinējs un lielisks orators. Higiēnistu biedrības viceprezidents. Tu, protams, jau zināsi: te ir tik daudz slimnieku, ka ļoti ļoti jāpasargā no slimībām veselie.

Samgina jūtoņa kļuva arvien smagāka. Ar māti bija garlaicīgi un neveikli, un radās it kā kauna sajūta par šo garlaicību. Durvīs no dārza parādījās gara auguma vīrietis gaišā uzvalkā un, panamu vēcinādams, parupjā basā ierunājās:

— Un redzi, ma chère, kā es jau zināju, ka esmu tevi pārliecinājis ...

Pacēlusi rokas, kā tiekdamās to apskaut vai atgrūst un nelaist istabā, Vera Petrovna nedabiski skaļi sacīja:

— Mans dēls Kļims.

Doktors Donadjē ļoti ielīksmots satvēra un sakratīja Samgina roku, apbērdams viņu ar veselu šņākājošu vārdu krusu. Atsevišķus vārdus un teikumus uztverdams, Kļims noprata tik daudz, ka pazīšanās ar krievu esot vienmēr darījusi doktoram lielu prieku; ka deviņi simti trešajā gadā doktors bijis Odesā, — skaista, gandrīz eiropeiska pilsēta, un ir ļoti bēdīgi, ka revolūcija to iznīcinājusi. Varot būt, ka viņš, doktors Donadjē, ne visu saprotot, taču ne tikai viņš, bet vispār visi franči esot vienādās domās: revolūcija Krievijā pāragra. Un ar smaidu, Kļimam pamirkšķinājis, viņš piebilda:

— Šai lietā franči šo to saprot, vai nav taisnība?

Garš un vājš, ar melnu, iesirmu un redzami cietu, sprogainu matu atliekām uz dzeltenās paures, ar ķīļa bārdiņu un kuprainu degunu, viņš nepiekusdams runāja, cilādams kuplās uzacis; tikpat kuplās ūsas ātri kustējās virs |oti biezās apakšlūpas, un kā ejļotas spīdēja un kusa valganas, tumšas acis. Ievērojusi, ka dēls ne visai labi pārvalda franču valodu, māte gādīgi izpalīdzēja gan ar vārdiem, gan tulkodama teikumus, ar to tikai vel jo vairāk viņu apgrūtinādama.

— Francija iedvesmo visu pasauli, — doktors runāja, mētādams kreiso roku, bet ar labo izvilka no vestes kabatas pulksteni un parādīja tā ciparnīcu Verai Petrovnai.

— Tūlīt, — viņa sacīja, bet viņas īrnieks un pansionārs turpināja ņipri slavēt Franciju, pēdīgi piespiezdams- Veru Petrovnu atgādināt, ka Turgcņevs bijis slavenu franču rakstnieku draugs, ka krievu dekadenti ir franču mācekļi un ka nekur Franciju nemīl tik karsti kā Krievijā.

— Mūs mīl visi, izņemot vāciešus, — turki, japaņi, — doktors gvelza. — Turki bez sava gala jūsmo par Farēru, japaņi — par Lotī. Vai jūs esat lasījuši Fransisa Zarna «Dzīvnieku para-dizi»? O, kas tas par gabalu!

Doktors ne visai interesējās, vai viņā klausās vai ne, un, kaut gan bieži iejautājās — vai nav tiesa? — atbildi tomēr negaidīja. Māte aicināja pie galda, doktors paņēma Kļūnu zem rokas un, gājienā līgodamies kā austriešu bundzinieku kaprālis, aizkustināts sacīja:

— Es esmu optimists. Es ticu, ka visi cilvēki — lielāka vai mazākā mērā, taču vienmēr ir labi izdevies tā neaizsniedzamā artista veidojums., kuru mēs saucam — dievs!

«Don ā dieu,» — atminējās Samgins, juzdams vēlēšanos izdomāt kalambūru, bet māte nesaudzīgi viņam noprasīja:

— Vai tu saprati?

Ēdamistaba doktors kļuva mazāk daiļrunīgs, toties jo didaktiskāks.

— Es esmu estets, — viņš turpināja gvelzt, aizspraudīdams salveti sev zem bārdas. — Manās acīs ari revolūcija ir māksla, traģiska dažu nedaudzo spēcīgo māksla, varoņu māksla. Tikai ne masu, kā to domā vācu sociālisti. O, nē, ne masu! Masa, tā ir viela, no kuras tiek veidoti varoņi, tā ir materiāls, bet ne pati lieta!

Tad viņš ķērās pie ēšanas, atviezdams spēcīgus zobus, acis aiz pieēšanās baudas piemiedzis, līksmīgi elsdams, urkšķēdams un kustinādams pēc cipara 9 veidotās ausis. Māte ēda ar tādu pašu tīksmi un ari tikpat daudz kā doktors, tomēr klusēdama, tikai ar galvas pamājieniem apstiprinādama doktora vārdus.

«Izšāstīs gan viņa ar šo higiēnistu savu naudu,» Samgins rupji nodomāja, un žēluma' jūtām pret māti pēkšņi piejaucās pretīguma sajūta pret to. Doktors skubināja:

— Nobaudiet šo vīnu! To man sūta no Provansas mans tēvocis. Tīrākā mūsu dienvidu saules asins. Francijai ir viss, šis un tas pat gluži lieks: Eifeļa tornis. To teicis Mopasans. Nabaga vīrs! Venera nebija viņam vēlīga.

Pēc pusdienām Donadjē atslāba, atsacījās no kafijas un, aizsmēķējis mazu cigariņu, grūši pūzdams, paziņoja:

— Diemžēl, man pēc stundas sēde. Bet mēs, protams, vēl redzēsimies ...

— Jā, — sacīja māte, bet tik nenoteikti, ka Kļims Ivanovičs saprata, ka tas bija jautājums viņam.

— Es jau šodien braucu uz Parizi, — viņš paskaidroja.

Doktors mundri atvadījās, māte, brītiņu klusējusi, kafiju maisīdama, painteresējās:

— Vai tu stipri steidzies?

— Jā, mani gaida klients.

— Tev ar darīšanām labi veicas?

— Pavisam pieklājīgi. Tu neņemsi Jaunā, ja es tagad aizeju? Gribas paskatīties pilsētu. Bet tu ap šo laiku droši vien esi paradusi atpūsties.

Vera Pctrovna piecēlās. KJims, paskatījies tai sejā, ievēroja, ka viņas zods dreb un acis žēli iepletušās. Tas viņu gandrīz sabaidīja.

«Sāks vēl izskaidroties.»

— Tu saproti, KJim, pasaulē ir tik vientulīgi, — viņa iesāka. Samgins saņēma viņas roku, noskūpstīja to un, cik vien maigi spēdams, sacīja:

— Viņš ir ļoti interesants cilvēks.

.Gribējās piemetināt:

«Viņš tevi aplaupīs,» bet mute izteica:

— Paliec sveika, māt! Tu esi ļoti mājīgi iekārtojusies.

Vera Petrovna lūkojās sānis un klusēja, apvēdinādama seju ar mežģiņu lakatiņu. Klusēdama viņa pavadīja dēlu līdz dārza vārtiņiem. Pagājis soļu desmit, viņš pagriezās un atskatījās — māte vēl stāvēja pie sētas, abām rokām turēdamās pie dzelzs treliņiem un iespiedusi seju starp plaukstām. Samgins sajuta krūtīs nepatīkamu triecienu un sāka dvašot tik dziļi, it kā visu laiku būtu aizturējis elpu. Tad devas tālāk, prātodams:

«Ko viņa domā par mani?»

Pēc tam sev pārmeta:

«Man vajadzēja pateikt viņai kaut ko... lirisku.»

Bet pārmetums tūdaļ pārsviedās uz māti.

«Ar saviem līdzekļiem viņa būtu varējusi iekārtoties ne tik.. . šabloniski. Donadjel Kaut kāds veterinārs.»

Viņš ilgi, līdz nogurumam, soļoja pa spodrajām ieliņām, un viņam līdz kā paša ēna vilkās saraustītas domas. Tās tomēr netraucēja viņu ievērot lielo daudzumu pulksteņu veikalu un tāpat veču un vecenīšu, ģērbušos sevišķi vienmuļīgās un izturīgās drēbēs — darinātās ilgam un mierīgam mūžam. Nāca prātā pašmāju veči, vispirmā vietā vēsturnieks Kozlovs ar savu vecmodīgo frāzi: «Kā patiess tējas cienītājs, kas dzer to bez jebkādām piedevām...» Un šis pats Kozlovs monarchistiskās manifestācijas priekšgalā ar atplestu, rēcošu, mazu rīklīti, ar nūju rokā. Diakons. Sirmbārdainais beletrists narodņiks...

«Maz veču esmu pazinis.»

Vakarā viņš sēdēja ārpus pilsētas neliela restoraniņa terasē, alu gaidīdams, smēķēja un lūkojās apkārt. Pa kreisi vizēja Rona, pa labi — ezera gludais līmenis atspoguļoja rietošās saules sarkano liesmu. Kalnus klāja un darīja maigākus zilgana dūmaka, dziļi spodrajās debesīs iedūrusies pacēlās Dan di Midi smailā virsotne. Gar ezera krastiem akurati kā pielipušas stāvēja baltas mājiņas, tālumā tās bija sablīvējušās ciešā barā, veidodamas mazu pilsētiņu, bet citas it kā karājās arī pār pilsētiņu, izmētātas pa kalnu pakāpēm, trausdamās pa kailām, zilganām augstienēm pretī sniegoto kalnu sudraba korēm. No pilsētas pār ezeru cauri zilajam klusumam plūst mūzika; tālums, atmai-dzinot misiņa tauru rēcienus, piešķir mūzikai sapņaini sērīgu nokrāsu. Virs ezera līdzi mūzikas skaņām lidinās slaidspārnotas baltas kaijas, bet viņu atspulgi ūdenī izskatās rožaini. Viss savā kopumā ļoti gleznains, — daba visā pilnībā atdarina krāsainās pastkartītes. ,

«Gandrīz nemaz nav mušu,» Samgins pie sevis atzīmēja. «Vispār ļoti maz kukaiņu. Bet kam man vajadzīga šī salauzītā, kuprainā pasaule?»

Alu, garšīgu un mēreni vēsu, pasniedza, pilnkrūtaina meiča platiem gurniem, laipnām acīm lielā, sārtā sejā. Viņas pilnīgās lūpas smaidīja it kā maigi, it kā gurdeni. Ir pieļaujams, ka šis gurdenums nāca no laimes dzīvot, ne par ko nedomājot, spodrā, mierīgā zemē, dzīvot neizbēgamas laulibas laimes gaidās...

«Manā dzīvē sievietes ir ienesušas nožēlojami maz.»

Četri drukni vīri sātīgi sūc savu alu, ietīdami cits citu cigāru dūmos; viņi rāmi sarunājas, jādomā, ka visi strīdīgie jautājumi tiem jau sen atrisināti. Pie loga divi veči, viens otram līdzīgāki nekā brāļi, klusēdami spēlē kārtis. Ļaudis vispār šeit stūraini, atbilstoši apkārtējās dabas ainavai. Smaidot viņi atklāj ļoti baltus zobus, tomēr smaids gandrīz nemaina viņu cienīgi sastingušās sejas.

«Dzīvo saskaņā ar dabu un uz diloņslimu ārzemnieku rēķina,» Kļims Ivanovičs Samgins ironiski nodomāja un nezin uz ko saskaitās.

«Kāpēc manas domas mēdz iekļauties svešās, vulgārās vārdu formās? Es tik bieži to ievēroju, bet — kāpēc es nespēju no tā izsargāties?»

Gar terasi žiglā gaitā gāja garām divi vīrieši, viens, kailu galvu, bez cepures, mizoja apelsinu, otrs, vēcinādams mutautiņu vai kādu papīru, sacīja krieviski:

— Pļechanovam taisnība.

— Nu, un ko tad? Vai turēties kopā ar kadetiem? — ļoti skanīgi atjautāja vīrietis bez cepures; no saujas viņam izkrita apelsina miziņa, viņš pieliecās to pacelt, bet te viņam no deguna noslīdēja pensnejs; strauji izsliedamies, viņš saķēra pensneja aukliņu un miziņu aizmirsa. Kamēr viņš visu to izdarīja, vīrietis ar papīru paguva atbildēt:

— Sociālisms bez demokrātijās ir nonsenss, bet demokrātijā ir ar viņiem.

Viņi pagāja garām. Soļu desmit tiem nopakaļ nāca gara auguma vecis; nicinoši sabozis kuplās, baltās ūsas, viņš ar spieķīti sāka dzīt apelsina miziņu sev pa priekšu; miziņa no sitieniem nepaklausīgi bēguļoja sāņus, ripoja no ietves uz ielas bruģa, bet vecais vīrs arvien no jauna uzdzina to uz ietves un, pēdīgi iebīdījis to ūdens notekas restēs, uzvaroši pavēcināja spieķīti.

«Saimnieks,» nosprieda Samgins.

Metās tumsa, no kalniem uzdvesa smaržu pilns dzestrums, iemirdzējās ugunis, pa tumšo ezera līmeni sāka šaudīties vara krāsas svītras. Zilās, miglainās debesis rādījās pavisam tuvas zemei, zvaigznes bez stariem, līdzīgas dzintara graudiem, nedarīja tās dziļākas. Samginam te pirmoreiz ienāca prātā, cik gan debesis spēj būt nabadzīgas un skumjas. Viņš paskatījās pulkstenī: līdz Parizcs vilcienam bija vairāk nekā trīs stundas. Samaksājis par alu un iepriecinājis košo meiču ar prāvu «dzeramnaudu», viņš nesteigšus devās mājup, prātodams par veco vīru un apelsina miziņu:

«Krievu plašā iedaba, protams, izsmej Eiropas sadzīves disciplīnu. bet tomēr ...»

No kādas šķērsielas kā no kalna noripoja sieviete; spēji viņam uzgrūdusies, tā pierāvās pie sienas un nomurmināja krieviski:

— Va’ velns, — piedodiet...

Un tūdaļ, satvērusi K[imu ar vienu roku pie pleca, ar otru aiz piedurknes, aizelsdamās turpināja:

— Tas tu? Nāc iesim, žiglāk! Ļutovs nošāvās... Jel iesim! Ko tu? Vai nepazīsti?

— Duņaša, — Samgins pārsteigts izteica, ielūkodamies viņas sejā, viņas mirguļojošās, no asarām mitrajās acīs; viņa to bīdīja un vilka un, sausi iešņukstēdamās, aizgūtnēm stāstīja:

— Vakar vēl bija jautrs un smējīgs kā vienmēr. Es nupat jau biju tur, bet policija ceļ skandālu, mani nelaiž. Alīnas nav, Makarova arī nav, bet es neprotu valodas. Nogrūdu visus no ceļa, ielauzos istabā, bet viņš... guļ, revolveris uz grīdas. Va’ velns! Skrēju pēc Inokova un pēkšņi — tu. Nu, žiglāk!

— Tu traucē man iešanu; — Kļims Ivanovičs sūdzējās.

— Ak, nieki! Te šurp, šurp ...

Viņa iebīdīja Samginu pa dzelzs vārtiņiem dārzā, kur stāvēja kāds desmits vīriešu un sieviešu. Uz lieveņa pakāpēm sēdēja policists; tas piecēlās — izrādījās ļoti liels un plecīgs vīrs, — aizsprostoja ar savu augumu ieeju un paklusi, neskaidri kaut ko sacīja.

— Muļķi, laid! — tāpat paklusi nomurmināja Duņaša un atgrūda to ar plecu. — Nekā nesaprot, — viņa piebilda, ievilkdama Samginu pa durvīm. Istabā pie loga stāvēja cilvēks baltā tērpā, ar cigāru zobos, otrs, melnās drēbēs ar tresēm, sēdēja jāteniski uz krēsla un stingri noprasīja:

— Vai jūs radinieks?

Kļims Ivanovičs klusēdams pamāja ar galvu, bet Duņaša sirdīgi skubināja:

— Nāc, nāc! Nav te ar viņiem ko kautrēties. Viņi ar mums vis nekautrējas.

Iestūmusi KJimu otrā istabā, viņa pieslējās ar plecu pie durvīm, noslaucīja ar plaukstām seju, pēc tam, izvilkusi kabatas drāniņu, sagumzīja to pikā un cieši piespieda pie mutes. Kļims Ivanovičs Samgins noģida, ka viņam jāskatās nevis uz Duņašu, bet pa labi, kur dega lampa. Tomēr viņš vēl ne uzreiz pagrieza skatienu turp. Tur uz kušetes ar seju uz augšu gulēja Ļutovs baltā kreklā ar mīkstu apkaklīti. Uz galda dega maza lampiņa ar zaļu jumolu, atbaidoši apgaismodama Ļutova seju divējādās krāsās: piere zaļgana, bet sejas apakšējā daļa no acīm līdz bārdiņai baismīgi tumša. Samginam šķita jka viņš redz] pazīstamo, greizo smīnu, piemiegtās acis. Gribējās aiziet, bet uz sliekšņa stāvēja tresotais policists, vēcinādams Duņašai acu priekšā četrstūrainu papīru un apspiestā balsī kaut ko rūkdams. Viņš panācās pie Samgina un uzdeva reizē četrus jautājumus:

— Vai jūs krievs? Vai tas jums radinieks? Vai šo ir viņš rakstījis? Kas te stāv rakstīts?

Samgins paņēma viņam no rokas aploksni; uz tās — tur, kur mēdz rakstīt adresi, — lieliem, stāviem burtiem bija uzrakstīts:

«Piedod, mījais draugs A|a, ka sacēlu skandālu, bet, saproti, es vairs nespēju. Vlad. Ļ.»

Samgins mechaniski pārtulkoja policistam šo vārdu saturu un pavirzījās uz durvju pusi, ļoti gribējās aiziet, bet durvīs atkal stāvēja policists, rūkdams arvien skaļāk un sirdīgāk, bet Duņaša tam plijās virsū:

— Vai tu vāksies reiz laukā!

Laiks vilkās lēnāk par lēnu. Samgins juta, ka ieslīgst tādā kā saltā tukšumā, kā bezdomu apmātībā; bet tad Duņašas zeltainā galviņa pēkšņi nozuda un tās vietā valdonīgi nostājās Alīna, tērpusies visa baltā, kā marmors. Dažus mirkjus tā palika stāvot Klimam līdzās, skaļi elpodama, izaugdama it kā vēl lielāka. Samgins redzēja, ka viņas košā seja kļuva balta, acis neglīti izvalbījās; nedabiski zemā balsī viņa izteica:

— Ai, nē, nē... Volodjka!

Tad nokrita uz ceļiem un, ar cimdiņos tērptajām rokām tvarstīdama Ļutova seju, rokas, krūtis, valstīdama viņa galvu uz raibā spilvena, ievaimanājās gluži tā, kā mēdz vaimanāt lauku sievas.

Ievaimanājās arī Duņaša. Samgins redzēja, ka viņai pār vaigiem bira asaras, krizdamas uz Alīnas pleca. Viņām blakus parādījās Makarovs un murmināja:

— Prom ir Volodjka ...

Ļutovam labā roka bija noslīdējusi pār kušetes malu, pirksti nelabi izplesti, saliekti, it kā grasīdamies ko sagrābt, bet rādītāja pirksts, izstiepts taisns, rādīja uz grīdu, gandrīz to aizskardams. Raudama sev no rokām nost cimdus, Alīna dziedošā balsī vaimanāja:

— Manu mīļo dvēselīt, manu maigo sirsniņ ... Gudriņais!

Duņaša šņukstēdama ņēma viņai nost no kuplajiem matiem

cepuri; kad tā bija noņemta, Alīna piecēlās tik izbužināta, it kā būtu ilgi gājusi pret stipru vēju.

— Pārāk nevērīga es biju pret viņu, — viņa vaidēja. — Es noguru no viņa lielā nemiera. Volodja, ko tas nozīmē? Kas nu man atliek?

Alīnas balss skanēja arv-ien diktāk, tajā kļuva jūtams pieaugošs niknums. Bez cepures, zem pajukušajiem matiem viņas seja izskatījās maza un nožēlojama, un mitrās acis likās kļuvušas mazākas.

— Viņš sevi nemīlēja, — skanēja Samginam ausīs. — Bet pret citiem bija kā aukle. Visus saprata. Kaunējās par visiem. Tīši rādījās par ākstu, lai tikai ļaudis neuzminētu, ka viņš visu saprot...

Makarovs saņēma Alīnu aiz pleciem.

— Nu, diezgan! Beidz! Te kņadu necieš.

— Ciet klusu, tu! — viņa uzbrēca, pogādama vaļā blūzes apkakli, raudama pušu nezkādas lentītes.

— Policija lūdz ātrāk novākt mirušo. Vai glabāsim Maskavā?

— Neparko! — sieviete nikni atkliedza. — Šepat. Arī pati palikšu te. Uz visiem laikiem. Lai viņa nolādēta, šī Maskava, un arī jūs visi!

Duņaša bija nolikusi Ļutova roku viņam uz krūtīm, bet tā atkal noslīdēja, un tagad pirksts pieskārās parketam. Stingās rokas spīts Samginam likās tik derdzīga, ka viņš pat nodrebēja. Makarovs klusēdams aizstūma Alīnu istabas kaktā, ar kājas spērienu atgrūda tur vaļā durvis, pasauca Duņašu: — Nāc pie viņas! — tad pagriezās pret Samginu.

— Pieskati, lai sievieši nemuļķojas, es aiziešu kādu pusstundu prom, uz policiju.

Samgins paraustīja plecus, drīz vien izgāja dārzā, apsēdās uz čuguna sola un paņēma papirosu. Te tūdaļ pie viņa pienāca resns vīrs, kas ar savu cilindru galvā izskatījās pēc Berlines važoņa, un stādījās priekšā par «Apbedīšanas procesiju biroja» aģentu.

«Cik viss tas nevajadzīgs: Ļutovs, Duņaša, Makarovs...» Samgins pie sevis domāja, ar roku atvairīdamies no aģenta. «Cik smieklīgi šaura ir pasaule. Un cik vienveidīgas cilvēces takas.»

Viņš aizsmēķēja. Paskatījās pulkstenī, — līdz Parizes vilcienam, vēl vairāk nekā divas stundas. Bālā mēness ripa metās arvien spodrāka, arī migla uz ezera kļuva gaišāka. No kalniem peldēja mākoņi, tiem paka] slīdēja viņu ēnas. Pilsētā divās vietās skanēja mūzika, vienā no tām sevišķi dzirdami izcēlās mežraga skaņas, bet otra violončells. Mūzika tomēr nepalīdzēja Samginam atrast savā atmiņā šim brīdim piemērotu sēru aforismu, un tāpēc tukšuma sajūta vērtās vēl lielāka. Atmiņā tomēr atausa bridis, kad, Spivakam mirstot, pār sētas nama dūmeni sasilušam gaisam virmojot, Varvara bija uztvērusi šo acij tikko samanāmo dzidres viļņošanos un bija likusi sajust viņam kaut ko netveramu ari vārdos. Viņam acu priekšā vidēja pelēka seja ar greizu smīnu ap plānajām, tumšajām lūpām, grīdai pieskāries rādītāja pirksts. Strauji cita pēc citas nāca atmiņā agrākās sastapšanās ar Ļu-tovu, viņa nemierīgās acis, rotaļīgās, divdomīgās frāzes. Kas aiz visa tā bija slēpies? Vai tiešām Alīnai taisnība, kad viņa sacīja: «Kaunējās par visiem, tīši rādījās par ākstu, lai ļaudis neuzminētu, ka viņš visu saprot»? Nāca prātā Pētera Altenberga skumīgais jociņš: «Gluži tāpat kā laba grāmata ļaujas izprotama tikai izlasīta līdz pēdējai rindiņai, — dažreiz arī cilvēks ļaujas sevi izprast tikai pēc nāves.»

Iznāca Duņaša, saraudātām acīm mirkšķinot paskatījās Sam-ginā un nosēdās viņam līdzās, pusbalsī stāstīdama:

— Viņa mani izdzina laukā. Ai, man bail par viņu! Ko viņa nu iesāks? Volodja viņai bija ir tēvs, ir draugs...

— Bet kas bija Makarovs, — mīļākais? — Samgins jautāja pieceldamies.

— Nē, nē! Ko tu? Ko nu šis? Tāds ... ledus gabals ... Kurp tu? Lūdzu, lūdzu, neej vēl projām! Makarovam jāiet uz policiju, es esmu mēma, Alīnu taču nevar atstāt vienu, nevar!

Satvērusi Samginu aiz rokas, viņa to apsēdināja sev līdzās.

— Vai tu ... esi emigrants?

— Nē.

— Bet Inokovs gan ir emigrējis.

— Vai viņš šeit?

— Jā. Es dzīvoju ar viņu.

— Vai re, kā! Sen jau?

— Vairāk par gadu. Viņš lāga cilvēks.

— Vēlu laimes! — Samgins sacīja un, pats sev negaidot, piemetināja: — Pielūko, ka viņš tevi neiesēdina cietumā!

— Ai, ko tu? Vai esi greizsirdīgs? — sieviete izbrīnījusies jautāja. Samgins ari pats bija pārsteigts, pēkšņi sajuzdams, ka Duņašas sakars ar Inokovu ir viņu aizvainojis. Viņš tomēr ātri atteica:

— Protams, ka ne!... Varbūt — mazlietiņ.

Dārzā ienāca Makarovs un, rādīdams ar papirosu uz logu, sacīja Samginam:

— Grib ar tevi parunāties ...

Samgins, iekšēji protestēdams, iegāja mājā. Alīna ar atpogātu blūzi, dziji atsegtu kaklu un plecu sēdēja atzveltņa krēslā, piespiedusi mutautiņu pie lūpām; gāmurs viņai krampjaini kustējās. Labajā rokā viņai bija ķemme, roka pārmesta pār atzveltņa elkonbalstu un vieglītēm trīcēja, likās, ka klusi trīc arī viss viņas augums, tikai acis bija nekustīgi pievērstas Ļutova sejai. Viņas samudžinātie mati tagad bija ar kaut ko ieziesti, gludi sasukāti un seja tikusi glītāka. Samgins brītiņu cieta klusu, grasīdamies pateikt kaut ko oriģinālu, bet nepaspēja, — Alīna ierunājās pirmā; viņas zemā, sulīgā balss skanēja dobji, neizteiksmīgi, saraustīti.

•— Tas tomēr ir egoisms — saraut savas saites ar cilvēkiem ... tik briesmīgi!

— Jā, — Samgins piekrita.

— Viņš tevi ne visai ieredzēja.

— Tiešām?

— Teica, ka tev visi ļaudis esot vienlīdz vienaldzīgi, ka tu cilvēkus nicinot. Turot — kā smiltis kabatā — savu otrās šķiras prātiņu un kaisot to cilvēkiem acīs pa drusciņai, pa skupsnītim, bet savu patieso prātu glabājot tam laikam, kad tevi aicināšot par ministru ...

— Tas... ir asprātīgi, — Samgins pusbalsī sacīja, bet pats sev jautāja: «Kas tas? — Vai viņa murgo?»

Viņš atmiņā ātri pārlika Alīnas teikto un neatrada Ļutova vārdos nekā sev apvainojoša.

— Volodja runāja par cilvēkiem vienmēr nopietni, bet par sevi pašu tikai jokoja. — Alīna strauji piecēlās, nometa savīstīto mutautiņu uz grīdas, iegāja otrā istabā, atvilka kādu čīkstošu atvilktni, uz grīdas nokrita atslēgu saišķītis, — Sam-ginam likās, it kā Ļutovs būtu sadrebējies, pat acis pavēris.

«Es tikai pats nodrebēju,» viņš sevi nomierināja un, iegrozījis pareizāk brilles, palūkojās istabā, kur bija iegājusi Alīna. Viņa, nometusies ceļos, krāva laukā no kumodes atvilktnes kaut kādus lēverus, kārbiņas, futrāļus.

«Vai viņa nemeklē revolveri?»

Bet Alīna piecēlās atkal kājās un, pakratījusi kaut ko melnu, sagrīļojās un apsēdās uz gultas.

— Cik drausmīgi, — viņa murmināja, skatīdamās Samginam sejā. Viņas acis bija plati atplestas, mute pavērta, tomēr sejā atspoguļojās nevis bailes, bet drīzāk apjukums un izbrīns. — Es visu laiku dzirdu skanam viņa balsi.

Samgins apvaicājās, vai nepasniegt ūdeni. Viņa noraidoši papurināja galvu.

— Es gribēju no tevis uzzināt. .. aizmirsu, ko. Bet es atcerēšos. Izej, man jāpārģērbjas.

Samgins baidījās aiziet.

«Es iziešu, bet ja tad — arī viņa? ... Viņa nav pie pilnas jēgas...»

Viņš atminējas, kā Alīna, vēl skaists skuķēns, bija deklamējusi Brjusova dzejas, kā vēlāk sūdzējās par sava skaistuma grūto slogu; atcerējās viņas triumfu Omona elku templī, viņas histērisko izturēšanos Turobojeva bērēs...

— Ej atsūti man Duņašu! — viņa uzstājīgi atkārtoja, grasīdamās vilkt nost blūzi.

Viņš izgāja uz lieveņa, Duņaša uztrūkās no sola viņam pretī.

— Vai mani sauc?

Uz sola sēžot palika vīrietis ar salmu platmali galvā; viņš sēdēja, atbalstījis elkoņus uz sola atzveltnes, kājas izstiepis; platmale mēnesnīcā laistījās kā no misiņa, uz kājceliņa gulēja viņa ēna bez galvas.

— Sveiki! — viņš pusbalsī sacīja, nepieceldamies sniedza roku un, vilkdams Samginu sev klāt, jautāja:

— Dīvainos apstākļos mēs sastopamies, vai ne?

Viņš bija ģērbies jaunā, vēl neieburzītā pelēkas krāsas uzvalkā, kas metāliski zalgoja. Saspieda Samgina roku tik cieši, ka tā iesāpējās.

«Saks atcerēties savus varoņdarbus un droši vien izteiks man pateicību,» Samgins ar nepatiku nodomāja, bet Inokovs paklusām domīgi turpināja:

— Ir beidzis savas gaitas tirgotājs. Cik tas gan ērmoti: vēl vakar bija jautrs, kā vienmēr interesants, simpātisks blēdnieks, — es gribēju teikt blēņnieks.

Iesāņus viņā lūkodamies, Kļims Ivanovičs redzēja, ka Inokovs kļuvis vecāks, izdēdējis, vaigu kauli stūraini izspiedušies, acu dobumos iegulušas melnas ēnas.

— Slims bijāt?

— Jā, mani stipri piekāva. Bet vai re, cik centīgi pie mums ņemas ar kāršanu! Aiz niknuma trako, cūkas. Arī es gandrīz tikpat kā no karātavām nolēcu. Pat ar kautiņu: konvojnieks tikko nesacirta mani ar zobenu. Tagad nu es atpūšos, noklausos, noskatos. Ne mazums krievu te sabraukuši. Un tad nu izrunājas ko kurais: cits pārmet sev bijušo, cits stostās ne par šo, ne to, bet vispār — visi palīksmo.

Viņš sāka runāt skaļāk un it kā jautrāk, bet pēc pēdējā teikuma pat iesmējās, tomēr tūdaļ, aizsedzis muti ar plaukstu, smiekliņu norija, jo pa logu izliecās Duņaša un pārmezdama purināja galvu.

— Atvainojos, atvainojos, — Inokovs nočukstēja un pat cepuri noņēma — slīpi no matiem uz kreiso uzaci stiepās tumšsarkana rēta, viņš noglauda to ar pirkstu.

«Ar savu kaujas piemiņu dižojas,» Samgins nodomāja, tagad bez pūlēm saskatīdams senajā paziņā kaut ko jaunu un nepatīkamu. Nevi|us viņš iztēlojās Duņašu šā cilvēka rokās.

«Droši vien nežēlīgas un rupjas rokas.»

Iedomājās Ļutovu:

«Ļutovam bija ass skatiens, viņš prata cilvēkus novērtēt.»

No loga kā dūmi plūda laukā Duņašas balss lūdzošā ūbošana, arī Inokovs, tagad atkal pusbalsī, turpināja kaut ko stāstīt, no lejas, no pilsētas, kāpa augšup smaga, bet mīksta, dīvaini švīkstoša skaņa, it kā kādi milzīgi zābaki šļūktu pa ielu akmeņiem. Samgins izvilka pulksteni, paskatījās uz ciparnīcu — laiks vilkās gausi.

— Vai jūs anarchists? — viņš pieklājības pēc apjautājās.

— Esmu lasījis Krapotkinu, Stirneru un citas šās ticības tēvus, — lēni un kā negribot atbildēja Inokovs. — Bet es neesmu teorētiķis, un man trūkst paļāvības vārdiem. Vai atminaties, kā Tomiļins mums mācīja: atziņa ir trešais instinkts. Kas zina, tas var būt tiešām pareizi pateikts attiecībā uz vienu otru man līdzīgu, kas uztver dzīvi emocionāli.

«Tāpat kā mežoņi,» Samgins domās piemetināja, aizsmēķēdams papirosu.

— Tomiļins ar savu instinktu balstās uz dievu; nu, bet viņš, šis rūsganais vepris, taču ir gļēvulis. Bet es reiz sāku pārdomāt: aiz kādiem motiviem darbojos es? Izrādījās: aiz sava personīgā likteņa pārestību motiviem un — aiz pārgalvīgas bravūras. Ir tāda teorijiņa: pats savs teātris, un tā nu es laikam gan esmu spēlējis pats savā priekšā teātri. Garlaicīgi. Un — bez atbildības sajūtas.

— Pret ko? — Samginam nevilšus izspruka.

— Kā tā — pret ko? Jūs jokojat...

Arī viņš aizsmēķēja papirosu, brīdi nolūkojās uz apskrubušo mēness ripuli un atsāka no jauna:

— Uralos grupiņa puišeļu rīkoja eksus^2 un reiz pēc labas izdošanās uzdeva vienam no saviem biedriem nogādāt Ufā naudu, vairākus desmittūkstošus, vai nu pelēčiem, vai sirmajiem — tā vii.ii toreiz saukāja eserus un esdekus. Bet puisim zābaki jūk laukā, viņš paņem no visiem tūkstošiem trīs rubļus un nopērk zābakus. Nodevis naudu pēc adreses un pateicis, ka paņēmis Iris rub]us, viņš atgriezās pie savējiem, bet tie viņu par trijnieka piesavināšanos nošāva. Mežonīgi? Nē, tas bija pareizi! Teicami zēni. Saprata, ka revolūcija ir goda lieta.

Grasīdamies skarbi runāt viņam pretī, Samgins nometa neiz-pīpoto papirosu zemē, uzmina kāju un saberza to zem zābaka.

— Revolūcija ir vērsta pret neatbildīgajiem, — pusbalsī, tomēr stingri turpināja Inokovs. Viņam atbildēt Samgins nepaguva — pienāca Makarovs, īgni nosirdījās, ka policija visās zemēs tikpat trula, un palūdza papirosu. Eleganti ģērbies, smuidrs, sirmiem matiem, viņš uzrāva sērkociņu, paturēja to ar liesmiņu uz augšu kā sveci, papirosu neaizdedzinājis, to nodzēsa, tad uzrāva otru, klausīdamies klusajās sieviešu balsīs mājā.

— Kā tu to saproti? — Samgins jautāja, pamādams ar galvu uz loga pusi. Makarovs apsēdās, pašvīkāja pa zemi ar kāju, nopūtās.

— Kādā vēstulē man Ļutovs bija parakstījies: «Maskavas pirmās ģildes liekais cilvēks.» Maskavā, kā tu zini, ir lieku cilvēku pārpilnība. Bija liekie no muižnieku vidus, tie nodevās grēksūdzei, un tagad, lūk, ir parādījušies arī grēku nožēlnieki tirgoņi. Saujas. Nesen Maskavā trīs vienā reizē: divi vīrieši un jaunava Gribova. Visi trīs no bagātām tirgotāju ģimenēm. Viens — Tarasovs — ļoti apdāvināts. Visā visumā mūsu buržuāzijā ir neizglītota un it kā nedroša par savas esamības pamatiem. Daudz nervu slimnieku ...

Makarovs runāja kūtri, kā pret gribu. Samgins no sāniem palūkojās uz viņa asi konturēto profilu. Necik sen vēl šis cilvēks bija tikai jautājis un izprašņājis, bet tagad, palūk, uzņemas jau paskaidrot, pamācīt. Un viņa skaistums ar, taisnību sakot, ir nepatīkams, pliekans.

— Kā cilvēks viņš nebija simpātisks, tomēr interesants, — klusi atsāka Inokovs. — Uz viņu lūkodamies, es bieži nodomāju: «No kā viņam ceļas šīs saprāta konvulsijas? Vai viņam bail dzīvot vai arī kauns?» Tagad nu man šķiet, ka viņš ir kaunējies savas bagātības, savas bezlaimības, sava romānā ar šo dullo, aušīgo meitieti... Viņš bija gudrs.

— M-jā ... Ir mums tādi gari: darbīgs, bet neauglīgs, — noteica Makarovs un piegriezās Samginam: —- Vai atceries sama zvejošanu? Nesen Parizē Ļutovs piepeši pastāstīja, ka sama nemaz neesot bijis, viņš tikai norunājis ar dzirnavnieku mūs izjokot. Un, vai saproti, viņš šo joku nezin kāpēc turēja par loti nelāgu. Kāda alegorija vai kas tamlīdzīgs? Viņš nevarēja izskaidrot.

Samgins juta, ka abi šie cilvēki ar saviem spriedumiem sace] viņā sašutumu. Viņā pamodās prasība atcerēties par Ļutovu ko labu, bet atmiņā naca vienīgi nodrāztā latiņu paruna, saceldama smeldzošu īgnuma sajūtu. Viņš tomēr iesāka:

— Man nebija simpātiju pret viņu, bet man jāsaka, ka viņš bija savdabīgs, varbūt pat neatkārtojams īpatnis. Viņš ienesa dzīves troksnī savu īpašu, oriģinālu skaņu...

Makarovs aizsvieda papirosu krūmā un nomurmināja:

— Nūjā, zināms: ir lietas, kas praktiski gan nav noderīgas, bet, asprātīgi veidotas, imitē skaistumu.

— Es nerunāju par lietām ...

— Arī starp cilvēkiem ir neikdienišķo ļaužu imitācijās ...

No mājas iznāca Duņaša.

— Nāciet apakšā, virtuvē, tur ir tēja un vīns.

— Ko dara Alīna? — apvaicājās Makarovs.

— Guļ, kaut ko čukst... Bet kas par skaistu nakti! — viņa ar nopūtu sacīja Samginam. Abi pārējie aizgāja, bet sieviete, cieši palūkojusies Kļimam sejā, klusi čukstēja:

— Redz, kā aiziet bojā cilvēki. Iesim?

Samginam ienāca prātā, ka viņš nokavēs vilcienu, tomēr gāja viņai līdzi. Viņam šķita, ka Makarovs runājis ar viņu aizvainojošā tonī un arī par Ļutovu izteicies kaut kā nodevīgi. Droši vien Makarovam bija romāns ar Alīnu un Ļutovs nošāvies aiz greizsirdības.

Virtuvē bija skābena gāzes smaka; uz pavarda lielā tējkannā, skaļi vurvuļodams, vārījās ūdens, pie baltām glazētu podiņu sienām solīdi spīdēja vara kastroļi; kaktā starp sakaltušām puķēm stāvēja tikko saskatāma spilgti izkrāsota «Madonnas ar bērnu» statuete. Makarovs bija apsēdies pie galda, atspiedis uz tā elkoņus un sažņaudzis galvu plaukstās. Inokovs, liedams glāzēs vīnu, sacīja:

— Tas taisnība: viņš nebija fanātiķis, bet matemātiķis. Ja Maskava gubernators Dubasovs pavēl «iznīcināt dumpiniekus ar ieročiem, jo saukt ļaužu tūkstošus pie tiesas nav iespējams», un ja Pēterburgā Trepovs komandē: «Tukšu zalvju neraidīt, patronu netaupīt,» — tad tas nozīmē, ka valdība ir pieteikusi karu visai tautai. Ļeņins tad nu arī pāri liberāļu, meņševiku un tā joprojām cūku paurēm saka strādniekiem: bruņojieties, organizējieties cīņai par jusu varu pret caru, pret gubernatoriem, pret fabrikantiem

un vediet sev līdzi trūcīgo zemniecību, jo citādi jūs iznīcinās. Vienkārši un skaidri.

Duņaša ielēja tasi tējas, noklausījās Inokovā un aizgāja, noteikusi:

— Pārāk netrokšņojiet!

Inokovs pasniedza Samginam vīna glāzi, saskandināja ar viņu, gribēja ko teikt, bet šoreiz Klims Samgins ieteicās pirmais:

— Vai tikai nav jau pārāk vienkāršots tas, kas jums liekas tik vienkāršs un skaidrs?

Un izaicinoši pagriezās pret Makarovu:

— Tu pārāk zemu novērtē buržuāzijas spēku ...

Makarovs iedzēra malku vīna un, neatņemdams otru roku no

galvas, savā glāzē vērdamies, negribīgi atteica:

— Es to ārstēju. Man šķiet, es viņu pazīstu. Jā. Dziedinu. Man ir sarakstīts darbs «Sieviešu histērijas sociālie cēloņi». Parādīju Forelim, viņš slavē, ieteic to izdot; manuskriptu viens kolēģis pārtulkojis vāciski. Bet man netīkas to iespiest. Pieņemsim, ka es to izdošu, septiņi vai septiņi desmiti cilvēku to izlasīs, bet — kas tālāk? Arī dziedināt netīkas.

Kaut kur mājas tuvumā uz ielas akmeņiem ieklabējās zirga pakavi. Zema balss vāciski sacīja:

— Šeit.

Zirgs apklusa kā akā iekritis, apkārtnē un mājā, kur atradās pieci dzīvi cilvēki, brīdi valdīja nepatīkams klusums, pēc tam iegrābājās kaut kas metālisks.

— Zārku atveduši, — bez kādas vajadzības ieminējās Inokovs, ar stipru elpas pūtienu caur papirosa iemuti aizšaudams sarkanu uguntiņu virtuves kaktā, bet Makarovs drūmi noteica:

— Tā ir cinka kaste, zārkā tie viņu ieguldīs tur, savā birojā. Policija pieprasa, lai mironis būtu līdz rītausmai novākts. Alīnai tās nu būs vaimanas. Ej tu, Inokov, pie viņas, tevi viņa klausa ...

Gar logu pagāja divi vīrieši, abi vienlīdz resni, abi melnās drēbēs.

— Ārstu pienākums būtu rakstīt populārās brošūras par dzīves kroplībām. Jā. Mediķiem šīs kroplības sevišķi spilgti redzamas. Ar ekonomiku vien nepietiek, lai strādniekiem iedvestu riebumu un naidu pret tagadējo sadzīvi. Strādnieku dzīves prasības ir primitivi zemas. Sievas apmierinās ar lieku griveņiku pie vīru darba algas. Maz mums ir cilvēku, kurus būtu aizrāvusi sociālās revolūcijas dziļākā jēga, visi tikai tādi... viņas procesā mcchaniski ievilkti...

Makarovs runāja aprauti, arvien sirdīgāk un diktāk.

«Kutuzova domas,» Samgins nosprieda, neviļus ieklausīdamies kņadā un balsīs augšā.

— Kur un kāmī tu saskati sociālo... — viņš iesāka, bet pēkšņi augšā atskanēja negants, satricinošs Alīnas brēciens.

— Nu re nu, — nomurmināja Makarovs, izskriedams no virtuves; Samgins izgāja viņam nopakaļ laukā un apstājās uz lieveņa.

— Nedošu, neļaušu, — dobjā, aizsmakušā balsī kliedza Alīna; no augšas dārzā nokāpa abi melnie, druknie vīri, it kā sasaistīti kopā ar Ļutova ķermeni, viens iežmiedzis padusē miroņa kājas, otrs ieķēries tam plecos, bet Ļutova galva, nedabiski nošķiebusies uz sāniem, līgojās un klanījās. Alīna, liela un izspūrusi, locīdamās ar vienu roku tvarstīja šo galvu, pie otras viņai šņukstēdama turējās Duņaša. Makarovs un Inokovs lūkoja Alīnu atvilkt nost, bet viņa turējās pretī, dodama tiem dunkas, Inoko-vam iebelza ar pakausi, pie kam pāri viņas baltajai sejai augsti uzplīvoja mati.

— Nav brīv! — viņa rīstīdamās gārdza, mute viņai bija atplesta un kopā ar acu tumšajiem plankumiem padarīja viņas seju it kā sadauzītu.

•— Rimsties! — Makarovs skaļi uzstāja. — Nu, kurp tu, uz kurieni?

Viņa krāca kā zirgs un rāvās tam no rokām ārā, bet Inokovs, iedams viņiem nopakaļ, sprauslāja, šņaukājās un slaucīja mutautiņā zodu. Saķērušies visi četratā it kā par vienu ķermeni, grīļodamies, kājas švīkstinot, viņi izgāja ārpus mājas apžoga. Samgins tiem sekoja, bet, redzēdams, ka tie dodas uz leju, viņš pagriezās kalnup. Viņu vēl panāca dzelžaina grabēšana, histēriski kliedzieni:

— Kaste... Kāda banalitāte... Kastē... Ejiet projām!

Samgins gāja knaši tālāk, tumsā paklupdams.

«Būs jānoperk spieķis,» viņš prātoja, no jauna ieklausīdamies. Tur, lejā, ielas akmeņus atkal smagi mina zirga pakavi, bet riteņu troksnis nebija dzirdams.

«Gumijas riepas.»

Pēc tam atcerējās, ka, apbedīšanas biroja vīriem Ļutovu nesot, tie visi trīs kopā bija izskatījušies kā burts H.

Viņš juta, ka šoreiz sīkās domas tomēr nepalīdzēja izkliest nule pārdzīvoto iespaidu. Uzmanīgi un lēni soļodams pret kalnu, viņš vērās sevī, kā viņa brieda kaut kas vēl nekad neizjusts. Tā nebija parastā domu rosme, kas automātiski sakopo vārdus zinā-riiiis frāzēs, tas bija kadas gaužām savādas izjūtas kāpinājums: kaut kur dziļi zem ādas kā augonis milza un pulsēja vārds:

«Nāve.»

Šā vārda četru nepatīkamo skaņu savienojums it kā prasījās, lai to izrunātu čukstot. Kļims Ivanovičs Samgins juta, ka pa visu miesu, atņemdams tai spēku, izplūst grūtsirdīgs, žēlabains nemiers. Viņš apstājās, noslaucīja mutautiņā no pieres sviedrus, palūkojās apkārt. Priekšā mēnesnīcas miglājā kā pakalni paceļas melni koki, baltās vasarnīcas atgādina Kapličas bagātā kapsētā. Ceļš, izlocīdamies starp šīm vasarnīcām, rāpjas kaut kurp uz augšu...

«Nebija pieklājīgi, ka es no viņiem neatvadījos,» Samgins sev atgādināja un strauji devās atpakaļ. Viņam likās, ka jau pagājis garām un lejāk par māju, kurā atradās Alīna un viņas draugi, kad pēkšņi aiz dārza sētas un biezu krūmāju sienas klusumā skaidri atskanēja Makarova balss:

— Idioti, viņi turas pieķērušies savai varai pār ļaudīm, bet bērnus dzemdēt baidās. Kālab? Prasi.

Samgins apstājās, vēsinādams ar mutautiņu sev seju, skatieniem meklēdams dārza ieeju.

— Nē, nekad, — Makarovs atkal sacīja. — Viņa nevar dzemdēt, jo ir sevi par daudz sakropļojusi ar abortiem. Vīrietis viņai vajadzīgs nevis kā vīrs, bet kā kalps.

— Kā gādnieks, — piemetināja Inokovs.

Vārtus neatradis, Samgins saprata, ka ir pienācis mājai no pretējās puses. Māja slēpās kokos, bet Inokovs ar Makarovu bija no tās atstatu un ļoti tuvu žogam. Samgins jau gribēja tiem uzsaukt, bet te Inokovs ievaicājās:

— Bet ko tu domā par Samginu?

Makarovs atbildēja kaut ko labi nesadzirdamu, bet Inokovs, kā likās, nosmīkņāja, jo viņa balss skanēja gluži jautri, kad viņš sacīja:

— Lūk, lūk, tieši tā! Aparats, kas ne tik daudz domā, kā prāto...

Samgins steigšus devās projām, lejup, sev atgādinādams:

«Es esmu viņam divi reizes izlīdzējis... Nu, bet rauj viņus jods! Jāizsargā dvēsele no piemeslošanas ar kroplām, sīkām pārcstībiņām un skumjām.»

Sī frāze viņam patika, bet atsauca arī atpakaļ pie lielajām, tur augšā izjustajām skumjām.

Viņš pavadīja ļoti grūtu nakti: miegs bēga, uztrauca kādas nepazītas, neskaidras un nesakarīgas domas, acu priekšā līgojās

Vladimira Ļutova galva; šūpojās viņa rokas, un viena no tām labu tiesu bija īsāka par otru. Rītā gandrīz slims viņš aizgāja uz pastu, saņēma tur paciņu no Berlīnes pārsūtīto vēstuļu, atgriezās viesnīcā un, paciņu atvēris, starp citām vēstulēm un dokumentiem atrada maziņu, vieglu aploksnīti ar Marinas rokas rakstītu adresi. Uz plānās ceriņkrāsas papīra lapiņas viņa ziņoja, ka pēc divi dienām došoties ceļā uz Parizi, apmetīšoties «Termi-nusā» un uzturēšoties tur dienu desmit. Tas Kļimu tā saviļņoja, ka viņš pat apmulsa, bet, paskatījies uz savu atspulgu spogulī, -apmulsa vēl vairāk, nu jau pavisam satraukts.

«Puicības,» viņš sev pārmeta, viebdamies, bet acis smaidīja. «Mani pie viņas velk tikai ziņkārība,» viņš pūlējās sevi pārliecināt, lūkodamies spogulī un griezdams bārdiņu. «Varbūt arī sava daļiņa romantisma, kas tomēr nav gluži bez ironijas. Kas viņa īsti ir? Daudz lasījušas, pēc savas dabas diezgan gudras šo laiku buržuāziskās sievietes tips ...»

Prieks tomēr nerimās. Tad viņš sev jautāja:

«Bet kas un kāpēc mani mulsina?»

Atrast šim jautājumam atbildi nebija laika — vajadzēja aprēķināt, kur Marina pašreiz atrodas. Iznāca, ka Marina jau trešo dienu ir Parizē, un viņš sāka sakravāt čemodānu.

Parizē viņš apmetās tai pašā viesnīcā, kur Marina; tur rūpīgi uzposās un nu, dusmodamies uz sevi par uztraukumu, kāds viņu pārņēmis, — viņš stāv pie Marinas istabas durvīm, bet aiz durvīm skaidri skan pazīstamā, spēcīgā balss:

— Nē nē, Zachar Petrovič, uz to es neielaižos.

Sīka, svelpjoša balstiņa viņai atbildēja:

— Nožēlosiet! Ardievu!

Durvis atvērās, un pa tām izvēlās tukls vīrs ar lielu vēderu, īsām kājām un skadrām ačelēm dzeltenā, uzburbušā ģīmī. Smagi elsdams, viņš uzmeta Samginam sirdīgu skatienu, pagrūda viņu ar vēderu un, mīksti sitinādams kāju uz grīdas, dziedoši novilka, it kā piedraudēdams:

— Es tomēr jums ieteicu, — padomājiet! Ai, padomājiet!

IJn, viegli cilādams īsās kājeles, viņš nedzirdami aizpeldēja pa gaiteņa grīdsegu.

— Ahā, atbrauci, — Marina nevajadzīgi skaļi sacīja un, papurinājusi kreisajā rokā kādus papīrus, labo žigli pameta uz augšu Samginam pie zoda. Agrāk viņa nekad nebija devusi Kļi-inam skūpstīt savu roku, un šinī žestā viņš sajuta kaut ko neparastu.

— Nu, vai Mariša jauka? — viņa jautāja, nometusi papīrus uz galda.

— Ļoti.

— Skopi tu slavē.

— Par daudz jauka.

— Nu, jaukuma par daudz nemēdz būt, — viņa pavirši piezīmēja. — Sēdies, stāsti, kur esi bijis, ko redzējis...

«Uzbudināta,» Samgins noprata. Marina izskatījās vēl jaunāka un daiļāka, nekā bija Krievijā. Vienkāršā, gaišpelēkā kleita izcēla viņas stāva smuidrumu, bet augstais matu sasukājams, darot lielāku viņas augumu, it ka vainagoja viņas spulgo, valdonīgo seju.

«Pārāk liels augums, tirgones veselība,» Samgins ar īgnumu konstatēja. īgnumu nomainīja gandarījums par to, ka ir tomēr spējīgs saskatīt šās sievietes trūkumus. «Arī tērps bezgaumīgs,» viņš pie sevis piebilda, dzirdami teikdams: — Tu esi lieliski apbruņojusies uzvarām pār frančiem.

— Te tikai matus sasukāja, bet kleita šūta Maskavā un, ja vēlies zināt, pašūta slikti, — viņa tērzēja, salikdama papīrus mazā, melnā somiņā, kuru pabāza pagaldē. Tad, ar kāju to pasperdama, jautāja:

— Vai tu ar seko, kā pie mums aug bankas un organizējas kapitāls? Jau izveidojusies «Sabiedrība dzelzs rūdas pārdošanai» — «Prodruds». Tāpat arī sindikāts «Varš».

— Kas tas par nezvēru, kas nupat bija pie tevis?

— Tas bija Zachars Berdņikovs.

Viņas sulīgajā balsī visu laiku bija jaušama dusmīga pieskaņa. Aizsmēķējusi papirosu, nometot sērkociņu, netrāpījusi to pelnu traukā, viņa nogaidīja, kamēr Samgins, pirkstus apdedzinādams, noņēma degošo kociņu no galdauta.

— Viņš man šodien, starp citu, sacīja, ka par labiem procentiem baņķieris varot aizdot naudu kaut vai zemestrīces sarīkošanai. Par baņķieri es nezinu, bet Zachars — dos. Brokastam vēl par agru, — viņa mainīja tematu, paskatījusies pulkstenī. — Vai nevēlies tēju? Vēl neesi dzēris? Bet es jau sen...

Pazvanījusi viņa turpināja:

— Esmu nomalusies pa Maskavu, pa Pīteru. Kāda tirgotāja namā redzēju un dzirdēju jaunuzradušos pravieti un ļaužu prātu vadītāju. Cik atceros, tu par viņu man jau stāstīji: Tomiļins, brangs sarkanmatis, viss vienos tauku plankumos kā tirdziņa bliņu cepējs. Viņā klausījās dzejnieki, advokāti, visdažādāko pasugu jaunkundzes, satricināti prāti, saplosītas dvēseles. Grāmatu gudrībām piesteiķējies tēvainis un varen nikns, — jādomā, nav apmierināta viņa godkāre.

Lejā aiz logiem milzīgā pilsēta tā sevišķi daudzveidīgi līksmi klaigāja un dūca, traucēdama klausīties Marinas sirdīgajā valodā; traucēja arī sastērķelētā istabene ar putna ģīmi un melno, plaši ieplesto acu izbrīnīto skatienu.

— Viņš runāja par to, ka cilvēku saimnieciskā darbība savā dziļākajā jēgā esot reliģioza un uzupurējoša, ka Kristu atmirdzējusi no zemes augļiem pārtikušā Ābela dvēsele, bet no Kaina cēlušies nolādētie ļaudis — mantrauši un sātana pavedinātie inženieri un ķīmiķi. Sīs blēņas nez ar ko bija sajūsminājušas Tuganu-Baranovski, — tas uz savām garajām kājām locīt locījās un ķērkstēja: «Mēs — agrara valsts, jā, jā!» Pēc tam dzejnie-ciņš ar strupu degunteli lasīja kaut ko smieklīgu: «Mēs sapņu laivā līgosim, mūs sapņi mierinās,» — kaut ko tamlīdzīgu.

Viņa pavīpsnāja, tomēr vīpsna izlīdzināja tikai krunkas starp sarauktām uzacīm, kamēr pašas acis spīguļoja nevis smaidīdamas, bet dusmīgi. Labi koptās rokas, it kā pazaudējušas savu maigumu, kustējās strauji, stūraini, grūstīja pa galdu traukus.

— Vispār tur iet garlaicīgi. Notiek uzpošanās pēc mājas svinībām: ļautiņi lāpa paģiras, apkopjas, visu to jauko, ko bija uz svētkiem izvilkuši no savas iekšienes, — mulsi apslēpj. Ir atjē-gušies, ka vakardien nav uzvedušies atbilstoši savai cieņai un stāvoklim. Bet valdība visu laiku dedzīgi ņemas ar apslāpēšanu un kar ļaundarus. Būtu jel pagaidījuši ar bendēšanu, gan tie paši no sevis izčākstēs. Vispār, dzīvojot provincē, mēs iztēlojam centra ļaudis... nu, it kā bagātākus, ar interesantāku pildījumu ...

«Ko viņa grib?» Samgins sev jautāja, juzdams, ka Marinas garastāvoklis viņu nomāc. Viņš mēģināja novirzīt sarunu uz ko citu un iejautājās:

— Bet kā klājas Bezbedovam?

— Bija atrakstījis vēstuli no Ņižņijas, mujas apkārt pa gada tirgu. Lādas, lūdz naudu un piedošanu. Atbildēju: piedot varu, naudas nedošu. Tā vien liekas, ka man ar viņu laba gala nebūs.

Samginam pār lūpām neviļus izspruka:

— Manuprāt, tu diezin vai esi spējīga piedot.

Viņš sagaidīja, ka sievietes atbilde būs skarba, bet tā, plecus paraustījusi, nevērīgi atteica:

— Kāpēc es neesmu spējīga? Piedot nozīmē uzspļaut, bet es esmu ļoti spējīga iespļaut jebkurā purnā.

«Agrāk viņa nekad tik rupji nerunāja,» Samgins sevī nodo-mājā, sajuzdams pieaugošas bažas, it kā paredzot kaut ko nepatīkamu. Marinas paņēmieni un žesti tik strauji un stūraini, ias nepavisam nebija viņas dabā.

«Viņa ir par kaut ko saerrojusies...»

KJims steidzīgi apvaicājās, kur tā bijusi, ko apskatījusi. Marina bija divas reizes apmeklējusi Luvru, parīt iešot uz parlamentu paklausīties Brianu.

— Vakar biju Buloņas mežā, noskatījos kokotu parādē. Protams, ne jau visas ir kokotes, bet visas citcitai līdzīgas. Visas īstas «article de Paris», visas — izpriecai.

Un, labo aci nekaunīgi piemiegusi, viņa sacīja:

— Sastudzini naudiņu! Tev vajag izklaidēties, es redzu, ka tu esi pavisam nelabā omā.

— Bet man liekas, ka tu ...

— Es? Jā gan! Man dusmas, ka neesmu vīrietis.

Aizkūpinājusi papirosu, viņa piecēlās, paskatījās uz sevi spogulī un izpūta dūmu strūklu uz savu atspoguļojumu.

— Biju pie ģeneralicnes Bogdanovičas, — esmu tev par viņu jau stāstījusi: vīrs ģenerālis, Izaka katedrāles vecākais, pa pusei plānprātiņš, bet — blēdis. Viņa nav nekāda muļķa zostiņa, ļoti uzņēmīga, naudas lietās ar vienādu cilvēkmīlestību izpalīdz jebkuram savam tuvākam bez tautību izšķirības. Es šad tad biju viņu apmeklējusi arī jau agrāk, bet šoreiz biju aicināta uz sarunu ar Berdņikovu, — par šo sarunu es pastāstīšu tev vēlāk.

Runājot viņa staigāja pa istabu no viena kakta otrā, smēķēdama, uzacis raustīdama, uz Kļimu neskatīdamās.

— Es, naivā, provinces resnule, dievinu, ka mani pamāca, bet ģeneralienei šis neauglīgais amats ir sirdslieta. Tagad nu es zinu, ka ar Krieviju stāv ļoti slikti, ka neviens to nemīl, nemīl arī cars un cariene. Godīgu patriotu Krievijā nav, ir tikai negodīgi. Stolipins divkosīgs, slepens liberālis, gatavs caru pārdot, kam patīk, un grib būt diktators, lops tāds! Ak, jā: Stolipina vasarnīcu nav vis uzspridzinājuši cseri, bet maksimalisti, maza grupiņa, atšķēlusies no «īstenticīgajiem», kuru centrā neejot vairs lādzīgi: kāds no centralistiem tiekot turēts aizdomās par sakariem ar policijas departamentu. — Nevērīgi to piezīmējusi, Marina atkal turpināja par ģeneralieni: — Ļaudis pie viņas apgrozās tikai lādi titulēti, ordeņoti vai ar deņķelbukiem bībeles biezumā. Visi tic dievam un cenšas pārdot viens otram šo vai to, kas nav paša.

Samgins skatījās viņas sejas skaidrajā profilā, mazajās, sārtajās ausīs, muguras daiļajā līnijā, — skatījās, un viņam gribējās cieši aizvērt acis.

Marina apstājās Klimam priekšā, un viņas acu zeltainās zīlītes spraigi dzirkstīja.

— Būtu vien es vēlējusies iziet pie vīra, tad viņi man par simtu vai divi simti tūkstošiem varētu pārdot īsti bagātu večuku ...

Kādas nejauši pazibējušas uztraucošas iedomas apžilbināts, Kļims Ivanovičs Samgins brītiņu aizvēra acis.

«Kāpēc lai viņa nevarētu atrasties policijas departamenta dienestā? Es neredzu — kāpēc ...»

Noņēmis brilles, viņš sāka tās berzēt ziemišķādas gabaliņā, — šis paņēmiens arvien viņam izpalīdzēja grūtos gadījumos.

— Ko tu tāds sarāvies kā ar vēdergraizēm? — viņa noprasīja, un KJimam šķita, it kā Marinas balss būtu dunēt nodunējusi viņas ausīs.

— Tu izraisi smagas domas, — viņš nomurmināja.

Viņa atkal iesāka staigāt, klusāk un maigāk teikdama:

— Jā. Nav par ko priecāties. Tagad, kur alkatīgi muļķi un sliņķi sāks izdot likumus, — izpārdos viņi Krieviju, izpārdos! Jau spiežas iekšā Vidusāzijā, bet tas sāns mums kails! Un angli labi zina, ka kails ...

Marina nogurdinoši ilgi runāja par šo tematu, skaitīdama ne-zinkādu naudu, nosaukdama plaši pazīstamu rūpnieku, muižturu, ministru- vārdus. Samgins gandrīz neklausījās viņā, savu paša domu tirdīts.

«Viņas sektantisms ir tikai rotaļa uz stundu. Viņas patriotisms? Tirgoņu. Un varbūt arī tas tikai rotaļa. Kutuzova pabalstīšana ... To izskaidrot ir visgrūtāk. Departaments... Viss ir iespējams. Kādas idejas gan lai viņu ierobežotu? Nav muļķe, daudz lasījusi. Avantūriste. Tic vienīgi naudas varai, viss pārējais — kritizēšanai un noliegšanai...»

Kļimam Ivanovičam Samginam bija gandrīz prieks, ka viņš varēja domāt par šo sievieti naidīgi.

— Tomēr laiks brokastot! — Marina sacīja. — Ap šo laiku te parasts ēst jau pusdienas. Iesim!

Viņa iegāja mazā guļamistabiņā, un Samgins ievēroja, ka ejot viņa gorīja gūžas, ko senāk nebija darījusi. Neredzama, kaut ko slēdzot, klikšķinādama atslēgas, viņa stāstīja:

— Satiku Stepanu. Viņam sieva iesēdināta Krestu cietumā. Tāda maza, nenozīmīga lellīte ar zivs uzvārdu...

— Somova.

I

| — Laikam. Reiz viņš bija atsūtījis to pie manis. Viņš ir no

skaņots nesatricināmi. Stūrgalvīgs. Es stūrgalvīgos cienu.

Iznāca. Ap pleciem viņai bija gaišzils, ar polarlapsiņām apšūts pelerins, kastaņbrūnie mati apsegti ar zeltainām mežainēm, ap kaklu iespaidīgi zalgoja smaragdi.

— Nu, vai ir skaista Mariša? — viņa vaicāja.

— Jā.

— Āre nu!

'!' Paēduši viesnīcas restorānā brokastis, viņi vizinājās fiakrā pa

l bulvāriem, iegriezās Vienprātības laukumā, noskatījās Dievmātes

I katedrālē, — resnais, sirmūsainais kučieris ar ērmotu vaskadrānas cepuri galvā pamācīgi un ne bez lepnuma aizrādīja:

1 — To vajag redzēt mēnesnīcā.

— Maskavas važonis neteiks, kad vislabāk skatīties uz Kremli, — Samgins klusītēm piezīmēja; Marina nesacīja nekā, un viņam tūdaļ ienāca prātā, ka kaut ko līdzīgu bija novērojis arī Berlines pansiona saimnieces uzvedībā. «Mums, krieviem, nav patriotisma, trūkst solidaritātes sajūtas ar savu nāciju, nav cieņas pret to, nedz pret tās nopelniem cilvēces labā,» — to sacījis Katkovs. Samgins atminējās, ka uz Katkova bērēm bija atbraucis Pols Delurcds un nosaucis viņu par diženo krievu patriotu. Māktin mācās virsū sīciņas, raibas domas, sapīcis gaiņādams tās projām, Samgins nepacietīgi gaidīja, ko par Parizi sacīs Marina, bet viņa tikai skopi izmeta pa nenozīmīgam teikumam:

— Vieglprātīga slaistu pilsētiņa, un cik uz ielām milzum daudz ļaužu ... Bet vīrieši — vai esi ievērojis? — tādi vien pasīki. Aptuveni tādi ka mūsu vjatkieši...

Iesāņus viņā nolūkodamies, Samgins sprieda, ka Marina nerunā nopietni, bet tīšu prātu melš pliekanības, kaut ko maskēdama.

Viņa ierosināja paskatīties «rēviju» Folī-Beržerā. Viņi aizbrauca turp, paņēma biļetes parterī, Marina tomēr drīz vien vīpsnādama sūdzējās:

— Vajadzēja ņemt ložā.

Tiešām, publika viņu visai nekautrīgi apskatīja, paceldamās no vietām, sačukstēdamās. Samginam likās, ka sieviešu acīs vīdēja skaudība vai nievas, vīrieši vaibstīja saldenas grimases, bet kāds milnīgsnējs, iesirms, sprogains skaistulis ar kuplām ūsām bija izbolījis melnās acis tik sasprindzināti, it kā viņš būtu Marinu jau kādreiz redzējis un tagad pūlētos atminēties: kad un kur?

— Kā tev šķiet — marķizs vai frizieris? — vir,ia pačukstēja.

— Nekauņa. Un, kā liekas, piedzēries, — Samgins īgni atbildēja.

Uz skatuves risinājās kaut kas nesaprotams: maziņš, veikls artists tēloja bokseri ar milzīgiem bicepsiem kā karikatūrā, viņa pusaudža ģīmītim bija pielipināta sirma, īsi apcirpta bārda, viņš kūleņoja uz paklājiņa un, žigli bērdams vārdus, centās kaut ko. iestāstīt trakotam milzenim ar sarkanu seju.

— Tas ir Lepiris, laikam Parizes mērs vai policijas prefekts,— Marina sacīja. — Bet nav interesanti,— kaut kādas pašmāju padarīšanas.

Gan parādījās, gan nozuda dziedātājas, mainījās ekscentriķi, dejotāji, nēģeri. Marina Īdzīgi piezīmēja, ka viss tas tiekot parādīts ari Ņižņijas gada tirgū tik labi, «ka labāk nevajag». Bet tad no aizkulisēm, orķestrim neganti dārdot un gaudojot, izdrāzās desmiti trīs meistariski izģērbtu meiču un nerātnas mūzikas taktī sāka mētāt no mežģiņu un daudzkrāsainu lentu plīvuriem laukā kailas kājas; ikviena no tām atgādināja lielu, kruzuļotu ziedu, kājas drebinājās kā auglenīcu ziedlapas, meičas lidinājās pa skatuvi ar tādu ātrumu, ka, šķita, viņām visām viena un tā pati spilgti izkrāsotā, kairinoši smaidošā seja un ka traks vējš dzenā viņas pa skatuvi. Tad pēkšņi dejas viesuļa virpulī, meiču loku pāršķeldama, līdz rampai izlidoja slaida, lokana sieviete, raudama sev līdz zaldātu sarkanās biksēs, ar saņurcītu cepurīti galvā un muļķīgu sarkandeguņa seju. Simtiem plaukstu saņēma sievieti ar aplausiem, ar kliedzieniem; smuidra, vijīga, līdz ceļiem īsā bruncītī, arī viņa kaut ko sauca, smējās, mirkšķināja ar acīm pret malējo ložu, zaldāts švīkāja kājas, klanījās, meta ne-zinkam gaisa bučiņas, — sieviete, spalgi iespiegusies, saķēra viņu, un tie abi profilā pret publiku, laizdamies lokā ap skatuvi, sāka brāzmaini dejot mačišu.

— Oho! Skaidri un gaiši, — Marina klusītēm sacīja, un Samgins redzeja, ka viņas vaigs tumši nosarkst, arī auss pietvīkst. Iztēlodamies viņu kailu, kādu bija to redzējis «Mākslīgo minerālūdeņu fabrikā», Kļims nesapratnē nodomāja:

«Viņai gan nevajadzētu no šā cinisma tā dairīties.»

Dejotāja spiedza, zaldāts gāgāja, trīs desmiti puskailu sieviešu apkampušās šūpojās mūzikas taktī; nepārtraukta plaukšķināšana, bungu rīboņa, tauru un stīgu dziedāšana, prožektora daudzkrāsainās gaismas strēles, kas neatlaidīgi apspīdēja dejotājus, — viss kopa radīja brīnum saskanīgu iespaidu, it kā grieztos un cilātos visa zāle, veldamās un gāzdamās kaut kur neziņā..

— Jā, viņi to prot, — gausi un domīgi sacīja Marina, kad nolaidās priekškars. — Skaisti pasniedz šo... elku upura ga|u.

Teikuma negaidītās beigas Samginu sakaitināja, viņš gribēja teikt, ka morāle ne vienmēr ir vietā, bet, to nepateicis, tikai iejautājās:

— Vai tu tiki bijusi Maskavā pie Omona?

— Jā. Vienu reizi. Kas tad bija?

— Tur viss šķita interesantāk, bagātāk.

— Neatceros.

Mājup gāja kājām. Krāšņā pilsēta, ugunīs mirdzēdama, svēt-dienīgi trokšņoja, veikali lepojās ar visādu skaistu lietu pārpilnību, bulvāros plūdin plūda jautras valodas un smiekli, no kastaņām krita zemē platas lapu plaukstas, bet vējš bija tik maz manāms, ka lapas likās notrūkstam, jautro smieklu, balsu un mūzikas spēka trauktas.

— Patīkami iekārtojušies šie bijušie revolūciju meistari, — Marina sacīja un pēc brīža piebilda: — Tagad viņi ir mūsu kreditori.

Uz ļaudīm, kas gāja viņiem pa priekšu, krita kastaņu margotās ēnas.

— Paskaties, — viss šķiet it kā skrandains, — piezīmēja Marina.

Soļot ar viņu zem rokas bija neērti: grūti nācās saskaņot ar

viņas soļiem savējos, viņas gūža to grūstīja. Vīrieši meta skatienus atpakaļ uz Marinu, tas Samginu kaitināja. Atminoties savu vakarējo saviļņojumu, lasot Marinas vēstuli, viņš nodomāja:

«Kāpēc es sajutu prieku par to? Un kur man radusies šī iedoma, ka viņa varbūt atrodas politiskās policijas dienestā? Cik viss tas dīvaini...»

Marina ieteicās, ka esot izsalkusi. Viņi iegriezās restorānā, apaļā, spoži, tomēr maigi apgaismotā zālē; uz mazas estrādes spēlēja stīgu kvartets, mūzika ļoti labi pieskanēja sarunu rūkoņai, sieviešu smiekliem, glāžu tinkšķēšanai; ļaužu bija ļoti daudz, un visi likās it kā sen cits citam pazīstami; galdiņi šķita ar nolūku novietoti tā, lai varētu ērti apbrīnot dāmu kostimus; apļa centrā trakots gara auguma gaišmatis valsēja ar tieviņu dāmu sarkanā kleitā, matos viņai kā svešāda putna cekuls augsti slējās plata ķemme, mirdzinādama krāsainus dārgakmeņus. No Sarngina pa kreisi, lasīdams vēstules, vientulīgi sēdēja solids vīrs ar sprogainu matu atliekām ap spīdīgo pauri un maigu, labsirdīgu seju; pacēlis acis no papīra lapiņas, viņš paskatījās uz Marinu, pasmaidīja un pakustināja lūpas, melnās ;acis palika nekustīgi pievērstas Marinas sejai. Šā cilvēka port-

retus Samgins bija redzējis žurnālos, bet nevarēja atcerēties — kas tas tāds? Viņš pateica Marinai, ka uz to raugās kāds no Francijas ievērojamiem vīriem.

— Vai nezini — kas?

Bez kautrēšanās francūzī'noskatījusies, viņa vienaldzīgi noteica: _ -

— Miesīgas un garīgas pārēšanas personifikācijā.

Samgins cieši saknieba lūpas. Viņam arvien vairāk nepatika

Marinas izturēšanās. Tās zeltainās acu zīlītes bija kļuvušas tumšas, uzacis raukdama, viņa vaibstīja seju un, noslaukot lūpas, berzēja tās ar salveti tik stipri, kā vēlēdamās, lai visi saprot, ka viņai tās nav krāsotas ... Trīs pāri dejoja nepatīkami manierīgu deju, tuvu ap Marinu staiguļoja kā gailis šķībacains vīrelis kleinām kājām, daudz ordeņiem rotātam krūtīm un nedzīvi sastingušu smaidu dzeltenīgā sejā, - ikreiz, kad viņš tuvojās Marinas krēslam, tā šķebīgi paliecās nost un pievāca kleitas apakšmalu.

— Tie ir viņi, kas izkropļojuši menuetu, — viņa sacīja. — Vai atceries Mopasanu? «Visu deju karalis un karaļu deja.»

Samginam likās, ka visi vīrieši un dāmas skatās uz Marinu, it kā gaidīdami, kad viņa ies dejot. Viņam šķita, ka uz šiem skatieniem Marina atbild par daudz nevērīgi. Viņa mizoja bumbieri, šķeldama nost ļoti biezu mizu, turpretī viņai kaimiņos sēdošā rūsganmatainā dāma, ar briljantiem ap kaklu un uz pirkstiem, veikli lobīja no bumbiera pavisam plānu miziņu, gandrīz kā papīru.

«Vai viņa tēlo krievu nihilistes lomu? Bet, kas zina, varbūt viņā šis nihilisms tiešām arī ir . . .»

Viņš atkal atdūrās pret aso jautājumu: kā viņam radusies šī doma par Marinas sakariem ar policijas departamentu?

«Ja viņa tur kalpotu, tad tādu, kāda ir viņa, droši vien turētu nevis provincē, bet Pēterburgā, Maskavā ...»

Viņš mēģināja noteikt, kādu sajūtu viņā pamodinājusi šī dīvainā iedoma.

«Vai baiguma? Man nav iemesla par sevi baiļoties.»

Pārlicis viņš atrada, ka doma par iespējamiem Marinas sakariem ar politisko policiju nav pamodinājusi viņā nekā cita kā vienīgi izbrīnu. Domāt par to, smiekliem un mūzikai skanot, bija nepatīkami, aizdeva dusmas, tomēr izdzēst šo domu viņš nespēja. Turklāt arī iedzēris viņš bija vairāk, nekā paradis, juta, ka reibums viņu noskaņo liriski, bet lirika un Marina nebija savienojamas.

Franči droši vien tur mūs par precētu pāri un domā, ka mēs esam saķildojušies, — Marina nievājoši sacīja, ar augļu nazi stumdīdama uz šķīvja atpakaļ atnestos izdotos frankus, neviena nepaņemdama un nepamādama pat ar galvu uz viesmīļa kluso: «Mērci, Madame!» — un zemo palocīšanos. — Man nav labs prāts, es esmu ienaidā pati ar sevi, — viņa turpināja, paņemdama Samginu zem rokas un izejot no restorānā. — Saki, ko gribi, bet tā uzreiz pārlēkt no zemes, kur kar, uz zemi, no-kurienes tiek dota kārējiem nauda un kur dejo...

Samgins sajuta vēlēšanos viņai uzsaukt:

«Es neticu tev, neticu!»

Bet neuzdrīkstējās un klusi sacīja:

— Es tevi ne visai saprotu.

Viņa turpināja:

— Tad tp jūties tik... neparasti. It kā nelaimīga. Bet es nelaimes neieredzu... Es ienīstu ciešanas, — šo mūsu iemīļoto, krievisko amatu ...

Viņa apklusa. Viesnīca bija tuvu, piecās minūtes viņi kājām aizgāja līdz turienei.

Samgins iegāja savā istabā, mēteli nenovilcis, platmali galvā. Piegājis pie loga, errīgi atgrūda to vaļā, palūkojās lejā...

«Visnesaprotamākais, tumšākais Marinā ir viņas revolucionārā izrunāšanās. Protams, izrunāšanās nav vēl nedz pārliecība, nedz simpātijās, bet pie viņas...» Samgins nezināja sev pateikt, kur īsti viņš saskata šās sievietes runu savādību. Galvai viegli reibsiet, viņš nolūkojās, kā tur lejā pa vāji apgaismoto nelielo laukumu nedzirdami slīdēja tumši cilvēku augumiņi, klusi tarkšķēja ekipāžu riteņi. Varēja domāt, ka tur viss, pa dienu noguris, grib-apstāties, atpūsties, — apstāties nākamajā mirklī un tanī pašā vietā, kurā šis mirklis viņus aizspētu. Samgins nometa uz atzveltnes mēteli un cepuri, apsēdās, aizsmēķēja papirosu.

Tajā atmiņu apcirknī, kur bija sagulušas domas par Marinu, kļuva vēl tumšāk, bet it kā vieglāk.

«Ko esmu ieguvis, ko pazaudējis?» viņš sev jautāja un atbildēja: «Ieguvis esmu to, ka ir zudusi mana tiekšanās uz viņu, bet — ir izgaisusi ari kāda cerība. Uz ko es cerēju? Būt viņai par mīļāko?»

Un, vēlreiz iztēlojies Marinu kailu, viņš nosprieda:

«Ne. Protams, nē. Bet man šķita, ka viņa ir citas pasaules-cilvēks, ka viņas iedabā ir kaut kas stiprs, nesatricināms. Bet arī viņa ir dziļi saindēta ar kriticismu. Kritiskā dzīves uzskata bipertrofija, tāpat kā visiem. Kā visiem ticības izjūtu pazaudē-

jušiem grāmatu tārpiem, kam nav aizstāvams nekas vairāk kā vien tikai vārda un domu brīvība ... Nē, mums vajadzīgas ir idejas, kas ierobežotu šo brīvību ... šo prātošanas anarchiju.»

Brīdi vēlāk viņš atzina, ka Marina ir tomēr savdabīga rakstura cilvēks.

«īsts krievu sievietes tips.»

Kas rumaku apturēs auļos IJn degoša mājā kas ies ...

«Bet galu galā — sazin piķis, kas viņā slēpjas,» viņš gurdi un gandrīz ar ļaunumu nodomāja. «Ka viņa kalpotu policijā, tas ir neiespējams... To es esmu izdomājis, vēlēdamies no viņas atrauties. Un tāpēc, ka viņa man pastāstīja par Stolipina vasarnīcas uzspridzināšanu un man ienāca prātā Ļubimova ...»

Pāris mirkļu viņam izdevās nedomāt, pēc tam viņš sev atzinās:

«Tu esi daudz sieviešu pazinis, un tu alksti sievietes, redzi, draugs, kā tas ir! Labāk tomēr iedzert vīnu. Tikai ir jau vēls, nedos . . .»

Viņš tomēr pazvanīja, ienāca dežursulainis, un pēc piecām minūtēm, izdzēris glāzi garšīga vīna, Samgins apskatīja istabu tāda cilvēka acīm, kas nule tajā ienācis. Mīkstas plīša mēbeles, bieza grīdsega, pie logiem un durvīm draperijas — viss tas padarīja istabu dīvaini pūkainu. Ar ko to varēja salīdzināt? Salīdzinājums neradās. Viņš gausi ģērbās nost, palicis nakts veļā, iedzēra vel vīnu un, apsēdies gultā, sajuta, ka viņā atkal atjaunojas tā milstošā augoņa smeldze, kādu bija sajutis Zenevā. Bet tagad tā nebija nepatīkama, gluži otrādi, — viņš jutās tā, it kā viņā briestu kaut kas ārkārtīgi nopietns un viņš atrastos pie robežas kādam svarīgam atklājumam sevī pašā. Viņš bija aizmirsis aizvērt logu, un no laukuma istabā piepeši iebrāzās smieklu jonis, tad spalgs svilpiens, cilvēku klaigas.

«Idioti,» Samgins nolamājās, pieiedams pie loga. «Smejas ... pēc tam — mirst...»

Viņam likās, ka pēdējos četrus vārdus viņš domājis čukstus.

«Blēņas. Čukstus nedomā. Domā klusu, pat bez vārdiem, vienkārši tāpat... ar vārdu ēnām.»

Te viņam šķita, it kā viņā būtu kas patrūcis vaļā, un domas neatlaidīgi, patvarīgi, sūri iekliedzās:

«Vientulība. Viens visā pasaulē. Ietrenkts kaut kādā idiotiskā midzeni. Viens savā par teļiem un līnijām pārveidotajā maņu

pasaulē, viens savu domu ļauno rotaļu pasaulē. Leonīdam Andri jevam taisnība: domas varbūt ir matērijas slimība...»

Samgins sēdēja uzkucies, atspiedies plaukstām uz ceļgaliem; viņam likās, ka domu plūsma žvingo viņu kā metālā mēles pie-

I sitieni zvana vara ķermeni.

««Prometejs — sātana maska» — tas ir pareizi... Hieronims Boss savu pasaules izjūtu formulējis tik drošsirdīgi, kā pirms viņa vēl neviens nebija to uzdrīkstējies ...»

Pūkainajā istabā viss šūpojās un griezās, Samgins gribēja

I piecelties, bet nejaudāja un, kājas no grīdas nepacēlis, iezvēlās ar galvu spilvenā.

Vēlu pamodies, viņš piezvanīja un aizsūtīja apteksni pavaicāt madame Zotovai, vai ta uz parlamentu ies. Izrādījās, ka ies. Tas nebija visai patīkami: viņš nepavisam nekāroja noskatīties, kā darbojas Francijas likumdevējs orgāns, viņš vispār necieta lielas sapulces. Negribējās iet arī tāpēc, ka bija jau pārliecinājies par savu ļoti vājo franču valodas prašanu. Bet nezin kāpēc vēlējās redzēt, kā uzvedīsies Marina, un nu viņš sēž plecu pie pleca ar

I Marinu publikas ložā.

— Redz, kur tā ir, šī valdošā demokrātijā, —• paklusām čukst Marina.

Samgins vērīgi nolūkojas uz plikpauraino, melnmataino un sirmo galvu rindām; no augšas šīs galvas izskatās nesamērīgi lielas, salīdzinot ar atzveltņos ieslīgušajiem rumpjiem. Gribot negribot bija jādomā par to, ka šo kurkulēnu vectēvi un vecvectēvi ir izcīnījuši «Lielo revolūciju», radījuši Napoleonu. Nāca plātā kādreiz lasītais par 30., 48., 71. gadu šinī zemē.

— Liberté, égalité, bet meitiešus tomēr parlamenta deputātos nelaiž, — Marina verkšķīgi piezīmēja. Vīrietis ar kardinala Ma-zarini seju saldenā tenorā un stipri caur degunu šņākuļodams lasīja kādu papīru, viņā klausījās klusēdami, tikai kreisajos solos lāgiem atskanēja pa ņurdošam saucienam.

— Palūk, arī Aristids nodevējos, — Marina sacīja.

Tribinē nostājās jautrs, žirgts cilvēks, arī tāpat ar lielu galvu, nevērīgi izbužinātiem, tumšiem matiem, druknu, smagnēju, pat mazliet it kā kumpainu stāvu. Platās sejas resnie vaigi noļukuši, atklādami ļoti spriganas, smaidīgas acis. Tās piemiedzis, kaklu uz priekšu pastiepis, viņš, it kā ko apstiprinādams, pamāja ar galvu kādam deputātam pirmajā rindā, pamirdzināja pret to zobus un iesāka savu runu draudzīgā pašu majas tonī, šad un tad ar kreiso roku noglauzdams svārku stērbeli vai pults malu, kamēr labā roka lēni slidinājās gaisa, kā izklīdinot neredzamus dūmus. Viņš runāja viegli, spēcīgā, mazliet piesmakušā balsī, viņa skaidri izrunātie vārdi steidzās cits pakaļ citam jokodamies un mīlinādamies, patētiski un ar skumjām, kurās šķita izskanam it kā ironija. Viņā klausījās ļoti uzmanīgi, daudzas galvas piekrizdamas noliecās, bija dzirdami īsi, paklusi izsaucieni, varēja nojaust, ka viņa draudzīgajiem Smaidiem par atbildi smaidīja arī klausītāji, bet kāds pilnīgi plikpaurains deputāts kustināja pelēkas ausis gluži kā zaķis. Tālāk Brians sāka runāt skaļāk, uzacis augstu sacēlis, viņa acis kļuva lielas, vaigi piesarka, un Samgins uztvēra kādu teikumu, izsacītu ar sevišķu kvēli:

— Mūsu zeme, mūsu tik bezgalīgi mīļotā, skaistā Francija kalpo cilvēces atbrīvošanas lietai. Bet nevajag aizmirst, ka brīvība ir panākama ar cīņu ...

— Un tādēļ dodiet naudu ieročiem, — noteica Marina, skatīdamās savā pulkstenī.

Brianam aplaudēja, taču bija dzirdami arī protesta saucieni.

— Man pietiek! Man atliek vēl četrdesmit minūtes, ko paēst brokastis, — tu vēlies?

— Labprāt.

— Jā, lūk, kā tas ir, — Marina sacīja, izejot uz ielas. — Sīka vīnūžnieka dēls, bijis sociālists, tāpat kā viņa draugs Miljerans, bet sestā gada rudenī deva rīkojumu šaut uz streikotājiem.

Nelielā restorānā iepretī parlamentam pasūtījusi brokastis, viņa turpināja:

— Lokani ļaudis. Kāpelē pa idejām kā pa kāpnēm. Iespējams, ka Brians kļūst prezidents.

Viņa nopūtās, liedama glāzītēs vīnu.

— Apbrīnojami sīksta un veikla tauta. Pienāks reize, kad viņi izpērs resnos, tūļīgos vāciešus. Ņem, uzdzersim Francijai!

Viņi izdzēra, un Marina klusēdama ķērās pie ēšanas, bet pēc brokastīm, ejot prom, sacīja:

■— Vakarā uz Monmartru, kādā jautrā krodziņā, — ar mieru?

— Teicami.

Bet, kad Samgins vakarā pieklauvēja pie Marinas durvīm, durvis viņa priekšā atvēra drukns, plecīgs vīrs un, pagriezies pret viņu ar muguru, piesmakušā tenorā sacīja:

— Bet viņš, nelietis, ņirgājas ...

— Nāc iekšā, nāc! — Marina smaidīdama aicināja. — Tas ir Grigorijs Ivanovičs Popovs.

— Jā, — Popovs apstiprināja, nevērīgi pasniegdams Samgi-nam garu roku, gariem, karstiem pirkstiem apņēma viņa plauk-

stu un, to paspiedis, atkal atgrūda, ar to uzreiz noteikdams Sam-gina attieksmes pret viņu. Marina nosauca Popovam Kļima Iva-noviča vārdu.

— Ahā, — Popovs vienaldzīgi noteica, mīdīdamies un kājas švīkādams, it kā galošas uzmaucot.

— Turpini! — uzaicināja viņu Marina. Viņa bija jau saģērbusies iešanai — galvā cepure, kreisajā rokā garš cimds līdz elkonim, bet labējā — rullī satīts ādas portfelis; Popovs, viņai priekšā stāvēdams, vilka ar pirkstiem gaisā visādas figūras, kā kad sarunātos ar kurlmēmu.

— «Ja galvaspilsētā, kur stāv,» viņš saka, «gvardes korpuss, kur atrodas policijas departaments un vēl daudz kas cits tamlīdzīgs, — ja tur izrādījusies par iespējamu sešu mēnešu ilga revolucionārās Strādnieku deputātu padomes pastāvēšana, ja Maskavā ir iespējamas barikādes, flotē sacelšanās un visā valstī īsts pekles chaoss, tad viss tas ir jāsaprot kā revolūcijas repc-ticija ...»

— Vai re, cik atjautīgs, — sacīja Marina, paskatīdamās pulkstenī.

— Es viņam saku: «Jūsu nauda, mūsu zināšanas,» — bet viņš maļ tikai savu: «Garantējiet, ka revolūcijas nebūs!»

— Nūjā, saprotams! — Marina noteica, uzceldamās un plak-šķinādama ar portfeli sev pa ceļgalu. — Tirgoties ar naudu ir vieglāk nekā celt rūpnīcas un fabrikas, noņemties ar strādniekiem. Nē, Griša, te ar baņķieri vien nepietiek, te vajadzīgs kāds augstāks ierēdnis vai galminieks... Bet nu man jāiet; ja nevarēšu pēc stundas būt atpakaļ, — es jums piezvanīšu... un jūs būsiet brīvs.

Popovs pavadīja viņu līdz durvīm, atgriezās, neveikli iežmau-dza sevi atzveltnī, izvilka ādas tabakrepi ar pīpi un, piebāzdams to ar tabaku, Samginā neskatīdamies, pavirši iejautājās:

— Vai mēs neesam jau tikušies?

— Nē, — Samgins noteikti atbildēja.

— Hiti ... Tad esmu kļūdījies. Es vāji atminos sejas, bet kādreiz pazinu cilvēku ar jūsu uzvārdu, — kopā devāmies trimdā. Tas bija kāds etnogrāfs.

«Mans brālis,» Samgins gribēja teikt, bet atturējās un sacīja: — Šis uzvārds nav bieži sastopams.

Pulēdamies aizkūpināt pipi un aplauzdams vienu sērkociņu pēc otra, Popovs aizrādīja:

— Uz Okas upes ir tvaikoņu firma Kačkovs un Samgins, un bija arī kāds kalnrūpnieks Sofrons Samgins.

II

Viņa seja pazuda biezā dūmu mākonī. Sī seja nebija patīkama: platu pieri, stīvi uzspīlētu, melnīgsnēju ādu, nekustīga, kā no akmens. Uz vaigiem zilgani noskūtas bārdas laukumi, biezās, melnās ūsas īsi apcirptas, lūpas biezas, jēlas gaļas krāsā, deguns liels un it kā saņurcīts, uzacis skupšķiem, virs tām iesirmu melnu matu suseklis. Kustības un žesti smagi, neveikli, ap viņu viss trīcēja un čīkstēja. Mugurā tumšzila neparasta fasona — it kā medību žakete. Netīkams šķita arī viņa mazliet piesmakušais tenoriņš, tajā bija jūtams īgns saspīlējums, tieksme kliegt, sācīt kaut ko rupju un ļaunu, bet visnepatīkamākās bija maziņās, kā ķiršogas apaļās acis.

«Nekauņa un laikam arī muļķis,» Samgins novērtēja un piecēlās, lai dotos uz savu istabu, bet atkal apsēdās, iedomājies, ka šis cilvēks varbūt pasacīs viņam kaut ko interesantu par Marinu.

— Apbrīnojams viltnieks šis Sofrons. Satikos ar viņu Bar-naulā un piedāvāju savus ģeoloģiskos pakalpojumus. «Es zinātniekiem,» viņš saka, «neuzticos, es pats viņus taisu. Manu uzņēmumu pārvalda bijušais Tomskas traktiera sulainis. Tas bija pirms gadiem trīsdesmit: es sēžu restorānā un par kaut ko domāju, bet sulainis, tāds jauniņš sprigacis, plijas man virsū: «Ko pavēlēsiet pasniegt?» — «Glāzi putna piena!» — «Piedodiet, putna piens viss izgājis!» Pateica to pavisam goddevīgi, bez smaida. Nu, tad es viņam arī sacīju: «Met tu, puis, sulaiņa amatu pie malas, nāc kalpot pie manis!» Pēc vienpadsmit gadiem es viņu pataisīju par pārvaldnieku. Tagad viņš namīpašnieks, pilsētas domnieks, ir arī kapitaliņš — savs simtiņš tūkstošu droši. Un man ir vēl trīs tādi. Uzticami kalpi. Bet ar zinātniekiem veikalus vadīt nav iespējams, viņiem trūkst sajēgas par rubļa vērtību. Patērzēt ar tiem ir interesanti, dažreiz pat derīgi.»

Popovs runāt bija iesācis laiski, bet nobeidza uzbudināts, gārgdams un tāda tonī, it kā viņš pats būtu šis apbrīnojamais viltnieks.

— Par putna pienu — tā ir veca anekdote, — Samgins piezīmēja.

— Viss ir vecs, viss! — Popovs drūmi atsaucas un turpināja:

— Sim Sofronovam bija septiņdesmit trīs gadi, bet viņš vēl zirga mugurā nojāja pa divdesmit trīsdesmit verstu un dzēra sīvo bez kāda apdoma.

Samgins klausījās vienaldzīgi, gaidīdams brīdi, kad varētu ērtāk apvaicāties par Marinu. Domas neatlaidīgi kavējās pie viņas, arvien uzmācīgāk un nemierīgāk. Ko viņa Parizē dara? Kurp nupat aizbrauca? Un kas viņai ir šis cilvēks?

«Vai tiešām greizsirdība?» viņš sev jautāja vīpsnādams un neatbildējis piepeši sajuta, ka gribētos dzirdēt par Marinu kaut ko ļoti labu, neikdienišķu.

— Mūsu dumbrainajā tēvijā mēs, inteliģenti, esam nostādīti grūtā pozicijā, mums nākas spiešus uzspiest rūpniecības buržuāzijai ābecnieku patiesības par zinātnes vērtību, — Popovs pļāpāja. — Bet mēs esam iesākuši no nepareizā gala. Vai jūs esdeks?

Samgins klusēdams nolieca galvu.

— Arī es esmu atdevis savu da|u meslu laikmetam, — Popovs turpināja, izurbinādams pelnus no pīpes pelnu trauciņā. — Pieci mēneši cietuma, trīs gadi trimdā. Nesūdzos, trimda — labs skolas gadu papildinājums.

Viņš iebāza pīpi kabatā, uzcēlās, izstaipījās, pie apģērba kaut kas iespraukšķējās, viņš bažīgi pataustīja sev zem padusēm, sarauca melnos uzacu skupšķus un dusmīgi atsāka:

— Visu samudžinājis Ļeņins; viņš ir samaitājis spēli, sakompromitējis sociāldemokrātiju Krievijā. Tā nav politika, tā ir epa-taža, lūk, kas! Mums jāņem par paraugu vācieši, pie viņiem sociālismā attīstība noris normāli, strādnieku šķiras labāko locekļu izlases ceļā un tos uzņemot valdošajā šķirā, — Popovs runāja un, pasperot soli, aizķērās ar kāju pie krēsla, pagrūda to ar celi un pēdīgi, paņēmis aiz atzveltnes, nolika pie malas. — Mēs slikti pazīstam savu zemi; no tā arī ceļas šie novirzieni fantastikā. Juceklīga zeme! Iedzīvotāji visi no vietas nihilisti, simbo' listi, maksimalisti, vispār fantasti. Bet vajadzīga ir kulturāli apgaismota buržuāzijā un techniski augsti kvalificēta inteliģence, citādi vācieši mūs apēdīs, jā! Un angļi vēl japaņus uzkūdīs, bet paši iesprauksies pie mums Vidusāzijā, Kaukāzā ...

Samgins neizturēja un iejautājās, kurp aizbraukusi Marina.

— Nezinu, — atteica Popovs. — Viņai kāds piezvanīja, kā liekas, — konsuls.

— Jūs viņu jau sen pazīstat?

— Kopš studiju gadiem. Bet kāpēc jūs to prasāt?

Samginam šķita, ka Popova vēža ačeles mainīja krāsu; viņš

pasvērās uz priekšu un noprasīja:

— Vai taisāties viņu precēt?

— Vai tad citu motivu nevar būt? — Samgins iesāka, bet Popovs viņu pārtrauca, svelpjošā balsī turpinādams:

— Pazinu viņu ka jaunavu, kopā vienā pulciņā gudrības smēlāmies, tagad no jauna satikāmies pirms gada pusotra. Interesanta dāma. Bez šaubām, būtu vēl interesantāka, ja viņu nebūtu novedis no grauda kāds... fantazētājs. Pirmā mīlestība un tā joprojām...

Viņš apklusa un atkal izvilka pīpi no kabatas. Viņa tonis sacēla Samginā aizvainotības sajūtu Marinas dēļ un pastiprināja viņa īgnumu pret šo inženieri; tomēr viņš ņēmās sadomāt vēl kādu jautājumu par Marinu.

— Vispār viņa ir izdomāta figūra, — pēkšņi ierunājās atkal Popovs, slaidiem pirkstiem glaudīdams un glāstīdams pīpi. — Tapat kā viss vairums inteliģentu. Mēs nemākam domāt vēsturiski dotā taisnā līnijā, allaž noslīdam pa kreisi. Bet, ja kādreiz pašķiebjamies uz labo pusi, tad tūlīt jau līdz grāmatu sacerēšanai par sociālismā reliģisko nozīmi un pat līdz savienībai ar baznīcu ... Manuprāt, taisnība Pļechanovam: sociāldemokrāti var braukt — iīdz zināmam punktam — vienā vagonā ar liberāļiem. Ļeņins proklamē pugačovismu.

Bāzdams pīpē tabaku, viņš pasmīkņāja tā, ka viņa lāsainais ģīmis nedabiski izpletās un acis paslēpās zem uzacīm.

— Par to, kā cilvēki mēdz sevi izdomāt, es varu pastāstīt jums ļoti interesantu faktu. Reiz kādā studentu kompānijā tika pārcilātas atmiņas, kādos apstākļos kurš pirmoreiz iepazinis sievieti. Viens lielās, otrs nožēlo, trešais melš blēņas, bet ceturtais paziņoja: «Es to — ar savu paša māsu.» Un sastāstīja kaut ko tādu, kas visus pārsteidza ar savu bezjēdzību. Bagātas tirgotāju ģimenes zēns, ļoti rātns, nepavisam ne muļķis, labs mūziķis, arī viņa māsu es pazinu, — brīnišķīga meiča stingru raksturu, mācījās Gerjē kursos, nopietni strādāja pie renesanses vēstures Francijā. Es viņam saku: «Tu sameloji!» — «Sameloju,» viņš atzinās. «Kāpēc?» — «Bija kauns no biedriem, — es, redziet, esmu vēl šķīsts!» Ko jūs teiksiet?

— Smieklīgi, — atsaucās Samgins.

Popovs uzlēca kājās un pikti iešņācās:

— Jūs... vai jūs tiešām nesaskatāt šās anekdotes jēgu? Smieklīgi!...

— Lūdzu mani atvainot, — Samgins sacīja, — bet es domāju par ko citu. Man gribas pajautāt jums par Zotovu ...

Popovs stāvēja ar muguru pret durvīm, mazajā priekšistabiņā bija tumšs, un Samgins pār Popova plecu ieraudzīja Marinas galvu tikai tad, kad viņa ieteicās:

— Kāpēc jums durvis stāv vaļā?

— Oho, cik tu ātri, — Popovs nobrīnījās.

Viņa klusēdama aizgāja garām uz guļamistabu, pažvadzināja tur atslēgas, kaut ko atslēdza, tad pasauca:

— Grigorij! Panāc palīgā,..

Popovs iegāja, varēja dzirdēt plīkšķam siksnas, čikstam ādas čemodānu. Bija sadzirdama ātra, gandrīz līdz čukstiem klusināta saruna. Pēc tam Marinas noteiktā, stingrā balss:

— Tā arī pasaki!

Viņa iznāca Popovam pa priekšu, cepuri nenoņēmusi, un

sacīja:

— Nu, tagad es nekurp ar jums nebraukšu, bet tūlīt došos uz staciju un — uz Londonu! Palikšu tur ne ilgāk par nedēļu, atgriezīšos atpakaļ, un — padzīvosim zaļi!

Popovs diezgan nekautri paziņoja, ka viņš pavadīt nemīlot, turklāt viņam griboties ēst, tādēļ lūdzot viņu atvainot. Pastiepis roku Samginam, bet uz to nepaskatījies, viņš aizgāja. Samgins uzcēlās, jautādams:

— Vai drīkstu tevi pavadīt?

— Nē, nav vajadzīgs.

— Tātad — uz redzēšanos!

Kļima rokas nepieņemdama, viņa vīpsnādama nelāga balsī ierunājās:

— Bet tu te izprašņāji Popovu, kas es tada esot, — ja?

— Es pavaicāju tikai, vai jūs sen pazīstami.

Marina ar mutautiņu notrauca no lūpām smīnu un nopūtās.

— Zināms, tas bija jautājums, kuram būtu sekojuši citi. Kāpēc nevarētu tos uzstāclit tieši man? Bet katram gadījumam es tevi brīdinu:' Grigorijs Popovs tāpēc vien, ka viņš slinks un glups, nav vēl nelietis.

— Uzklausies mani! — Samgins viņu pārtrauca un klusā balsī steidzīgi, vārdus ļoti rūpīgi izvēlēdamies, iesāka: — Tu esi ārkārtīgi interesanta, neikdienišķa sieviete, — tu pati to labi zini. Man nekad vēl nav gadījies sastapt cilvēku, kas modinātu manī tik spraigu vēlēšanos viņu izprast... Nedusmojies, bet...

— Ne druskas nedusmojos un gluži labi tevi saprotu, — viņa atbildēja mierīgi, it kā klausīdamās pati savos vārdos. — Patiešām, — veselīgs meitietis, dzīvo bez mīļākā, — tas nav dabiski. Nekautrējas iedzīvoties naudā un runā par gara primātu. Par revolūciju spriež ne bez skepses. Tomēr labsirdīgi, — un tas nu ir jau tīrā velnišķība!

Viņa sniedza Samginam roku.

— Man laiks uz staciju. Pie nākamās tikšanās šeit mēs izrunāsimies savā vaļā ... Ja gribēsies. Uz redzēšanos, ej!

Samgins paturēja viņas roku savējā, vēlēdamies ko vēl teikt, tomēr neatrada gatavu vārdu, bet viņa smīnēdama jautāja:

— Vai tik tev neliekas, ka esi manī iemīlējies?

Un, nokratījusi viņa roku no savējās, aši izrunāja:

•— Viss ir ļoti vienkārši, mans draugs: mēs esam viens otram interesanti un tālab vajadzīgi. Mūsu gados interese par cilvēku jāprot cienīt. Ak, nu — ej taču!

Ienāca sulainis ar aplēsi, Samgins noskūpstīja sievietei roku un aizgāja; pēc tam, stāvēdams savas istabas vidū, aizsmēķēja, nolēmis iet pastaigāties pa bulvāriem. Bet nekustējās ne no vietas; vērdamies nespodri pelēkajā tukšumā pār jumtiem aiz loga, izsmēķēja papirosu un, nospriedis, ka laikam gan līs lietus, pazvanīja, paprasīja sev pudeli vīna un sāka lasīt Merežkovska jauno grāmatu «Nākotnes Chams»

Rītā, padzēris kafiju, viņš nostājās pie loga kā dziļas bedres malā, vērodams padebešu ēnu un blāvo saules plankumu ātro slīdēšanu pa namu sienām un laukuma bruģi. Tur lejā, it kā paklausot gaismas un ēnu rotaļai, rosīgi tekalēja īsiņi ļautiņi, no augšas tie izskatījās gandrīz kubveidīgi, nospiesti pie netīriem akmeņiem cieši klātās zemes.

Kļims Samgins jutās tā, it kā būtu nometis no kamiešiem pierastu smagumu un tagad ķermenis prasītu pēc visu viņa kustību pārmaiņas. Bārdiņu pirkstos tīdams, viņš domāja par to, cik kaitīgas ir pārāk sasteigtas izskaidrošanās. Noteikti gribējās, lai priekšstats par Marinu atkal atjaunotos tais spilgtajās krāsās un ar to intriģējošo spēku, kāds tas bijis Krievijā.

«Kas mani uztrauc?» viņš prātoja. «Vai bailes no tukšuma tai vietā, kur jūtas un fantazija bija radījušas savdabīgu tēlu?»

Viņam aiz muguras noklikstēja durvju tvereklis. Nodrebēdams viņš atskatījās pār plecu — pa durvīm iespraucās resns vīrs, tusnīdams nolika uz galda platmali, atpogāja svārku augšējo pogu un, izgāzis prāvas mučeles lieluma vēderu, cēli tuvojās Samginam, vēcinādams labo roku tā, it kā grasītos iesist.

— Berdņikovs, Zacb'~:'« Petrovs, — viņš sacīja augstā, gandrīz sievietes balsī. Tuklā, ļoti siltā plauksta stipri sažņaudza Samgina roku un pavilka to uz leju; pēc tam Berdņikovs, svārku stērbeles pieņēmis, pamatīgi iesēdās atzveltnī, izvilka mutautiņu un cieši noslaucīja savu lielo, izplūdušo seju it kā tieši tādēļ, lai tā kļūtu vēl jo prāvāka.

1 Noasa vidējais dēls, kas apsmējis tēva kailumu un par to ticis nolādēts. Tagadējā jēdzienā: bezkaunības un nelietības iemiesojums, ari vergs. Tulk.

— Piedodiet manu ielaušanos, — viņš sacīja un, piepūtis vaidus, uzdvesa Samgina krūtīm spēcīgu gaisa strūklu. Viņa pum-buraino pauri klāja glumi pieglaustas šķidru, gaišbrūnu matu šķipsnas, seja kā skopcam — gluži kaila, tikai uzacu vietās reti, dzelteni sariņi, zem tiem izspiedušās zilgani saltas vēža acis ar nenotveramu izteiksmi, tomēr it kā pavisam jautriņas. Uz ļenganajiem kviešu iejava krāsas vaigiem zem acīm zilganu krunku maisiņi, tumīgo vaigu kukulīšu vidū iesprausts neliels, skrim-šļains, ass deguns, neiederīgs šai platajā sejā. Mute liela ka vardei, virslūpa cieši piekļauta zobiem, bet apakšējā pārmērīgi bieza, uztūkusi kā mušu sakosta un nicīgi atkārusies.

«Komiskais aktieris,» Samgins nodomāja, saskatīdams rešņa sejā un augumā kaut ko simpātisku.

— Novērojat? — Berdņikovs noprasīja un, galvu vieglītēm pašūpojis, piebilda: — Jā, nekāds burvīgais neesmu. Mēs ar jums reiz sagrūdāmies pie Marinītes durvīm, — neatceraties?

Viņš to atgādināja tik uzstājīgi, ka Samgins neatbildēdams nodomāja:

«Kā rādās, bezkauņa.»

— Āre, arī šodien es nācu pie viņas, — viesis turpināja nopūzdamies, — bet izrādās, ka viņas nav mājās. Nu, tad es atnācu pie jums.

— Ar ko varu pakalpot? — Samgins jautāja.

Berdņikovs aizmiedza labo aci, pagrozīja galvu, apskatīdams istabu, tad ska|i izpūta elpu; uz galda paplivinājās avīze.

— Ja varētu glāzīti ūdens Apolinarisam, — viņš sacīja. Viņa skadrās acis jautri pasmaidīja.

«Interesants kustonis,» raksturoja tālāk Samgins. Berdņikovs, ūdeni gaidot, pasūrojās par nelāgo laiku un sirds pagurumu, bet pēc tam, nesteigšus padzēries ūdens, sizdams ar rādītāja pirkstu uz galda, iesāka lietišķi un tomēr arī it kā pavirši:

— Nu, nešķiedīsim velti laiku. Es esmu komercijas cilvēks, tātad mīlu runāt tieši. Nāku pie jums ar priekšlikumu, kas būs izdevīgs abām pusēm. Jūs varat labi nopelnīt, sniegdami man palīdzību nopietnā lietā. Un ne tikai man vien, bet arī savai klientei, mana bijušā sirsnīgā drauga cienījamai atraitnei...

«Lūk, kas man izstāstīs par Marinu,» Samgins nodomāja, kamēr viesis, paliecis savu izburbušo ķermeni, uz priekšu, nopūzdamies sacīja:

— Lieliska sieviete, vai ne? Dziesmā apdziedama.

— Reti skaista, — Samgins apstiprināja.

—• Gluži pareizi, — brīnišķīga! — Berdņikovs piekrita, divas

reizes pamādams ar galvu, un izskatījās dīvaini, ka uz tik resna un īsa kakla galva lokās tik viegli. Tad viņš kopā ar sedekli atvirzījās no Samgina nostāk, un viņa augstā, sievišķīgā balss skanēja ir nevērīgi, ir uzmācīgi laipni un arī it kā bezcerīgi: — Bet tagad runāsim par lietu! Lūdzu jūsu uzmanību un pacietību. Lieta tāda: Marinite ir pašreiz iekūlusies vairāku šarlatanu kompānijā, — jūs, zināms, saprotat, ka Valsts dome atver šarlatāniem plašas perspektivas un tā joprojām. Marinīte nu tiek vilināta noslēgt ar kaut kādiem tur angļiem līgumu par dažu zemes gabalu pārdošanu Uralos... Jums droši vien tas ir zināms?

— Nē, — Samgins atteica.

— Nu, nu, vai tik tā būs? — Berdņikovs jautri izsaucās, salikdams rokas uz vēdera, un, pārsteigdams Samginu ar savu noskaņu strauji mainīgo nenoteiktību un puķainās valodas vieglumu, turpināja: — Kā tas var būt jums nezināms, ja jūs esat viņas pilnvarnieks? Jūs jokojat...

Samginam pretī raudzījās zilgani smaidošas, apaļas, saltas ačeles, biezā apakšlūpa nievājoši kustējās, atsegdama zelta acu-zobu dzelteno spīdumu, labās rokas tuklie pirksti spēlējās ar pla-tina važiņu uz krūtīm, kreisās rādītājpirksts nedzirdami bakstīja galdu. Visā šā cilvēka uzvedibā, viņa vārdos, viņa balss lokanajā rotaļībā bija kaut kas aizskaroši nenopietns. Samgins sausi noprasīja:

— Pieņemsim, ka līgums, par kuru jūs interesējaties, ir man zināms. Un kas tālāk?

— Bet tālāk atļaujiet jums ziņot, ka runa ir par lielām naudas sumām un man ir jāiepazīstas ar šo līgumu visos sīkumos. Tad nu es lieku jums priekšā mani iepazīstināt...

Samgins, uzlēcis no krēsla, strauji uzkliedza:

— Lūdzu izbeigt... šo!... Ka jūs uzdrīkstējāties griezties pie manis ar šādu priekšlikumu?

Viņš bez apdoma izkliedza vēl kaut ko, pats sajuzdams, ka par daudz strauji saskaities, ka dusmojas pārāk skaļi, bet, galvenais, šā resnvēdera priekšlikums ne tik daudz viņu aizvainojis, kā sabiedējis un pārsteidzis. Stāvēdams Berdņikova priekšā, viņš dusmīgi jautāja:

— Kāpēc jūs turat mani par spējīgu ... vai jūs mani pazīstat?

— Nē, tiešām — nepazīstu, — maigi, gandrīz pat sērīgi atteica Berdņikovs, turēdamies pie atzveltņa elkoņbalstiem un klanīdams savu ļengano, bezformīgo ķermeni. — Bet nekādas scJ

višķas uzdrīkstēšanās te nemaz'nebija vajadzīgs. Es tikai piedāvāju jums izdevīgu veikalu, kā to būtu piedāvājis ari kuram katram citam advokatam...

— Es jums neesmu nekāds kurš katrs! — uzkliedza Samgins.

— Bet kāds tad? — Berdņikovs ziņkārīgi iejautājās. Viņa nejēdzīgais jautājums atvēsināja Samginu vēl vairāk.

«Nekaunīgs līdz komismam,» viņš nodomāja, iededzinādams papirosu un stingrā balsī noteikdams:

— Es atkārtoju: par jūs interesējošo līgumu man nav nekas zināms. — «Velti es viņam to pateicu — un ne to... ne tā, kā vajadzēja!» viņš tūdaļ atģidās; sērkociņš viņam rokā trīcēja, to redzēt bija gaužām nepatīkami.

Uz krēsla elkoņbalstiem atspiedies, Berdņikovs gausi slēja augšā savu izplūdušo rumpi, nostādīdams to uz resnajām kājām; viņa putna acis mirkšķinādamās meta zilganas dzirkstis.

— Šodien — nav zināms, bet rīt — var uzzināt. Marina maksā jums droši vien grašus, bet te...

— Pietiks par to! — Samgins gandrīz jau lūdzās.

— Nu, nu, ir jau labi, neceliet brēku! — Berdņikovs atsaucās, kājas tirinādams, lai noslidinātu uzrotījušos bikšu galus, tad grūtsirdīgi iespiedzās: — Kāda joda dēļ viņa nopūlas? Būtu, teiksim, sirdij vīrietis uzkundzējies, — bet vīrieša pie viņas nemana, — viņš raudulīgi činkstēja, cieši blenzdams Samginā un pogādams ciet svārkus. — Ķeras pie miljoniem, pie lieliem miljoniem, — viņš turpināja, draudoši pacēlis savu garo roku. — Lūk, kādi laiki pienākuši, Samgina kungs! Par niekiem, par degvīna veikalu ienākumiem slepkavo cilvēkus, met bumbas, iet uz karātavām, vai nav tā, ko?

Un Berdņikovs sāka smiet ērmīgi bangšķošus smieklus:

— Pbu-bu-bu-bu!

Augumu līgodams, viņš piepūta lūpas un sāka sēkt; lūpas saskardamās ar degunu izveidoja sejā smieklīgu pumburu.

— Nesakiet viņai, ka es pie jums biju un kāpēc biju! Var jau notikt, ka mēs ar viņu veikala lietās vel apvienojamies, — Berdņikovs noteica, slīdēdams jau projām uz durvīm. Viņš pazuda vieglītēm un nedzirdami kā dūmi. Viņa pēdējie vārdi izskanēja ļoti nenoteikti, tos varēja iztulkot ir kā piedraudējumu, ir kā draudzīgu brīdinājumu.

«Draudzīgu?» Kļims sevī nosmīnēja, soļodams pa istabu un skatīdamies pulkstenī. «Cik ilgi šis cilvēks te nosēdēja: desmit minūtes vai pusstundu? Viņa nekaunīgais un muļķīgais priekšlikums mani neapvainoja laikam gan tāpēc, ka man taču nenāk

ne prātā, ka es varētu iedomāties sevi spējīgu uz kaut ko pret savu godu ...»

Tā sevi nomierinājis, viņš iedomājās, ka bija vajadzējis Berd-ņikovu vēl aizturēt, izvaicāt par Marinu.

«Ir mu|ķīgi, ka es neuzrakstu šādas sastapšanās un sarunas. Uzrakstīt nozīmē aizbīdīt projām, aizmirst vai vismaz piešķirt kādu formu, tas ir, iespaidus norobežot. Mana atmiņa par daudz pārslogota ar sociālām grabažām.»

Ļoti iepatikās vardi: sociālās grabažas. Viņš apstājās, aizvēra acis, un ar vienīgi atmiņai iespējamu ātrumu viņa priekšā sagriezās raibs visa pārdzīvotā viesulis, savā starpā nesavienojamu |aužu nogurdinošā virpuļdeja. Visredzamākie bija Varavka un Kutuzovs, kurus sen jau būtu vajadzējis aizmirst; tad Ļutovs un Marina, — vai viņos abos nav kaut kas radniecīgs? — Mitrofanovs un Ļubimova, sarkanmatainais Tomi|ins; kā zaļgana ēna pavīdēja Varvara, un tāpat uz īsu sekundes da|u atdzīvojās savam liktenim padevīgās Kuļikova un Anfimjevna un vēl un vēl citi pazīstami tēli. Nesaprotama un nenotverama šķita viņu esamības jēga.

Sai pagājības atgriešanās brīdī Samgins pirmoreiz sajuta kaut ko jaunu: it kā viss, ko atmiņa rādīja, būtu atdzīvojies ārpus viņa paša, kādā tālā, bet viņam tomēr naidīgā miglājā. Viņš pats — savu domu, savas atmiņas apgaismoto ēnu ciešā loka centrā. Un šo daudzo cilvēku vidū nebija itin neviena, ar ko viņš būtu at|āvies vaļīgi pārrunāt par viņam vissvarīgāko — par sevi. Itin neviena, izņemot Marinu. Acis atvēris, viņš ieraudzīja papirosa dūmos savu seju atspoguļotu spoguļa stiklā; sejas izteiksme bija kaitinoši trula un bēdīga un pavisam nesaskanēja ar acumirkļa nopietnību: stāv cilvēks, plecus sacēlis, it kā lūkodams noslēpt savu galvu, un piemiegtām acīm caur brillēm piesardzīgi lūkojas sevī kā kādā svešiniekā. Viņš īgni nopurinājās, sadrūma un sāka atkal staigāt pa istabu, domādams:

«Dziļākā patiesība ir tiem, kas apgalvo, ka īstenība atņem cilvēkam viņa seju, viņu izvaro. Manās attiecībās ar īstenību ir kaut kas ... nepieļaujams. Katru sakaru priekšnoteikums ir savstarpēja iedarbība, bet vai es varu... pareizāk sakot, vai es vēlos iedarboties uz savu apkārtni jel kā citādi kā vien tikai pašaizsardzības nolūkos pret apkārtnes ierobežojošo un gandējošo ietekmi?»

Nāca prātā Marinas vārdi: «Pasaule cilvēku ierobežo, ja cilvēkam nav atbalsta garā.» Kaut ko līdzīgu apgalvoja arī Tomi-|ins, runādams par atziņu ka instinktu.

«Jā gan, atziņa ir automātiska un gandrīz aplama, tāpat kā dzimuminstinkts,» Samgins stingri sev sacīja un atkal atcerējās Marinu; viņa bija smaidīdama teikusi:

— Par brīvu pilsoni, mans draugs, cilvēku nepadara nedz konstitūcijas, nedz revolūcijas, bet sevis apzināšanās. Paņem palasies vērīgi Šopenhaueru, bet pēc tā — Sekstu Empiriķi par «Pirona tēzēm». Krieviski šīs grāmatas, man liekas, nav, es lasīju to angliski, bet franču izdevumā tā ir. Augstāk par pesimismu un skepsi cilvēka doma nekad nav uzlidojusi, un, nepazīstot šos divus viņas lidojumus, tu nekā neatskārtīsi, tici man!»

Samgins mitējās staigāt, atspiedās pie sienas un aizsmēķēja. Viņam likās, ka nekad nav tik intensivi domājis un nekad nav bijis tik tuvu kaut kam ārkārtīgi svarīgam, kas nupat nupat atklāsies viņa priekšā, eksplodēs un izgaisinās visu, kas viņu nomāc, neļaujot saskatīt sevī, «sociālo grabažu» pārslogotā cilvēka, galveno, dziļāko pamatu. Papirosu lēnām kūpinādams, viņš ilgi nostāvēja pie sienas, tomēr nekas nenotika, nekas neeksplo-dēja, viņu pārņēma vienkārši tikai nogurums un vēlēšanās kaut kurp aiziet. Aizgāja, apskatīja Luksemburga muzejā gleznas, mazā, mājīga restoraniņā paēda pusdienas. Līdz vakaram staigāja un braukāja pa Parizes ielām, ielāgodams visu to, par ko kādreiz varētu kādam pastāstīt. Pa greznās pilsētas bulvāriem maigā kastaņu pavēnī gar veikalu un restorānu dižmanīgi bagātajām vitrinārn, no kurām laukā uz ietvēm plūda smiekli un mūzika, šurp un turp trokšņaini kustējās cits citam pretī līksmi vīrieši un dāmas, jaunekļi un jaunavas; šķita, ka tie visi mekle tikai vienu — iespēju jautri un neaizskaroši pasmieties, paklai-gāt, palepoties ar savu māku viegli dzīvot. Dzīvesprieka pilnais troksnis radīja patīkamu uzbudinājumu gluži kā labs vecs vīns. Ļaudamies ļaužu drūzmas plūsmai, Samgins domāja par to, ka franči filozofē daudz mazāk nekā angļi un vācieši. Grūti stādīties sev priekšā Parizes bulvāros Imanuelu Kantu un Šopenhaueru vai arī Ilobsu. Grūti pieļaut iespēju, ka šinī pilsētā varētu piedzimt cilvēks, līdzīgs Dostojevskim. Te nav iedomājams arī kanoniķis Džonatans Svifts sēžam pie galdiņa vienā no restorāniem. Bet ļoti saprotami te ir mūka Rablē pērkondimdošie, tumīgie smiekli, Voltera neizsmeļamā asprātība, un pilnīgi savā īstajā vietā te ir XIX gadsimta Anakreonts, plikpaurainais resnītis Beranžē. Vai ir iedomājams francūzis fanātiķis? Samgins ātrumā pameklēja savā atmiņā pēc tada un — neatrada. Ienāca prātā Poļežajeva dzeja:

Mazs nebēdnis Ir francūzis:

Gāž valdniekus,

Lemj likumus...

Dzejolis pilnīgi sakrita ar Samgina soļu ritmu. Atmiņā pazibēja arī Bodlēra vārds, bet tas tūdaļ izdzisa, nekā neierosinājis. Domas pievērsās kam citam:

«Francijas buržuāzijā ir attaisnojusi revolūcijas asinis un šausmas, parādīdama, ka viņa prot dzīvot viegli un gudri, padarīdama savu skaisto, seno pilsētu tiešām par pasaules Atēnām ...»

Vakarā Samgins sēdēja teātrī, nopriecādamies, kā slavenā Lavaljēre, tēlodama deputātā sociālistā, komiska buržuja, sievas lomu, varonīgi dejoja, rādīdama publikai īsiņas, melnas mežģiņu biksiņas, un cik tā veikli amizēja kādu eksotisku karali, Parizes viesi. Mājup viņš gāja kājām, kārdināja vēlēšanās paņemt sievieti, bet — neuzņēmās.

«Apnikuši man viņas noslēpumainie veikali un dīvainās pazīšanās,» viņš apguldamies domāja par Marinu īdzīgi kā par sievu. Viņš dusmojās arī par sevi pašu; vakarējās pārdomas rādījās tagad naivas un neauglīgas, viņa parasto garastāvokli tās nemainīja, kaut gan sarosījās dažas mīkstčaulīgas domas, kas bija pievilcīgas ar savu abstraktumu.

««Pasaule ir hipotēzē,» izteicies kāds no izskaidrotāju kungiem, laikam Petražickis. Pareizi sacīts: pasaule man ir nepārtraukta pretrunīgu parādību straume, kas virpuļiem paceļas augšup vai noslīd lejup pa kādu spirāli, kura atļauj domāt domas par notikumu vienādību, par to atkārtošanos. Tiklab skatiens no pagātnes — no lejas uz augšu, kā skatiens no vēlamās nākamības — no spirāles hipotētiskā augšējā gredzena lejup uz tagadni, — tā savā būtībā ir rotaļa, kas domas padara dogmatiskas. Nekas vairāk. Domas ir vienmēr dogmatizējošas, citādi tās nespēj. Formula, forma — tā jau ir dogma, ierobežojums. Domāšana — tā ir viens no pasaules fenomeniem, daļa, kas tiecas ietvert sevī veselu. Dvēsele? Lauku zemnieka pusmežoņa dvēsele, Marinas «gars»? Rodas jautājums par tiesību izdomāt domas līdz galam, par tiesību radīt un nodibināt dogmas, hipotēzēs, teorijas. Izskaidrotāju kungi šo jautājumu sev neuzstāda. Šīs tiesības tomēr nevar noliegt gara aristokrātiem, dailes bruņiniekiem, te ir pilnīgi pieļaujams estētiskais attaisnojums. Bet, kad šo tiesību piesavinās lauku dzirnavnieka dēls, izglītību nenobeiguša studenta Uļjanova skolnieks Kutuzovs... Par savām

flomām jābūt atbildīgam. Kas to ir sacījis? Laikam Zozefs de Mestrs. Pie mums — Konstantins Pobedonoscevs...» Doma nemanāmi un neatvairāmi noveda strupceļā, kur bija sablīvējusies visnepatīkamākā īstenība. Samgins īga, smēķēja un, lūko-i dams izlauzties no neauglīgo pārdomu šaurā loka, sirdīgi bungoja ar pirkstiem pa Mopasana stāstu sējumiņu. Izlasīto grāmatu pasaulē viņš arvien biežāk bija sācis justies kā gatavu apģērbu veikalā, kur tomēr neatrada uzvalku pēc sava auguma. Un patmīlība arvien uzmācīgāk čukstēja, ka viņam pašam jāpiegriež un jāpašuj šāds uzvalks.

Ap pulksten trim viņš sēdēja uz restorānā terases Buloņas mežā, nogremdējies ēdienu kartes lasīšanā.

— Paklausieties, Samgin, — viņam virs galvas atskanēja Po-pova mazliet piesmakušā, klusinātā balss, —• tepat blakus sēž mans sievastēvs, interesanta figūra, milzum liels bagātnieks! Es viņam pastāstīju, ka jūs esat Zotovas pilnvarnieks, bet viņa tam veca paziņa. Viņš grib ar jums iepazīties...

Popova balsī skanēja lūgums, sejā bija sastingusi mulsa grimase, viņš raustīja plecus kā no aukstuma un vispār kaut kā dīvaini atšķīrās no tā plašā vēriena cilvēka, kādu Samgins viņu bija novērojis pie Marinas.

— Es pašreiz gribēju ēst pusdienas, — Popova vaikstīšanās ieinteresēts, sacīja Samgins, pie tam pārlikdams: «Šķiet, ka viņš ne visai vēlas, lai sievastēvs ar mani iepazītos.»

— Nu, tad kopā arī paēdīsim, — Popovs nopurpināja, un Samgins nolēma padoties šai mazajai īstenības varmācībai.

Viņi aizgāja terases stūrī; tur aiz puķu treljažas zem Iauru koka pie galda sēdēja liels, drukns vīrs. Samgins savas tuvredzības deļ pazina viņā Berdņikovu tikai tad, kad bija piegājis resnim gluži klāt. Berdņikovs sēdēja, uzlicis elkoņus uz galda un pastiepis galvu uz priekšu, ciktāl to atļāva resnais kakls. Sai pozā viņš stipri atgādināja krupi. Samginam likās, ka Berd-ņikova putna ačeles vērojoši spīd, it kā jautādamas:

«Nu, kā jūs tagad uzvedīsieties?»

Samginam iedzēla kādas neskaidras aizdomas, un viņš sirdīgi paskatījās uz Popovu, bet inženieris, krēslu pastumjot, sāpīgi aizķēris Samgina kāju un neatvainojies, sacīja:

— Samgins... Kļims Ivanovičs — vai pareizi?

— Zachars Petrovs, — Berdņikovs atsaucās jautrā balstiņā un nepieceldamies pastiepa Samginam savu mīksto ķepu. — Laipni lūdzu, sēdieties!

«Ja uzdrošināsies runāt par līgumu — uz vietas pārtraukšu!» nolēma Samgins.

— Mēs ar znotu labākas ēstgribas ierosināšanai pārcilājām šādus tādus jautājumus, uzreiz skatos: tas taču krievs, kas tur ienācis, tatad ari valodīgs, un izrādās, ka Grigorijs ar jums pazīstams. — Berdņikovs runāja ar vēlīgu smaidiņu, no kā viņa acis kļuva mīlīgi žulganas, kā ar eļļainu tēni pārvilkušās. — Pasūtiet nu, ko lai atnes! Man, Grigorij, labi daudz sparģeļu un Šveices siera, — pats tīrākais un veselīgākais siers. Es, proti, esmu augu un piena barības cienītājs, tāpat arī augļus: dievinu. Kur franči tiešām vissmalkākie lietpratēji, tās ir sievietes un dārzāji. Sievietes viņiem uzaudzinātas tik artistiski, ka tās sevi pasniedz jums pat it kā muzikāli, bet dārzāji viņiem vislabākie visā pasaulē, to jau visi ir atzinuši. Vai centrāltirgū vēl neesat bijis? Aizejiet! Nav mazāk apbrīnojams par Luvru.

Samgins klausījās klusēdams, uzmanīgi ausīdamies. Viņam auga arvien lielākas aizdomas, ka šis sievastēvs — un arī Po-povs — katrā ziņā mēģinās viņu izprašņāt par Marinas veikaliem, ka tāpēc arī pieaicinājuši. Taisnību sakot, bija apvainojoši, ka Marina savas darīšanas no viņa slēpj...

Berdņikovs runādams kārtoja kravati ar lielu, melnu pērli, zem kravates mirdzēja prāva briljanta podziņa, platina gredzenā kā ļauna, zaļa uguns dega smaragds. Resnvēdera acu skadrās zīlītes arī šodien spulgoja zaļgani.

— Papiņš ir liels nerātnis attiecībā uz sievietēm, — noverk-šķēja Popovs, pārtraucis savu sarunu ar sulaini.

— Neticiet viņam! — Berdņikovs sacīja, sakustējies ar visu smago augumu; tad ievilka un pasūkaja apakšlūpu, nopūtās un tikpat vēlīgi, dziedoši turpināja: — Viņš jums sacerēs par mani tādu biogrāfiju, ka šausmas.

«Laikam savādnieks, kaut kas līdzīgs Ļutovam,» Samgins nodomāja, klausīdamies rešņa gludajā valodā, — tā viņa aizdomas izklīdināja. Bet Popovs, uzmanīgi apskatīdams atnestās uzkodas, negaidot un diezgan rupji ievaicājās:

— Vai Zotova uz Angliju aizbrauca?

Samgins atstiepās taisns un stingri paskatījās Berdņikovam sejā, — tā it kā izplūda, izkusa labsirdīgā smaidā. Likās, ka resnvēderis Popova jautājumu nebūtu dzirdējis. Pašķiebies uz Samgina pusi, viņš jautri pļāpāja:

— Viņš godā mani par papiņu, bet šo tiesību ir aizlaidis vējā, sieva no viņa aizbēga, un turklāt viņa nemaz nebija mana meita, bet krustmeita. Man savu paša bērnu nav bijis: ar visu lielo izvēli es neatradu sievietes, kas būtu derīga par bērnu māti, tāpēc esmu vizinājies ar īrētiem zirgiem ... — Te viņš pēkšņi noprasīja: - Vai jūs pie kadas politiskas partijas piederat?

— Nē, es ar politiku nenodarbojos, — Samgins sausi atbildēja.

— Liels retums mūsu dienās, kad pat puišeļi un skuķēni jaucas poiitikā, — Berdņikovs grūši nopūtās un ar komiskām skumjam turpināja: — It īpaši skuķēnu žēl, — viņas palikušas pavisam nebaudāmas, par piemēru, kā marmelāde ar etiķi. Lūk, še, Popovs arī sasirdzis ar politiku, piekrīt marksismam, draud pataisīt zemnieku par sociālistu, lai gan zemnieks, pat tad, kad ir tīrais.ubags, tomēr nav proletars ...

Popovs, liedams glāzītēs degvīnu, drūmi rauca uzacu skupšķī-šus, nošmaukstināja un aplaizīja lūpas un pusbalsī nosvepstēja:

— Bet priekš kā tad jūs esat? Jūs, šādi, āre, apaļie, pāraudziniet viņu par proletārieti, tas taču ir jūsu uzdevums...

— Nu, nu, ir jau labi, es nestrīdos, lai notiek tā — un pat vispilnīgākajā veidā! - Berdņikovs jautri atsaucās un, pamirkšķinājis Samginam, turpināja: — Kas manā mūžā nenotiks, tas mani neuztrauc, bet līdz Cechova apsolītajam laimes laikmetam es jau nu nenodzīvošu. Nu, un tātad — lai uzdzeram skaistajai nākamībai!

Pacēlis glāzīti pie deguna, viņš to paoda, un viņa seja savilkās jocīgā, gandrīz bezformīga urskulī, ādas taukajās krokās apaļās acis it kā noslēpās, izdzisa. Samgins otro reizi redzēja šo grimasi Berdņikova izburbušaja meitieša ģīmī, tā lika viņam nodomāt:

«Amizants pļāpa. Un, kā liekas, nav muļķis.»

Samginu sevišķi pārsteidza rešņa kustību vieglums, tekošā valoda. Viņš pat lūkoja atcerēties: vai krievu literatūrā ir kaut kur attēlots šāds dzīvespriecīgs un komisks tips? Bet Berdņikovs, ar sevišķu māku triepdams sviestu uz redīsiem, tos ēzdams un salveti pie sejas plivinādams, smalkā balstiņa ka dziedāt dziedāja:

Man patīk patrīt mēli gar dažādām gudrībām! Mums, krieviem, tiek pārmests, ka daudz runājam, nu, bet es, jāsaka, neturu to par grēku. Baznīca brīdina: «Liela vārdu šķiešana neatnes pestīšanas,» — bet pati tomēr runa bez mitēšanās, kaut gan, jāsaka, viņai būtu laiks jau redzet, ka mūs, šo raibum raibo tautu, viņas vārdi nepadara vis vienkrāsaināku, bet gluži otrādi. Mums, Sāmgina kungs, ir par ko parunāties. Eiropieši savā starpa par mūsu jautājumiem nerunā, viņi ir jau iekārtojušies: ed, dzer, mīl, izmanto mūsu jēlvielas, barojas ar mūsu maizīti nn dzīvo pamazītēm tālāk, bet runāšanai viņi ievēlē parlamentā tos no saviem kaimiņiem, kuri godkārīgāki un muļķāki. Šai vajadzībai izaudzina sociālistus, tie tad arī ved publiskas sarunas par apstākju uzlabošanu ēšanai, dzeršanai, ģimenes dzīvei. Par dvēseli parlamentos nerunā, tas būtu pat nepieklājīgi, pat smieklīgi. Bet mēs vienmēr tieši par dvēseli. Mēs esam tīrā staiguļu tauta, necik sen vēl pa Lavrova un Michailovska domu laukiem ganījāmies, vakar pie Fridricha Nīcšes, bet šodien, redz še, Kārļa Marksa zālīti gremojam un atgremojam.

Popovs nemākulīgi un neganti graizīja pīli, ņirkstēja kauli, kumosi slīdēja nost no naža, viņš pukojas:

— Velns ar ārā ...

Samgins, mielodamies un uzmanīgi klausīdamies, notālēm aiz koku stumbriem redzēja lēni bezgalīgā virknē slīdam ekipāžās, tajās sēdēja eleganti ģērbtas sievietes, tām blakus skaistos zirgos šūpojās jātnieki; pār zemo krūmāju zilganpelēkajā gaisā slīdēja gājēju galvas gan salmu platmalēs, gan katliņos; kaut kur tālumā orķestris dzidri spēlēja «Karmenu»; jautrā, kaismīgā mūzika skaisti harmonēja ar balsu dūkoņu, viss bija patīkami raibs, bet ne skarbs, viss svētdienīgi košs kā labi uzvesta operete. Un pāri šiem svētkiem, viegli caururbdama viņu trokšņus, vijīgi plūda smalciņā, skaudrā Berdņikova balstiņa; sparģeli sūkādams, viņš runāja:

— Mēs neesam gribas, bet domājoša tauta, mēs ne tik daudz cenšamies kaut ko panākt, kā vēlamies izdomāt ko vispārīgai labklājībai. Mesianisms — tas taču ir, tā sakot, tukša grābstī-šanās. Atvainošanu. Pie mums gribas attīstība nekad nav veicināta, bet gan nomākta; no ārienes to spiedusi valsts, no iekšienes gandējusi brīvā doma. Cik gan par tautu nav ticis raizēties, pastāvīgi to ir tirdījuši: «Vai tu modīsies, pārpilna spēku?» Un, lūk, nu viņa ir uzmodusies, tā kā rnēs to vēlējāmies, un atnesusi valstij vismilzīgākos zaudējumus, sagraudama pīšļos un putekļos pašas kulturālākās saimniecības.

— Viņam muižiņa nodedzināta, — Popovs vienaldzīgi piezīmēja, liedams glāzēs šampanieti.

— Arī lopus apkāvuši, — Bcrdņikovs piebilda. — Nu, es tomēr nesūdzos. Būdams stoiķis, es saku tā: «Sit, bet izmāci!» Oho-ho! Nu, iedzersim šampanieti uz mūsu veselību! Es, aprobežots cilvēks, atļaujos sev vienīgi tikai šo nekaitīgo dzērienu. Viņš pielēja savam pokalam klāt glāzīti konjaka, saskandināja ar Samgina glāzi un mīlīgi apvaicājās: — Vai nav jau apnikusī jums mana pļāpāšana?

— Es klausos ar lielāko interesi, — Samgins gluži vaļsirdīgi atbildēja.

— Tomēr jūs ciešat klusu.

— Neesmu runīgs.

— Piesardzība ir labā īpašība, — Berdņikovs atteica, un Samgins atkal redzēja viņa seju savilktu komiskā urskulī. Tad piepeši resnis negaidīti un bez iemesla sāka smieties. Viņš smējās ar visu augumu, smiekli viļņiem izplūda pa visu viņa miesu, kratīdami vēderu, piepūzdami kaklu un lūpas, raustīdami apaļos, sievišķīgos plecus; bet šie smiekli bija gandrīz nedzirdami, tie it kā šņukstēja kaut kur vēderā, izlauzdamies no piepūstajiem vaigiem un lūpām tikai kā dobjas, bankšķošas skaņas:

— Pbu-bu-bu-bu ...

Samgins nodomāja:

«Viņam taču būtu jāsmejas spiedzoši.»

— Liels tukšu pļāpu meistars, — kūtri, bet arī ar redzamu īgnumu paskaidroja Popovs, ieliedams Samginani sarkanvīnu. — Ņemiet vērā: viņam nav dārgs tas, ko viņš runā, bet gan tas, kā viņš runā!

— Vai dzirdat? — Berdņikovs atsaucās. — Mani estetos iecēlis. Turpretī parasti lamā par nihilistu. Bet vai es vainīgs, ka pie mums domu brīvība tiek novadīta tieši pie tukšu salmu kulšanas un vairāk nekur? Pasakiet jele, man, kur pie mums brīva doma būtu priekšzīmīgi pateikta! Caadajevs? Bakuņins un Kra-potkins? Ilercens, Kirejevskis, Daņiļevskis un pārējie no tā paša perēkļa?

— Šitā viņš, lielība, savu bagažu izklāj jums priekšā, — sak. paskatieties, kādu' milzumu grāmatu es esmu salasījies, — vēl" arvien tikpat laiski, bet jau kaitinoši noteica Popovs. Berdņikova stāvs saviļņojās kā izplūzdams, uzguldamies galdam, apaļās ačeles uzliesmoja zaļgani negantas, viņa runa sāka plūst straujāk, svelpjoša, švīkstoša:

— Ne, pagaidi! Parādi tu man Bakuņina un Krapotkina vietā krieviskus Ovenus, Furjē, Sen-Simonus, rādi šurp, nu? Sir-sniņ, pie mums tos atvieto vientiesīši Sjutajevi, Bondarevi un vēl sava prāta nabadzības pēc viņu vilinājumu apmātais savādnieks grafs. Ai, nu es pateicu nelāgi, par daudz pārdroši, — viņš izsaucās, nemākulīgi izlikdamies it kā sabijies. Jūs, Samgina kungs, tomēr nedomājiet, — es ģēniju nenoliedzu, vispasaules mākslinieku augsti cildinu līdz ar visiem. Tomēr, es domāju, ka man nav liegta tiesība sacīt: glups kā ģēnijs! Bet tas nav attiecināms uz kādu atsevišķu personu, bet vispār uz ģēniju mākslā ...

— Cerniševskis... — Popovs iesāka, pikti saraucis uzacis.

Sievastēvs atmāja viņam ar roku:

— Atstājies! Sis seminārists ir bijis gan uzcītīgs skolnieks, bet brīnumdarītāju no viņa iztaisījuši literāti par viņa zemniek-mīlestību. Es tev pateikšu, ka burjats Ščapovs bija grodāks domātājs par Cerniševski, ta ja! Mums ir vēl viens filozofs — Fjo-dorovs, bet viņa «Viskopus darba filozofiju» neviens nepazīst.

Berdņikovs ar visu augumu pašķiebās uz Samgina pusi, plati smīnēdams, atklājis zelta ilkņus.

— Dārgais ... Kiril Ivanič, mēs esam vecticībnieki, appelējuši, sūnām apauguši! Visi mūsu slavofili, visi tautinieki, — visi ir vecticībnieki! Un lai tikai Pēteris, lielais vai mazais, mēģina pagriezt mūsu sejas uz Eiropas pusi, mēs tūdaļ saceļam gvaltus: «Antikrists! Svētīgi ir tie lēnprātīgie ...»

— Manuprāt, jūs pilnam nenovērtējat tos notikumus, kādi nupat... — Samgins ieteicās, bet Berdņikovs, saķēris viņu aiz svārku piedurknes, strauji un jau ar niknumu turpināja:

— Es iēnprāšus neciešu! Vajadzētu mani pataisīt par vispasaules Erodu, un es akurat pasludinātu visu lēnprātīgo, nelaimīgo un sapjmīļu izskaušanu līdz pēdējam. Ai, es neciešu lēn-prāšus! Kas no tiem par jēgu, — viņi ir nespējīgi, ar viņiem nekas nav iesākams. Es neesmu humāns cilvēks, es akurat ražoju dzelzi, bet kāda joda tā lēnprātim? Vai Tolstoja pasaku par «Trim brāļiem» atceraties? Priekš kā muļķim dzelzs, ja viņš nevēlas aizstāvēties? Māju viņš jumj salmiem, ar zemi ar ragai-nīti, rati viņam kokasu, naglu viņš izlieto pusmārciņu gadā.

Samgins, mazliet ieskurbis, arvien vairāk pagura klausīties šai smalkajā, skarbajā balsī. Interesanti, bet pārāk daudz... Jā, palūk, kādas domas nes sevī šāds cilvēks.

«Kāds cilvēks?» Kļims sev jautāja, bet meklēt atbildi tomēr negribējās, un ari viņa piesardzīgā aizdomiba pret Berdņikovu pamazām izzuda. Samgins jutās pilns viņam neparastas labpatikas, it ka atpūšoties pēc ilga kazuistiska disputa ar uzmācīgu pretinieku civilprocesā.

Bija patīkami noskatīties aiz kokiem pa aleju rāmi plūstošajā svētdienīgās ļaužu drūzmas parādē. Saules slīpajos staros cilvēki kustējās cits citam pretī, it kā lielīgi izrādīdami sevi, ar patiku cits citu noskatīdami. Mūzika, balsu šalkoņas klusināta, pavadīja tos ar lirisku maigumu. Bieži bija dzirdama priecīga iesmiešanās, zirga zviedziens, aiz restorānā stūra tika ņipri spēlēta vijole, liegi skanēja violončells, sievietes balss dziedāja

«Mačišu», un Popovs, neganti saraucis seju, ar spalvainu pirkstu sizdams uz gbrzes malas takti, pusbalsī dungoja:

Sous votre jupc blanche Brillait la hanche ...

Berdņikovs visu laiku dzēra, piejaukdams šampanietim konjaku, bet nereiba, vienīgi balss viņam kļuva zemāka, tumšāka, it kā piesmirkusi, un viņš arvien biežāk un grūšāk tusnīja. Viņš vel vienmer turpināja izradīt savas valodas raibo greznumu kā pāva spalvas, tomēr ne vairs tik žirgti un ar pārāk redzamu nolūku iesmīdināt.

Samginam šķita, ka pienācis laiks parunāties ar Berdņikovu par Marinu, bet traucēja Popovs, — ta noskaņā bija kaut kas sasprindzināts, glūnošs; varēja nodomāt, ka viņš vēlas uzsākt kādu veikalniecisku sarunu, bet ka Berdņikovs to negrib, tāpēc arī runā tik daudz un gandriz bez apstājas. Pēdīgi Popovs noburkšķēja kaut ko par atbildības trūkumu, — resnvēderis noglauda ar delnām savu ļumīgo ģīmi un saka runāt skaļāk, it kā pat dzēlīgi:

— Bet kā priekšā atbildēt? Tu pats zini: es kaldinu vēsturi; varbūt slikti, tomēr kaldinu, atstādams inteliģences ziņā mani pelt un tiesāt. Bet — lai nejaucas manās darīšanās citādi kā vien ar vārdiem! Tev vēsture ir piešķīrusi pavara-marksista, man — runča Vaskas lomu, bet proletariāts pat Vācijā līdz vēsturēs taisīšanai nav vēl nobriedis. Bez šaubām, es saprotu: revolūcija nav zariņā pakarama, un Stolipins ir īsts provinciāls muļķis: viņam vajadzēja no sākuma piekāpties, pec tam pa drusciņai atkal atņemt, kā to gudri saimnieki dara. Bet viņš, skat, domā sādžu sadrupināt ar savām viensētām, cerēdams, ka spēs izaudzēt mūsu krieviskajos laukos amerikāniskus fermerus; bet viņš var pieradīt tikai miljonus badmiras dumpinieku, fermeru ražošanai tam pietrūks lauksaimnieciskā inventārā, pat ja viņš pusi Krievzemes ieķīlātu franču baņķieriem.

— Lokanas meles savienojums ar paviršas domāšanas naivumu nav liela gudrība, — pamācoši un pat dusmīgi iesāka Popovs, bet sievastēvs viņu pārtrauca:

— Vai to tu par mani teici? Paldies.

Un, iedzēris pokālu šampanieša ar konjaku, viņš turpināja, griezdamies pie Samgina:

— Dumpis ir parādījis valsts varas nespeku un patiesas revolūcijas iespējamību; kadetiņi ar savu Viborgas braucienu ir tikai sakompromitējuši sevi līdz mūža galam visu veselīgi do

mājošu cilvēku acīs. Tagad nu, ja mūsu proletārietis nolems sekot Ļeņinam un paķers sev līdzi arī zemnieciņu — šo visvarenāko spēles figuru, — tad Krievija pārsprāgs kā pūslis.

Viņš sāka smieties:

— Pbu-bu-bu-bu.

Un, lielo, gandrīz līdz zodam uzpūtušos vēderu ar plaukstu glaudīdams un pliķēdams, zibinādams smaragdu pirkstā un smaidiņu acīs, viņš pabeidza:

— Mūsu vienīgais glābiņš, Kiril Ivanič, ir zeltā, ārzemju zeltā! Jāiegrūž mūsu zemē prāvi miljardi franku, mārku, mārciņu, lai šā zelta īpašnieki kritiskā brīdī celtos kājās to aizstāvēt, — lūk, tāda ir mana doma!

— Blēņas, — noteica Popovs, šūpodams galvu no viena pleca uz otru, acis cieti aizvēris.

— Patriots! — Berdņikovs atsaucās, ar acīm pamirkšķinādams Samginam. — Patriots un sociālists aiz sirdssāpēm par neizdevušos dzīvi. Bija kaut ko izgudrojis — izgudrojumu nozaga, sieva aizbēga, kārtīs nav laimes.

— Beidziet reiz! Brauksim pavizināties! — Popovs gurdeni uzaicināja, bet Berdņikovs, sevišķi mī|i lūkodamies Samginam acīs, pļāpāja tālāk:

— Man patīk pakaitināt! Puika būdams, kaitināju tēvu, — mans tēvs bija šteigers, vēlāk izsitās līdz sava paša raktuvēm, lielos tūkstošos iedzīvojās. Sukāja mani bez žēlastības, bet, kā redzat, nav man ar to nekā kaitējis. Cechovam taisnība: ja zaķi sitīsi, viņš tev iemācīsies sērkociņu uzraut. Kā jūs vērtējat Cechovu?

— Ļoti liels un ļoti patiesīgs mākslinieks, — Saingins atteica un pats dzirdēja, ka izteicis to brīdim neatbilstoši stingrā tonī, kas iznāca smieklīgi. Viņš pameta acis uz Popovu; inženieris tomēr bija aizņemts ar cigārā izvēli, bet Berdņikovs, kaklasaiti kārtodams, atzinīgi pastiepa galvu uz priekšu, — acīm redzami tāda bija viņa paraža paklanīties.

— Gaužām jauks rakstnieks, — viņš apstiprināja. — Daži sūdzas, ka pārāk skumjš. Bet nav taču loģiski sūdzēties par oktobri tāpēc, ka tajā nelāga laiks. Oktobrī tomēr mēdz būt ļoti skaistas dienas...

— Kad oktobristi dzimst, — drūmi iemeta starpā Popovs.

— Nu, apsveicu ar atjautību! — Berdņikovs atzinīgi sacīja, un viņa vardes lūpas izpletās platā smaidā. — Oktobrī ir skaisti saulrieti. Un rīta blāzmas. Es, lūk, līdz savam četrdesmitajam gadam biju mednieks, vienpadsmit lāčus esmu noguldījis ...

Popovs lika pasaukt karieti, kamēr resnis centās pierunāt Samginu «neizjaukt kompāniju», bet Samginam ari pašam tāda nolūka nemaz nebija. Berdņikovs laipni piedāvāja viņam vietu karietē sev blakām, Popovs ar cigāru zobos apsēdās priekšējā sēdeklī, kājas plati izpletis. Viņš bija krietni iereibis, smēķēdams smieklīgi piepūta vaigus, laida dūmus Samginam sejā, un Kļims arvien noteiktāk sajuta, ka inženieris viņu apgrūtina. Kariete ieripoja platā alejā un ieslēdzās daždažādu ekipāžu raibajā, bezgalīgajā virknē. Samgins juta, ka viņu patīkami uzbudina šis svētdienīgi līksmā, skaisti ģērbtā laužu pūļa parādes gājiens, spoguļspodro Iakojumu daudzkrāsainā laistīšanās, aizjūgu metālā izgreznojumu mirdzēšana, labi koptie zirgi, kas, it kā savu skaistumu apzinādamies, lēni un svarīgi soļoja, ļaudami apbrīnot savu kustību spēkpiino grāciju. Žilbinoši spīdēja elku tēliem līdzīgo, nekustīgo kučieru un grumu zelttresotās livrejas, viņu lakotām cepurēm segtās galvas izskatījās kā no metālā, sejas sastingušas tik bargā un svarīgā izteiksmē, kā kad viņi vadītu ne tikvien savus zirgus, bet visu šo plašā aplī plūstošo kustību. Uz neliela, vēl novakara saules staru apmirdzēta ezera mierīgā līmeņa tajā atspoguļoto padebešu vidū, jautājoši un lepni izliekuši kaklus, peldēja gulbji, bet gar malām čaloja koši ģērbti bērni, sviezdami ūdenī putniem maizi. Sur tur pavīdēja nēģera bronzas vaigs ar uzsvērti baltu smaidu, spīdīgiem zobiem un jautrām zilgana porcelānā acīm, — šķita, ka no šīm blāvajām acīm kūpētu fosforiska migliņa ... Ekipāžām līdzi un tām pretī plūda vesela vīriešu straume, kurai pa virsu līgojās ūn cilājās savos seglos gan karavīri, skaisti kā rotaļlietiņas, gan civilisti gardibenēs, gan amazones ar fantastiskām cepurēm galvās, lepni slaistīja galvas staltkājaini zirgi. Raibajā balsu un nepārtrauktu smieklu kņadā zirgu soļi bija tikko sadzirdami, reizēm ļoti dīvaini noskanēja negaidīts svilpiens, tomēr likās, ka gājēju •drūzma pakļaujas pakavu dobjajam ritmam. Kāda blīva vīriešu grupa visi kā viens aplaudēja: tās vidū svinīgi soļoja baltās čal-mās un burnusos tērpušies vīri melnām bārdām un bronzas sejām sarkanbiksainu zuavu pavadībā. Lāgiem pūļa troksni pārspēdama, lāgiem tajā nogrimdama, visu laiku skanēja kara orķestra mūzika. Saule, apmirdzēdama gaisā saceltos putekļus, krāsoja tos rožainus, iesārtajā ezera spogulī atspīdēja divas slaidas spalvu mākoņu svītras, izplestas pie debesīm kā nezināma putna gigantiski spārni; gulbji, iepeldēdami šo mākoņu atspulgā, kļuva gandrīz neredzami. Tas viss bija ļoti skaisti, skumji atgādinot Samginam kādu senu pasaku, dziesmu par gulbjiem, Griga sērīgo romanci. Gribējās atdoties kādas bezdomu snaudas varā, aizmirsties šās krāsu bagātās dzīves vērošanā. Traucēja Popova saviebtā seja, viņa acu trulais, apskurbušais skatiens, traucēja arī Berdņikova salkani mīlīgā balss:

— Kas par košu pasaulīti, vai ne? Berdpikovs runaja, it kā aizdomādams Samgina neskaidrās domas līdz galam. — Esamības vieglums un prieks, patiesi demokrātisks un bez iedomības.

— Jā, — Samgins, pats sev negaidot, piekrita. — Viņi prot atpūsties pēc darbdienas rūpēm un īstenības varmācībām.

Ar šiem vārdiem viņš Berdņikovu stipri iepriecināja.

— Tiešam, tiešām! Taisni ta! Visgudrākā Eiropas buržuāzijā dzīvo šeit. Bet pie mums Pītera uz Strelkas — monumentālu garlaicība, uzpūtība, brauc kā miruša augstmaņa beru gājienā.

Karietē šūpodamies, viņš grūstīja Samginu ar siltu, mīkstu plecu. Samgins, šad tad sāņus pamezdams uz viņu acis, tikai pamāja ar galvu. Tīksminādamies par sievietēm, viņš negribēja, ka tas tiktu manīts, un arī pats sev negribēja atzīties, ka tīksminās. Skatoties, kā viņas, tērpušās spilgtos audumos un mežģīnēs, izpušķojušās puķēm un strausu spalvām, puszviļus atlaidušās fantastisku ekipāžu spilvenos, vienaldzīgi vai augstprātīgi, laipni vai izaicinoši smaidīdamas, nolūkojās [audīs, Kļimam nāca prātā skarbie Zolā romāni, Mopasana pikantie stāsti, un viņš lūkoja noteikt, kuras no šīm sievietēm būtu radniecīgas Nanai vai Renē Sakarai, de Burnē kundzei, Oktāvā Feljē un Zorža One varonēm vai Bjernšteina moderno lugu varonēm. Bija skaidri redzams, ka šis brīnišķi grezni tērptās, savās ekipāžās majestātiski slīdošas sievietes dziļi izjūt savas pievilcības varu un ka simtiem vīriešu, tīksminādamies par viņu skaistumu, simtiem sieviešu, apskauzdamas viņu bagātību, vēl vairāk, — ja vien tas iespējams, — padziļina šo skaistuļu visspēcības un varas apziņu, kuras triumfējoši un nekautrīgi sevi izrāda.

«Ja,» Samgins atbildēja kadam savām vel skaidri neizveidotām domam. «Jā, jā.» Un prātā viņam ienaca Alīna pie Ļu-tova līķa.

Ja parādījās kada sevišķi oriģinālā ekipāžā, pūļa valodu rūkoņa kļuva it ka klusāka. Berdņikova pusē karietei garām,, iemauktus kodīdams, dejojošā gaitā dižadams, soļoja neliels, sirms zirgs ar kuplam, gandrīz līdz pakaviem krītošām krēpēm; tas bija iejūgts ar spīdošu ceriņkrāsas laku pārvilktos mazītiņos kurvja rateļos uz diviem augstiem riteņiem; kurvī sēdēja, baltos grožus stingri sastiepusi, maza, grezna sieviete melnīgsnēju seju, tumšām acīm un spilgti nokrāsotām lūpām. Viņa draiskulīgi urr mīli smaidīja, grožiem gan vadīdama, gan skubinādama zirgu, mugurā viņai bija gaišzila, ar sudraba izšuvumiem rotāta jaciņa; a'rī riteņu spieķi bija sudraboti, tie griezdamies šķita mētājam baltas dzirkstis, tāpat dzirkstīja sudraba izšuvumi uz jaciņas piedurknēm. Ekipāžās pakaļgala uz augsta, šaura sēdeklīša, rokas uz krūtīm sakrustojis, šūpojās maziņš neģeris, viss baltā, ar jocīgu cepurīti uz sprogainajiem matiem, bērnišķīgu seju un svarīgi vai arī aizvainoti izstieptam lūpām. Berdņikovs goddevīgi pacēla cepuri un, savilcis seju smaida, pastiepa galvu uz priekšu; sieviete, uzmetusi viņam skatienu, sarauca melnās uz: acis un uzšāva zirgam ar grožiem. Berdņikovs, cepuri uzlikdams, nopūtās.

— Zebiekste, — viņš sacīja iesvilpdamies. — Ir ļoti modē... Varen augstā cena. Pašreiz viņu uztur kāds finansists, kandidāts uz tirdzniecības ministra posteni ...

Melna laivas veida karietē ar pāri peleku, kalsnu zirgu priekšā, brauca pusgulu izlaidusies sieviete garām kājām; kuplie, iesarkanie, melnām mežģincm segtie mati darīja viņas seju maziņu ka pusaudzei. Sarauktās, zeltainās uzacis, par acīm nolaistās skropstas, spilgtas, cieši sakniebtās lūpas piešķīra viņas sejai nogurušu un nievājošu izteiksmi. Cauri mežģiņu melnajām putām bija skaidri saredzams viņas cieši pieguļošā perlamutra krāsas zīdā ieskautais garais zivs ķermenis; karietei uz mīkstām atsperēm šūpojoties, sievietes stāvs klusi cēlās un grima, it kā izkūstot. Zirgus vadīja liela auguma kučieris ar zili sarkaniem vaigiem un kuplām, melnām ūsām; viņam līdzās sēdēja gludi noskūts, skotu kostimā ģērbts cilvēks kailiem kāju ikriem, ar milzum daudz zelta pogu uz kamzo|a, — pogas izskatījās kā viņa resnajā miesā iedzītu naglu galviņas.

Kas tas? Kāda alegorija, vai? — Popovs apjautājās at-ņirgdamies.

Berdņikovs tūdaļ atsaucās:

— Tiek pielietots neglītais, lai izceltu daiļumu, saproti? Viņi, mans mīļais, zina, ar ko kuru satvert pie žaunām. Šās sirsniņas dēļ notikuši jau divi dueļi...

— Dueļi ar kniepadatām, vai?

Berdņikovs gribēja ko teikt, bet tikai nosvilpās caur zobiem; viņu karietei garām pašreiz ritēja mazs, pīts šarabans, tajā sēdēja sieviete sarkanā tērpa, viņai blakus, izkāris garu meli, klanīja galvu liels, raibs suns ar gludu spalvu, ta īsās, nogrieztās ausis it kā vērīgi ausījās, virs plati atplestajiem žokļiem vecišķi

pusviru pavērti asinssarkani acu plaksti, blāvi spīdēja sarkanas, it kā akmens acis.

— Suņi, nēģeri, — žēl, ka velnu nav, tad viņas arī velnus vadātu sev līdzi, — Berdņikovs sacīja, iesmiedamies saviem neparastajiem, sprauslājošajiem smiekliem. — Dažas iztēlo sevi par briesmonēm, bet par briesmām, tā sakot, ir jāpiemaksā uzvija. Šinī ziņā te tiek laista vaļā tāda liberté, ka moralité nav vietas!

Popova seja bija tumšu asiņu pieplūdusi, acis izvalbījušās, likās, ka viņš ar pūlēm cenšas neiesnausties, bet spalvainie pirksti nervozi bungoja pa ceļgaliem, galva grozījās tik knaši, kā kad viņš pūlī kādu meklētu un baidītos to neieraudzīt. Uz sievastēvu viņš meta dusmīgus skatienus, acīm redzami neatzīdams viņa pļāpāšanu, un Samgins jau gaidīja, ka nupat šis pretīgais cilvēks sāks runāt sievastēvam pretī un atkal ietarkšķē-sies nebeidzams, neauglīgs, šai skaisto sieviešu parādē humoristiski nepiedienīgs dialogs starp diviem krieviem, kuri visu zina un visu pazīst.

«Visu, izņemot sevi pašus,» Samgins domāja. «Man labāk patīk monologi, tad var klausīties neatbildot, kā klausāmies vēja šalkšana. Monologi neprasa, lai man būtu krājumā nezinkādas tur patiesības un lai es nopūlētos, aizstāvot šo patiesību apšaubāmo svētumu ...»

Pāris varenu dūkanbēru zirgu lepni vilka solidu lando: tanī vecene melnā zīdā, melnām mežģīnēm uz sirmās galvas, garu, kalsnēju seju; galvu viņa turēja taisni un augstprātīgi, acu pelēkās lāsmiņas blenza kučiera platajā, zilajā mugurā, cimdotajā roka viņa turēja zelta lorneti. Viņai līdzās, galvu locīdama, labsirdīgi smaidīja tukla dama, bet pretī viņām divi puisēni ari tikpat stīvi un bezpersonīgi kā lelles.

— De Larošfuko, — Berdņikovs paskaidroja, noņēmis cepuri un aizsedzis ar to seju. — Marķize vai grāfiene... Kaut kas no tāda gājuma. Moraliste. Svētule. Vecene ar aristokrāte, — kā viņu? Aizmirsu, kā sauc... Buljons, Kotiljons ... Kriljons? Veikalniece ar asu skatienu un ķērienu, viņai liela ietekme rūpnieku aprindās, lai velns viņu ... Dzen filantropiju ... Ubagus ar kumosu vilina ... Vai jūs, Samgina kungs, esat morālists? — viņš noprasīja, uzveldamies virsū Samginam.

— Uzskatu par labāku būt atturīgam, — Kļims atbildēja un noskaitās uz sevi par neapdomātu atbildi.

— Patīkami to zināt, — viņš izdzirda atzinīgu izsaucienu. — Es šos sieviešus, tā sakot, tieši nenosodu. Pat vēl vairāk: ja

aprēķinām, cik daudz ienākumu kokotes dod Parizei, tad, tā sakot, var sajust pat cienību pret viņām. Bez jokiem! Audumus, juveļus, «Irebniekdarbus, dzīvokļu iekārtas, visus šādus vai tādus articles de Paris, — visu to — ticat neticat — virza uz priekšu kokotes. Vispirms kokote, bet pēc viņas jau ikkura cita femme. Un ievērojiet, ka kokote, lūk, cērp galvenām kārtām nevis francūzi, bet ārzemnieku. Paskat, šejienes baņķieri ir aizdevuši mums naudiņu^ nemieru apspiešanai, bet šai aizdevumā taču diezgan prāva daļiņa nāk no kokotu peļņas...

— Velns sazin, ko jūs te melšat, — noņurdēja Popovs.

— Taisnību runāju, Grigorij, — resnis atcirta, grūstīdams znotu ar mīkstā ziemišķādas puszābakā auto kāju. — Te daža sieviete vienā gadā izdod par visādām precēm ne mazāku sumu kā pie mums vesela apriņķa iedzīvotāji tikpat ilgā laikā. Tas jāliek aiz auss! Bet mūsu dāma, saindējusies ar literatūru, cenšas dzīvot, tērpdamās sapņu ģērbos, iztēlodamās sevi gan par Annu Kareņinu, gan Dostojevska ārprāti vai madame Rollan, bet dažreiz arī par Sofiju Perovsku. Mūsu dāma ir garlaicīga!

Samgins klausījās izklaidīgi, lūkodams galīgi noteikt savu attieksmi pret Berdņikovu. «Popovam, bez šaubām, taisnība: Berd-ņikovam vienalga, par ko viņš runā.» Negribējās atzīt, ka dažas Berdņikova domas ir jaunas un apskaužami īpatnas, bet Samgins juta, ka tā tas ir. Dīvaini bija atcerēties, ka šis pats cilvēks bija mēģinājis to nopirkt, tomēr tagad radās jau daži viņa vainu mīkstinoši motivi.

«Pieradis grozīties pērkamas ierēdniecības vidē...»

Samgins bija palaidis nedzirdētu garām kādu Popova piezīmi, bet Bcrdņikovs nievājošā tonī kliedza uz znotu:

— Ķo tu man pastāvīgi bāz acīs, no kā ņemts tas, no kā šitas? Es ņemu visur un visu, kas man patīk. Suvorins nav muļķis. Kam cilvēki filozofē? Vai laikam gan zemniekam? Taču man!

Iesākas strīds, kā Samgins to bija jau paredzējis. Ekipāžu un skaistu sieviešu šķita sarodamies arvien vairāk. Garām pabrauca lielu, sarkanbēru zirgu divjūgs, karietē sēdēja un smējās divas sievietes, viņām pretī tukls vīrietis sarkaniem matiem un sirmām ūsām; pacēlis gardibeni augstu pār galvu, viņš kaut ko runāja uz pūli, piepūzdams sārtos vaigus un jocīgi kustinādams ūsas; ļaudis viņam aplaudēja. Sacēlās vējš un, sajaukdams vienā jūklī valodas, smieklus, aplausus, zirgu sprauslas, piešķīra troksnim liela vienkopu kora spēku.

«Ir vajadzīgs divkārt ģeniāls Boss, lai pārvērstu, lūk, šādu īstenību par murgainu grotesku,» Samgins prātoja, domās strīdēdamies ar kādu, kas nebija ve! paguvis pasacīt nekā, ko vajadzētu apstrīdēt. Skumjas, kuras viņš centās pārvarēt, vērtās arvien asākas. Nezin kāpēc neviļus naca atmiņā tās sievietes, kuras viņš pazinis. «Par šiem sakariem man nav liktenim ko pateikties ... Un visā visumā jāsaka, ka mana dzīve...»

Viņš meklēja pec apzīmējuma un neatrada. Popovs pieskārās-ar pirkstu viņa celim, paziņodams:

— Es kapju te laukā. Uz redzi!

— Bet mes vēl pavizināsimies pilsētā, — smalkā balstiņā jautri izsaucās Berdņikovs. — Bet pēc tam — uz kādu izpriecas vietu; jūs ar mieru?

— Labi, — Samgins piekrita. Beidzot taču viņam radās izdevība, kad varēs parunāties par Marinu. Viņš paskatījās uz Berd-ņikovu, tas pavīpsnāja, savieba seju un, piegrūzdams Kļimam ar plecu, vaicāja:

— Vai esat noguris?

— Ne druskas.

— Jums ir liela pacietība. Tomēr esat nobālis. Vai zināt, tas ir tā: tu, cilvēks, dzīvo, dzīvo, runā, runā, bet mūžīgi paliek kaut kas nepateikts, kaut kāds neliels, tomēr pats galvenais vārds. Vai nav tiesa?

— Jā, — Samgins labprāt piekrita, — tas ir pareizi.

Berdņikovs vīpsnādams nošmaukstināja lūpas, kā skūpstīdams

gaisu.

- Un tā arī nomirsi, šā vārda nepateicis, — viņš turpināja nopūzdamies. — Es laikam jūs nomocu ar savu pļāpāšanu? — viņš atkal iejautājās, tomēr atbildi nemaz negaidīja. — Esmu vecs, bet vecumā runāšana ir mūsu vienīgais iepriecinājums: tu runā, un tev šķiet, it kā tu no jauna uzpurinātu pārdzīvota putekjus dvēsele. Un reti kad jau arī laimējas papļāpāties no sirds, — pārāk nevērīgi klausītājies mēs esam cits citam ...

Samgins ievēroja, ka pēc Popova aiziešanas šis cilvēks kļuvis nopietnāks un runā simpātiskāk.

«Laikam gan viņš ir ļoti vientuļš un no savas vientulības noguris,» Kļims nodomāja, ieklausīdamies Berdņikovā nopietnāk.

Turklāt jāsaka, ka patiesā vaļsirdība ir ciniska, savādāk tas nemaz nevar arī būt, jo cilvēks ir un paliek tikai sīks nelga un liekulis, no ta tik vien dzīvo, ka ar vārdiem pats sev patīkamus fokusus izrada, nelaimīgais postabērns.

Un, jau pavisam uzzvēlies ar savu ļuveno ķermeni Samginam, viņš zemākā, it ka piesmirkušā balsī izsaucās:

— Cik mēs gan esam dziļi nelaimīgi ļaudis, manu mīļo Ivan Kirilovič ... piedodiet! Kļims Ivanovičs, jā, ja... To cilvēks īsti saprot tikai, āreče, mūža beigu cēlienā, kad tev klusītēm zogas klāt kāda kaite, kas naktīm tev iečukst kā_ savedēja: «Ai Zachar, ar kādu'dāmiņu es tevi gribu iepazīstināt!» Viņa to čukst — par nāvi...

Berdņikovs sāka smieties saviem ērmotajiem smiekliem, bet Samginam šie smiekli šķita pavisam nevietā, viņš ar nepatīkamu izbrīnu nodomāja:

«Kāds ... chameleons ...» Vārds «chameleons» tomēr rādījās viņam nepelnīti pārestīgs. «Kas par lokanību ... Jeb vai izlaidība?»

Bet arī šie vārdi vēl neraksturoja Berdņikovu. Kariete ripoja pa kādu ļoti skaistu ielu, abās pusēs lēni slīdēja garām glītas savrupmājas, starp kuram stiepās dzelzs režģa žogi. Uz dzelzīm spīdēja bagātīgi zeltījumi, pa ietvēm soļoja ļaudis, pārveikdami eku smago slīdēšanu. Samginam slāpa, gribējās miera un klusuma, lai uzmanīgi apsvērtu un pārdomātu Berdņikova vijīgās, raibās domas, lūkotu viņu izprast un parunātos par Marinu. Kļimam šķita, ka nekad vēl neviens nav runājis ar viņu tik brīvi, tik neaprobežotas intimitātes tonī, un viņam bija jāatzīst, ka rešņa viena otra frāze viņam tiešam patika. «Nē, viņš ir dziļāks, savdabīgāks par Ļutovu ...»

— Deretu iedzert glāzi tējas, — viņš ierosināja.

— Teju? Taisni pašā reizē!

— Kaut kur kādā klusākā vietā ...

— Taisni klusā! — Berdņikovs izsaucās un, vaigus piepūtis, apmierināti izdvesa gaisa strūklu. — Pa krievu modei pie pat-varīša! Lūdzu ciemā, pie manis! Dzīvoju pansijā, — brīnišķīgs patvērums dzīves bāreņiem, pieder krievu dāmai, mūsu sūtniecības darbinieki fcībprāt to apmeklē ...

Nenogaidījis Samgina piekrišanu, viņš pateica kučierim adresi un palūdza to braukt žiglāk. Viņa patvērums izrādījās tuvumā, un nule viņš jau kāpa pa trepēm pakāpienu pēc pakāpiena, elastīgs kā gumijas bumba, atkal likdams Samginam pabrīnīties par viņa apaļīgā ķermeņa vieglumu. Šaurā kāpņu laukumiņā trejas durvis. Berdņikovs iegrūdās ar vēderu vidējās un, pavirzījies sānis, uzaicināja Samginu:

— Laipni lūdzu!

Tad viņš aizvēlās kaut kur iesarkana puskrēslā, saukdams: Anna Deņisovna! Annulit, e!

Sarngins, brilles slaucīdams, palūkojās apkārt: maza istabiņa bez logiem, līdzīga zobārsta uzgaidāmai telpai, mīkstas mēbeles pelēkos buru audekla pārvalkos, vidū apaļš galds, uz galda albumi, pie sienām pelēki graviru kvadrāti. Gar bordo krāsas draperijam pa blakus telpas durvīm istabiņā kopā ar sarkanīgu krēslu ieplūst parfima smaržas, un kaut kur tālu cauri klusumam dzirdama Berdņikova klusinātā balss:

— Patvārīti un visu, kā piederas. Jā, jā. Veriņa un Zoržete? Tā ka lai neaiziet projām! Protams! Nu jā, taisni tā ... Ppu-bu-bu-bu...

Pēc mirkļa viņš ievēlās gar draperijam atpakaļ, līksmi uzsaukdams:

Esiet tik laipni, Kļim Ivanovič!

Un viņš veda KJimu tālāk, iedams tam blakus un paklusām stāstīdams:

— Izskatās pēc bardaciņa, bet te ir gaužām omulīgi un «no ielu skarbiem trokšņiem tālu» ...

Dziļā klusumā viņi izgāja cauri trim istabām, vienu — lielu un tukšu kā dejas zāli un divām mazākām, pieblīvētām ar mēbelēm un istabas puķēm; tad iegāja koridorā, kas pēc asa pagrieziena atdūrās kādās durvīs. Berdņikovs tās atvēra ar kajas spērienu.

— Nu, te nu mēs esam miera ostā, — viņš sacīja,*bez ceremonijām novilkdams svārkus. Bez svārkiem viņš izskatījās vel resnāks, briljanta podziņa uz mīkstā krekla iemirdzējās vēl spilgtāk. Viņš norāva arī kaklasaiti, nevērīgi nometa to uz spoguļa plauktiņa, kur stāvēja vāze ar puķēm, tad ar mutautiņu vēdinādams sev seju, izliecās pa vaļējo logu laukā un apmierināts noteica:

— Kur vēl ko labāku!

Berdņikova mājastēva nekautrība Samginu sakaitināja. Viņš sabozās, bet, ieraudzījis spogulī savu figuru tik komiski liesu blakus Berdņikova tuklajam apaļumam, neviļus pasmaidīja, un prātā ienāca neatvairāms salīdzinājums:

«Don-Kichots un Sančo ...»

Tūlīt pēc tam viņš izdzirda pa jokam teiktus vārdus:

— Es ar jums šai istabiņā — kā rublis ar griveņiku vienā maciņā ...

Un tūdaļ ievurvulējās itin kā iztrūkušies vārdi:

— Ai, piedodiet, tas bija tāds muļķīgs joks — salīdzināt jūs ar griveņiku! Kļim Ivanič, ticiet manam vārdam: es tiešām ļotin ļoti sajūtu jūsu vērtību! Esmu no sirds iepriecināts, ka jūsu personā sastopu nevis tukšu balamuti un pļāpu, ne tādu, teiksim, īgņu kā mans znotiņš, bet koncentrēta prāta cilvēku, kas filozofiski apsver visu redzamo un darāmo. Šādi ļaudis ir tikpat reti kā, teiksim, piemēram... divgalvainas zivis, kādu pat nemaz nav. Man mana pazīšanās ar jums ir laimes gadījums, svētki ...

«Man šķiet, viņš ir spējīgs runāt pat dzejā,» Samgins nodomāja un, ar resni jau samierinājies, smaidīdams sacīja:

— Bet, atļaujiet, man taču ir tiesība domāt, ka jūs nevis mani, bet sevi pielīdzinājāt sīknaudas gabalam ...

Berdņikovs palieca galvu uz priekšu, skaļi nošmakstināja lūpas, it kā aizturēdams mutē kādu nepiedienīgu, pārsteidzīgu vārdu; aiz izbrīna platām acīm blenzdams Samginā, viņš brītiņu klusēja, bet tūdaļ tā spiedzīgā balstiņa kā līgot uzlīgoja:

— Tu kungs un dievs, nu protams! Jums, kā likts, ir uz to pilnas tiesības. Redz, kas no jociņiem ar iznāk. Es taču tēmēju uz miesas apjomu, uz mūsu fizisko nevienādību. Bet jūs jau pats zināt: joks par taisnību nebēdā.

Ieradās branga sieviete baltā, gandrīz caurspīdīgā blūzē, ar divi nelieliem arbūziem līdzīgām krūtīm, melnām uzacīm un pārlieku mīlīgu smaidu nokrāsotajā sejā, — it īpaši tajā izcēlās kodīgi sarkanās lūpas. Līdz elkoņiem kailajās rokās viņa nesa paplāti ar tējas traukiem, pudelēm un vāzēm; viņai nopakaļ nāca mazs sprogains un ūsains vīriņš biezām lūpām kā nēģerim; likās, ka viņa melnīgsnējā seja bijusi kādreiz ļoti tumša, bet tagad izbalojusi. Viņš nesa nelielu sudraba patvāri. Berdņikovs franciski komandēja:

— Pievāciet benediktinu, dodiet kuantro ... Uguni!

Samgins palūkojās apkārt. Istabas iekārta bija kā dārgā viesnīcā, viena tās trešdaļa nodalīta ar tumšzilām draperijām, aiz tām redzama plata gulta, no turienes jūtama stipra odieru smarža. Istabas abi logi atvērti, aiz tiem neliels, vecs dārzs, norobežots ar visnotaļ efejstīgām apvītu sienu; koku galotnes sniedzās logu augstumā, no āra iekšā plūda saldūksnēji smaržojošs miklurns, istabā valdīja sutiga puskrēsla. Un šajā sutoņā locīt locījās smalka, sievišķīga balstiņa, vīdama vārdu viju:

— Jā-ā, jociņš par taisnību nebēdā, tas tā, kā likts! Man aiz-pērn Maskavā gadījās, ziniet, uz ātru roku iepazīties ar kādu populāru rakstnieku — pesimists, bet ne bez sava humora. Protams, jūs jau zināsiet, kas tas bija. Iedzērām. Es prasu: «Kāpēc jūs tik drūmi rakstat?» Bet viņš man atbild: «Rakstu, taisnību nežēlodams.» Krietni izsmējāmies un ari konjaciņa sadzērāmies par godu viņa nežēlīgajai attieksmei pret taisnību. Interesants vīrs: ideālists, pat uz mistiku sliecas, bet dzīves praksē nežēlīgs veikalnieks. Man toreiz bija saskare ar papīrtirdzniecību, un tad es pie tās pašas reizes iepazinos ari ar grāmatizdošanas lietām. Mūsu mistiķis, jāsaka, bez mazākās kļūdiņas tirgojās ar savas dvēseles izgarojumu produktiem. Ai! — viņš atkal palaida bank-šķošus smieklus. — Cik es nelabi pārteicos! Jums vārdiņš «izgarojumi» jāsaprot apgarojuma nozīmē — kā dvēseles tiekšanās pāri reālā robežām . . .

Samgins vienaldzīgi klausījās, gaidīdams piemērotu brīdi, kad varētu izteikt savu jautājumu. Uz spirta lampas apgaismota galda pašapmierināti un plātīgi laistījās patvāris, spīguļoja porcelānā trauki, vāžu kristālā mirgoja baltas dzirksteles, glāzītēs — zeltainais konjaks.

«Gribētos paklausīties, kā viņš runā ar Marinu,» Samgins domāja. Viņš bija palaidis dažus Berdņikova teikumus garām nedzirdētus.

— ...Kā cirkā, lauza smadzenes ar grūti atrisināmo, Dostojevska iekairināti, — Berdņikovs runāja. — Bet te Francija inteliģents, tā teikt, pietiekami paēdis, te buržuāzijā viņu pabaro ļoti garšīgi. Mopasanam ir sava jachta, Fransam mājiņa, Pjeram Lotī muzejs. Dzīvosim — redzēsim, cerams, ka arī pie mums pec desmit vai divdesmit gadiem inteliģents saņems savu pilnu devu barības, nu, un tad arī sajutīs, ka viņam ar proletārieti nav pa ceļam ...

— Vai jūs Zotovu jau sen pazīstat? — Samgins iejautājās, iedzēris malku konjaka.

Berdņikovs neatbildēja tūlīt. Viņš noņēma no patvāra konfor-kas tējkanniņu, uzlika dūmenim dzēšvaciņu, pacēla tējkanniņas vāciņu, paostīja teju un sāka liet to glāzēs.

— Ož pēc oglēm, — viņš paskaidroja savu gadīgo rīcību. Tad ievaicājās: — Vai nav spilgta personiņa, ko? M-jā, es viņu pazīstu. Tiku pat bildinājis. Atsacīja. Man šķiet, taupa sevi kadam muižniekam. Varbūt sapņo pat par titulētu vīru. Nebūtu slikta gubernatoriene!

Viņš brītiņu klusēja, tad, lūkodamies glāzē un ar karotīti spaidīdams citrona šķēlīti, domīgi un bez steigas turpināja:

— Esmu ar viņu pazīstams gadus septiņus. Satikos Londonā ar viņas vīru. Tas ar bija diezgan ērmotas dabas kukainis. Ne gluži bez ideāliem. Tirgojās ar kaņepājiem, bet alka nodarboties ar kaut ko smalku, sirdi pacilājošu. Viņš bija viens no tiem, kuru dvēsele ir kā augonis, kas mūžīgi knieš. Pastāvīgi ar kvakeriem un vispār ar angļu cienīgtēviem pinās. Pat mani bija šais lietās ievilkuši, bet man tā vien rādījās, ka angļu svētnieki nekā, izņemot portvīnu, nesaprot, bet par dievu runā tikai amata pēc, pieklājības labad.

Pametis Samginam ar acīm uz viņa glāzīti, Berdņikovs izlēja konjaku no savējās tējā, pielēja glāzīti no jauna, to izdzēra un noskaloja ar tējas malku. Vērodams, cik veiklas un noteiktas viņa kustības. Samgins nepacietīgi gaidīja.

— Viņš, proti, Zotovs, piederēja pie tīrīgajiem — -jā, jā, ari tādi ir rnūsu tirgoņu vidū atrodami. Līdzīgi Pilatam, viņi vienmēr meklē, ar kādu ūdentiņu varētu ne vien rokas, bet arī visu savu miesu nošķīstit no grēkiem. Bet es, kā sacīt, ne visai ieredzu cilvēkus, kas grib būt svēti. Es pats esmu liels grēkotājs, no jaunām dienam grēkos svēpināts, droši vien mani augsti ciena visi pekles nelabie. Cilvēki neciena. Es cilvēkus tāpat...

Samgins redzēja, ka Berdņikova tukla, izplūdusī, gandrīz bezveidīgā seja piepeši pieņēma stingras formas, tika it kā mazāka, stūraināka, uz vaigu kauliem parādījās puni, deguns kļuva smails, zods pavilkās uz augšu, lūpas cieši sakniebās, it kā pazuda, bet acīs iezalgojās zaļgans vara spīdums. Labā roka, nokārusies par krēsla elkoņbalstu, pieplūda tumšam asinīm.

«Ka rādās, viņam sāk reibt,» Samgins sprieda, bet tā sarunu biedrs zemākā, atmīkšušā balsī turpināja:

— Es esmu veikalnieks, un tas ir tikpat kā karavīrs. Bezgrēcīgu veikalu pasaulē nav. Prudoni un Marksi to pierādījuši pamatīgāk nekā visi baznīctēvi, humānisti un tā tālāk... visas citas neprašu, dvēseles. Ļeņins gluži pareizi apgalvo, ka mūsu ļaužu kārtu vajag iznīcināt līdz pēdējam. Es teicu — vajag, bet es tomēr neticu, ka tas iespējams. Jādomā, ka arī Ļeņins pats tam netic, bet tikai baida. Ko jūs sakāt par Ļeņinu?

— Viņš nav nopietns domātājs, — Samgins sacīja. Berdņikovs likās izbrīnījies un brīdi skatījās, acis mirkšķinādams, Samginam sejā.

— Jūs to runājat nopietni?

— Jā. Viss, ko es no viņa esmu lasījis, ir ārkārtīgi primitivs.

— - Tā-ā, — Berdņikovs neizteiksmīgi novilka un nosmīnēja. — Bet, redz še, Sava Morozovs, — jūs esat par tādu dzirdējis? — uzskata Ļeņinu par ļoti... nopietnu figuru un pat pabalstot viņa graujošo darbību.

— Vai tas arī Pilāts? — Samgins ironiski jautāja.

— N-nezinu. Šķiet, Pilatam it kā par gudru. Bet vai jūs domājat, ka primitīvisms nav bīstams? Arī kristiānisms sava rītausmā bija primitivs, bet vairāk nekā uz veselu gadu tūkstoti apžilbināja ļaužu prātus. Redz, es arī prātoju primitivi, tomēr

esmu bīstams cilvēks, — viņš laiski noteica, no jauna ieliedams sev glāzītē konjaku.

Viņi brīdi klusēja. Aiz loga putekļaini sārtās debesis bija nobālušās, uzpeldēja pelēki mākonīši. Reizem apraudamies, smalki sīca patvāris.

«Viņš neveļas par Marinu runāt,» Samgins nodomāja, «un ir piedzēries. Šķiet, arī es noreibstu. Jāiet projām ...»

Bet Berdņikovs atkal saka runāt — it kā pret paša gribu, ar smīnu uz lūpām, viņa seja atkal izplūda.

Tatad jūs interese Zotova? Saprotu. Tas ir kumoss. Bet — es teikšu atklāti, nebūt nevelēdamies jūs kaut kā aizskart, — es varu izteikties par viņu vienīgi pēc tam, kad' zināšu: vai viņa jums ir tikai ienesīga kliente jeb vai vēl kaut kas?

Tikai kliente, un es nevaru teikt, ka ienesīga, — Samgins ļoti stingri atteica.

— Ahā, — žirgti iesaucās Berdņikovs, — ja, jā, viņa ir sīksta, tīrā alkata! Veikalu darīšanās — bende. Gudra. Visrupjākais lauku sievas prāts, ietērpts grāmatu drēbītēs. Man viņa — naidniece, — viņš ar trim uzsvariem noteica, trīsreiz uzplaukšķinādams ar delnu uz ceļgala. — Naidniece arī krievu rūpniecības attīstībai. Aicina varjagus, — vai saprotat? Pārdod angļiem, milzīgu uzņēmumu. Augļotāja. Viņai Maskavā ir savs rokaspuisis, kāds tur chlists vai skopcs, nodarbojas ar vekseļu diskontu par viņas naudu, rūdīts laupītājs! Viņas vergs, neģēlis ...

Berdņikovs nelabi uzbudinājās. Viņa pleci kratījās, galva stiepās uz priekšu, izburbusī, dzeltenā seja atkal sastinga, acis kā apžilbušas virējās, lūpas pietvīkušas kustējās — sarkanas, pretīgi miklas. Sīkā balss lāgiem iespiedzās, lāgiem aptrūka, vārdos plosījās trakums. Samgins jutās tik šķebīgi, ka pat galvu nodūra, lai nebūtu jāredz sev priekšā šā izžulgušā ķermeņa riebīgie drebuļi.

Krimināls tips, — viņš dzirdēja. — Beigs savas gaitas cietumā, to jūs redzēsiet! Un arī jūs vēl iegrūdīs kādā krimināllietā. Uzvedinātāja, zagļiem ceļu rada.

Viņš neiedomājami aši uzleca no krēsla, pagrūzdams galdu tā, ka trauki uz tā notrinkšķēja, un, kamēr Samgins steidzās pieturēt lampu, Berdņikova vēders piespiedās viņa pleciem un virs viņa galvas iespiedzās steidzīgi vardi:

— Paklausieties... Es atjaunoju savu priekšlikumu. Pagādājiet man līguma projektu! Es esmu ar mieru iet līdz pieci tūkstoši, saprotat?

Samgins mēģināja uzcelties, bet Berdņikova roka smagi uzspiedās viņam uz pleca, otru roku viņš bija pacēlis kā zvērestam vai ka grasīdamies sist Samginam pa galvu.

— Palieciet! — viņš jau mierīgāk un ar skaidrāku prātu sa-. cīja. Viņa ģimis kā ar asarām bija norasojis sīkām sviedru lāsēm un likās izkustam. — Jūs taču nevarat simpatizēt dzimtenes izpārdošanai, ja vien jums ir godīga krievu cilvēka sirds. Mēs paši nostādīsim savu dzimteni uz kājām, mēs — stiprie, talantīgie, drošsirdīgie .. .

— Es jums jau sacīju: man par šo līgumu nav nekas zināms. Zotova nemēdz mani ar savām veikala darīšanām iepazīstināt,— Samgins paspēja pateikt, veltīgi pūlēdamies atsvabināties no smagās rokas spiediena.

— Ne-ti-cu! — Berdņikovs uzkliedza. — Kas tad jūs viņai esat? Nu? Jums neesot zināms, viņa jums slēpjot šo darījumu? Tad uzziniet! Jūs neesat nekāds zīdainis. Es nodrošināšu jums karjeru. Nemuļķojieties! Pie velna pilatisko šķīstību! Jūs taču redzat: dzīve traucas no Jauna pretī vēl ļaunākam. Ko jūs spējat pret to izdarīt, jūs?

Pēdējos vārdus Berdņikovs izteica ar redzamu niecinājumu un ar to atdeva Samginam spēku viņu atgrūst, uzcelties, paķert no spoguļgaldiņa cepuri.

— Es nevēlos klausīties, — viņš uzkliedza, aiz uzbudinājuma raustīdams valodu. — Jūs esat zaudējis prātu.

Berdņikovs pagrūda viņu ar vēderu, piespieda pie sienas un saka spiegt viņam sejā:

— Bet tu tas gudrais! Kādam jodam vajadzīga tava gudrība? Kādu caurumu ar tavu gudrību var aizbāzt? Nu! Študierējat pa universitātēm, — bet pa kā universitātēm? Vācies! Ej pie velna! Ara ...

Un Berdņikovs neķītri izlamājās. Samgins pats neapjēdza, kā bija izskrējis uz ielas. Viss trīcēdams, smakdams nost, viņš kājoja, turēdams cepuri rokā, domās histēriski brēkdams, vaimanādams:

«Man vajadzēja iegāzt viņam pa purnu. Vajadzēja viņu iepļaukāt.»

Samgins ne tik drīz pamanīja, ka ļaudis pārāk steigšus griež viņam ceļu, bet daži apstājušies noskatās uz viņu tā, it kā gribētu uzminēt, ko viņš darīs tālāk. Viņš uzlika cepuri un sāka iet lēnāk, iegriezdamies mazā, šaurā, vāji apgaismota ieliņa.

«Nekrietnais kustonis! Viņš nemaz nebija tik piedzēries, cūka! Tādi ir jāizdeldē, bez žēlastības jānīcina laukā.»

Iela bija pilna nepatīkami dvakojošā siltuma, gandrīz pie katrām namdurvīm sēdēja vai stāvēja cilvēku pulciņi, Samgina gaitu pavadīja nepārtraukta tērzēšana. Ļaudis smejas, lāgiem šo to klaigāja, — varēja jau būt, ka tas nemaz nezīmējās uz viņu, tomēr palielināja apvainojuma indes šķebīgo sajūtu. Gribējās nokļūt kaut kur klajā vietā, kādā laukumā vai brīvā daba, tukšumā un vientulībā. Maldoties no ielas ielā, viņam tikai pēc ilgāka laika laimējās uzdurties kādai vecai, nodilušai ekipāžai: izkāmējušu, nejēdzīgi garu zirgu grožoja jautrs, pļāpīgs večuks, rati ritēja gausi, ar savu šķindoņu līdz fiziskām sāpēm, līdz galvas reibonim vandīdami pa Samgina atmiņu satracināta resnvēdera figuru un viņa izspiegtās frāzes.

Mājās viņš lika padot sodas ūdeni, noģērbās, sviezdams nost drēbes, it kā tās būtu notašķītas dubļiem; tad aizsmēķēja, atgulās uz dīvānā. Sazāļošanas sajūta kļuva arvien smacējošāka, dūmu pelēkajā mākulī kā pūslis joprojām plidinājās Berdņikova niknumā uzpūstais ģīmis, domas darbojās nekārtīgi, juku jukām, gan pieņemdamas, gan atgrūzdamas pretrunu pilnus slēdzienus.

«Jā, tiešām, iznīcināt, iznīcināt tādus... Kas viņam par riebīgu un cinisku prātu! Jābrauc projām no šejienes. Jau rītdien pat. Es esmu nepareizi izvelējies sev profesiju. Vai es ko spēju patiesi un no sirds aizstāvēt? Es pats esmu bez aizstāvja pret tādiem kā šis nelietis. Un — Marina. Atteikšos no viņas darba, pārcelšos uz Maskavu vai Pēterburgu. Tur iespējams dzīvot nepamanāmāku dzīvi nekā provincē...»

Viņam šķita, ka ir pieņēmis stingru lēmumu, un tas kaut cik nomierināja. Viņš uzcēlās, izdzēra vēl glāzi aukstā, šalcošā sodas ūdens. Aizsmēķējis otru papirosu, nostājās pie loga. Lejā pa nelielo, namu sienām ierobežoto, dzeltenām ugunīm vāji apgaismoto laukumu kā šķidros taukos slīdēja sīciņi, tumši cilvēku stāvi.

«Bet vai tad es vēlos dzīvot nemānāmi? Es gribu dzīvot neatkarīgi. Tas... bandits — tas ir atradis sev domu neatkarību cinismā.»

Mechaniski nāca atmiņā, ka ciniķi Diogenu grieķi nosauca par suni.

«Grieķiem taisnība: dzīvot mucā, savas vajadzības aprobežot nav cilvēka cienīgi. Cinismam ir kaut kas kopīgs ar kristietības askēzi...»

Samgins dusmīgi atgaiņāja nost grāmatas lasītā uzmācību. Berdņikovs ari bija daudz lasījis. Bet likās, ka Berdņikova viss lasītais cieši saliedējies kopā ar pārdzīvoto, ar tiešo pieredzi.

«Nav noliedzams, ka šis dzīvnieks prot domāt un runāt visai īpatnēji. Viņa acīs pasaule nav vis tikai frāžu sistēma, kāda ta bija Ļutovam. Domas kā pašaizsardzības ieroci viņš pārvalda labāk par mani. Vai viņš ir vulgārs? Nezin vis. Viņš ir kaislīgs cilvēks, un kaisles nemedz būt vulgārās, tās ir traģiskas ... Šķiet gandrīz, ka es viņu attaisnoju. Bet es gribu būt tikai objektivs. Es esmu sadūries ar tās šķiras cilvēku, kas dzīvo no konkurences. Viņš pareizi sevi nosauca par karavīru: viņa mūžs noris uzbrukumos ļaudīm un pašaizsardzība pret citu uzbrukumiem viņam. Manā personā viņš meklēja sev sabiedroto...

Varbūt es mēģinu sev iestāstīt, ka sakāve divcīņā ar milzi nav nekāds kauns? Bet vai tad es esmu uzvarēts? Es saprotu gan viņa neķītrā izlēciena cēloņus, bet tos nebūt neattaisnoju, nepiedodu ...»

Galva reiba. Samgins noģērbās, atlaidās gultā un gulēdams lūkoja nonākt pie galīga slēdziena par visu, kas šai ārkārtīgi raibajā dienā piedzīvots un pārdomāts. Ļoti gribējās, lai gala slēdziens iznāktu iepriecinošs.

«Topu gudrāks ...»

Atmiņa, lai gan nogurusi, vēl vienmēr pārcilāja rotaļīgās frāzes:

«Cilvēks ir un paliek tikai sīks nelga, viņš no tā vien dzīvo, ka ar vārdiem izrāda sev patīkamus fokusus, nelaimīgais postabērns...»

Un ausīs skanēja miklie, bankšķošic smiekli.

Samgins pamodās vēlu, mutē bija jūtama skāba rūsas garša, galva šķita pilna smagas duļķes, ari gaiss istabā bija blāvi pelēks, ka pirms" rītausmas. Viņš negribīgi piecēlās, atrava vaļa loga aizkarus — rūtrs vējš nedzirdami šļakstināja smalka lietus putekļus, zilganpelēki mākoņi grima aiz jumtiem. Tāpat ka vakar, kā vienmer, laukuma rosīgi kustējās un trokšņoja ļaudis. Bija grūti šajā visu ieskaujošajā kņadā ienest kādu savu atsevišķu, kaut cik manāmu skaņu. Vienādas ekipāžās traucās uz visām pusēm, un viegli bija iztēloties, ka tur viena un tā pati ekipāžā šaudās no vienas malas uz otru, meklēdama sev izeju no mazā, šaura, niecīgām cilvēku figūriņām piegružotā laukumiņa.

Pilsēta šalkoja dobji un īgni, uz laukuma no kādas ielas uznāca zilganpelēki muzikanti, apkārušies palsām misiņa taurēm; izjāja divi jātnieki, viens resns, otrs sīciņš kā pusaudzis; tas uzsvērti lepni sēdēja uz gara, sarkanbēra staltkāja zirga. Mecha-niski soļodami, izšļūca it kā zemei piespiesti svina krāsas zaldātiņi.

— «Nāvē ejošie tevi sveicina,» — Samgins atcerējās iatinisko frāzi un sapīcis atstājās no loga, gudrodams:

«Vai stāstīt Marinai to ... vakarējo?»

Jautājums palika bez atbildes. Viņš pazvanīja, paprasīja sev kafiju un krievu laikrakstus, saka mazgāties, bet atmiņā neatlaidīgi skanēja:

— «Mori(tīri te salutcmt!»

Berzēdams muguru ar saslapināta dvieļa grīsti, viņš nodomāja:

«Ir iespējams, ka kāds no Cezariem — Tiberijs, Klaudijs, Vite-lijs — ir bijis līdzīgs Berdņikovam,» — nodomāja un pats pabrīnījās, cik vienaldzīgi, bez īgnuma to iedomājis.

Dzerdams kafiju, pārlasīja avīzes. «Russkije vedomostji» korekti rūca, «Novoje vremja» piesardzīgi gavilēja, «Russkoje slovo» ievērojams feļetonists garlaicīgi un strupi, kā rej veci suņi, vingrinājās dzēlīgos vārdos, bet otra lappusē bija aplēsts pec lauku karatjesas lēmumiem pakārto skaits. Kāra ik dienas un cītīgi.

— «Morituri...»

Avīžu lasīšana drīz apnika un prasījās pēc kopsavilkuma. Piegružotā un smagmes pilnā atmiņa pakalpīgi kā vienmēr sāka viņam čukstēt gan aforismus, gan dzejas. Visvairāk piemērota Samginam šķita pusotra rindiņa no Zemčužņikova:

... mūsu laikmetā

Ir godīgs cilvēks tas, kas dzimto zemi nemīl...

Pēc tam nāca prātā Jakuboviča-Meļšina pārmetums:

Par ko lai tevi mīl? Vai laba māte tu?

Bija jau pēcpusdiena. Samgins paņēma Merežkovska grāmatu «Nākotnes Chams», atlaidās uz dīvānā, bet drīz pārliecinājās, ka autors, aizsteigdamies ar dažām domām viņam priekšā, piešķīris tām kuslu, kropļojošu formu. Tas kaitināja. Nosviedis grāmatu uz galda, viņš domās atdzīvināja spožās sieviešu parādes ainu Buloņas mežā.

— «Kas par košu pasaulīti!» — atmiņā noskanēja Berdņi-kova frāze.

Ienāca istabene un apvaicājās, vai viņa kungu aplam netraucēšot, ja sākšot uzpost istabu. Nē, netraucēšot.

— Mērci, — istabene atteica. Viņa bija tieviņa, smuidra, jocīgu micīti galvā; zem micītes vijās rūsganas sprodziņas, seja ar smailu degunteli jautri un sprigani smaidīja gaišzilas acis. Uzpošot gultu, viņa pamodināja Samginā kādu nebēdnīgu nolūku.

— Jūs izskatāties pēc anglietes, — viņš sacīja.

— O, nē! Es, msjē, esmu no Elzasas.

Meiča tik pārliecināti pavērās Samginā, it kā jau uzminējusi, par ko viņš domā. Tas Samginu samulsināja, un viņš sevi brīdināja:

«Protams, viņa gatava uz visu un ne visai dārgi, bet — var saķert iesnas.»

Viņš uzcēlās un izgāja gaitenī, nodomādams:

«Bet tur pie Berdņikova droši vien ir mazs harēms.»

Turēdams rokas kabatās, nedzirdami staigādams pa mīksto grīdsegu, viņš Nodevās apcerei, kādas līkumotas gaitas izstaigājusi šorīt viņa doma, un jutās apmierināts par tās rotaļību. Pašas no sevis nāca prātā Fjodora Sologuba dzejas rindiņas:

Dievs rēgu pasaulē es esmu,

Un pasaule tik sapnis mans.

... Samgins piesēdās pie galda un, licis sulainim atnest pudeli vīna, sāka rakstīt. Viņš nedzirdēja, ka Popovs pieklauvēja pie durvīm, un nepacēla galvu, tām atveroties. Ar plašu žestu nosviedis cepuri uz krēsla, slaucīdams mitro seju, Popovs tuvojās galdam, acis izvalbījis, zobus spīdinādams.

— Salamājāties ar Berdņikovu? — viņš veca paziņas tonī jautāja, atsēzdamies atzveltnī, un, atbildes nenogaidījis, sāka runāt kā atvainodamies: — Ir iznācis tā, it kā es būtu apvedis jūs ap stūri. Bet es biju ļoti muļķīgā stāvoklī: jūs ar šo banditu neiepazīstināt nevarēju, un turklāt izradās, ka viņš, sātana dvēsele, ir jau bijis pie jums ...

Par viesa piepešo ierašanos un viņa nekautrību mazliet apmulsis, bet arī ieinteresēts, Samgins sprieda:

«Ir atsūtīts atvainoties. Es neatvainošu,» viņš nolēma un noprasīja: — Vai viņš jums sacīja, ka bijis pie manis?

— Ņuka! Jeb vai melo?

— Ne.

— Nemelo? Mm ...

Brīdi kaut ko paņurdējis, par nezinko apmierināts, viņš izvilka no vestes kabatas cigāru, izvalbīja acis un sacīja:

— Vai jūs ievērojāt, kā es vakar izturējos? Redziet nu! Vai varu runāt atklāti?

— Citādi nav vērts, — Samgins sausi atteica.

Popova sastingusī seja pārvērtās, no cieto, tumšo matu apakšas uz gludās pieres noslīdēja divas dziļas grumbas, uzacis nogrima uz acīm; acis pievēris, inženieris nokoda cigaram galiņu, izspļāva to uz grīdas un, savu mazliet piesmakušo balsi klusinādams, vaicāja:

— Piedodiet jautājumu — vai viņš mēģināja jūs uzpirkt?

— Pieņemsim, ka tā. Nu un?

Viesis atmāja ar roku, turēdams tajā aizdedzinātu sērkociņu, un steigšus dedzīgi svepstēja:

— Mēs esam vienādos apstākļos, ari mani grib nopirkt, — vai saprotat? Velns parāvis visus šos Berdņikovus biksēs un brunčos, bet — gribot vai negribot — mēs tomēr esam spiesti pārdot savas zināšanas.

Bet ne savu godu, — Samgins atgādināja. Popovs sarauca uz augšu uzacis un pārsteigts pamirkšķināja acis,

— Nu ... zināms!

Un, aizsmēķējis cigāru, dūmus dvašodams, viņš domīgi izrunāja:

— Zināšanas jāatšķir no goda ... ja tas ir iespējams.

«Es muļķīgi izteicos,» nosirdījās uz sevi Samgins un apņēmās būt ar šo cilvēku uzmanīgāks.

— Jūs esat no nelokāmajiem? Popovs iejautājas.

Sulainis atnesa vīnu un tā paglāba Samginu no vajadzības

atbildēt, bet arī pats Popovs atbildes nemaz negaidīja un turpināja:

— Starp citu, — šis termins, kā liekas, netiek vairs lietots. Manuprāt, Pļcchanovam taisnība: sociāldemokrāti gluži ērti var braukt vienā vagonā ar liberāļiem. Eiropas kapitālisms ir pietiekami spirgts un nodzīvos mierīgi vēl savus simt gadus. Mūsējam, krievu, pusauģim, jāmācās dzīvot un strādāt no varjagiem. Mūsu zeme ir liela un bagāta, bet pierūsota ar nelādzīgiem zemniekiem un nespējīgiem patērētājiem, un, ja mēs nepārkārtosimies, mums draud Ķīnas liktenis. Bet jūsu Ļeņins šā likteņa pasteidzināšanai vēlas noorganizēt pugačovismu.

Samgins, vīnu garšodams, gaidīja, kad inženieris sāks atvainoties par Berdņikova izturēšanos. Protams, ka viņš atnācis resnvēdera uzdevumā un ar tādu nolūku. Popova valoda bija kļuvusi tikpat uzbudināta ka pie pirmās sastapšanās. Vīna glāzi vienā, cigāru otra rokā, viņš runāja, nosodoši uzlūkodams Samginu:

- Jūs, juristus, šie jautājumi tā neaizķer kā mūs, inženierus. Prasti izsakoties — jūs aizsargājat to tiesības, kuri laupa un kurus aplaupa, nemainot nodibinātās attiecības. Mūsu uzdevums ir celt, darīt bagātāku savu zemi ar rūdu, ar kurināmo, to tech-niski apbruņot. Kas attiecas uz varjagu aicināšanu, tad mēs zinām labāk nekā tirgotāji, kāds varjags zemei noderīgāks, bet tirgonis inekle lētu varjagu. Un, ja mums dotu naudu, mēs varētu iztikt ari bez jebkādiem varjagiem.

Vienā paņēmienā izdzēris pilnu glāzi vīna, aizvien vairāk uzbudinādamies, Popovs turpināja:

— Mums vajadzīgs eiropeiska tipa rūpnieks, organizators, kas spētu ieņemt ministra vietu, kā tas ir šeit Francijā, kā tas ir pie vāciešiem. Un «nav nekāda nelaime, ja cietīs zemnieks» vai puszemnieks-strādnieks. Ir vēsturiski nepieciešams, lai tie ciestu, taiab nenokavējies! Bet mūsu rūpnieks ir neizglītots dzīvnieks, plēsoņa, lupatlasis. Necik sen kā izsprucis no dzimtbūšanas sprosta un vēl arvien tikai vergs...

— Vai sen, kopš jūs pazīstat Zotovu? — Samginam neviļus izspruka jautājums.

Viņam likās, ka viesa acīs pavīdēja smīns.

— Viņu Berdņikovs pazīst. Viņš ir ciniķis, melkulis, nicina cilvēkus kā vara naudu, taču redz ikvienu un visus caur un cauri. Viņš nav augstās... bet, drīzāk gan jāsaka, ka viņš ir tieši augstās domās par jūsu patronesi. <Viņš saukā to par mīklaino dāmu.j> Viņam, cik jaušams, ir ar to kādi lieli rēķini, jādomā, viņa tam būs prāvu gabalu adas noplēsusi... Pēc manām domām, viņa ir izdomāta persona.

Istaba bija kļuvusi gaišāka. Samgins paskatījās uz dūmu plī-viern, piecēlās, atvēra logu.

Viņam aiz muguras inženieris bungoja ar pirkstiem pa galdu. Samgins nodomāja:

«Kad viņš beidzot sāks atvainoties par sievastēvu?»

Un, vēlēdamies uzzināt vel kaut ko par Marinu, viņš iejautājas:

— Vai Kutuzovu jūs pazīstat?

— Pazinu. Zinu. Studiju gados sastāvēju viņa pulciņa, vēlāk viņš mani iepazīstināja ar strādniekiem. Viņš bija lielisks Marksa pasniedzējs, bet pats tomēr fantasts. Vistīm, tas nekavē viņu būt ar ļaudīm primitīvam ka cirvja pietam. Būtībā tas ir puisis, kā radīts kautiņiem. — Steigšus un it kā gurdeni nobuldurējis šo raksturojumu, Popovs paliecās krēslā uz priekšu, it ka viņam kāds būtu iesitis pa pakausi, un jautāja:

— Paklausieties, — cik jums Bredņikovs piesolīja par iepazīstināšanu ar līgumu?

Samgins iedomājās kaut ko pašam sev neskaidru un vīpsnādams atbildēja:

<— Kā liekas, pieci tūkstoši, vepris.

Popovs, lūkodamies grīdā, uzsita knipi.

— N-jā ... vecais blēdis! Bez šaubām, būtu devis ari vairāk.

Un, atgāzies atzveltnī, izgludinājis grumbas, izbolījis apajas

putna acis, viņš sacīja slavinādams:

— Vareni viņam iegrieza Zotova! Viņš spēj ļo-oti plaši rīkoties ar naudu. Viņš ir īsts sportsmens!

Popova skatiens un tonis bija pietiekoši daiļrunīgi. Samgins sajuta kaut ko tuvu izbailēm.

— Es nevēlos par šo tematu runāt, — viņš sacīja un tūdaļ noģida, ka nav tomēr pateicis to tik stingri, kā būtu vajadzējis.

Inženieris tūļīgi uzcēlās no atzveltņa, palūkojās apkārt, paņēma cepuri un, nostājies ar sāniem pret Samginu, skaļi nopūties, noprasīja:

— Nevēlaties? Noteikti?

— Ejiet ratā! — Samgins uzbrēca, norāvis brilles no deguna un pat kāju piecirzdams, bet Popovs, pagriezis viņam savu plato muguru, iedams uz durvīm, noburkšķēja kaut ko laikam gan ļoti apvainojošu.

Samginam trīcēja ceļi, viņš atsēdās uz dīvānā un, acis blisinādams, lūkojās briļļu atsperītē.

— Nelieši. Blēži.>

Nekad vēl viņš nebija tik sūri sajutis savu neaizsardzību, savu bezspēcību. Vienu brīdi rīkle raustījās nervu krampjos, un pieaugušais, tepat četrdesmit gadus vecais vīrietis ar pūlēm apspieda mīkstčaulīgu vēlēšanos aiz lielas pārestības raudāt. Smēķēdams papirosu pēc papirosa, viņš ilgi gulēja, garā maldīdamies visa pārdzīvotā raibumā, un ārā bija aizdegušās jau vakara ugunis, kad viņa priekšā ar nepieredzētu asumu nostājas jautājums: kā izrauties lauka no nepārtrauktās pliekanību un cinisma straumes, no nemitīgi kūsājošās, viltīgās pļāpāšanas, kas nežēlo nekādu ideju, nekādu «cildenu vardu», pārvērzdama tos visus kodīgos putekļos, kas saindē smadzenes?

Tomēr prātot šai virzienā neiznāca ilgi. Pavisam vieglītēm ierādās gluži vienkārša doma, ka pirkšanas un pārdošanas pasaulē vienīgi nauda, vienīgi liela nauda var nodrošināt brīvību, vienīgi nauda ļauj atraisīties un atvilkties nomaļus no liela bara, kur ikviens ar traku niknumu dzenas pec neatkarības uz pārējo rēķina.

«Ja pastāv nauda uzbrukumiem, tad vajag būt naudai ari pašaizsardzībai. Vācijas strādnieki, savas partijas persona, ir lielīpašnieki.»

Viņš iztēlojās sevi bagātu, dzīvojam kaut kur maziņa, omulīgā valstiņā, varbūt kādā no Dienvidamerikas republikām vai — ka doktors Rasls — uz Haiti salām. Viņš zina tik daudz svešvalodas vārdu, cik to vajadzīgs nepieciešamajai satiksmei ar turieniešiem. Nav nekādās vajadzības izrunāties par visu un tik daudzvārdīgi kā Krievijā. Viņam tur ir plaša bibliotēka, viņš liek piesūtīt sev interesantākās krievu grāmatas un raksta arī .pats savu grāmatu.

«Ks neesmu Pēteris Šlemīls un es nesirgšu, pazaudējis savu ēnu. Un es to neesmu pazaudējis, bet pats labprātīgi atteicies no mocošās vajadzības vilkt sev līdzi ēnu, kura top aizvien smagāka. Esmu jau nodzīvojis pusi mūža gadu, man ir tiesība uz atpūtu. Kāda jēga šai nemitīgajai dzīves pieredzes uzkrāšanai? Es esmu pietiekami bagāts. Kada ir dzīves jēga? ... Smieklīgi manā vecumā vēl uzstādīt «bērnišķīgus jautājumus».»

Bet gribot negribot nācās uzdot sev praktisku jautājumu:

«Vai tas viss nozīmē, ka man jāpiekāpjas Berdņikovam?»

Viņš atbildēja noteikti:

«Ne, nevaru.»

Tik noteikti, it ka līgums būtu viņam jau patiesi zināms un viņš varētu pagatavot tā norakstu.

Šādā garastāvoklī viņš pavadīja vairākas lietainas dienas, apmeklēdams muzejus un Monparnasa jautros krodziņus. Kādā no šiem vakariem, sēdēdams mazā restoraniņā, viņš izdzirda sev aiz muguras krievu valodu:

— Stāsta, ka arī Ļova Tolstoja sieva esot algojusi ingušus, lai apsargātu «Jasnaju Poļanu».

«Makarovs,» Samgins nodomāja.

— Tātad muižnieki uz kazakiem vairs nepaļaujas, bet pieaicina, ta sacīt, koloniālo karaspēku? Interesanti. Bet varbūt kaukāzieši prasa mazāk? — Tas tika sacīts ar Kutuzova balsi. Nevelēdamies, ka viņu pazītu, Samgins vel zemāk nolieca galvu pār šķīvi, bet viņa tautieši bija jau tēriņu samaksājuši un gāja uz durvīm. Samgins paslcpus pameta acis tiem pakaļ, ieraudzīja Makarova slaido augumu un cirtaino galvu un Kutuzova stāvus notēsto pakausi un preču krāvēja kamiešus; ar naidīgu sajutu viņš atcerējās nezinkur dzirdētu paskābu jociņu: «Kaut gan epizodiska, tomēr nepatīkama figūra.»

Mājās viņu gaidīja tclegrama no Antvcrpenes: «Parizē neatgriezīšos braucu uz Pēterburgu Zotova.» Viņš saplēsa papīru sīkos gabaliņos, sabēra pelnu traukā, aizdedzināja un, ar zīmuli izmaisīdams, nogaidīja, kamēr tie pārvērtās pelnos. Pec tam viņam sirds kļuva tik grūta, it kā pēkšņi būtu izgaisis mērķis, kura deļ viņš uzturējies šai milzīgajā pilsētā. īstenībā ta bija nepatīkama, bagātu ārzemnieku izlutināta pilsēta, kas dzīvo izrādei, uzlikdama to par pienākumu arī visiem saviem ļaudīm.

«Kokotu parāde Buloņas mežā ir tāda pati pliekanība kā «Folies-Bergere». Katrs košē^3 nolūkojas uz mani kā uz cilvēku, kuram viņš varētu parādīt to godu — labi izkratīt viņu savā draņķīgajā ekipāžā. Garsoni^4 sniedz man savus pakalpojumus ar labvēlīgu iecietību kā mežonim. Jādoma, ka tikpat iecietīgas ir arī skuķes.»

Tomēr viņš nolēma, cik ilgi pietiks naudas, padzīvot vel šepat, paskatīties «Mulēn-Ružā», «Sa-Nuarā», aizbraukt uz Versaļu. Nopirka pie bukinista Senas krastmalā Flobēra drauga Maksima di Kana veco, solido grāmatu «Parize», no rītiem to lasīja, bet pēc tam gāja apskatīt «veco Parizi». Bija brīdis, kad viņš nolādēja šo pilsētu, bet viņam ļoti patika staigāt pa tās vēsturiskajām ielām, un viņš juta, ka Parize viņam kaut ko māca. Vitrinu stikli, caurspīdīgāki nekā gaiss, lepojās ar lielo tīra zelta, dārgakmeņu, kažokādu bagātību, ar rudens audumu neizsmeļamo daudzumu, ar sieviešu veļas gaisīgo vieglumu; parizieši sasaucās, smējās, pa restorānu durvīm joņiem izspraucās laukā mūzikas viļņi, viss kopā, savīdamies skaņu virpuļos, žūžoja ritmus un melodijas, sauca atmiņa dzejas, aforismus, anekdotes. Nedeva mieru «izpriecu skuķeni». Maskavas un Pēterburgas ielās viņas lūdz, bet še šķiet pilnīgi pārliecinātas par savām tiesībām uz ievērību un prasa ātru apņemšanos.

— Eima, vecais, — viņas uzrunā, droši ielūkodamās sejā un, atbildes nenogaidīdamas, aiziet garām.

«Baidās no policijas,» Samgins nodomāja. «Bet ka nekā tomēr pārlieku kareivīgas. Amazones. Jā, šeit sievietes vara izpaužas noteiktāk, uzskatāmāk. To apliecina arī literatūra.»

Atcerojies kādu sen lasītu filozofa N. Fjodorova rakstu par Parizes 89. gada izstādi, viņš piemetināja:

«Un rūpniecība.»

Viņš arvien noteiktāk sajuta tieksmi pēc sievietes, un tas viņu ievilka piedzīvojumā, kuru viņš nosauca par smieklīgu. Vēlu vakarā viņš bija ieklīdis kaut kādās šaurās, līkumotās, augstiem namiem cieši apbūvētās ielās. Logi stiepās lauztā līnijā, likās, ka viens nams tiecas iegrimt no saspiestās šaurības zemē, bet tā kaimiņš spraucas laukā uz augšu. Smagu smaku pilnaja krēslībā uz ietvēm un sliekšņiem sēdēja un stāvēja gaužam demo-kratiski ļaudis, dūca paklusas sarunas, aizturēti smiekli, gaudojošas žāvas. Bija samanama noguruma jutoņa.

Samgins <jutaj>, ka viņa āriene rada ļaudīs vērīgu klusēšanu, reizēm ari naidīgus izsaucienus. Resns vīrietis ar lielu galvu un platu seju zem sirmu matu cekula pastiepa bikšturi un palaida atkal vaļā, - tas tik skaļi noplīkšķēja, ka Samgins sarāvās, bet vīrietis nomierinoši sacīja:

— Nē, nē, mosjē, tas nav revolveris!

«Droši vien sava kvartala jokdaris,» Samgins nosprieda un paātrinātiem • soļiem izgāja Senas krastmalā. Uz upes pilsētas trokšņi kļuva blīvāki, bet upe tecēja tik lēni, it kā tai būtu grūti aiznest šos trokšņus tumšaja spraugā, ko viņa izrāvusi cauri smagajām akmens namu kraujām. Ūdens līmenī, kā gribēdami tajā izkust, trizuļoja logu blāvie atspīdumi. Melna liellaiva bija piekļāvusies pie krasta, uz borta tai stāvēja vīrs, ar garu nāragu taustīdams upes dibenu, no upes kāds otrs, neredzams, dobja balsī rīkoja:

- Vairāk pa labi, Andrē! Vairāk pa labi! Basta. Veltas pūles.

Nosviedis nāragu laivā, vīrs skaļi un nikni noteica:

Parauj velns! Nu tas bullis iegriezīs mums soda naudu!

No kādām namdurvīm strauji, tikko neuzgrūzdamās Samginam virsū, izspurdza sieviete baltā tērpā, bez cepures; viņa pārlaida Kļimam skatienu un sāka nesteigdamas iet tam pa priekšu. Vidēja auguma, ļoti smuidra, viegliņa.

«Tagad,» Samgins pēkšņi nolēma, viņai sekodams. Viņa aiz-gaja līdz kādam mazam restoraniņam; tam priekšā dega gāzes lukturis, abās pusēs durvīm stāvēja galdiņi, pie viena no tiem spēlēja kārtis mazs, nez kāpēc jocīgs zaldātiņš un vīrietis ar pliku pauri un plēsīga putna degunu; uz trešā krēsla sēdēja resna sieva, viņas platajā sejā spīguļoja brilles, rokās vizēja adāmās adatas un sirmie mati uz galvas.

Tu šodien nāc vēlu, Liza! — viņa sacīja. Sieviete baltajā tērpā apsēdās pie brīva galdiņa, skanīgi atbildēdama:

— Saimnieki skaita stundas pec sava pulksteņa.

Un viņu pulksteņi vienmēr iet lēnāk, — patīkamā balsī piebilda zaldāts.

Samgins pasūtīja glāzi vīna un apsēdās iepretī Lizai, bet resnā sieva iegāja restorānā, iepriekš izteikusi vienam no spēlmaņiem pārmetumu:

— Tu briesmīgi riskē! Es saskaitīju: tu esi paspēlējis jau gandrīz franku.

Liza tiešam tīkama. Viņas sejas daiļumu stipri izceļ glīti izliektas, tumšās uzacis, drošās, priecīgi ieplestās, brūnās acis, nelielais, draiski uzrauktais deguns un stingri veidotā mute. Skaistas, samērīgi augstas krūtis.

«Atgādina ukrainietes,» Samgins sprieda, gudrodams pirmo frāzi, ar ko viņu uzrunāt, bet Liza pati uzsāka sarunu:

— Musjē laikam ārzemnieks? O-o, krievs? Ko dara jūsu revolūcija? Zemnieki nepiebiedrojās strādniekiem?

— Cik daudz jautājumu, Samgins smaidīja, bet viņa pievienoja vēl divus: .

— Jūs revolucionārs? Emigrants?

Kāpēc jūs tā domājat?

— O, ārzemnieku buržuā nemēdz apmeklēt mušu kvartālu, — viņa niecinoši atbildēja. Zaldāts un plikpauris, pārtraukuši karšu spēli, apklusa. Uz viņiem neskatīdamies, Samgins noģida, ka tie gaida, ko viņš teiks. Un, ka tas ar viņu bieži gadījās, viņš sacīja:

Ja, es piedalījos Maskavas sacelšanās.

Viņš pat tikko noturējās, nenosaucis sevi par emigrantu. Iepazīšanās risinājās viegli, vienkārši un, pastiprinādama kādus nolūkus, skubināja pasteigties. Resnā sieviete nolika viņam priekšā vīna karafi, bet Lizai šķīvi puķukapostu un mazu maizīti.

— Nāciet pie mana galda, — Liza paaicināja un, kad viņš to bija izdarījis, jautāja:

Un tātad? Kas notiek pie jums tagad?

Samgins sāka atstāstīt to, ko bija no rīta izlasījis Maskavas un Pēterburgas laikrakstos, bet Liza uzstājīgi noteica:

Tas ir mazāk par to, ko raksta mūsu buržuāziskās avīzes, nemaz nerunājot par «Humanité». Vai sveši cilvēki jūs netraucē?

Rādīdama uz plikpauri, viņa aši un skaidri sacīja:

— Tas mans tēvocis. Varbūt jūs esat dzirdējuši viņa vārdu? Tas ir viņš, par ko nesen rakstīja kamerads Zoress. Mans brālis, — viņa norādīja uz zaldātu. — Viņš nav zaldāts, tas viņam tikai estrades kostims. Viņš ir chansonnier, raksta un dzied dziesmas, bet es palīdzu viņam saceret muziķu un akomponēju.

Abi vīrieši ļoti cieši paspieda Samginam roku, bet Liza saspieda viņa pirkstus vēl stiprāk un, tos neizlaizdama, sacīja:

Pēc desmit minūtēm mums jāsāk mūsu darbs. Tas no šejienes ļoti tuvu, pāris minutes. Tas aizņems pusstundu ...

— Stundu, iebilda zaldats.

- Ciet klusu! Mēs pabeigsim, atgriezīsimies šurp, un tad jūs mums izstāstīsiet. ..

Iejaucās plikpauris. Gārdzošā, aizkritušā balsi viņš ieteica: Atgriezties nav nozīmes. Vienkāršāk būs. ja es tur, uz skatuves uzgājis, uzaicināšu publiku noklausīties kamerada vēstījumu par Krievijas pašreizējiem notikumiem.

«Nu esmu iekūlies anekdotē, vodeviļā,» atguvās Samgins. Ar sarūgtinātu prātu, lūkodamies Lizas laipnajās acīs, uz viņas pilnīgajām krūtīm, viņš paskaidroja, ka, diemžēl, pēc vienas stundas viņš aizbrauc uz Šveici. Liza palaida viņa roku, ar redzamu sapīkumu sacīdama:

— Tas man saprotams, tur ir daudz jūsējo. Tomēr dīvaini: Parizē nav mazums krievu emigrantu, bet viņi... nav visai biedriski. Franču strādnieks, ka liekas, jūs neinteresē. ..

Samgins tūdaļ uzaicināja sadzert uz franču strādnieka labklājību; visi sadzēra, viņš atvadījās un aizsteidzās tik knaši, ka bīdamies, vai viņu vēl neaizturēs. Viņš nemīlēja par sevi smieties un tikai retu reizi to sev atļāvās, bet tagad, soļodams pa tumšo un tukšo ielu, klusībā smējās.

«Tas bija atgadījums, kādu draugiem nemēdz stāstīt. Labi, ka man nav draugu.»

Viņš pārdomāja vēl daudz ko, cenzdamies apspiest sevī nepatīkamo, šķebīgo kļūmes un nemākulības apziņu un juzdams sevi apreibušu ne tik daudz no vīna ka no sievietes. Iedams pa savas viesnīcas gaiteni, viņš ielūkojās dežurējošās istabenes kambarītī, — tas bija tukšs, tātad meiča vēl negulēja. Viņš pazvanīja un, kad istabene ienaca, uzlicis rokas tai uz pleciem, smaidīdams jautāja:

Vai jūs varat dāvāt man kādu mīļu prieciņu, jā?

Spridzīgās acis piemiegusi, meiča ne uzreiz jautājumu saprata, bet sapratusi piespiedās viņam klāt, un tās atbildi Samgins pārtulkoja sev tā:

Ak msje, tas vienmēr ir patīkami tam, kas to prot!

Viņas žiglie skūpsti arī bija spridzīgi, tie tā neparasti kņudi-naja Samginam lūpas un viņu stipri uzbudināja. Starp skūpstiem viņa jautādama čukstēja:

Drusku vēlāk, msje, kad es pabeigšu dežūru, vai ja? Divdesmit pieci franki, msje?

Izslīdējusi no Samgina rokām, viņa pazuda.

«Lietišķi, vienkārši, bez kādas valšķības,» Samgins viņu domās uzteica. Viņam nebija jāgaida ilgi, bet viņš gaidīja ar lielu nepacietību. Atnākusi viņa noģērbdamas pusbalsī sacīja:

— Es jūtos ļoti glaimota, ka Parizē, kur ir tik daudz skaistu sieviešu pēc ikviena gaumes, msjē nav atradis sev partneres, kas būtu viņa cienīgāka par mani. Es būšu ļoti priecīga, ja pierādīšu, ka tas dara godu msjē gaumei!

Vingra un spēcīga, viņa centās to pieradīt ar tāda burvju mākslinieka dedzibu, kas no savas mākslas vēl aizraujas un vērtē šo mākslu arī pašu par sevi, ne tikvien kā eksistences līdzekli.

Samgins nodzīvoja Parize vēl dienas desmit tādā noskaņā ka cilvēks, kurš nevar izšķirties, ko viņam darīt. Redzi, viņš atgriezīsies Krievijā, klusā mietpilsonisku tirgoņu pilsētā, kur vēl nesen revolūcijas satramdītie ļaudis tagad atkal saved vajadzīgaja, viņam pazīstamajā garlaicīgajā kārtība savas ieražas, savas domas un attiecības un kur Marina Zotova turpinās izklāstīt viņam priekša savas apšaubāmās, mīklainās gudrības.

«Es laikam gan esmu vienīgais, uz kuru viņa šīs gudrības izkrata, lai varētu par tām patīksmināties. Vilinoša kā pati dzīve — un tikpat neizdibināma.»

Viņš domāja arī par to, ja bijuši viņam līdzekļi, ka tad būtu labi palikt šeit, zemē, kur dzīve cieši nokārtota, pilsētā, kura tiek uzskatīta par labāko visā pasaulē un ir bezgalīgi bagāta kārdinājumiem ...

«Priekš mežoņiem un pusmežoņiem, no kuru naudas tā pārtiek un greznojas,» viņš sev atgādināja savu neseno uzskatu par Parizi.

«Nē, šeit cilvēki ir tiešāki, tuvāki vienkāršajai, realajai dzīves jēgai. Te nav ne Ļutovu, ne Kutuzovu, nav tādu filozofējošu laupītāju kā Berdņikovs un Popovs. Šeit arī sociālisti ir veselīga saprāta ļaudis, viņu darbība vērsta uz vienu reālu uzdevumu: nepieļaut strādnieku darba noteikumu pasliktināšanos.» Šāda veida domas raisījās viegli un patīkami, it kā pašas no sevis. Atmiņa pakalpīgi pačukstēja desmitiem aforismu: «Patiesā brīvība ir iespaidu atlases brīvība»; «Pasaulē, kur viss nemitīgi pārveidojas, dzīšanās pēc galīgiem slēdzieniem ir muļķība»; «Daudzi cenšas tikt pie īstenības izpratnes, bet — kurš ir to sasniedzis, īstenību neizkropļojot?»

Sarngina smadzenēs izveidojās kāds nekustīgs punkts, mazs spogulītis, kas allažiņ, kad vien viņš to vēlējās, parādīja viņam visu, par ko viņš domā, kā doma un kur viņa domas runā vien-otrai pretī. Dažbrīd šī viņa prāta īpašība stipri nogurdināja, traucēja viņam dzīvot, tomēr visbiežāk viņš tīksminājās par ša cenzora darbību un arvien vairāk pierada uzlūkot šo darbību par visoriģinālāko savas psiches īpašību.

Pēdējas dienas Parizē viņš pavadīja, no rīta līdz vakaram klejodams gan kājām, gan braukšus pa pilsētu un tas apkārtni, uznākot naktij, atgriezās viesnīcā, atpūtās, bet pēc pulksten desmitiem pie viņa arvien ierādās Blanša un starp visu pārējo atelpas mirkļos viņu izprašņāja, kas viņš tāds, vai precējies vai ari vēl puisī, kas īsti ir Krievija; apvaicājās, kāpēc tur revolūcija, ko revolucionāri vēlas. Par sevi Samgins samelsa niekus, bet par revolūciju stingri atbildēja, ka par to neviens nemēdz runāt ar sievieti gultā, un viņam šķita, ka šāda atbilde viņu cēla Blanšas acīs vēl vairāk. Šās meičas lietišķi naivais bez-kaunīgums un tas, ka viņa akurati, gluži kā nepazīstams ārsts par viziti, ņēma no viņa naudu, modināja Samginā nicināšanu pret viņu. Bet reiz, kad viņa nogurusi aizmiga, noguldījusi savu sajauktām cirtām segto galvu viņam padusē, Samgins sajuta kaut ko līdzīgu žēlumam. Arī viņam nāca miegs, bet gulēšana ar Blanšu līdzās bija neērta. Viņš paslējās, atbalstīdamies uz elkoņa, un palūkojās tās seja ar pavērto muti un tumšām ēnām acu dobumos; viņa elpoja grūti un nevienādi, un šai mazajā sejiņā, ko diena rotāja viegls sārtums, tagad bija kaut kas Joti skumjš un tā rādījās līdz nepazīšanai izbalojusi. Aizsmēķējis papirosu, viņš nodomāja:

«Taisnību sakot, viņa savā būtībā nav slikta meitene. Ir iespējams, ka viņa iekrās naudu, atradīs sev vīru un atvērs mazu rcstoraniņu, tāpat kā tā bri|ļotā.»

Pēc tam viņam ienāca prātā, ka Mopasana romānā «Mūsu sirds» elegantais varonis par savu mīļāko padara kalponi. Viņš pamodināja Blanšu, un tā jutās spiesta Samgina priekšā atvainoties. Aizceļodams viņš dāvināja tai rokas sprādzi par pusotra simta franku un iedeva vēl piecdesmit franku naudā. Tas meiču . stipri aizkustināja, viņas vaigi kvēli nosarka, acis līksmi iemirdzējās, un viņa, klusītēm smiedamās, laimīgi nomurmināja:

— O, jūs esat augstsirdīgs! Es visu mūžu neaizmirsīšu krievu, kas bija tik ...

Neatrazdama citu vārdu, viņa atkārtoja:

— Augstsirdīgs.

Samgins paplikšķināja viņai uz pleca.

Ceturtās dienas rītā viņš brauca no dzelzceļa stacijas mājup uz savu dzīvokli. Pār pilsētu starp sīki saraustītiem mākoņiem spīdēja bāli zilganas debesis, pa sasalušo zemi slīdēja salti saules stari, lakstīja vējš, notraukdams kokiem pēdējās lapas, — viss sen pazīstams. Labi pazīstami bija arī cits citam kā sērkociņi līdzīgie, rudenīgi silti ģērbušies krievu cilvēki, kas naski kājoja gan uz Kroņa palatu, gan Apgabaltiesu, gan Zemstes pārvaldi vai citām iestādēm; tāpat arī pelēkie ģimnāzisti, zaļganie real-skolnieki, šokolādes krāsas ģimnāzistes, draiskulīgie pilsētas skolu audzēkņi. Viss pazīstams, bet viss kļuvis sīkāks, niecīgāks, ēkas, kā vēja dzītas, cita no citas attālinājušās, un rudens gaisa dzidrums šķiet bez žēlastības atsedzam koka māju bēdīgumu un mūra namu smagnējo neglītumu.

«Pie pirmās iespējas pārcelšos uz Maskavu vai Pēterburgu,» Samgins skumīgi domāja. «Marina? Šodien vai rīt es atkal viņu satikšu, atkal klausīšos viņas pielaidīgi laipnajās sentencēs. Pietiek! Nez kur tagad Bezbedovs?»

Visi četri viņa dzīvokļa logi bija aizslēģoti, un tas vēl pastiprināja viņa nelāgo omu. Durvis atvēra sažuvusī, melnīgsnējā vecīte Fclicita, tā izskatījās vēl vairāk sakumpusi, piegumusi zemei; parasti klusa, viņa arī tagad klusēdama palocījās, un tās blāvās acis raudzījās Samginā kā svešiniekā, tikai ļenganās lūpas kustējās, un viņa plātīja rokas; likās, ka nupat jautas:

— Pie kā jūs nākdami?

Bet, kad Samgins apvaicājās par Bezbedovu, viņa kā bez balss atteica:

— ielika cietumā.

— Lūk, kā! Par ko?

— Marinu Petrovnu nogalēja.

Samgins nule tikai bija izvilcis vienu roku no mēteļa piedurknes, otra bezspēcīgi, kā izmežģīta noslīga gar sāniem, un mētelis noslīdēja no tas uz grīdas. Patumšais priekšnams kļuva vel tumšāks, smacējošāks. Samgins atspiedās ar muguru pie sienas un nomurmināja:

— Bet sakiet... Kā tā? Kad?

— Otrā dienā pēc viņas atbraukšanas. Ar pistoli nošāva.

Vecīte ietuntuļoja dzīvoklī, tur noklabēja slēģu dzelzs bultas,

istabā viena pēc otras iespīdēja divas šauras gaismas strēlēs.

— Vai uzlikt patvāri? — Felicita jautāja.

Pamājis ar galvu, Samgins uzmanīgi ienāca istabā, kas tagad šķita pretīgi tukša, visas mēbeles bija savilktas vienā kaklā. Viņš apsēdās uz apputējuša dīvānā, paberzēja ar delnām sev seju, rokas trīcēja, bet acu priekšā it kā- gaisā nostājās kails, uz savu skaistumu lepns sievietes augums. Grūti bija iedomāties, ka viņa mirusi.

«Nonāvēta. No kretina lodes ...»

Marinas tēla vietā nostājās lempīgs, izblīdis cilvēks baltu seju, dzeltenām cāļa pūkām uz vaigiem un zoda, gaišzilas, glāžainas ačeles, biezas lūpas, glupja, alkatīga mute. Bet strauji rosījās arī Samgina prata atskurbinošā darbība, vērsta uz viņam

parasto cilvēcisko pašaizsargāšanos no draudošām briesmām un no nevajadzīgiem uztraukumiem.

«Tikšu aicināts par liecinieku iepriekšējā izmeklēšanā un tāpat ari tiesā.»

Pārņēma sašutums, un jau nezinkuro reizi uzmācās zināmais

jautājums:

«Par ko, par ko man arvien jāņem dalība nejaukos notikumos?»

Durvīs iestājās Felicita, salikusi rokas uz krūtīm tā, it kā viņa jau būtu nomirusi un ielikta šķirstā.

— Ir pavēlēts paziņot policija, kad jūs atbrauksiet. Vai vajag ziņot?

— Protams.

— Patvāri pados Saša.

Blakus istabā šļūkāja smagi soļi, ieskanējās vara paplāte, trinkšķēja trauki. Samgins iegāja tajā — tur, laimīgi smaidīdama, viņam paklanījās pilnkrūtaina sārtvaidze meita zilām acīm un resnu, gaišu matu bizi pāri jozmenim. Samgins viņai pateica, ka patvāri uzmanīšot viņš pats, bet viņa lai aizejot un nopērkot tam vietējās pēdējo piecpadsmit dienu avīzes. Pēc tam viņš atcerējās, ka nav paguvis vagonā nomazgāties, iegāja vannas istabā, ilgi mazgājās, patvāri aizmirsdams, un ienesa to ēdamistabā neganti mutuļojošu, klātu nožuvušu ūdens straumju svītrām. Gandrīz stundu viņš nosēdēja pie gālda, nepacietīgi gaidīdams avīzes, bet patvāris vel vienmer vārījās, kaitinādams viņu ar savu šņākšanu un dīkšanu, piesprausiādams pilnu istabu garaiņu.

«Kur ratā viņi nobāzuši dzēšvāciņu?» Samgins sirdījās un, baidīdamies, ka ūdens viss izkūsās un patvārim izkusīs salodē-jumi, gribēja nocelt tam vāku, palūkoties, vai tajā vēl daudz ūdens. Bet vākam viena austiņa bija norauta, otra ļengājās, viņš apdedzināja pirkstus, un gribot negribot bija jādomā par to, cik barbariski pavirši apietas kalpotāji ar saimnieku lietām. Pēdīgi viņš atģidās ieliet dūmenī ūdeni, lai ogles nodzēstu. Šī murzā-šanās traucēja domāt, siltas maizes un liepu medus smarža kairināja ēstgribu, un domas rosījās tikai ap vienu:

«Jā, vajag braukt projām.»

Viņam par brīnumu avīzēs bija ievietoti tikai divi īsi ziņojumi; viens vēstīja:

«Vakar visu pilsētu satrieca ziņa par plaši pazīstamās un cienītās M. P. Žolovas noslepkavošanu. Noziegums atklāts šādos apstākļos: M. P. Zotova svētdienās parasti mēdza slēgt savu baznīcas piederumu veikalu pulksten divos dienā, bet vakar citi Lielās Tirgoņu ielas tirgotāji bija stipri izbrīnījušies par to, ka viņas veikals nav parastajā laikā aizvērts, lai gan nedz pircēju, nedz īpašnieces tajā nemanīja. Pirmais šo lietu noskaidrot apņemas naudas mainītavas turētājs K. F. Chrapovs. Iegājis veikala, viņš saucis pec saimnieces, uz ko nav dabūjis atbildes, bet, iegājis veikala dibenistabiņā, ieraudzījis viņu guļam uz grīdas...»

«Idioti, nemāk pat ne pieklājīgi rakstīt,» Samgins nodomāja.

«Domādams, ka Zotova atrodas nesamaņas stāvoklī, viņš izgājis laukā un pateicis to galantērijas preču tirgotājam J P. Percovam, ieteikdams tam piezvanīt Percova īrniekam doktoram Jevgeņjevam. Bet taisni šai brīdī gājis pa ielu garām pilsētas policijas ārsts K- G. Bekmans, kurš tad arī konstatējis, ka Zotova nonāvēta ar šāvienu pakausī un ka no viņas miršanas brīža pagājis jau ne mazāk par divi stundām. Šīs satricinošās drāmās tālākos sīkumus mēs vēlā laika dēļ atliekam līdz rītdienai.» Bet avīzes nākošajā numurā bija paziņots tikai tas, ka «apcietināts nonāvētās radinieks Bezbedovs iereibušā stāvoklī». Un vēl vienu numuru vēlāk avīze ziņoja par noslepkavotās svinīgo apbedīšanu, ka viņas «zārku uz pēdējo atdusas vietu pavadīja visa pilsēta».

Samgins izlaida avīzi no rokam, tā noslīdēja viņam uz ceļiem, viņš ar riebumu nometa to zem galda un nogrima domās. Lai gan Bezbedova arests slepkavības cēloni noskaidroja, tomēr radās tādas savādas, neskaidras domas.

«Cūka. Krctins. Kā viņš varēja ... iedrošināties? Viņš no tās baidījās ...»

Pēcpusdienā Samgins sēdēja tiesas izmeklētāja istabā, pa kuras logu bija redzama sēta ar bērza malkas grēdu. Istabā bija tvanam līdzīga tabakas dūmu un sausās puves smaka. Virs plata, bet pazema skapja karājās oleografija — cara Aleksandra 111 portrets ar policista cepuri galvā, kas ļoti labi piederējās viņa kuplajai un smagajai bārdai. Pie veca rakstāmgalda mīkstā adas krēslā ar augstu atzveltni ar papirosu zobos sēdēja večuks pelēkam acīm, spodri nomazgātu seju, cieši iespīlēts melnos svārciņos. Viņa dzeltenie vaigi bija izraibināti ar biezu sarkanu dzīsliņu tīklojumu, smaila, sirma bārdiņa, pagarinādama seju, darīja to cildenāku, uzgrieztās ūsas piešķīra viņam kaut ko kareivisku, ap pliko pauri aiz ausīm kā ragi rēgojās sirmu matu cekuli, — visumā tiesas izmeklētājs Gudims-Carnovickis izskatījās pēc varoņlomu tēlotāja franču melodrāmā. Pilsētā viņš bija izpelnījies viskaislīgākā vinta spēlmaņa slavu, un Samginam nāca prātā Apgabaltiesas zvērināto advokātu istabā par viņu dzirdētais nostāsts: kādreiz Gudims ar saviem partneriem nosēdējuši pie kārtīm bez pārtraukuma veselas divdesmit septiņas stundas, bet divdesmit astotajā viens no tiem, izspēlējis «lielo šlcmu», aiz prieka nomiris, ar ko tad arī sagādājis Leonidam Andrejevam iespēju sarakstīt savu teicamo stāstu.

— Tā nu redziet, cienītais Kļim Ivanovič, — izmeklētājs klusi viruļojošā, lēnīgā balstiņā sacīja, — es esmu jūs traucējis lietā par jūsu klientes noslēpumaino slepkavību...

— Kāpēc noslēpumainā? — Samgins ievaicājās. — Slepkava taču aizturēts?

Izmeklētājs nopūtās, noglaudīja ar pirkstu ūsas un ar nožēlu paskaidroja:

— Tā kā viņš nav noziegumā atzinies, tad, kā jums zināms, līdz tiesas lēmumam viņš ir tikai aizdomās turētais.

Tiesas izmeklētāja acis bija blāvas, to baltumi nespodri, pelēkie redzoklīši ūdeņaini, bet Samginam likās, ka aiz šīm acīm slēpjas vēl kādas citas. Viņš jutās nemierīgs un uztraukts un bija par to uz sevi nikns.

— Es neredzu jūsu rakstveža, — viņš sacīja.

— Jūsu piezīme ir gluži pareiza, — Gudims atsaucās, pieliecis galvu un no jauna aizsmēķēdams papirosu, — smēķēt viņš smēķēja vienā laidā. — Bet tas ir tāpēc., cienījamais Kjim Ivanovič, ka nav mans nolūks noprasīt jums likumā paredzēto liecību. Ja nebijusi mana neveselība, — kājas sāp tā, ka paiet nespēju, — tad es šai sarunai pats personīgi būtu ieradies pie jums dzīvoklī. Zināms, jūs tiksiet nopratināti ar visu šinī gadījumā nepieciešamo stingrību, kā to nosaka likums. Bezbedova izteikumos ir daži momenti, kas to nenovēršami prasa. Pēc tagadējā laikmeta apstākļiem šim subjektam draud ļoti bargs sods, viņš to nojauš — un, lai sevi glābtu, protams, nebūt nedomā taupīt citus. — Samginam šķita, ka krēsls zem viņa būtu sazvēlies atmuguriski.

Gudims iedūra zīmuli sev bārdā un, zodu kasīdams, lūkodamies kaut kurp gar skapi kaktā, turpināja vurvuļot:

— Es jūs ataicināju, tā sakot, informēšanas %bad.

— Un tas būtu? — Samgins pasteidzās jautāt, pārsteigts un vēl vairāk uztraucies.

— Tas ir... lai zināmā mērā jūs iepazīstinātu ar... lietas stāvokli.

Tiesas izmeklētājs runāja vilcinādamies, ar pauzēm, un šīs pauzes bija riebīgas.

— Runāšu atklāti un bez aplinkiem, — viņš turpināja klusinātā balstiņā. — Būtība te ir tā, ka šinī lietā ieinteresēta Pēterburga, no turienes ir atsūtījuši šurp prokurora biedru, lai tas sekotu iepriekšējās izmeklēšanas gaitai. Man jau bija tas prieks ar viņu redzēties: starp mums runājot — nekauņa un, gluži tāpat kā visi galvaspilsētas karjeristi, ne sava papa, ne mammas netaupīs. Mūsu prokurors, kā jums zināms, ir gubernatora znots un kandidē uz prokurora vietu pie tiesu palatas. Saprotams, ka novērotāja ierašanās viņam ķeras pie sirds. Ar to tomēr nav vēl viss pateikts... Tā ka te, ziniet, vispār var iznākt...

Ietirkšķējās telefona zvaniņš, izmeklētājs pielika klausuli pie auss pelēkā skrimš|a.

— Klausos. Man ir tas gods. Jā. Prokurora pavēle. Pārtraukt? Jā, bet — motivs ... Klausos. Nekavējoties? Klausos ...

Sarkanās dzīsliņas tiesas izmeklētāja vaigos bija tikušas vēl redzamākas, arī acis kļuvušas sarkanas, ūsas iedrebējās. Sam-gins noteikti noģida kaut ko nelabu.

— Aicina uz tiesu, bez kavēšanās, — izmeklētājs sacīja un sausi noklepojās. — Bet jūs laikam nupat šodien no ārzemēm?

— No Parizes.

— Ai, Parize! Jā-a! — izmeklētājs žēlabaini pašūpoja galvu.

- Es biju tur ka students, vēlāk, pēc kāzām, aizbraucu turp

kopā ar sievu, nodzīvoju veselu mēnesi. Ai Kļim Ivanovič, kāda gan mēdz būt dzīve! Sākumā — Parize, Florence, Venēcija, bet pēc tam — divdesmit septiņi gadi — šeit! Garlaicīga pilsētele, vai ne?

— Jā.

Srn-maga pilsēta, — Gudims-Čarnovickis pārliecināti noteica. — Vai Zotova arī bija tur?

— Dažas dienas. Pēc tam aizbrauca uz Londonu.

— Tā. Londonā neesmu bijis. — Bet — ja drīkstu jautāt — vai jūs nezināt, kādi sakari viņai bija Pēterburgā?

— Viņa minēja, ka šad tad viesojoties pie ģenerāļa Bogda-noviča, — Samgins neapdomājis atteica.

— O-o! — liesas izmeklētājs nostiepa, atspiedies abām rokām galdā un savilkdams uzacis uz augšu. — Tā ir — persona! Saka pat, ka viņš esot dažā ziņā ... noteicējs! Piedodiet, — viņš atvainojās, — nevaru piecelties, — tās kājas!

«Bet kā tad uz tiesu tu aiziesi?» Samgins grūtsirdīgi nodomāja, paspiezdams večuka roku, bet večuks, .ar vieglu smai-diņu padarīdams savas acis vēl blāvākas, padomdevēja tonī gandrīz nočukstēja:

— Aiz cieņas un simpātijās jūtām pret jums, Klim Ivanovič, atļaujiet jums atgādināt, ka mūsu — juristu praksē — un it īpaši mūsu dienās — atgadās notikumi, kuri tiek aplam ... kaitīgi uzpūsti.

Viņš teica vēl kaut ko par vienkāršo iedzīvotāju iebiedēto fantāziju, par provinces korespondentu pārliecīgo skubu un preses pe|ņas kāro pļāpību, taču Samgins viņā neklausījās, tikko valdīdams vēlēšanos izraut savu roku no saltajiem izmeklētāja pirkstiem.

Uz ielas turējās saulains sals, pa dienu atkusušas peļķes no jauna pārvilkās ar ledu, vējš šaudījās, naski dzīdams ūdenī vistu spalvas, rudens dzeltenās lapas, sīpolu mizas, raustīja Samgina mēteli un uzpūta viņa nemieru vēl lielāku. Un, it kā atsaucoties uz katru vēja grūdienu, radās jautājumi:

'«Ko par mani varēja samelst Bezbedovs? Un vai viņš ir spējīgs nokaut? Bet, ja tas nav viņš, — kas tad?»

Te viņš atminējās, ka avīzes ziņojumā nebija minēts ne vārds par to, ar kādu nolūku slepkavība izdarīta. Par Marinu domājot, domas bija ne tikvien kā vienaldzīgas, bet gandrīz pat naidīgas.

«Mīklaina dāma.»

No jauna atdzīvojās šaubas, ka varbūt Marina bijusi policijas departamenta dienestā; pēc tam atminējās, ka viņa divi reizes uzdevusi tam samaksāt par kaut ko soda naudu: pirmoreiz pusotra simta, otrreiz pieci simti rubļu.

«Jādomā, ka tā bija kukuļošana. Bet ko vēlējās no manis Gu-dims? Viņa rīcība bija nelikumīga. Viņa beigu padoms — dīvaina aplamība.»

Galvaskausā nepatīkami veserīši klauvēja deniņos. Mājās viņš labu brīdi vēroja spogulī savas uztraukti spīdošās acis, sirmos pavedienus izretušajos matos, ieraudzīja, ka vaigi kļuvuši pilnīgāki, seja apaļāka un ka tādai sejai bārdiņa vairs īsti labi nepiederas, labāk to noskūt. Spogulis rādīja, ka blakus istabā pašreiz liek galdā traukus koša, pilnmiesīga meiča sārtiem vaigiem, zilām acīm un zeltainu matpīni pāri jostas vietai.

«Katrā ziņā pamuļķe,» Samgins novērtēja.

— Vai kungs mājās? — ievaicājās viņai Felicita.

— Mājās, — skanīgi un jautri atbildēja meiča.

«Man nav mājas,» Samgins domās iebilda, staigādams pa istabu. «Nav ne tikvien mājas tās reālā nozīmē, kur būtu sieva, bērni, zināms paziņu loks, patīkams draugs, gudrs cilvēks, aptuveni man līdzīgs, — man nav mājas ari tās idealajā nozīmē, paša iekšējās labsajūtas nozīmē... Vots Vitmcns saka, ka cilvēkam esot apnikusi mierīga dzīve, ka viņš alkstot draudošu briesmu, ka viņš slāpstot pec nezināmā, neikdienišķā ... Anar-chista koķetērija ...

Ir bauda asins kaujā spraigā Un bezdibeņa malā baigā.

Pusaudžu romantika ... Main-Rids, bēgšana no ģimnāzijās uz Ameriku.»

Ienāca Felicita un klusēdama pasniedza viņam vizītkarti. Samgins pacēla to pie brillēm un izlasīja:

«Antons Ņikiforovičs Tagiļskis.»

— Jā, jā, — Samgins nenoteikti nomurmināja. — Aiciniet iekšā ... Lūdzu, lūdzu!

Bet jau kā velšus vēlās uz īsām kājiņām viņam klāt resns, vara patvārim līdzīgs cilvēciņš, ģērbies koši rūsganā uzvalkā.

— Sveicināti! Oho, kā jūs esat novecojis! Bet — kā es? Laikam jūs nebūtu pazinuši? — viņš trieca skanīgā tenoriņā. Samgins redzēja pliku galvvirsu, sarkanu, skūtu seju ar sariem uz deniņiem, aiztūkušas cūkas ačeles un īsi apcirptas, spurainas tumšas Ūsiņas zem plata deguna.

— Tiešām nebūtu pazinis, — viņš piekrita.

— Jūs atvainojiet, ka es tā, bez ceremonijām ... Ar sena paziņas tiesībām. Mums ir sasodīti daudz tiesību, ko? Vajadzētos apcirpt, — kā jums šķiet?

Pieņēmis darīšanu cilvēka nogaidošo izteiksmi, Samgins sausi uzaicināja:

— Lūdzu, esiet tik laipni...

— Uz pusdienām? Pateicos. Bet es gribēju uzaicināt jūs uz restorānu, jums te pie laukuma ir diezgan pamatīgs restorāns, — Tagiļskis žigli un skaļi mēļoja, jau pirmais ieiedams ēdamistabā un apsēzdamies pie galda. Viņš apbrīnojami maz atgādināja to cilvēku, kādu Samgins viņu bija redzējis Preisa nopietnajā kabinetā, — toreiz viņš rādījās esam apvaldīts, uz savām zināšanām lepns, izturējās pret ļaudīm pamācīgi kā profesors pret studentiem, bet tagad, pavej, mētāja vārdus ka vējš.

«Ienācis kā traktierī... Protams, izprašņāt par Marinu.»

Tā arī bija. Atpogājis vizitsvārkus, atklājis spilgti raibu vesti un aizbāzdams aiz apkakles salveti, Tagiļskis pastāstīja, ka esot komandēts uzraudzīt izmeklēšanas gaitu Zotovas noslepkavošanas lietā.

— Runā, ka bijusi ļoti skaista.

— Jā. Ļoti glīta.

— Ahā. Nu, ko tur lai saka? Glītu lietiņu patīkami saplēst. Skaistules tiek nonāvētās biežāk nekā kroples. Bet nokaut parasti mēdz vīri vai mīļākie un katrā ziņā no fasades: galvā, krūtīs, vēderā, bet te nonāvējuši no sētas puses — pakausī. Arī tas ir tā pieņemts, proti, aplaupīšanas nolūkos, bet šinī gadījumā aplaupīšana nav konstatēta. Tur nu tiek saskatīts noslēpums. Manuprāt, nav nekāda noslēpuma, bet ir gļēvulis!

Nāsis papletis, viņš paoda viras garaiņus un vēlīgi noteica:

— Ķidiņu zupa? Dievinu!

«Kaisa man smiltis acīs, lops,» Samgins nodomāja.

— Tiesas izmeklētājs, vecais ēzelis, bija izsaucis jūs pie sevis, bet es šo procedūru pārtraucu. Šī lietiņa nav plaši izpaužama. Jūs jautāsiet — kāpēc? To es nezinu. Jādomā, ka muļķība, bet varbūt muļķība jukām ar nelietību. Uz jūsu veselību!

Viņš iekampa glāzīti degvīna, noklakšķināja ar mēli, aizvēra uz mirkli acis un sāka no jauna gvelzt:

— Jums tiešām ļoti elegants izskats. Tieši kā bagātas atraitnes līgavainim.

«Neģēlis,» Kļims domās izlamājās.

— Lūk, ko nozīmē padzīvot Parizē! Bet es esmu uzziedējis vairāk... krāšņumā, tomēr izsmalcinātam skatienam nepievilcīgi, — Tagiļskis pļāpāja, vērdamies kalponē, bet, kad tā bija izgājusi laukā, nopūtās:

— Kas par garšīgu skuķēnu, raganiņa . ..

Un tūdaļ iejautājās:

— Vai Zotovai bija mīļākais?

— Nezinu.

— Bija, — Tagiļskis atteica, pašķobīdams galvu, tad izdzēra vēl glāzīti un turpināja:

— Pastāv uzskats, ka pēdējā laikā viņas mīļākais bijis jūs.

— Blēņas, — Samgins sausi atsaucās.

— Blēņas, — tātad izskatās pēc patiesības, bet nav patiesība. Pie mums, Krievijā, blēņas bieži vien izrādās par īstu patiesību.

Tagiļskis ēda nesteigdamies, un ēšana nebūt netraucēja viņa runāšanu. Šķīvī skatīdamies, ar nazi veikli apstrādādams cāļa

kauliņus, viņš ieprasījās, vai Samginam esot zināmi Marinas īpašuma apmēri. Un uz K|ima noliedzošu atbildi paskaidroja: naudā un drošās akcijās ap četri simti tūkstošu, bet Uralu un ’ Ņižegorodas guberņu Aizvolgas zemju vērtība — vismaz otrtik daudz.

— Bet varbūt arī trīstik. Jā. Un radinieku — nav. Tātad: te mums ir bezmantinieku īpašums, kas pēc mūsu valsts likumiem piekrīt kronim. Tas spēcīgi saviļņo dažus... cilvēkus ar labu dzīves gaumi.

Viņš izlaida no tuklajiem pirkstiem darba rīkus — nazi un dakšiņu, papliķēja ar plaukstām sev vaigus un, liedams glāzītēs vīnu, ne vairs jokodams, bet jau nopietni turpināja:

— Es dzeru, bet jūs nedzerat, un jūsu piesardzība, jūsu sadrūmusī sejiņa... ne jau nu tā, ka mani apmulsinātu — es uz apmulšanu neesmu meistars — bet tomēr traucē. Es šās pilsētas iezemiešu vidū esmu svešs cilvēks, šejienieši lūkojas uz mani naidīgi. Pie viņiem te ir saglabājusies vēl ģinšu iekārta, un vispār ... pārsvarā viņi šķiet bieži.

Atspiedies ar elkoņiem uz galda, ar delnu balstīdams zodu, Tagiļskis izstiepa kreiso roku ar vīna glāzi pār galdu, un viņa blāvās acis nelabi, it kā izaicinoši raudzījās Samginam sejā. Viņa skanīgajā balsī jautās dzēlīgi, ķildīgi toņi.

«Pret viņu jāizturas laipnāk,» Samgins sprieda, atminēdamies Berdņikovu, saskandinaja ar viņu glāzes un sacīja:

— Pie mana tagadējā' garastāvokļa laikam gan būs vainīgs nogurums, — es nule kā no ceļa.

— Pieņemsim, ka tā, — pa pusei it kā piekrita Tagiļskis. — Un atcerēsimies, ka, lai gan noslepkavotā esot it kā bijusi arī augļotāja, taču jūs neesat Raskoļņikovs un es neesmu Por-firijs. Atcerēsimies arī to, ka pirms dažiem gadiem mēs filozofējām par Marksu ... un tā tālāk. Uz jūsu veselību!

Abi izdzēra. Tagiļskis turpināja:

— Un tātad: no vienas puses — lieli bezmantinieku īpašumi un visi dokumenti par piederuma tiesībām uz tiem blēdīgo iezemiešu rokās. Saprotat?

— Saprotu, — Samgins atteica.

— No otras puses: vienā no veikalu skapjiem ir atrasts prāvs daudzums esdeku nelegālās literatūras un draudzīgas — uz tu — Zotovai rakstītas vēstules no kāda tur marksista, ticības sludinātāja un asprātnieka. Kāda joda pēc lai bagāts sievišķis glabātu pie sevis nelegālu literatūru? Un tādēļ nu ir aizdomas, ka tā pieder jums.

Samgins saslejas un nikni noprasīja:

— Vai jūs mani nopratināt?

— Nedz nopratinu, nedz jautāju, bet pastāstu: ir aizdomas, — Tagiļskis sacīja, acis ar tukliem plakstu spilventiņiem piesedzis; uz pieres viņam ņirbinājās vieglas krunciņas. — Jūsu klientes intereses ir ļoti daudzveidīgas: izrādās, ka viņai pieder ari so-lids skaits ļoti retu senlaiku iespieduma grāmatu un sektantu rokrakstu, — Tagiļskis, kā domās iegrimdams, noteica.

Gaiss uz ielas bija kļuvis it ka pilns pelēku putekļu, loga rūtis nosvīdušas, istabā iestājās dūmakaina krēsla, — Samgins gribēja aizdegt lampu.

— Nav vajadzīgs, — Tagiļskis klusi sacīja. —• Tumsa brīnum labi tuvina cilvēkus vienu otram ... dažos gadījumos. Tiesības jūs izklaušināt nav man piešķirtas. Es atnācu pie jums ne kā prokuratūras uzraudzības persona, bet kā inteliģents pie inteliģenta, — atnācu, lai konsultētos par kādu visai tumšu lietu. Vai jūs varat man to ticēt?

— Jā, — Samgins atbildēja ne uzreiz, stipri iztrūcināts. Nāca prātā tiesas izmeklētāja aizrādījums par Bezbedova liecībām, bet tagad, palūk, vēl arī nelegālā literatūra.

— Jā, es jums ticu, — viņš atkārtoja, un viņam likās, ka pat muskuļi savilkās kā pirms lēciena par bedri.

«Vai viņš izliek man slazdus, jeb vai viņam kaut kas cits aiz ādas?» viņš gudroja.

Tagiļskis runāja tālāk:

— No šās lietas var iztaisīt kriminālprocesu ar politisku nokrāsu, un no tās var izsist lielu naudu. Es stāvu par to, lai kapitālu izvazātu vislabāk pa daļam un — nomierinātos. Bet tam ir nepieciešama Bezbedova atzīšanās slepkavībā. Kā jūs domājat — vai viņam bija kāds iegansts?

— Jā, bija, — Samgins pārliecināti atbildēja.

— Kāds?

— Atriebība.

— Pareizi, to apstiprina viņa vēstules, — Tagiļskis noteica ar labpatiku. — Pastāstiet man par viņu! — viņš lika priekšā, aizsmēķēdams no Samgina paņemtu papirosu. Arī Samgins aizsmēķēja un sāka piesardzīgi stāstīt par Bezbedovu.

Viņam stipri gribējās ticēt šim resnajam vīriņam ar cūkas ačelēm un rūdīta dzērāja ģīmi, tomēr neticēja viņam. Visā, ko Tagiļskis sacīja, bija jaušama kaut kāda patiesība, bet jautās arī drauds, ka viņš var tikt iejaukts skaļā kriminālprocesā, kurā viņam negribētos piedalīties pat kā lieciniekam, bet var taču piesaistīt arī līdzdalībnieka lomā. Pierādījumu trūkuma dēļ gan attaisnos, bet vienalga — ēna uz viņu būs mesta.

«Es neesmu nedz Ivanovs, nedz Jefimovs, bet Samgins. Rets vārds. Samgins? Vai tas pats, kurš... Es stāvu pilnīgi neaizsargāts,» Samgins stāstīdams nemiera pilns domāja. Tagiļskis viņa stāstu pārtrauca:

— Nu, vispār šis Bezbedovs ir kretins, nulle. Lai uzstādītu savu alibi, viņam pietrūkst piecpadsmit vai divdesmit minušu. Viņš pieprasa, lai jūs būtu viņa aizstāvis ...

Samgins cieta klusu, pie sevis atkārtodams:

«Neaizsargāts.»

Istabā iestājās tumsa. Samgins klusu ievaicājās:

— Vai lai aizdedzu lampu?

— Aizdedziet lampu! — tādā pašā balsī atbildēja Tagiļskis, .un, kamēr Kļims vilka sērkociņus, kuri lūza, viesis pateica kaut ko nozīmīgu:

— Mēs maz pazīstam viens otru, un, cik es atminos, mes viens otram neesam simpatizējuši. Bez šaubām, mans apmeklējums rada jums kādas aizdomas. Tas ir dabiski. Jādomā, ka jūsu aizdomas vēl pastiprināšu, teikdams, ka es šai lietā neaizstāvu neko un neviena. Aizstāvu vienīgi pats sevi, tāpēc ka nevēlos tikt iejaukts netīrā padarīšanā. Šāda iespējamība draud arī jums. Un tādēļ mums uz kādu laiku jānoslēdz savstarpējas aizstāvēšanās kopība. Tā varētu būt arī uzbrukuma kopība, proti, jāinformē prese, bet tas pagaidām vel pāragri.

«Lūko mani nomierināt,» Samgins noprata. «Melš tukšu.» Un viņš paklusi sacīja:

— Es ļoti labi jūs atceros, bet nevaru teikt, ka jūs būtu manī modinājuši antipātiju.

— Labāk ir nerunājiet! — Tagiļskis deva padomu. Uguns gaisma viņa seja šķita it kā glītāka, vājāka, vaigi kļuvuši plānāki, acis atvērušās platāk un ūsas tā kā labsirdīgi sabozušās. Būtu viņš garāka auguma un ne tik resns, tad viņu varētu noturēt par kādu klusā apriņķa pilsētiņā novietota rezerves bataljona oficieri.

— Vai Stratonovu atceraties? — viņš jautāja. — Oktobrists. Ir uzcēlis lielu ādu fabriku, protams^ ar kroņa subsidiju. Preisa runas jūs, protams, lasāt. Nav nekāds spīdošs orators. Krievu liberālis ir bēdīga parādība. Bet mūsu Valsts dome — diletantu teatra izrāde. N-jā. Nomierinātajā un glābēja lomai pieaicinājuši Saratovas gubernatoru. Vīrietis viņš brašs, bet tikai pamuļķis un lielībnieks... Pērngad es izbraucu kopā ar viņu un kompa-niju medībās, dzirdēju, kā viņš izklāstīja savu ciltsgrāmatu. Tikpat liels nepraša ģenealoģijā kā ekonomikā. Ir aizmirsis to savu senci, kuru nonāvēja matroži Sevastopolē, laikam ap trīsdesmitajiem gadiem.

Viņš uzdūra uz dakšiņas korķi un runājot tinkšķināja ar to pa glāzes malu, ar šo tinkšķošo stikla skaņu pavadīdams savus vārdus; šī skaņa grieza Samginam ausīs un neļāva izšķirties: vai var un ciktāl var ticēt Tagiļska vaļsirdībai? Bet Tagiļskis, piemiedzis kreiso aci, turpināja runāt arvien vēl tikpat aši un dzēlīgi, acīm redzami nedomādams par to, ko runāja.

— Dižojas ar sava tēva gudrību, kas rakstījis pret zemnieku kopienām, aizstāvēdams fermu — viensētu saimniecības; viņš dēvēja tēvu par Imanuela Kanta sekotāju, bet papiņš patiesībā dievināja Ogistu Kontu un ir pat sarakstījis grāmateli par dabaszinātņu likumību sociālajā laukā. Es, ziniet, esmu nodarbojies ar muižnieku dzimšu ģenealoģiju, mani interesēja svešzemnieku loma Krievijas impērijas izveidošanā ...

Un piepeši, beidzis tinkšķināt, viņš sacīja:

— Bezbedovs stipri. . . uzticas jums. Man šķiet, jūs varētu viņu pārliecināt, lai atzīstas slepkavībā. Aizstāvja piedalīšanās tiesas iepriekšējā izmeklēšanā, iekams apsūdzētajam nav izsniegts apsūdzības raksts, nav gan atļauta, bet... jūs par šo tematu padomājiet.

Viesis uzcēlās, un mājastēvs atviegloti uzelpoja.

— Lai jūs ... netraucētu ar oficialitatēm, es pēc pāris dieniņām pie jums pienākšu, — Tagiļskis sacīja, sniegdams Samginam roku, — roka bija mīksta, ļoti karsta. — Pretendēju uz jūsu^1 uzticību šajā... nelādzīgajā lietiņā, — viņš sacīja un pirmoreiz tik plati pasmīnēja, ka visa viņa seja it kā izplūda, vaigi izpletās vai līdz ausīm, mute izstiepās uz abām pusēm, atņirgdama sīkus grauzēja dzīvnieka zobus. Šis smīns Samginu sabaidīja.

«Nē, — viņš tomēr ir nelietis!»

Bet resnais vīriņš izvēlās priekšnamā un tur pusbalsī vēl noteica:

— Un ziniet — viss var gadīties! Ja jums ir kas nelegāls, tad labāk lai tā nebūtu ...

Samginam pārskrēja nervozi šermuļi, it kā tam būtu iedūrusies adata, un viņš dobji noprasīja:

— Vai Zotova kalpoja policijas departamentā?

— Kā-ā? Ak velna milti! — Tagiļskis nopurpināja, rokas mētādams. — Kas tas ir? Minējums? Vai pārliecībā? Vai ir kādi fakti?

— Minējums, — Samgins klusi atteica.

Tagiļskis nosvilpās:

— Bet — faktu nav?

— Nav. Bet dažbrīd man likās ...

— Minējums ir secinājums, kas prasa faktus. Bet, pēc Kanta, ne katrs secinājums ir atziņa, — Tagiļskis domīgi noņurdēja.

— Vai jūs nevienam neesat stāstījis savas aizdomas?

— Nē.

— Partijas biedriem?

-— Rs esmu ārpus partijas.

— Tiešām? Ļoti labi... Tas ir... labi, ka neesat stāstījis, — viņš piebilda, vēlreiz paspiezdams Samginam roku. — Nu, es aizeju. Pateicos par cienastu!

Aizgāja. Strupi kā vesera sitiens noklaudzēja āra durvis. īsais dialogs priekšnamā Samgina uztraukumu kaut cik nomierināja. Staigādams pa istabu no viena gala uz otru, viņš lūkoja atrast vārdus, ar kuru palīdzību varētu savas Joti sarežģītās un smagās izjūtas pārtulkot domu valodā. Saņemto iespaidu nogurdinošais juceklis prasīja pēc noteiktām, skaidrām vārdu formām, kas jucekli atšķetinātu un nodibinātu pareizas attiecības pret šās ju-ceklības avotu Tagiļski.

«Man šķiet, viņš nenoticēja, ka es esmu ārpus partijas. Brīdināja, ka iespējama dzīvokļa kratīšana. Ko viņš no manis vēlas?»

Nāca atmiņā, kā reiz pie Preisa Tagiļskis bija salti un skarbi izteicies par valsti kā cilvēka personības apspiešanas iestādījumu, un, kad Preiss bija viņam pamācīgi aizrādījis: «Jūs šaržējat,» — Tagiļskis nevērīgi atteica: «Tā, kas šaržē, ir vēsture.» Stratonovs bija piezīmējis: «Jūsu ironija ir nihilista ironija,» —■ bet Tagiļskis tikpat nevērīgi atbildēja arī viņam: «Jūs maldāties, es neironizēju. Tomēr es atrodu, ka cilvēks ar labu dzīves gaumi nespēj sagremot īstenību bez ironijas sāls un piparu aizdara. Māca — skepse, bet optimisms audzina muļķus.»

Tagiļskis pagātne — vai nu cilvēks ar pašapziņu, kas dokto-rali rīkojas ar skaitļiem un faktiem, vai arī piedzēries ciniķis.

«Jā, viņš ir stipri pārvērties. Protams, viņš mani māna. Viņam ir jāmāna. Bet viņā radies it kā kas jauns, nebijis ... Godīgums. Tas tomēr neizslēdz piesardzību attiecībās ar viņu. Resns. Resnie runā smalkā balsī. Sekspira Jūlijs Cezars resnos neuzskata par bīstamiem...»

Te Samginam nepatīkami ienāca prātā Berdņikovs.

«Es bez vajadzībās pateicu viņam par savām aizdomām pret Marinu. Man allaž izsakās kaut kas nevajadzīgs... lieks. Tas nāk no manas tikumiskās tīrības. No nevēlēšanās glabāt sevī... to tumšo, negodīgo, slikto, ko iedveš cilvēki.»

Spogulī kustējās Samginam labi pazīstamā figūra, noraizējusies inteliģenta seja. Iešķībi to vērodams, Samgins domāja:

«Nē, nesteigšos taisīt slēdzienus.»

«Marina?» viņš sev jautāja. Un pēc brīža pārliecinājās, ka tagad, kad viņas vairs nav, nepieciešamība domāt par viņu zaudējusi savu asumu.

«Jādomā ne par viņu, bet sakarā ar viņu.»

«Marina ...» Viņš atminējās savādo noskaņojumu Parizē. «Galu galā viņas nāve nebūt nav pārāk liela mīkla, kaut kam tamlīdzīgam ... bija jānotiek. «Kā mežā sauc, tā atskan,» saka paruna. Viņa dzīvoja saskarē ar kaut ko, kas paredzēts «Kriminālsodu likuma kodeka».»

Dienas trīs viņš pavadīja stingrā darbā: kārtoja Zotovas civil-prāvas tiesā, kā arī savus paša norēķinus ar viņu, pie kam atrada, ka viņam pienākas saņemt no tas divsimt trīsdesmit rubļu. Tas bija patīkami. Viņš strādāja un gaidīja, ka atnāks Tagiļskis, gribējās, lai tas atnāktu. Bet Tagiļskis izsauca viņu uz prokurora kabinetu un saņēma tur, ģērbies svārciņā ar zeltītām pogām. Ta viņš izskatījās garāks, slaidāks, viņa sarkanā seja bija it kā noplukusi, kļuvusi rūsgana, acis atvērušās platākas, un runāja viņš, savu skaņo, dzēlīgo balsi apslāpēdams, kūtrāk un blāvāk.

— Prokurors ir saslimis. Slimība ļoti noderīga, kad tā dod iespēju izvairīties no dažām nepatikšanām, — izņemot nāvi, kas atbrīvo jau no visām nepatikšanām, minus pekles mocības.

Runas vidū viņš skarbi ieteica telefona klausulē:

— Lūdzu, ienāciet.

. — Nu, tagad jautājumi jums, — viņš oficiāli iesāka, ar pirkstu pabīdīdams uz Samgina pusi kādu vēstuli. — Vai jūs nezināt, kas ir šā rakstījuma autors?

Vēstule bija rakstīta sīkā, bet ļoti skaidrā rokrakstā, vārdi sablīvēti tik cieši kopā, ka katra rinda likās kā viens vārds. Samgins lasīja:

«Tavas šaubas un iebildumi ir naivi, bet, ta kā es tevi pazīstu kā gudru cilvēku, tad noprotu, ka tava naivitate mākslota. Marksu izkropļo buržuāzijas kvekšķi, buržuāzijas gultas kucēni, šo suņu vārdi ir tev zināmi, viņu rejas un gaudoņa tev, bez šaubām, saprotama. Atmet fantazēšanu, lasi Ļeņinu! Tevi «atbaida viņa rupjā ironija», tas tāpēc, ka tu neatskārsti viņa patosu. Un daudzi nav spējīgi to atskārst, jo šāds ironijas un patosa apvienojums ir ārkārtīgi rets, un pirmāk nekā pie Iļjiča es tādu atrodu vienīgi pie Marata, tomēr ne ar tādu spēku.»

«Kutuzovs,» Samginam domās atplaiksnījās. «Tas ir viņa stils. Vai teikt? Nosaukt vārdu?»

Ienāca vietējais prokurora biedrs Brins de Scnt-Ipolits, švīts skaistulis, Tagiļskis pastiepa roku pec vēstules, noprasot: — Jūs nezināt? — Jautājums izskanēja apstiprinoši un ar to loti iepriecināja Samginu; viņš cieši paspieda švītam roku un uz tā apjautāšanos:

— Nu, kā Parize, ko? — viegli atbildēja:

— Brīnišķīga!

Brins pašapmierināti pasmaidīja un noglaudīja ar pirkstiem savas gaužām gludi saglaustās zīžainās Ūsiņas.

— Mans draugs kņazs Urusovs ir brīnum labi pateicis: «Parize — tas ir Siloamas dīķis, tur tiek dziedinātas visas dvēseles skumjas un kaites.»

— Siloamas dīķis — tās ir kādas dziedniecības dūņas, kaut kas līdzīgs Saksas dūņām, — Tagiļskis piebilda un stingri noprasīja:

— Kas ir Berdņikovs?

Par Berdņikovu Samgins runāja ar prieku, ar to izpelnīdamies iezemiešu prokurora biedra atzinīgu piezīmi:

— O, jums ir beletrista dāvanas!

— Tā, — Tagiļskis pārtrauca, aizdedzinādams papirosu, — tātad veikalnieks ar orientāciju uz ārzemju kapitālu? Franču kapitālu, jā?

— Nezinu.

— Bet Zotova — uz angļu, kā var spriest pēc dokumentiem?

— Ar šīm savām veikala darīšanām viņa mani neiepazīstināja. Lietas, kuras es kārtoju, esmu sagatavojis iesniegšanai tiesā.

— Ļoti labi, — Tagiļskis noteica. Sent-Ipolits sērīgi paskatījās viņā, pāris reižu skaļi nošmaukstināja lūpas un aizgāja, bet Tagiļskis, papīrus šķirstīdams, nomurmināja:

— Palūk, šitas puika gan viegli taisīs karjeru! Sākumam ap-sievosies ar bagātnieci, — tas viņam tikpat viegli kā nosist mušu. Uz mūža beigām būs senators, ministra biedrs, Valsts padomes loceklis, vārdu sakot — dūzis! Bet pēc visām savam dotībām viņš ir tikai nelga un nejega. Nu, rauj viņu piķis!

Uzsitis ar plaukstu pa papīriem, viņš ar izbrīna pieskaņu balsi turpināja:

— Šī Zotova tomēr ir ... dāma ar plašu diapazonu! Un, spriežot pec viņas darījumu atbalsīm, — cilvēks ar raženu prātu un varenu mantkārību. Es esmu pat gluži apjucis: marksisti, finansisti, sektanti... Pamatu jūsu aizdomām par viņas tuvību policijas departamentam neredzu, neatrodu. Ja varbūt uz sektantisma līnijas? Nekādi nevar saprast, kādai gan vajadzībai viņa vākusi kopā visas šīs grāmatiņas un rokrakstus. Tik rupjas, tum-soniskas sēnalas, tādu neizveidotas domas nabadzību... Un blakus šiem mesliem — krievu un Eiropas klasiķu bibliotēka, Le-Bona grāmatas par matērijas un spēka evolūciju. Lesli Uords, Olivers Lodžs angļu valodā, Humbolta «Kosmosa» pēdējais vācu izdevums, Markss, Engelss... Un viss lasīts ar zīmuli rokā, pieliktas pat zīmītes ar norādījumiem, kur kas atrodams. Jums, protams, tas viss ir zināms?

— Nē, — Samginš atteica. — Pie viņas mājās es esmu bijis reizes divas trīs... Darīšanu pārrunām mēs satikāmies veikalā.

— Veikals — camouflage'? Jā?

Samgins klusēdams paraustīja plecus un piepeši sacīja:

— Viņa bija chlistu kuģa stūrniece. Vietējā dievdzemdētāja.

— Vi-iņa? — ar stostīgu mēli atkārtoja Tagiļskis un sāka vienīgi ar elpas grūdieniem smieties gandrīz nedzirdamus smiekliņus, uz krēsla kratīdamies un raustīdamies, atpletis garzobaino muti. Pēc tam, noslaucīdams kabatas lakatiņā no vaigiem smieklu asaras, turpināja:

— Nudien, tādu murgotāju kā pie mums nav nekur visā pasaulē. Ko tas nozīmē? Dievdzemdētāja, ko? Ek velni... Bet — turpināsim tālāk!

Viņš sāka steidzīgi izprašņāt par Marinas veikala darīšanu dokumentiem, bet pēc minūtēm desmit strauji iejautājās:

— Kam viņa varēja stāvēt ceļā, — kā jūs domājat?

— Bezbedovam, Berdņikovam, — Samgins atbildēja.

— Nošāva Bezbedovs, — Tagiļskis aizsmēķēdams dusmīgi sacīja. — Rodas jautājums par iniciativu: vai ar paša ierosmi, vai pēc norunas? Jūsu Berdņikova raksturojums...

Viņš apklusa, lasīdams kādu papīru; Samgins, apjucis par savas atbildes noteiktību, mēģināja to mīkstināt:

— Gaužām grūti iedomāties Bezbedovu par slepkavu ... [5]

— Kāpēc? Arī bērni nomušī. Vērši nodur.

Atsviedis papīru pie malas, Tagiļskis sāka runāt ļoti žigli un sirdīgi:

— Pie Volgas Stavropolē ģimnāzijās skolotāju auns nobadīja. Skolotājs, vasarnieks, bija notupies pie zemes, pētīdams nezkādu tur zālīšu vai knislīšu dzīvi, bet auns, labi atskrējies, — bauks! viņam ar ragiem pa pauri! Un knislīši tā ir palika bārenīši.

Tagiļskis piecēlās, viņa vēders atbalstījās pret galda malu, rokas pogāja ciet svārciņus.

— Iepriekšējā izmeklēšana ir pabeigta, apsūdzības raksts gatavs, bet nav vēl prokurora paraksta. — Viņš nostājās Samgi-nam priekšā un, gandrīz piespiezdamies viņam ar savu vēderu, jautāja:

— Vai viņas pazīstamo veikalnieku vidū nebija arī ebreji, jā?

— Nē. Nezinu.

— Vai nebija, vai nezināt?

— Nezinu.

— Bet, manuprāt, nebija, — Tagiļskis izsacīja savu slēdzienu un nezin kālab kļuva priecīgs. — Bet vai zināt ko: mēs aiziesim pie Bezbedova, jūs pamēģiniet viņu piedabūt pie atzīšanās. Iet tā lieta?

Priekšlikums bija negaidīts un Samginam ļoti nepatika; bet, atminēdamies, ka Tagiļskis bija atturējis viņu no atzīšanās, ka ir pazīstams ar Kutuzovu, klusēdams palocīja galvu.

— Nu tad tā, — Tagiļskis nomurmināja, gausi sniegdams viņam roku.

Otrās dienas rītā viņš un Tagiļskis piebrauca pie cietuma vārtiem pilsētas nomalē. Smidzināja auksts lietus, smalks kā putekļi; tas kausēja nost pa nakti uzsnigušo sniegu, atsegdams zemes netīrumus. Cietums bija drūms augstu un biezu mūru četrstūris, tā vidū zemē iegrimis sen nebalsināts korpuss, viss vienos plankumos kā slimnieka cauri izgulēta mugura, korpusa stūros četri torņi, bet pret vidu uz jumta rēgojās cietuma baznīcas krusts.

— Elizabetes laiku mūrējums, — Tagiļskis stāstīja. — Stipri un pamatīgi pie mums ir cēluši cietumus. Mēs pie apsūdzētā dosimies viņa kamerā, neizsaucot viņu uz kantori. Tā būs inti-māk, — viņš ātri nomurmināja.

Viņus saņēma priekšnieka palīgs, mazs, melnīgsnējs vīriņš ar nenozīmīgu, apbružātu novazātas lelles seju, revolveri pie jostas un zobenu sānos.

— Uz Bezbedova kameru, — Tagiļskis sacīja. Vīriņš, izbīlī nomirkšķinājis acis, nokomandēja uzraugu:

— Atved izmeklēšanā esošo Bezbedovu no...

Es teicu — uz kameru! — bargi atgādināja Tagiļskis.

— Tieši tā. Bet viņš ir karcerī.

— Par ko?

— Nevaldāmi trako, kaujas.

— Atbrīvot, aizvest uz kameru .. .

— Nav brīvu kameru, jūsu augstdzimtība. Bezbedova kungs tiek turēts kopīgajā kriminālistu kamerā. Pie mums viss pārpildīts ...

Turēdams pirkstus pie cepures, uzmanīgi iejaucās uzraugs:

— Kreisais dibenstūra tornis ir tukšs, kopš vakardienas politisko aizveda karcerī.

Sī scēna uzdvesa Samginam grūtsirdību. Derdzās Tagiļska skarbā komandēšana, derdzās viņa ģīmis, kas, pieblīdis un apa|š kā lielas gumijas bumbas puslode, šķita pārakmeņojies, sarkanās kuiļa actiņas bija sirdīgi izbolījušās. īsās, resnās kājeles nedzirdami kā runča ķepas pārnesa viņu pār pagalma slapjo bruģi, pa čuguna trepju kāpieniem un gaiteņa izmīdītajiem grīdas dēļiem; ieejot torņa kamerā, apaļā kā muca, viņš knaši aizvēra durvis kā paslēpjoties.

— Atnes krēslus! — priekšnieka palīgs pavēlēja uzraugam. Tagiļskis viņu apturēja.

— Nav vajadzīgs. Vediet šurp izmeklēšanā esošo! Jūs pagaidīsiet gaitenī.

Samgins apsēdās uz lāviņas. Gaisma kamerā spiedās caur kvadrātveida logu zem griestiem, ieplūzdama kā blāva svītra, sienmaļus atstājot tumsā. Tagiļskis apsēdās Samginam līdzās un klusītēm vaicāja:

— Jūs esat sēdējis cietumā?

— Jā. Neilgi.

— Bet es esmu sēdinājis, — Tagiļskis tāpat klusītēm atsaucās. — Inteliģenti sēdina viens otru cietumos. Vai tas neizskatās pēc ... pārpratuma? Pēc anekdotes?

Samgins nepaguva atbildēt, — ienāca Bezbedovs. Viņš lika soli kā no pakāpiena, kura augstumu apsvēris nepareizi, kājas viņam saļodzījās, un viņš it kā lēkšus ielēca nespodrās gaismas svītrā.

— Nostājieties pie sienas! — pārāk skaļi pavēlēja Tagiļskis, un Bezbedovs paklausīgi atrāvās pustumsā, piespiedās pie sienas. Samgins ne uzreiz viņu labi saskatīja, vispirms saredzēja tikai druknu, gandrīz bezveidīgu cilvēka stāvu, dzirdēja smagu elsošanu un nesakarīgus izsaucienus, līdzīgus žagošanai:

— Paklausieties, Bezbedov! — Tagiļskis iesāka.

Viņam atbildēja dobjas, aizsmakušas gaudas:

— Mani sasita. Spārdīja kājām. Es vēlos ārstu, lai mani liek slimnīcā ...

— Kas jūs sita? — Tagiļskis jautāja.

— Kriminālisti, uzraugi, visi. Te visi sit. Par ko mani? Es iesniegšu sūdzību ... Kas jūs esat?

Ciešāk ieskatīdamies, Samgins nolūkojās Bezbedovā ar asu pretīguma sajūtu. Labi pazīstamā, platā, tuklā seja bija gandrīz nepazīstama, sapampusi, vaigi pazaudējuši taukus, noļukuši ka buldogam, un šo līdzīgumu ar suņa purnu vēl vairāk pastiprināja atņirgtie zobi, pūkainā vilna uz vaigiem un uz kakla; saveltie mati uz galvas rēgojās pinku pinkām kā noskrandusi cepure. Viena acs aizpampusi ciet, otra, plati atplesta, nemitigi plikšķināja plakstiņus. Visu Bezbedovā augumu kratīja drebuļi, kājas grīļojās; ar vienu roku pieturēdamies pie sienas, ar otru viņš lūkoja uzvilkt uz pleca saņurcītā svārka gandrīz pilnīgi atrauto piedurkni; arī krekls bija pārplēsts, atsedzot kailas krūtis; visa āda uz tām bija vienos plankumos.

— Kā es tāds sadauzīts lai eju pie tiesas? Mani visa pilsēta pazīst. Man ir grūti elpot un runāt. Mani vajag ārstēt...

— Jums vajag atzīties, Bezbedov, — no jauna bargi iesāka Tagiļskis, — un no jauna atskanēja aizsmakusi rēkšana:

— Ahā, tas esat jūs? Atkal — jūs? Ne, es neesmu muļķis. Dodiet man papīru ... es sūdzēšos. Gubernatoram ...

— Pie jums ir atnācis aizstāvis,— Tagiļskis skaļi sacīja.

Samgins uztraucies, klusi čukstēdams, tūdaļ viņam atgādināja:

— Es atsakos, nevaru ...

Bet Bezbedovs, sienu skrāpēdams, sāka kliegt:

— Es nevēlos! Es jau teicu: vai nu Samginu, vai nevajag neviena! Žņaudziet! Es jūsu advokātiem neticu.

— Samgins ir te, — sacīja Tagiļskis.

— Jā, es esmu atnācis, — Kļims apstiprināja, runādams paklusām, sajuzdams, ka viņam labāk būtu patikusi mēma skatītāja loma.

Bezbedovs atrāvās no sienas, piestreipuļoja pie viņa, atsitās ar celi pret solu, ievaidējās, saļima sēdus uz grīdas un apķērās Samginam ap kāju.

— Kļim Ivanovič, — viņš kvēli elsoja. — Ak kungs, kā es

priecājos! Nu, tagad... ziniet, viņi grib mani pakārt. Tagad visus kar. Mani slēpj. Sit, met karceri. Sašūpoja gaisā un iesvieda. Mans dārgais cilvēk, jūs taču labi zināt... Vai tad es esmu spējīgs nokaut? Ja būtu spējīgs, tad es jau sen ...

— Jūs runājat... negudri, sev par sliktu, — Samgins viņu brīdināja, uzmanīgi raustīdams kāju, pūlēdamies atbrīvot to no Bezbedova rokām, bet Bezbedovs turpināja kā drudzī izkliegt žagojošus vārdus:

— Jūs zināt, kas viņa par sātanu... Ragana ar vara acīm. To nevis es, to līgava tā sacīja. Mana līgava.

— Nomierinieties! — Samgins deva padomu galīgi nospiestā omā, un viņam šķita, ka Bezbedovs patiesi kļuva mierīgāks. Tagijskis klusēdams aizgāja zem loga un tur izpletās, it kā izplūda krēslā. Bezbedovs sēdēja, vienu kāju saliecis, berzēdams ceļgalu, otru pastūmis zem sola; viņa roka vēl vienmēr raustīja svārku piedurkni.

— Viņa izpostīja visu manu mūžu, jūs to zināt, — viņš gaudās. — Viņa spēj visu. Vai atceraties šo muļķi, naktssargu, tāds milzenis? Viņš ir bēglis. Tas ir viņš, kas noslepkavoja naudas mijēju. Bet viņa to slēpa. Slepkavu.

— Vai jūs apzināties to, ko runājat? — iejautājās Tagijskis. Bezbedovs, norāvis piedurkni, pavicināja ar to uz Tagiļska pusi, tad sāka bāzt piedurkni sev padusē.

— Apzinos un saprotu, bet es no jums nebīstos... Ek jūs, prokurors. Tagad vairs nebīstos. Arī no viņas nebīstos. Viņa ir mirusi, es varu teikt par viņu visu. Ko jūs, Kļim Ivanovič, domājat par viņu? Vai jums šķiet, ka viņa jūs cienīja? Viņa?

— Es jums neticu, nevaru ticēt, — Samgins gandrīz kliedzin izkliedza, ar riebumu skatīdamies viņam pretī paceltajā, pūkainajā, trīcošajā sejā. Viņš aši pameta skatienu uz Tagiļska pusi, — tas stāvēja, galvu noliecis, tai pāri plīvoja dūmu mā-kulis, viņa seja nebija redzama.

«Viņš tomēr gatavo man kādus slazdus,» Samgins satraukti domāja, bet Bezbedovs, tvarstīdams gan viņa ceļus, gan lāviņas malu, pūlējās piecelties kājās, laikam gan stipri pārsteigts un izbijies:

— Jūs neticat? Kā tad jūs aizstāvēsiet? Jums vajag mani aizstāvēt. Kā tad jūs tā?

— Es neesmu domājis jūs aizstāvēt, — Samgins cik spēdams stingri noteica, atraudamies no Bezbedova rokam. — Ja jūs to izdarījāt, nonāvējāt... Jums būs vieglāk, — atzīstieties! — viņš piebilda.

Bezbedovs piecēlās kājās, sagrīļojās, savēcināja rokas. It kā Samgina pēdējos vārdus nedzirdējis, viņš sāka runāt klusāk, bet talab viņa runa Kļimam šķita vēl jo kvēlāka, dedzinošāka:

— Kā tad jūs ta? — Es jūs cienīju. Jūs esat tik briesmīgi gudrs cilvēks, bet viņa par jums smējās. Man Miša stāstīja, viņš zina ... Viņa Kreitonam, tam anglim, teikusi.. .

Beidziet! — Samgins <uzkliedza>, aizsperdams prom svārku piedurkni, kas bija nokritusi viņam uz kājas. — Viss tas ir jūsu izdoma. Jūs esat slims cilvēks.

— Es? Nē! Mani sasita, bet es esmu vesels.

- Nekliedziet, Bezbedov! — sacīja Tagiļskis, iedams uz viņu. Bezbedovs klibodams metās uz durvīm, pagrūda tās ar plecu, durvis atvērās, uz sliekšņa nostājās priekšnieka palīgs, tam aiz pleca pacēlās uzrauga sirmūsainā seja.

— Aizvērti — Tagiļskis pavēlēja. Durvis, dzelzīm nošķindot, tika aizvērtas. Bezbedovs atspiedās ar muguru pret tām, ar sievišķīgu žestu piespieda rokas pie krūtīm, raustīdams krekla skrandas.

Lūk, ko, Bezbedov, — prokurora biedrs skāņi iesāka. — Metiet histēriju pie malas, — tā jums nenāk par labu, bet par ļaunu. Kļims Ivanovičs un es, mēs zinām: ja cilvēks izliekas par nevainīgu, izbiedētu puišeli, ja viņš melo ...

Bezbedovs iebelza ar pakausi pa durvīm un sāka kliegt savā normālajā, Samginam pazīstamā balsī:

— Es nemeloju! Es gribu dzīvot. Vai tie ir meli? Muļķi! Vai cilvēki melo, ja viņi grib dzīvot? Nu? Es tagad esmu bagāts, kad viņu ir nonāvējuši. Mantinieks. Viņai neviena cita nav. Kļim Ivanovič... — viņš raudādams, kā smakdams nost, iebrēcās, bet Tagiļska balss viņu pārspēja:

— Sakiet tieši laukā: vai jūs pats viņu nošāvāt vai kāds cits, jūsu uzkūdīts? Nu?

Bezbedovs ierēcās, paspēra soli uz priekšu un novēlās uz sāniem zemē, it ka izplūzdams bezveidīgā masā uz grīdas.

— A sasodīts! — Tagiļskis noņurdēja un atleca uz lāviņas pusi; pēc tam, pārkāpis pār Bezbedova kājām, piedauzīja ar zābaka purnu pie durvīm.

— Feldšeri, ārstu! — viņš pavēlēja. — Šito atstāt te, tornī. Ja prasa papīru un tinti, tad iedot.

Ejot pa gaiteni, viņš pusbalsī iejautājās:

— Simulē?

— Neesmu pārliecināts.

— F-fu velns, cik te smacīgi! - Tagiļskis, slaucīdams kabatas drāniņā seju, sacīja, kad viņi bija iznākuši pagalmā. Tad viņš noņēma cepuri un, kailo galvu purinādams, kā sīkas lietus lāses nokratot, murmināja:

— Lupata, ne vīrs. Vai dzērājs?

— Nē. Muļķis un izšķērdētājs.

Tagiļskis norūca:

— Kaitīgs subjekts. Viņš ir spējīgs ievārīt tādu putru, ka ... kaut velns viņu parautu!

«Viņš mani baida,» Samgins nodomāja.

Tagiļskis noslaucīja lakatiņā pliko pauri un uzlika cepuri; Samgins sajuta smagu, mitru aukstumu krūtīs, lipīgu, gandrīz ledainu slapjumu uz sejas. Viņu tirdīja jautājums: kādā nolūkā šis resnis bija sarīkojis viņa satikšanos ar Bezbedovu? Un, kad Tagiļskis griezās pie viņa ar priekšlikumu paēst restorānā pusdienas, Samgins uzaicināja viņu pie sevis, — uzaicināja laipni, tomēr cenzdamies apslēpt, cik ļoti to vēlējās.

Pēc tam labu brīdi pa ekipāžās ādas pārsegu uzmācīgi bungoja lietus, no jumtiem tecēdams, čurkstēja ūdens, riteņu gumijas riepas šļaukstēja pa peļķēm, bedrainais ielas bruģis ekipāžu mētāja un līgoja, blakussēdētājs grūstīja Samginu ar plecu, kučieris šad tad uzkliedza:

— Sar-gies, ei!

«Jā, ar viņu jāizturas ļoti piesardzīgi,» Samgins prātoja par savu blakussēdētāju, bet tas nezin kālab purpināja kaut ko par Sologubu:

— Ij talants, ij pesimists, taču Bodlēram līdzi netiek. Siltiņš un mīksts kā spilvens.

Samgins, aiz aukstuma trīcēdams, sev jautāja:

«Vai Bezbedovs spēja nonāvēt?»

Atbildi viņš nemeklēja, to neļāva sapluinītais, nožēlojamais cilvēka tēls, sadauzītā, baiļu izķēmotā, samulsusī seja; nāca atmiņā skaudībā izteiktas žēlabas:

— Mani sievietes nemīl, es esmu ar viņām vaļsirdīgs, pļāpīgs, ātri sevi atklāju, bet meitiešiem patīk noslēpumainība. Jūs viņas, protams, mīl, jūs esat neatminams, sevī kaut ko slēpjat, — tas viņas ieintriģē...

Sarngina dzīvoklī Tagiļskis iesmēķēja papirosu, atspiedās pie krāsns baltajiem podiņiem un dažas minūtes klusēja, klausīdamies, kā mājastēvs liek kalponei pasniegt pie pusdienām uzkodas un vīnu.

— Kāda jauka, — viņš sacīja, kad meiča bija aizgājusi, un nopūtās, bet pēc tam, turēdams papirosu svērteniski un vērodams kā no fabrikas dūmeņa kūpošos dūmus, pastāstīja:

— Pie manis ari pāris gadu, līdz šim pavasarim, kalpoja tāda pati apa|iņa, jautra sīkpilsonīte, pleskaviete. Sieva nodibināja ar viņu pat pavisam familiāras attiecības, deva tai grāmatas lasīt un... vispār nodevās «primitivas dabas intelektuālai attīstīšanai», kā viņa to man izskaidroja. Mana sieva bija vientiesīgs cilvēks.

Bija? — Samgins iejautājās.

— Ja. Mes izšķīrāmies. Tātad — Po|a. Šopavasar pie viņas sāka ierasties pieklājīgs jauns cilvēks. Pavisam dabiska parādība:

Tā tas allažiņ mēdz būt —

Ziedonis to dar’;

Pašai dievmātei bij kļūt Grūtai pavasar’.

Sieva ar Poju aizbrauca uzpost vasarnīcu, bet es gara laika pēc aizgāju uz cirku paskatīties cīkstoņus; tomēr, cīkstēšanās nesagaidījis, pārnāku mājās, skatos — kabinetā uguns, pie mana galda sēž Pojas kavalieris un dziļdomīgi pārcilā papīrus. Man ir klāt revolverītis, mazais brauniņš. Es prasu: «Vai atradāt ko interesantu?» Viņš gribēja piecelties, kājas viņam pašļūca zem galda, viņš atkrita atzveltnī un, rokas pacēlis, paskaidroja: «Es neesmu zaglis!» — «Jūs,» es tam atbildu, «esat muļķis. Jums bija izlikties par zagli, es būtu pazvanījis policijai, policija jūs aizvestu un atkal atlaistu pilnā mierā pie jūsu parastajām nodarbībām, ar to arī viss būtu cauri. Nu, bet tagad pastāstiet, «kā kļuvāt pie dzīves jūs šādas»!» Izrādījās, ka viņš pasta ierēdņa dēls, strādā par grāmatvedi sieviešu ģimnāzijā, ir piegādājis meičām nelegālo literatūru; tas ticis atklāts, viņu arestējuši, piedraudējuši, likuši priekšā, — viņš uzņēmies. Es prasu: «Bet kā ar Poļu?» — «Poļa arī,» viņš saka, «kalpo kopā ar mani.» Neko darīt — nācās no meitenes atvadīties. Es stāstu vēlāk tiesu palatā: ka redzams, tad stāvoklis nav spīdošs, ja slepenā okšķerēšana sākusies jau pat pie prokuroriskās uzraudzības locekļiem! Tiku uzaicināts pie savas tiešās priekšniecības, — tā ņemas tnani iedvesmot: «Jūs,» viņa saka, «stāstāt tādas anekdotes, kas kompromitē valsts varu. Jūs,» saka, «esat aizmirsuši, ka Pēteris Lielais prokuroru nosaucis par «valdnieka acīm».»

Tagiļskis runāja gausi, gurdeni, dūdojošā balsī. Samgins pūlējās izprast, kāpēc viņš to stāsta. Un piepeši viņš stāstījumu pārtrauca ar jautājumu:

— Vai jūs man nepaskaidrosiet, kāda nozīme priekš jums bija tam, ka es apmeklēju ... cietumu.

— Es jau gaidīju, ka jūs to jautāsiet, — Tagiļskis atsaucās, sabāza rokas bikšu kabatās, paraustīja tās uz augšu, piegāja pie ēdamistabas durvīm, tās cieši aizvēra, iedūra kūpošo papirosa galu gumijkoka poda zemēs. Tad, staigādams pa istabu, jocīgi un svarīgi kā gailis cilādams īsās kājeles, turpināja, kā nolasīdams kādu dokumentu:

— Turētais aizdomās par kriminālnoziegumu, par slepkavību, — viņš atgādināja, pasviezdams gaisā labo roku, — ir izteicis neatlaidīgu vēlēšanos, lai pie tiesas viņu aizstāvētu neviens cits kā jūs. Kāpēc? Vai tāpēc, ka esat viņa īrnieks? Šķiet, it kā par maz. Varbūt ir vēl kādi citi sakari? No šīm aizdomām Bezbedovs nu ir jūs reabilitējis. Tas bija viens iemesls.

Viņš pienāca pie Samgina un, gandrīz skardamies ar vēderu tam pie ceļiem, turpināja:

— Ir ari vēl otrs. Bet tas ... nav gluži skaidrs ari man pašam.

Viņa seja it kā noplaka, piemiegtās acis nelabi iedzirkstījās.

— Es jūs saprotu: jums liekas, ka gribu izdarīt ar jums kādu juridisku cūcību.

— Jūs maldāties ...

— Ak nu, Samgin!

Atmetis ar roku, Tagiļskis no jauna sāka staigāt, ar ironisku pieskaņu turpinādams:

— Iznāk tā, ka es piedāvāju jums savas vaļsirdības preci, bet... jums tās nevajag, un, kā redzams, jūs esat pārliecināts: sagandēta prece.

— Jūs, protams, zināt, ka cilvēki vispār neiedveš uzticēšanās jūtas, — Samgins pamācīgi iebilda, bet tūdaļ apķērās, ka izteicis to it kā ar pārākuma apziņu un ar to var sava viesa ironiju vēl pastiprināt. Viesis, pagriezis viņam muguru, apskatīdams grāmatu iesējumus skapī, sacīja:

— Pat paši sev vāji tic.

Tad, kā bumba apsviedies, viņš piemetināja:

— Krievu inteliģents dzīvo pastāvīgā pašaizsardzības stāvoklī un pastāvīgi vingrinās eristikā ’.

— Ļoti pareizi sacīts, — Kļims Samgins piekrita, baidīdamies, ka dialogs var izvērsties strīdā. — Jus, Anton Ņikiforovič, esat stipri pārvērties, — viņš cik spēdams laipni runāja, ar nolūku [6] pateikt viesim ko glaimojošu. Bet izrādījās, ka tas nebija vajadzīgs, — kalpone lūdza pie galda.

— Paēst man patīk, — Tagiļskis sacīja.

Samgins ielēja degvīnu, viņi saskandināja, izdzēra, viesis tūdaļ ielēja pa otrai glāzītei, teikdams:

— Es mēdzu iesākt ar trijām, pēc tēva novēlējuma. Tas ir iabākais no viņa vēlējumiem. Man šķiet, ka es kļūstu slims. Temperatūra rāpjas uz augšu, iekšā tādi kā drebuļi, bet zem ādas virmo burbuļi uzpūzdamies un plīsdami. Tas uzliek man pienākumu krietni iedzert.

Cenzdamies būt ar viņu jo laipnāks, Samgins viņu cītīgi cienāja, stāstīja par Parizi. Tagiļskis klusēdams sirdīgi pildīja sev vederu, tad pēkšņi, galvu paskurinādams, ieteicās:

— Maskavā, kad mēs tikāmies, es pasāku dzert. — Tad, brīdi klusējis, piebilda: — Eai nebūtu jādomā.

— Jūs esat maskavietis? — Samgins apjautājās.

-- Tulietis. Mans tēvs kala patvārus pie brāļiem Bataševiem.

Viņš noslaucīja salvetē lūpas un, it kā uz to vēl nepaļaudamies, aplaizīja tās ar mēli.

— Es esmu inteliģents pirmajā paaudzē. Bet jūs? — viņš jautāja piepūstiem vaigiem, vīpsnādams.

— Trešajā, — Samgins atteica. Tagiļskis, grasīdamies aizsmēķēt papirosu, noņurdēja:

— Salīdzinot ar mani — aristokrāts.

Samgins arī aizsmēķēja un vaicājoši palūkojās uz viesi.

— Interesants temats, — sacīja Tagiļskis, pamādams ar galvu. — Kad tēvam bijis ap trīsdesmit gadu, viņš izlasījis kādu brošuru par zelta meklētāju izlaidīgo dzīvi un, tās iekārdināts, aizbraucis uz Uraliem. Ar piecdesmit gadiem viņš bija traktiera un publiska nama īpašnieks Jekaterinburgā.

Sarkanās ačeles piemiedzis, Tagiļskis laiciņu klusēja, uzmanīgi vērdamies Samginam sejā; Samgins izturēja šo pētījošo skatienu, acu nepamirkšķinājis.

— Māte, bikla klusētājā būtne, nomira, kad man bija vienpadsmit gadu. Tai pašā gadā ieradās pamāte, diakona atraitne, spēka pilna un ciniska, riebīgi svētulīga ragana. Es gribēju iegāzt tai ar pudeli — ar tukšu — pa galvu, tēvs mani pamatīgi nosukāja, bet viņa notupināja uz ceļiem, pati nostājās aiz muguras — ari tāpat uz ceļiem: lūdzies dievu, lai viņš piedod, [ka] tu pacēli roku pret mani, tev no dieva piešķirtu māti! Man bija jāskaita lūgšanas skaļā balsī, bet es sāku skaitīt piedauzīgus dzejoļus. Nopēra vēlreiz, un tēvs tiktāl iekaisa, ka viņam «sirds apskrējās», un nu ari pamāte sabijās, kad viņš, ari tāds pats liels un resns, nogāzās gar zemi, smakdams nost. Pēc tam viņi abi raudāja. Jūtīgas dabas cilvēki...

Samgins klausījās un, vērodams stāstītāja seju, tam neticēja. Stāstījums atgādināja jau kaut ko lasītu, vienu no tiem pa-stāstiern, kādus mēdza sacerēt septiņdesmito gadu sīkie rakstnie-ķc|i. Bija nez kādēļ patīkami uzzināt, ka šis moderni ģērbtais cilvēks ir netikļu nama turētāja dēls un ka viņu pēruši.

— Dzīvojām šauri, — Tagiļskis turpināja nesteigdamies un šķietami vienaldzīgi. — Es ne vienreiz vien pieredzēju... tā teikt, kaisles uzliesmojumus starp diviem dzīvniekiem. Nama pagalmā lielā piebūvē pie traktiera mitinājās nelietīgas skuķes. Divpadsmit gadus vecs es biju pasācis onanēt, viena no skuķēm mani pie tā pieķēra un iemācīja dot priekšroku normālai dzimumdzīvei ...

Samgins apslēpa seju papirosa dūmos, prātodams:

«Kālab viņam vajag stāstīt šīs neķītrības? Ja es būtu piedzīvojis ko līdzīgu, es uzskatītu par savu pienākumu to aizmirst ... Šādas draņķīgas grēksūdzes nekādi nav iespējams saprast.»

Tagiļskis runāja, acis iepletis, lūkodamies pāri Samgina galvai, — tur aiz loga dārzā svilpoja vējš, berzēdamies čīkstēja kāds zars.

— Mani tā dauzīja, ka nācās izlikties rāmam un klusam, lai gan ne vienu vien reizi gribējās nokaut tēvu vai pamāti. Bet es tomēr maitāju viņiem dzīvi. Tēvs augsti vērtēja izglītību, saprazdams to kā neatkarību no policijas, kura viņam bija apriebusies. Viņš pieņēma man repetitoru, es sagatavojos ģimnāzijai un nobeidzu to ar zelta medaļu. Nemaz nestāstīšu, ko tas man maksāja. Es nedzīvoju traktieri, bet pie pamates māsas, — tā izīrēja istabas ar uzturu ģimnāzistiem. No piedalīšanās pašizglītības pulciņos es ne tikvien ka izvairījos, bet pat visādi demonstrēju savu negativo, jā, pat naidīgo attieksmi pret tiem. Tur bija vieglas dzīves jaunieši — no apriņķiem sabraukuši tirgotāju, inženieru, fabrikas ārstu dēli — aristokrāti. Tēvs ar naudu mani nelutināja, prasīja vienīgi, lai es būtu tīrīgi apģērbies. Es apspēlēju savus dzīvokļa biedrus uz kārtīm un krāju naudu.

Samgina jutoņa bija divējāda: šķita patīkami, ka cilvēks, kuru viņš uzskatīja par bīstamu, sevi viņa priekšā izģērbj, atbruņo, un līdz ar to arvien stiprāk gribējās saprast: kāpēc šis apaļais, trekni nobarotais cilvēks izplūst vaļsirdībās? Bet Tagiļskis ūboja tālāk, apvaldīdams savu skanīgo balsi, un arvien biežāk cauri vienmuļajai ūbošanai sāka izlauzties skaļi šņuksti.

«Viņš ar kaut ko atgādina Berdņikovu,» Samgins sevi brīdināja.

— Septītajā klasē bija skolnieks — šteigera dēls, marksistu pulciņa vadonis, spītīgs puisis lielu degunu .. . Pērngad es nejauši dabūju zināt, ka viņu jau pa trešam lāgam aizsūtījuši trimdā... Laikam pat katorgā. Viņš centās man iestāstīt, ka inteliģenti esot tādi paši buržuāzijas kalpi kā pavāri, kučieri un tā joprojām. Aiz riebuma jūtām pret visu, kas mani aizvainoja, es apņēmos pierādīt viņam, ka tas nav taisnība. Tēvs vēlēja, lai es mācos Tomskas universitātē par ārstu vai advokātu, bet es aizbraucu uz Maskavu, apņēmies ar laiku tikt prokuratūrā. Tēvs atrāva man savu palīdzību. Mācīties man patika, profesori izturējās pret mani labvēlīgi, uzaicināja palikt pie universitātes. Bet ceturtajā kursā es apprecējos, paņēmu sievu no cienījamas jurista ģimenes, viņas tēvs bija provincē prokurors, tēvocis profesors. Mums bija dēls, kas nomira savā piektajā gadā. Sievastēvs bija godīgs un patiesīgs cilvēciņš. Neļāva mātei sevi bučot: «Tev lūpas,» viņš saka, «ziepjainas.» Par ziepēm viņš sauca pomadi. «Tu, mamā,» viņš saka, «kliedz uz papu kā uz pavāru.» Pavāru viņš nevarēja ciest. Pēc viņa nāves mēs ar sievu izšķīrāmies.

Tagiļskis piepeši uz krēsla sapurinājās, samirkšķināja acis un steigšus piebilda:

— Jūs man piedodiet... par šo monologu ...

— Apžēlojieties, ko jūs! — Samgins izsaucās, nešaubīgi jūtot sevi par nozīmīgāku un spēcīgāku cilvēku nekā viņa viesis.

— Es klausījos ar lielu interesi. Un, taisnību sakot, man ir ļoti patīkami un glaimojoši, ka jūs tik ...

— Nu, un tā tālāk, — Tagiļskis viņu pārtrauca, paceldams glāzi mutes augstumā. — Uz jūsu veselību!

Izdzēra, nošmaukstinājās, paberzēja ar plaukstām vaigus un skaļi nopūtās.

— Kā redzat, jūsu priekšā tipisks nelaimes putns. Par ko? Man jums jāsaka, ka manas spējas atšķetināt procesuālos sa-mezglojumus un jēdzienu jucekļus priekšniecība ļoti augsti vērtē, — ja tā nebūtu, tad mani jau sen būtu izcēluši no segliem par rakstura stūrainību un tieksmi atsegt pretrunas. Juristu praksē nav svarīgi cilvēki, bet normas, dogmas, jēdzieni, — tas, bez šaubām, jums jau zināms. Ļaudis ar viņu darbiem ir vajadzīgi tikai jēdzienu noteiktības pārbaudei un pilnīgākai to nostiprināšanai.

Tagiļskis uzcēlās, piegāja pie loga, uzpūta dvašu stiklam, ar pirkstu uzvilka iksu un igreku un tikko dzirdami turpināja:

— Bet cilvēki balstās uz diviem pretstatīgiem principiem: bioloģiskā un sociālā. Pirmais valdonīgi diktē: pastāvi savā vietā un to visādi nostiprini, citādi tavi kaimiņi samīs tevi zem kājām. Bet sociālais princips prasa cieša kontakta ar kaimiņiem savā šķirā. Un te nu, lūk, jau ir daudzu skandālu cēlonis. Bez tam pastāv vēl arī šķiras varmācība un viņas atriebība. Jūs, inteliģents trešajā paaudzē, diezin vai sapratīsiet, kas te par āķi. Es turpretī |oti labi saprotu, ka manam ceļam pēc divdesmit gadiem jānobeidzas senātā kasāciju departamentā, tas ir vismazākais, ko es esmu spējīgs sasniegt. Bet justieministrijas apstāklīši man riebjas. Ir organiski pretīgi. Viss pretīgs: cilvēki, uzskati, mērķi, darbi. - Viņš purpināja arvien neskaidrāk.

«Sāk noreibt,» Samgins sprieda, vīpsnādams un juzdams, ka ir jau paguris no šā cilvēka.

«Cita stila cilvēks. Pēc miesas būves, pēc veida, kā viņš ēd un dzer, viņam vajadzētu būt labsirdīgam jokupēterim.»

Bīdamies, ka viesis pēkšņi apgriezīsies un pamanīs viņa sejā smīnu, Samgins to nodzēsa.

«Publiska nama turētāja dēls — senators.»

Viņš atkal atcerējās, par kādu tītaru Tagijskis bija turējies Preisa sabiedrībā. Droši vien tas jau toreiz bija nospraudis sev ceļu uz senātu. Parupjais Pojarkovs bija tam sacījis: «Aprēķināt gan vajag, tomēr nevajag aizmirst, ka ar grāmatvešanas palīdzību revolūciju neiztaisīsi.» Pēc tam viņš bija runājis par to, ka sevišķu pieķeršanos skaitļiem izrādot Marksa vulgarizētāji un ka Markss neesot vienkārši tikai ekonomists, bet gan zinātniskās ekonomikas filozofijas pamatlicējs.

Prokurora biedrs aiztipināja uz istabas kaktu, apsēdās atzveltnī un turpināja runāt, kasīdams ar pirkstu pieri.

Samgins, aizrāvies atmiņās, klausījās nevērīgi, pussnaudā, bet piepeši viņu pamodināja dīvaina, frāze:

— Dvēsele maziņa kā dārgakmentiņš.

— Atvainojiet, — kam?

— Somovai. Pirms gada es viņu satiku pie kādas teozofis-tes, — ir viena tāda pamuļķīte, izkaltusi, iedomīga bābiņa. Ļoti bagāta, ar lielu iespaidu zināmās aprindās. Un, palūk, iznāca atkal satikties «Krestu» cietuma kamerā, — viņa iesniedza sūdzību par rupju apiešanos un par liegšanos ievietot viņu slimnīcā.

— Somova?

— Jā.

«Es viņu pazinu,» Samgins gribēja teikt, bet noturējās.

— Akuļina, — savā normālajā balsī ļoti skaļi sacīja Tagiļskis. Samgins, būdams smalks ārienes novērotājs, pamanīja, ka viņa smaids bija tik smags, it kā sejas muskuļi tam pretotos. Sis smaids pilnīgi aizvēra Tagiļska maziņās actiņas.

— Vai jūs zināt, kas irAkuļka? No koka izvirpota rotaļlietiņa, bet tai iekšā vēl otra tāda pati un trešā, un vēl un vēl, gabalas sešas, bet pašā pēdējā, vismazākajā —• koka bumbiņa, kura vairs nav atverama. Man bija dots rīkojums to atvērt. Šī jaunava bija noorganizējusi kāda ļoti solida biedra bēgšanu no izsūtījuma vietas. Un vispār viņa bija konspirācijas technikā varen lietpratīga meiča. Viņu bija apcietinājuši konspirativā dzīvoklī, pie tam jau trešo reizi. Es cerēju sastapt kaut kādu negantu vilkumāti, bet ieraudzīju patiešām slimu vārgdienīti, iemīlējušos vienīgi revolūcijas idejā, — diezin vai viņa to jel maz izprata, bet bija to apguvusi tikai emocionāli, kā ticību.

Tagiļskis nopūtās un noteica it ka ar žēlumu:

— .Tādas nav retums — velns lai parauj. Vienu — Vanskoku, Annu Skokovu — ļoti veikli notēlojis Ļeskovs savā romānā «Uz nažiem», — vai esat lasījis?

— Nē, — Samgins atteica, uzmanīgi klausīdamies.

— Slikti uzrakstīta, bet interesanta grāmata. Iznāca gadu vai divus gadus agrāk par «Velniem». Arī Pisemska «Sabangotā jūra» vai neiznāca pirms Dostojevska grāmatas?

— Neatceros.

— Nu, rauj viņu jods, Dostojevski, — nepatīk!

«Vajadzētu gan viņam patikt,» Samgins nodomāja.

Nūjā, Akuļka. Neglītiņa, maziņa, bet viņai tāda ... iekšķīga piemīlība... Gudra sirds un skatiņā tāds maigums... aukles maigums, kuras acīs visi cilvēki ir pirmām kārtām grūtai dzīvei nolemti bērni. Tāpēc tad šī revolucionārā meiča man arī sacīja: «Es jūs ataicināju, lai jūs liktu pārvest mani uz slimnīcu, — man ir vēzis, bet jūs mani pratināt. Tas nav labi, nav godīgi. Jūs taču zināt, ka es nekā neteikšu. Un kā jums nav kauna būt par prokuroru šinī laikā, kur Stolipins ...» — un tā tālāk. Nezin kālab vēl piebilda, ka es esot gudrs un labsirdīgs un tāpēc vel jo vairak vajadzētu kaunēties. Vārdu sakot, noskaitīja par mani patarus kā par mironi. Tas bija ļoti humoristisks moments. Protams, es viņai atbildēju, ka prokurora pienākums ir būt gudram, bet prokurora labsirdība ir viņa amata nepieciešamais taisnīgums. Viņas seja tad palika brīnum sērīga. Un man ar kļuva skumīgi. Es atvadījos un aizgāju. Ar to ari pasaka galā.

— Bet viņa? — Samgins jautāja, vērodams, kā Tagiļskis tver portsigarā pēc papirosa.

— Bet viņu drīz vēzis saēda.

Tagiļskis piecēlās un, iedams pie galda, pusbalsī sacīja:

— Esmu jūs nogurdinājis ar saviem stāstiem. Gadās, ka atmiņai uznāk tādi untumi, — viņš turpināja, liedams glāzēs vīnu. — Dažreiz atceramies tikai tālab, lai drīzāk aizmirstu. Lai mazinātu atmiņas nastu.

Viņš pastiepa Samginam roku, vienlaikus malkiem dzerdams no glāzes vīnu.

— Nu, es aizeju. Paldies... par uzmanību. Es esmu dzimis, kad mans tēvs nebija vēl kļuvis par krodzinieku, man piedzimstot, viņš bija krāvējs preču stacijā. Traktieri viņš atvēra, cik šķietams, ar netīru naudu.

Priekšnamā ģērbdamies viņš vēl ierunājās:

— Mēs tiekam audzināti kā domājoši mechanismi, turklāt nevis dibinoties uz faktiem, bet faktu izkropļošanai. Balstoties nevis uz loģiku, bet uz idejām, uz ideju mistiku, pretēji faktu loģikai.

Samgins piesardzīgi piezīmēja:

Audzina kā tās enerģijas turpinātājus, kura rada kulturu .. ■

— Ak, — kur nu! Kullura liek veidota pēc kolonialpreču tirgotāju norādījumiem.

—• Pamielot jūs protat labi, — viņš atvadoties vēl noteica.

— Priecājos, ka ņemat par labu. Iegriezieties kādreiz!

— Katrā ziņā to darīšu.

Samgins pa logu noskatījās, kā pazemais, apaļais augumiņš sīkiem, žigliem solīšiem aiziet pāri ielai, un, ar ziemišķādas gabaliņu briļļu stiklus berzēdams, sev jautāja:

«Kāpēc gan tas vajadzīgs, ka šis jau agrāk nepatīkamais, bet tagad aizdomīgais cilvēks atkal nostājas man ceļā?»

Bet tūdaļ arī pārdomāja:

«Nav tur ko sūdzēties. Viņš diezin vai jel maz liekuļo. Šķiet, ka nav arī visai gudrs. Par Ļubašu — to viņš droši vien tikai izdomājis, tā ir tikai literatūra. Turklāt vāja literatūra. Galu galā viņš tomēr ir nepatīkams cilvēks. Pārvērties? Pārvēršas cilvēki.. . kam nav iekšēja kodola. Lēti ļautiņi.»

Pavīdēja iedoma, ka Tagiļska noskaņojumā ir kaut kas kopīgs ar Makarova un Inokova noskaņojumu. Tomēr negribējās vairs par Tagiļski domāt, un, pasteigdamies ar to ātrāk tikt galā, Samgins nāca pie slēdziena:

«Laikam [karojis ar] kaut kādām sīkām pretlikumībām un nelietībām un ir noguris. Vai arī izbijies.»

Viņu atkal nomāca sīkas domas; viņš aizsmēķēja, atlaidās uz dīvānā, sāka klausīties: klusi ritēja pilsētas dzīve, tikai kaut kur kaimiņos klaudzēja cirvis, kā nolaižot koku no kājas; šī dobjā skaņa dīvaini līdzinājās liela suņa kūtrai riešanai vai smagu kāju gausai, vienmērīgaj soļošanai.

— «Mier-rā!» — viņam atmiņā ieskanējās apakšvirsnieka komandas sauciens, apmācot kareivjus. Sen — savā bērnībā viņš bija šo uzkliedzienu dzirdējis. Tad ienāca prātā kuprīte meitene: «Ko jūs aušojaties?» — «Bet varbūt zēna nemaz nebija?»

«Jā, acīm redzot tāda Tagiļska, kāds tas man rādījās, nemaz nav bijis. Arī Marinas nav bijis. Jādomā, viņas dzīves prakse bijusi noziedzīga, — kas ir gluži dabiski tanī pasaulē, kur darbojas Berdņikovi.»

Viņš aizvēra acis un iztēlojās Marinu kailu.

«Vara acis... Jā, Marinā bija kaut kas metālisks. Es nepieļauju varbūtības, ka viņa būtu izteikusies par mani — tā ... kā to melsa šis idiots. Vara acis — tas nav viņa izteiciens.»

Un pēc tam Samginam bija jāatzīst, ka Bezbcdovs vispār nav spējīgs jel ko izdomāt. Pārņēma sašutums pret Marinu.

«Varavka brunčos.»

Pie pusdienām izdzertais vīns jauca domas, saraustīja tās.

Atmiņā uzpeldēja prokurora biedra vārdi par vardarbību, par šķiras atriebību.

«Ko viņš gribēja ar to teikt?»

Aiz skapju stikliem spīdēja grāmatu iesējumu zeltotie uzraksti, stiklā atspoguļojās papirosu dūmi... un, cenzdamies pacelties pāri pār šodien piedzīvoto un izjusto, — pacelties tam pāri, piesātinot sevi ar vārdos ietveramu gudrību, — Samgins atkārtoja pie sevis nesen liberālās avīzes feļetonā izlasītās frāzes par tagadējo literatūru; frāzes skanēja pa jaunam izaicinoši, tajās tika runāts «par to ļaužu gara nabadzību, kuriem dzīve šķietas vienkārša un skaidra», par «neatkarīgās domas mocekļa diženumu, kas savu gara brīvību tur augstāku par visiem pasaules kārdinājumiem». — «Vai cilvēks ir sabiedrisks dzīvnieks? Jā, ja viņš ir dzīvnieks un nevis leģendu radītājs, ja viņš nav spējīgs kļūt par harmonijas izveidotāju savā noslēpumainajā dvēselē.»

Te Samgins saka snaust un aizmiga, un painodas tikai tādēļ, lai noģērbtos un apgultos gultā.

Nākošo dienu viņš no rīta lidz vakaram pavadīja kādu nezināmu apmeklējumu un notikumu gaidās.

«Pilsētā droši vien tiek melstas visādas pliekanības par manām attiecībām ar Marinu.»

Viņam pirmoreiz tika žēl, ka, būdams par daudz aizņemts ar Marinu, nav nodibinājis nedz sabiedrībā, nedz advokātu vidū sev ciešākus sakarus. Viņam nebija nekādas vēlēšanas izmeklēt no pilsētas sešdesmit [tūkstoš] iedzīvotājiem kauču vienu vai divus, kaut arī mazāk interesantus nekā Zolova. Viņš bija pārliecināts, ka ir jau pietiekami labi izpētījis šos provinciālus savos izbraucienos gan Maskavas patrona, gan Marinas uzdevumos. Vairums advokātu bija veci tiesu vilki, kāršu sitēji, gardēži, teatromani, mats matā tādi ļaudis, kādus Boborikins tēlo sava romānā «Kad mēness dilst». Jaunā advokatūra — švīti, «kadeti»; divi no tiem sludina modernistiskos virzienus mākslā, viens diezgan labi spēle čellu, bet visi trīs kopā ir kaislīgi vinta spēlmaņi. Samgins šad tad ielūdza viņus pie sevis, un, tā ka viņš pats bija vājš karšu sitējs, tad spēlmaņi arvien atveda sev līdz ceturto, kādu veci ar stikla aci, vienu no Apgabaltiesas locekļiem. Tas bija gara auguma, sauss, drūms vīrs līku degunu un garu ķīļbardu; šķita, ka viņam ir kaut kas kopīgs ar garkājainu putnu; tas, ka viņam tikai viena acs, bija padarījis viņa kaklu apbrīnojami kustīgu un lokanu, viņš gandrīz nemitīgi locīja galvu un bija guvis ievērību ar to, ka izstudējis visus karšu spēles veidus Eiropa.

No šiem cilvēkiem Samginam bija zināms, ka pilsētā viņu uzskata par «galvaspilsētas akotu», augstprāti un cilvēknīdēju, kuram ir savi iemesli dzīvot vientulim. Viņu tur aizdomās par ekstrēmiem uzskatiem un, piektā gada notikumu iebaidīti, nedzenas pēc tuvākas pazīšanās ar cilvēku, kas nak no dumpīgās Maskavas. Viss tas nāca Samginam prātā, klaiņojot vakarā pa pazīstamajām, daudzkārt izstaigātajām pilsētas ielām. Saltajā, zilganaja gaisā bankšķeja vakara dievkalpojumu iezvanošie baznīcu zvani; zvanu sitieni, cits citu pārspēdami, saplūda kopā par vienu vienīgu vara balsu dūkoņu un uzdvesa lirisku, miermīlīgu jutoņu. Mēnesnīca spodri apgaismoja ar pagalmiem un dārziem nodalītās, bet ar ciešām sētiņām savienotās tirgoņu savrupmājas, mirdzināja baznīcu zeltotos torņu jumolus un krustus. Aiz divkāršajiem logiem šur un tur spīdēja pa dzeltenīgai uguntiņai, bet vairums logu bija tumši parastā, nemainīgā ģimeņu dzīve nedzirdami ritēja dibenistabās. Samgins jau riezinkuro reizi nodomāja, ka šais stipri būvētajās mājās dzīvo diezgan garlaicīgi, bet savā būtība ne muļķa cilvēki; dzīvo ne visai ilgi, gadus sešdesmit, domāt sāk vēlu un visu cauru mūžuT neuzstāda sev jautājumu: «Dievība vai cilvēce,» — ne jautājumu par zināšanu ticamību, par...

«Arī es šos jautājumus neatrisinu,» viņš sev atgādināja, bet nevaicāja — kāpēc? — tikai nodomāja, ka laikam tāpat būs nodevusies atpūtai arī Francijas province pēc 1795. gada. Viņš aizsņļoja garām gar bēdīgo teatra ēciņu, ko bija uzcēlis kāds muižnieks vēl pirms «lielo reformu laikmeta», gar «Muižniecības namu» un «Tirgoņu klubu», iegriezās platā ielā ar muižnieku savrupmājām un neapņēmīgi pagausināja soļus, tuvojoties mūra divstāvu namam ar trim kolonām fasadē un izkārtni virs vārtiem: «Madame Larisas Noīdēs Ve|asšuvēju darbnīca.» Iešāvās prātā divrinda:

Ne visai daudz tur tika šūts,

Ne šūšana bij īstais magnets.

Tur starp citām bija gaišmate Aņuta, maiga un silta kā nule slaukts piens. Viņas pelekās acis smaidīja bērnišķīgi laipni un bikli, un šie smaidi bija dīvainā nesaskaņā ar viņas profesionālo lietpratību. Ļoti jocīga meiča. Kādu nakti, gu|ot ar Kļimu gultā, viņa bija palūgusi:

— Uzdāviniet man jaunāko ziņģu grāmatu! Jūs zināt, tāda bieza, ar bilditi uz vāka — meitas iet rotājās. Es redzēju veikala logā, bet bija kauns iet iekšā nopirkt.

Viņš bija apvaicājies, kāpēc ziņģu grāmatu. Vai viņai patīkot dzejoļi?

— Nē, dzejoļi man netīk, dikti grūti saprast. Man patīk vienkāršās dziesmiņas.

Un viņa klusītēm ar vāju balstiņu bija nodziedājusi divas dziesmas; vienu no tām, vulgāru, Samgins nopēla, bet otru pat uzrakstīja. Uz viņa jautājumu, vai Aņuta esot kādu mīlējusi, viņa bija atbildējusi:

— Nē, nav gadījies. Jūs zināt, mūsu būšanā mīlestība atēdas. Dažas skuķes gan iegādājas sev «uz parāda ņēmējus», kaut ko tādu kā mīļākos, un neņem no tiem naudas, bet tas ir tikai rotaļai, uzjautrināšanās dēļ aiz gara laika.

Pēc tam viņš bija jautājis, vai gadoties, ka vīrieši ar to apejoties rupji. Aņuta šķita pat mazliet apvainojusies.

— Kāpēc būt rupjiem? Es esmu mīlīga, glitiņa, neesmu nekad piedzērusies. Mūsu māja, jūs pats zināt, ir pieklājīga. Viesi ļoti

cienījami ļaudis, no skandāliem izvairās. Nē, pie mums ir klusu. Reizēm pat garlaicīgi.

Viņa bija runājusies, stāvēdama pie spogu|a, pīdama bizē mīkstos un kuplos gaišbrūnos matus, kaila kā vistas ola.

— Revolūcijas laikā, tad tik bija interesanti, — naca neredzēti viesi, bija pavisam cita dzīvība. Viens, pavisam jauns puisis, lieliski dejoja, gluži kā cirkā. Bet viņš bija nočiepis nez-kadu tur naudu, un policija atnāca viņu arestēt; tad viņš izskrēja setā un — pauksl — nošāvās. Bija tik veikls un tik jauks puisis.

«Es varētu uzrakstīt stāstu par šo meiču,» Samgins nodomāja. «Bet pie mums, pateicoties Dostojevskim, jau tā ir tik daudz uzrakstīts un tiek vēl rakstīts par prostitūtām. «Žēlastību kritušām». Bet kritušās par tādām nemaz nejūtas, un mūsu žēlastības tām nevajag.»

Viņš bija iznācis pie upes, ko visgarām kā zvīņas sedza pelēku vižņu nolasmenis. Ūdens celdamies klusītēm berzās gar piegružoto krastmalu, lāgiem iečīkstējās nelielas baržas stūre, līgojās masts, un kaut kur tuvumā ritmiski sēca nesaredzami cilvēki:

— E-ech, viens, e-ecli, divi...

Šeit visskaidrāk šķita sajūtams vēlīnais rudens, gaiss bija piesātināts smaga, mitra saltuma.

Pusstundu vēlāk Samgins sēdēja tirgoņu kluba zālē un klausījās privātdocentā Arkādijā Piļņikova lekciju par «Demokrātijās uzdevumiem kultūras laukā». K|imam ienākot un apsēžoties krēslu sestajā rindā, docents Piļņikovs pašreiz apgalvoja, ka pliekani zaļie «Znaņijas» almanachi esot savu īso mūžu jau nodzīvojuši, tomēr pagūdami iesēt cilvēkos visu estētiski un filozofiski nepilnīgo, politiski kaitīgo, cik tiem bijis iespējams iesēt, uz kādu laiku ar gružiem aizsedzot gudrības pilnos, neaizmirstamos krievu rakstniecības ģēniju, nemirstīgo cilvēka sirds-zintnieku daiļdarbus, ģēniju, kuri pilnībā pārvaldījuši vārda brīnišķīgo maģiju.

Docents bija vidēja auguma, labi uzbarojies, platiem gurniem, papliku pauri, lielām, sarkanām ausīm un karaļa Indriķa IV bārdiņu.

Lakādas kurpītēm šļūkādams, gūžas gorīdams, viņš svaidīja atpakaļ frakas stērbeles, un viņa viducis izskatījās spārnots. Labo roku izstiepis pret publiku it kā tai palīgā, kreisajā viņš turēja papīra lapiņas un vēcināja ar tām kā ar mutautiņu, brīžiem paceldams tās sev pie sejas. Viņš runāja bez pūlēm, ar redzamu prieku, ar smaidiem labsirdīgajā, plakanajā sejā.

Pilsētas dzīvei, kulturālai dzīvei, tās nokrāsu, jēgu un toni

arvien devusi ta filozofiski spēcīgā inteliģences daja, kas [gājusi] cc|u, ko norādījuši Hercens, Beļinskis un citi, kuru skanīgie vārdi jums ir zināmi. Tieši šī inteliģence, kuras priekšgalā stāv Pāvels Nikolajevičs Miļukovs, cilvēks ar sevišķu politisku tālredzību, jau sen pirms sakaušanās vienā spēcīgā konstituciona-iistu-demokratu partijā, ir pašaizliedzīgi strādājusi mūsu zemes kulturālās audzinašanas darbā. Tika laista klajā ievērojamā «Mājā lasāmās vielas programa»; tika noorganizēta laikmetīgās radikāli demokrātiskās domas klasiķu izdošana; slaveni profesori apbraukāja provinci, lasīdami lekcijas par kultūras jautājumiem. Šī daudzveidīgā un neatlaidīga darbība bija spraudusi sev par mērķi pāraudzināt vienkāršo krievu pilsoni par eiropieti un lai jaunatne nepakļautos to ļaužu tikumiski graujošajai ietekmei, kuri bez apdoma, aklā paļāvībā pieņemdami Marksa apstrīdamo mācību, ir raidījuši studentus strādnieku vidū sludināt anar-chismu. Jūs zināt, ko tautai maksāja ši bezprātīgā spēle, avantūristu spele...

Samgins sēdēja uz malējā krēsla pie celiņa un labi saskatīja sev priekšā piecas rindas uzmanīgu vīriešu un sieviešu pakaušu. Pirmo rindu publika sēdēja ne visai blīvi, bija daudz tukšu vietu, Samginam aiz muguras ļaužu likās vēl mazak. Balkona ne vairāk par pussimtu klusētāju.

«Pirms trim gadiem balkons būtu šo lektoru izsvilpis,» Samgins garlaikodamies domaja. Un vispār bija garlaicīgi, kaut gan lektors runāja arvien līksmāk.

— Patieso kultūras vērtību radītājs vienmēr ir bijis īpašuma instinkts, un Markss to nebūt nav noliedzis. Visi diženie gari ir sajutuši godbijību pret īpašumu kā kultūras pamatu, — svinīgi izsaucās docents Piļņikovs, ar labo roku taustīdamies pec ūdens karafes un kreiso vēl vienmēr vicinādams, tikai ne vairs ar papīrlapiņām laja, bet ar zaļu grāmatiņu.

— Kurp mūs noved neatbildīgs kriticisms? — viņš jautāja, tad ar labās rokas pirkstiem uzsita knipi grāmatiņai un turpināja:

— Šai grāmatiņai ir virsraksts «XX gadsimta cilvēka grēksūdze». Tās autors, kāds Ichorovs, māca: «Ierīko pats savā iekšiene laboratoriju un izanalizē sevi visas cilvēciskās vēlēšanās, visu cilvēces pagājības pieredzi!» Izlasījis Meterlinka «Aklos», viņš nācis pie slēdziena: visa cilvēce ir akla.

Te no balkona ka kristin nokrita smagi, rupji un gausi sacīti vārdi:

— Tas nu nav taisnība! Zogam un plēšamies kā redzīgi.

Lektors pacirta galvu uz augšu, ari publika daudzi pacēla sejas augšup, zāle atskanēja švīkstoņa, it kā būtu kas pārsprādzis, kādi pieci apmeklētāji piecēlās un gāja uz durvīm.

«Ir iespējams skandāls,» Samgins iedomāja un arī devās projām, piepeši sašutis par lektoru, atrazdams, ka viņa frāzes ir vulgārās un kompromitē ļoti nopietnas, ļoti svarīgas domas. Viņš pats, Samgins, varētu par docenta Piļņikova skartajiem tematiem pateikt kaut ko daudz spilgtāku un nozīmīgāku. It īpaši viņu kaitināja lektora uzbrukums kriticismam un nevietā pateiktais muļķīgais citāts no zaļas grāmatiņas.

«Būs jāizlasa, kas tur īsti ir,» viņš nolēma.

Ar pārestības sajūtu bija jādotnā par to, ka viņam aizsteidzas garam, aizmetas priekša sīki ļautiņi, aizrāvušies no dziņas sludināt, mācīt, sūdzēt savus grēkus, kaut kādi tukšgalvji, kaut kādi ziepju burzguļi, tikai pavirši atspoguļodami domāšanas procesa daudzkrāsaino varavīksni. Viņš gāja, aiz aukstuma sarāvies, un prātoja:

«Drīz man būs četrdesmit gadu. Tas ir vairāk par pusi mūža. Manī jau kopš bērnības tika atzītas neparastas gara spējas. Visu mūžu esmu jutis svētu neapmierinātību ar notikumiem, ar cilvēkiem, ar sevi pašu. Šī neapmierinātība var būt vienīgi lielu garīgu spēju pazīme.»

Šoreiz tas viņu nenomierināja tik viegli, kā bija nomierinājis agrāk.

«Visa mana dzīve ir tikai nesakarīgu atgadījumu ķēde,» viņš domāja. «Tiešam — ķēde ...»

Dienas trīs viņš pavadīja nepatīkamā sapīkumā par sevi un turpmāko notikumu gaidās. Tiesa nepieprasīja nedz Marinas procesa lietu, nedz uzaicināja viņu pašu. Arī Tagiļskis nerādījās.

«Idioti,» viņš sirdījās un prātoja, ka varbūt labākais būtu aizbraukt projām no šās pilsētas.

«Inteliģence ir klaidoņu cilts. Labi, ka man nav ģimenes.»

Tagiļskis ieradās tieši ap pusdienas laiku, un pirmie viņa vārdi bija:

— Vai pabarosiet?

Viņš bija atnacis, terpies jocīgos pelēkos, mundierim līdzīgos svārkos; šajā uzvalka viņš izskatījās slaidāks, cienīgāks. Viņš šķita noskaņots tik līksmi, kādu Samgins to vel nebija redzējis.

- Es brīnos, kāds vējš jūs atpūtis šajā malienē, - viņš mēļoja, apskatīdams skapī grāmatas. — Te pat prokurors ir nogājis liktai no grauda, ka sajauc Verharnu ar Vedekindu, iet boja ar diabētu. Gubernators ir tai pārliecībā, ka Koroļenko esot visu deviņi simti piektā gada notikumu pirmtevs. Ģimnāzijās direktrise ņemas pierādīt, ka gramofons un kinematogrāfs veicinot ticību spokiem, pēcnāves dzīvei, vispār visādam velnišķībām.

lln, palūkojies pār plecu namatēvā, piepeši jautāja:

— Vai par Bezbedovu dzirdējāt?

— Ko tad?

— Viņš nomiris.

— Ar ko? — satraukts iesaucās Samgins.

— Ar sirdstrieku.

— Bet viņš izskatījās gluži vesels.

— Sirds ir viltīgs orgāns, — sacīja Tagiļskis.

— Ļoti savāda nāve, — Samgins atsaucās, vēl vienmēr tikpat satraukts un pats nesaprazdams šā nemiera cēloņus.

— Prātīga nāve, — prokurora biedrs noteikti paskaidroja. — Ar to nu pavisam ērti un likumīgi tiek nokārtota Zotovas mantojuma lieta. Vienīgais mantinieks, kas pats tiek turēts aizdomās par slepkavību, atkrīt. Bezmantinieku īpašums paliks kronim, un dažs iabs pie tam brangi iedzīvosies. Tie ļaudis, kuriem ir liela interese par skaļām kriminalprāvām, kāda bija, piemēram, Talmas prava, ģeneralienes Boldirevas slepkavība Penzā vai brāļu Svjatsku prāva Poltavā, tie ir zaudējuši. Tāpat zaudējuši tie, kam būtu gribējies uz kriminālnoziegumā pamata safabricēt politisku prāvu.

Paklaudzinājis ar pirkstu pie skapja durvju stikla, viņš turpināja nevērīgāk, it kā jokojot:

— Bezbedova nāve arī jums par labu, citādi jums būtu nācies piedalīties tiesas izmeklēšanā par liecinieku, ja jūs neuzstātos kā aizstāvis. Un ziniet — ir iespējams, ka prokurors jūs kā aizstāvi būtu noraidījis.

«Viņš mani ar kaut ko biedē,» Samgins noģida un pavaicāja: •— Kāpēc?

Tagiļskis nekautrēdamies nožāvājās, pastāstīja, ka esot līdz pieciem rītā strādājis, tad turpināja bārstīt vārdus:

— Pilsētā klīst baumas par jūsu intimām attieksmēm ar noslepkavoto. Starp citu — tas tiek minēts kā izskaidrojums jūsu vientulīgajai dzīvei. Kā bagātas atraitnes favoritam jums esot bijis neērts stāvoklis ...

Samgins saprata, ka te vajag sašust, un sašuta.

— Kas par idiotismu!

Bet Tagiļskis apsēzdamies turpināja kalt kā dzenis:

— Un vēl kas: nedomājiet, ka policijas departaments ir spējīgs kaut jel ko aizmirst, — nē, šī cienījamā iestāde ir apveltīta ar mūžīgas atminēšanās tikumu.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — Samgins noprasīja, iegrozīdams brilles, lai gan tas nemaz nebija vajadzīgs.

— Stādieties sev priekšā, ka kāds nezināmais sarunā ar labu draugu ir, teiksim, parādījis pienācīgo cieņu jūsu uzvedībai Maskavas sacelšanās laikā.

Aizspraudīdams sev priekšā salveti, viņš paskaidroja:

— Es nerunāju par denuncēšanu, bet par uzslavu.

«Blēdis,» Samgins viesi domās nolamāja, lūkodamies tam sejā;

tomēr šī seja bija tik stipri ieinteresēta par marinētas rudmieses notveršanu uz šķīvja, ka Samgins nodomāja: «Bet varbūt vienkārši tikai pjāpa.» Un, lūkodams piešķirt vārdiem nevērīgu noskaņu, viņš sacīja:

— Mana dalība pie Maskavas sacelšanās ir izskaidrojama ar vietas topogrāfiju, — es dzīvoju mājā starp divām barikādēm.

Un, bīdamies, vai nav izteicis ko lieku, piebilda:

— Protams, es netaisnojos, es paskaidroju.

Bet Tagiļskim, ka likās, nebija vajadzības ne pēc viņa taisnošanās, ne paskaidrojumiem, — galvu noliecis, tas uzcītīgi maisīja ar dakšiņu uz šķīvja etiķi ar sinepēm, pēc tam sāka ar dakšiņu dzenāt šai šķidrumā sēnes, tad ielēja degvīnu, pamāja namatēvam ar galvu un, degvīnu norijis, tīksmīgi nokrekstējies, iestūķējis mutē vairākas sēnes reizē, caur degunu šņākādams, tas sagremoja, norija un tad, ieliedams uz otru kāju, beidzot atsāka sarunu:

— Es biju toreiz Minchenē, kad šis... ārkārtīgais notikums iesākās un laikraksti sāka kladzināt par to kā par «pārcēlumu» no franču oriģinālā ...

Viņš iemeta vēl glāzīti.

— Negribējās ticēt. Maskava?! Paēdusī, resnā, neatkarīgā, dziļdziji provinciālā, partikularā Maskava taisot revolūciju? Fantastika! Un tomēr izrādījās par visnežēlīgāko realitāti.

Liedams šķīvī zupu, viņš žirgtāk turpināja:

— Es nezinu, kāda bija boļševiku loma šinī akcijā, tomēr man jāatzīst, ka viņi ir tādi ienaidnieki, ka ... nedod dieviņ! Pēc sava amata man bija tas prieks — es to saku bez ironijas! — prieks iepazīties ar dažu liecībām un ar vienu otru parunāties arī personīgi. Starp citu, ar Pojarkovu, — jūs atceraties?

— Ja.

— Viņu izsūtīja uz pieci gadi kaut kurp visai tālu. Izbēga. Boļševiks, — cietas gribas tips, ārkārtīgi noderīgs zeme, kur [audis ātri nogurst metāties starp jā un nē. Estēti un pieklājīgas skolotājiskas domāšanas cienītāji atrod, ka Ļeņina politiskā mācība esot primitīvi rupja. Bet, ja viņu palasās uzmanīgi un godīgi, — ek, sasodīts! — Tagiļskis aprāva teikumu, jo bija apgāzis uz galda tikko piepildīto degvīna glāzīti. Sarngins nolika karoti un noņēma no pazodes salveti, juzdams, ka ēstgriba ir zudusi un viņā uzmutuļo niknums pret šo cilvēku.

«Viņš mani ķer. Melo. Ņirgājas. Cūka.»

— Jūs, Anton Ņikiforovič, mani pārsteidzāt, — viņš iesāka, bet Tagiļskis, no jauna pieliedams glāzīti, atjokoja:

— Necerēju, ka pārsteigšu, un esmu pārsteigts, ka pārsteidzu..

Sarngins, niknumu valdīdams, gatavoja viņam nāvīgu jautājumu:

«Kā jūs, likuma pārstāvis, varat runāt mierīgi, pat gandrīz cildinoši par tās mācības sludinātāju, kas noliedz valsts pamata likumus?»

Bet Tagiļskis izstrēba zupu, nogrieza šķēlīti siera un, ziezdams uz maizes sviestu, pavēstīja:

— Ir atbraucis kāda Maskavas laikraksta līdzstrādnieciņš izprašņāt — kas un kā, kurš kuro? Droši vien apciemos arī jūs. Mans padoms — nepieņemiet viņu. To man pateica tāds Piļņi-kovs, Arkaška. cilvēciņš, kas visu zina un ir tik pļāpīgs kā zvārgulītis. Kandidāts «Dzīves skolotāja» amatam, — ir viena tāda amatu pārvaldē nereģistrēta nodarbība. Viņš nācis no N'ov-gorodas muižniekiem, viņa tēvocis kaut kur Novgorodas apkaimē klozetus un naktspodus ražo. Reti atrodams pilnīgi laimīga cilvēka tips. Precējies ar kada arehibiskapa krustmeitu, sievai vārds Agate, bet Brokhauza vārdnīcā stāv rakstīts: «Agate — vārds svētajai, kuras realais bijums ir apšaubāms.»

«To visu viņam būtu vajadzējis pateikt vai nu ar smiekliem, vai sašutumu,» Sarngins nodomāja.

Ar lielu gaumi mielodamies, Tagiļskis pļāpāja aizvien steidzīgāk, tā ka Samginam nepalika vietas, kur savu indigo jautājumu iespraust, turklāt ari ziņa par avīzes līdzstrādnieku, viņa sašutumu pamazinādama, no jauna saasināja satraukto interesi par Tagiļski. Viņš juta, ka šis cilvēks arvien vairāk izsit viņu no sliedēm.

Cilvēki Samginam šķita interesanti tiktai, ciktāl viņš, tajos nolūkodamies, redzēja sevi esam citādu nekā tie. Viņš samērā ātri prata atrast uri noteikt to īražu pamatsistēmu, kāda tas vai cits cilvēks paradis ietvert savu pieredzi. Viņš bija novērojis, ka visvieglāk liek uztverti un iespiežas atmiņā daiļliteratūras teli un idejas un šo ideju un tēlu kritiskais novērtējums. Uz šo ideju un spriedumu pamata viņš balstīja domu par savu atšķirību no ikviena cita un lūkoja nodibināt savu neatkarību no visiem. Tagiļskis bija pilns pretrunu, tāds netverams, tomēr lāgu lāgiem un arvien biežāk viņa vārdos izskanēja kaut kas Kļimam pazīstams, kaut gan aizskaroši izkropļotā veidā. Un šķita, ka Tagiļskis, arī nojauzdams šo netveramo savstarpējo līdzību, Samginu ar to ķircināja.

Tagad Tagiļskis bija beidzis mieloties ar teļa gaļu, akurati kā parizietis sasmalstīja ar maizes kumosu no šķīvja pēdējo mērces palieku, iebāza mutē, norija, uzdzēra virsū vīnu, pateicīgi uzplīkšķināja sev pa vaigiem. Viss tas tomēr gandrīz nemaz netraucēja viņu bārstīt skanīgus vārdiņus, un varēja likties, ka ēdiens, nokļūstot viņa kuņģī, tūdaļ tiek pārgremots par vārdiem. Atgāzis plecus pret krēsla atzveltni, sabāzis rokas bikšu kabatās, viņš runaja:

— Kalab jūs dzīvojat šeit? Dzīvot vajag Pēterburgā vai Maskavā, tur nu gan tikai sliktākā gadījumā. Pārcelieties uz Pēterburgu! Man tur ir labs paziņa, ievērojams advokāts, neoslavo-fils, proti, imperiālists, patriots, mazlietiņ idiots, visumā <Tagu!ops>. Viņš man par šo to pateicību parādā, un, lai gan viņam jau ir, man šķiet, trīs līdzstrādnieki, tomēr arī jums atrastos labs darbs. Pārcelieties!

Es padomāšu, — Samgins atbildēja un nodomāja: «Laikam kadam ir vajadzīgs, lai es no šejienes aizbraucu.»

Pēc tam apvaicājās par darbu:

— Ka labs — honorārā ziņā?

— Nu kādā gan citādā? Vai ta’ pazemoto un apvainoto aizstāvēšanas, taisnības nostiprināšanas ziņa? To rekomendē fakultatu profesori, bet nekādās praktiskas nozīmes, kā jūs jau zināt, tam nevar būt.

Viņš tūdaļ pastāstīja šādu gadījumu: kāds naivs jurists iesniedzis Stolipinam rakstu, kur pierādījis, ka agraro kustību vadot bagātie zemnieki, ka ta esot «kulaku» cīņa pret muižniekiem, bet vesta ta tiekot ar nabadzīgo spēkiem, turklāt ļoti tālredzīgi; iekaroto mantu sadalot, sīkie augstvērtīgie priekšmeti nonākuši kulaku rokās un pazuduši bez vests, bet lielāko apmēru priekšmeti arvien atradušies nabago sētās un mājās un kļuvuši par lielisku norādījumu soda ekspedīciju priekšniekiem, kurš tas noziedznieks. Stolipins, ar šo rakstu iepazinies, devis rīkojumu: «Izsūtīt humoristu uz Sibīriju, kaut kur attālāk.» Bet humoristu jau bija saminuši ugunsdzēsēju komandas zirgi, kad viņš brau-•cis no pirts mājup. Samgins noklausījās šai nostāstā ka vienā no tām anekdotēm, kādas tiek sacerētas, lai ilustrētu administratoru muļķību.

«Sensenā «kritiski domājošo» ļaužu tradīcija,» viņš sprieda. «Brīnums, ka ari šitas nav brīvs no anekdotēm...»

Viņa attiecības pret Tagiļski šinī dienā svārstījās it sevišķi krasi un gurdinoši. Dusmas uz viesi izplēnēja, iekams bija paguvušas īsti iedegties; nepatīkamā doma par to, ka Tagiļskis atradis viņos kaut ko abiem kopīgu, atkāpās, dodama vietu pārdomām: kālab Tagiļskis cenšas pierunāt mani pārcelties uz Pēterburgu? Sī nav pirmā reize, kur viņš demonstrē savu labvēlību pret mani, bet kāpēc? Tas Kļimu tā saviļņoja, ka pavīdēja pat vēlēšanās izsacīt šo jautājumu skaļi, prokurora biedram tieši acīs.

Bet iesarkanās, žulganās, jādomā, apreibušās Tagiļska acis bija nelabas acis. Samgina tuvredzība tomēr neļāva viņam izpētīt šo acu izteiksmi ar vajadzīgo noteiktību. Arī šo acu krāsa it kā mainījās atkarībā no gaismas, kā to maina perlamutrs. Tomēr tajās gandrīz pastāvīgi palika kāds dzelonītis.

«Melkuļa acis,» ar nepatiku nodomāja Samgins un piezīmēja:

— Jūs šodien esat labā omā.

— Vai to var manīt? — Tagiļskis jautāja. — Bet es jau vispār neesmu ... smagu noskaņu cilvēks. Un šodien esmu priecīgs, ka šī lieta tiks noguldīta arehivā.

Viņš uzcēlās, plaši atvēza rokas, un tas lika Samginam [atcerēties] aiz lielības teikto ironisko izsaucienu: «Rokas par īsām!»

«Viņš uzvedas nekautrīgi kā students,» Samgins turpināja vērot un apsvērt, kamēr Tagiļskis, atkal vieglītēm, mīlīgi papliķējis sev vaigus, grozījās kā spole pa istabu, pļāpādams;

— Man patīk runāt pretī. Esmu to iemācījies kopš bērnības. Dažreiz, kad nav cita labāka objekta, runāju pretī pats sev.

«Es vel neesmu redzējis, kā viņš smejas,» Samgins atminējās, klausīdamies kūtrajos teikumos.

— Sis paradums mani pie laba gala nenovedis. Esmu jau sakompromitēts cilvēks, — izsacīju dažas neapdomīgas piezīmes par Stolipina nodomu arestet Domes deputātus strādniekus. Mūsu ministrijā toreiz bija liela gudrošana, kā piešķirt nelikumībai likumības izskatu. Es saņemu rājienu ar brīdinājumu.

Tagiļskis apstājās, paņēma papirosu un apklusa, spaidīdams to pirkstos.

«Acīm redzot viņam no manis kaut kā vajag, kālab gan citādi viņš uzplītos ar savu vaļsirdību?» Samgins sprieda, pasniegdams viesim sērkociņus; papiross pārlūza, Tagiļskis iebāza lo pelnu trauka, bet sērkociņus sev kabatā un turpināja:

- Esmu atsūtīts šurp pārbaudīt ļaužu prāta šķīstību un uzvešanās lojalitāti. Ka liekas, neesmu tomēr šīs cerības attaisnojis. Bet par to es esmu jau runājis.

Piesēdies pie galda, viņš atkal apklusa, bez steigas aizpīpoja papirosu.

— Gribēju iesniegt atlūgumos. Iedoties jūsu, advokātu, pulkā nevēlos, - man būtu neērti starp.. . profesionāliem liberāliem — pardon! Labak izvēlos privātu darba vietu. Rūpniecībā. Kaut kur Uralos vai viņpus Uraliem. Jūs Uralos neesat bijis?

— Ne.

— E-ek, — Tagiļskis nopūtas un sāka stāstīt par Uralu jaukumiem pat ar labu tiesu dedzības. Ķircinošā pieskaņa viņa vārdos un balsī izzuda. Samgins tomēr uzmanīgi vēroja, kad tā atkal paradīsies. Viesis viņu uztrauca un gurdināja ar pārlieku vardu daudzumu. Visu, ko viņš runāja, namatēvs uzņēma ka viltojumu un ka ievadu kaut kam svarīgākam. Pēkšņi iešāvās prātā jautājums:

«Bet ka es izturētos viņa vietā?»

Sis jautājums bija tikpat nepatīkams, cik negaidīts, un Samgins tūdaļ to apspieda, stingri sev noteikdams:

«Starp mums nav nekā kopīga.»

Bet Tagiļskis, pīpodams, ar papirosu diriģēdams, zīmēdams gaisa zilus dūmu rakstus, runāja:

— Dzimis sibīrietis ir primitīvāks, nopietnāks un pie tam sekmīgi aizņemts ar savas pašnoteikšanās darbu dzīvē. Tolstojiešu, visādu grēku nožēlnieku un vispār tukšu pļāpu tur nav. Tur ļaudis saprot: ja esamības pamatlikums ir cīņa, tad ikvienam es ir tiesība būt nekautrīgam un nežēlīgam.

— Mm, — norūca Samgins.

— Ja, jā, viņi saprot!

Tagad, kad Tagiļskis bija pārsviedies no dabas ainavām uz žanru, Samgina uzmanība pret viņa vārdiem vēl vairak paasinājās un nu jau uzstādīja sev noteiktu mērķi: apstrīdot viņu abu domāšanas līdzīgumu, atrast un apstiprināt atšķirību.

— «Grēkos mana māte mani ir dzemdējusi,» — no viņas arī prasiet atmaksu, — bet mans pienākums ir grēkot, viņš dzirdēja. — Bet šeit, palūk, vēl vakar Arkaška Piļņikovs...

— Vai viņš vel tepat?

- Jā. Viņš atbrauca šurp ne tik daudz prātu apgaismošanas dēļ kā uz savas māsas, kursislcs, kāzām, — viņa salaulājās ar šejienes pirmā bagātnieka dēlu Jedakovu, Jezdakovu ...

— Izvekovu, — Samgins pārlaboja.

— Lai būtu tā, ja tas skan vēl sliktāk, — Tagiļskis atteica. — Nu tad, raugi, Arkaška pēc kāzu godībām metās atklāt savu sirdi puspiedzerušiem tirgoņiem, attīstīdams šo Razuvajevu 1 priekša savas nākamās lekcijas tematu — «Reliģija ka uzvedības regulētāja». Atgremodams Merežkovska priekšlasījumu Reliģiski filozofiskajā biedrībā, viņš- uzskaitīja visus Tolstoja pārkāpumus pret reliģiju, atgādināja viņa, Ļeva, izteicienu, lai «savelk ap viņa veco kaklu saziepētu cilpu», un izskaidroja visu to ar sirdsapziņas kaiti. Pēc tam izteica viskvēlāko pārliecību, ka Krievzeme nenovēršami nonākšot pie teokratiskas valsts organizācijas, un vispār sapļāpāja velns zina ko.

Viņš piecēlās, lai iespraustu nodegušo papirosa galu pelnu traukā, un apgāza to uz mutes.

«Piedzeries,» Samgins nodomāja.

— Kupči tomēr klausījās viņā tā, it kā viņš stāstītu par finansu ministrijas operācijām. Protams, nejēgu apbrīnošanai nav liela vērtība, toties inteliģence — ka tā izbijās, vai ne, Sam-gin? — viņš uzreiz iejautājās, atpletis muti, atņirdzis dzeltenos zobus. — Es nerunāju tagad par Arkašku, — viņš ir muļķis, un muļķis ne no kā nebīstas, tas jau no pasakām zināms. Es runāju vispār par inteliģentiem. Izbijās. Literāti tieši iekaucās, oho!

Izvilcis no vestes kabatas pulksteni, skatīdamies ciparnīcā, viņš laiski turpināja:

Dostojevskis par raksturīgāko inteliģences — arī Tolstoja — pazīmi uzskatīja krievu smagnējā prāta neganto, nežēlīgo taisnīgumu. Nieki. Kur viņš ir, šis taisnīgums? Tur, kur viņš paradās, to var izskaidrot tieši ar bailēm. Izbīstas un — skrien taisni, kurp deguns rāda. Tas ir viss.

Viņš uzcēlās, saļodzījās.

Nu, es esmu sapļāpājis... pietiekoši. Veselam pusgadam, vai ne? — viņš noprasīja, skaļi aizcirzdams ciet pulksteņa vāku.

Klausītājs jūs... esat ideāls! Diezin vai jūs klusēšanā sevi slēpjat, jeb vai tā nāk no nicināšanas?

Jus interesanti runājat, — Samgins atbildēja. Tagiļskis piegaja cieši viņam klāt un izteica pavisam kaut ko negaidītu:

Var būt, ka es vairāk nekā visi citi man līdzīgie esmu

' Noāvējs, šinī gadījuma — ļaužu dīrātājs. Tullt.

aktieris pats sev, — vairāk nekā citi, to skaitā arī Gogoļi, Dostojevski, Tolstoji.

Viņš atkal parādīja dzeltenos zobus.

— Es zinu, tas ir nelāgi. Ir nelāgi, ka cilvēks par vareni grib pats sev patikt, tāpēc ka viņu tirda jautājums, vai tikai viņš nav muļķis. Un noģied, ja ari nav muļķis, tad taču šī spele pašam ar sevi, pašam priekš sevis var padarīt cilvēku vel sliktāku, nekā viņš jau ir. Vai saprotat, kas par joku?

— Ne gluži, — teica Samgins.

Tagiļskis atmeta ar roku:

— Neticu. Saprotat. Brauciet uz Pēterburgu! Nopietni, dodu jums šo padomu. Te — kā mežā. Es rit braucu prom.

Viņš pameta Samginu neparasti smaga noguruma stāvoklī, tā garīgā saspīlējuma izmocītu, kādā viņu visu laiku bija turējis Tagiļskis. Viņš atkrita divanā, aizvēra acis un kādu laiku nogulēja, neko nedomādams, ieklausīdamies vienīgi negaidīto vārdu patiesajā jēgā - «aktieris pats sev», «spele pašam ar sevi». Pēc tam, pakāpeniski un strauji atdzīvinādams atmiņā visu, ko Ta-giļskis triju apciemojumu laikā bija sacījis, Samgins lūkoja sevi nomierināt:

«Tas taisnība: viņš ir aktieris. Pats sev? Protams, ne; viņš ir aktieris pret mani, spolītei ar mani. Un vispār pret katru, ar ko šāda spele interesanta. Kāpēc tā viņam interesanta ar mani?»

Viņam priekšā gandriz fiziski jūtama šūpojās apaļā, tumīgā figūriņa, īso roķeļu sārtās plaukstas, mīlīgā sejas glāstīšana ar delnām, bet seja neglīta, cieši picstuļķeta taukiem, nekustīga. Un nepieklājīgas, sarkanas žūpas ačeles.

«Komiķa figūra un ģīmis, bet nekas smieklīgs viņā nav jūtams. Viņš ir ļauns un to neslēpj. Viņš ir bīstams cilvēks.» Tomēr pēc savu iespaidu pārbaudes Samginam bija jāatzīst, ka viņam šai cilvēkā kaut kas patīk.

«Es esmu ne mazumu pļāpu sastapis, dažreiz tie sacēluši manī pat skaudībai tuvu sajūtu. Ko es viņos apskaudu? Viņu prasmi sasaistīt visas domu pretrunas vienā virkne, apgaismot tās ar kādu vienu, pašam savu uguntiņu. Savā būtībā tā ir varmācība pret domu brīvību, un apskaust varmācību ir muļķīgi. Bet ši-tas...» Samgins jutās nepatīkami pārsteigts par savu atklājumu, bet, jo ilgāk par Tagiļski domāja, jo vairāk pārliecinājās, ka šis traktiernieka dēls viņam patika. — «Ar ko?»

«Vai ar to, ka inteliģents pirmajā paaudze? Vai ar savu pretrunu mīlestību? Ar savu ļaunsirdību? Nē. Tas nav tas.»

Par «aktieri pašam priekš sevis», par «spēli pašam ar sevi» viņš neiedomāja.

Samgins nebija paradis daudz nokauties ar domām, kuras viņu aplam stipri tirdīja, viņš parasti ļoti viegli atmeta tās nost. Bet atmiņas par Tagiļski turējās viņā stipri, viņš labprāt gremdējas to sarežģītībā un ikreiz nāca pie pārliecības, ka no Ta-gijska viņā palicis daudz vairāk nekā no Ļutova un citiem raibas pašmāju balamutēšanas cienītājiem . ..

Tuvāko dienu laikā viņš pārliecinājās, ka viņam tiešām neder dzīvot šinī pilsēta. Bija skaidrs: vietējā advokatūrā un, kā likās, ari dažos iedzīvotājos aizdomīgā un naidīga attieksme pret viņu bija k|uvusi stiprāka. Sasveicinoties cepuri cēla tā, it kā ar to parādītu viņam nepelnītu žēlastību. Viens no palīgiem, kas agrak nāca pie viņa saspēlēt vintu, tagad uz viņa ieaicinājumu atbildēja ar sausu atteikšanos. Bet Gudims, sastapies ar viņu tiesas gaitenī, nokrekstejas un jautāja:

— Vai šis Pēterburgas prokuroriņš sen ar jums pazīstams?

— Jā.

— Uhū. Kas šodien par saltu laiku!

«Nu, tad — velns lai parāvis, vecais muļķi,» Samgins domāja un nosmīnēja: «Jādomā, ka Tagiļskis tiešām ir viņiem krietni sariebis.»

Uz ļaudīm viņš skatījās pietiekami nevērīgi, lai par tiem aplam daudz neuztrauktos, neapvainotos, tomēr tie pārāk noteikti lika manīt, ka viņš ir šai pilsētā lieks. It īpaši demonstratīvi izturējās tiesneši, gandrīz vai katru dienu uzkraudami viņam tiesas nozīmēta aizstāvja lomu sīkas krimināllietās un novilcinādami viņa vestās civilprāvas. Viss tas piespieda Samginu atlasīt pārdošanai šo to no apģērbiem, dažas mēbeles, nevajadzīgās grāmatas, un kādu vakaru, stāvēdams savākto mantu vidū, rokas kabatās sabāzis, viņš domās deklamēja:

Dievs rēgu pasaulē es esmu,

Un pasaule tik sapnis mans.

No šīm rindām patvaļīgi ieskanējās citas:

Kas liegs man domu kvēlē Sev radīt pasaules,

Ko negrozāmā spēlē Mans gars man pavēlēs?

Te Samgins atcerējās Hieronima Bosa gleznas tēloto pasauli, bet vēlāk nāca pie slēdziena, ka Fjodors Sologubs ļoli labs

dzejnieks, tikai kā «domātājs gūsteknis» viņš ir pakļāvies vienai idejai — idejai par dzives niecību un bezjēdzību.

«Sis domu gūsts aprobežo viņa talantu, liek viņam atkārtoties, dara viņa dzejas par daudz prātīgas, loģiski garlaicīgas. Sis mans novērtējums jāpieraksta. Un — jāsalīdzina Dostojevska-«Velni» ar «Sīko velnu». Man laiks ķerties pie grāmatas sarakstīšanas. Es to nosaukšu «Dzīve un doma». Grāmatu par domas varmācību pret dzīvi neviens vēl nav sarakstījis, — grāmatu par dzīves brīvību.»

Bet te Samgins sadrūma, atcerējās, ka Ivans Karamazovs ir devis padomu: «Dzīvi vajag mīlēt pirmāk nekā loģiku.»

«Pamēģināsim vēlreiz atgādināt, ka cilvēkam ir tiesības dzīvot sev pašam, nevis nākotnei, kā to māca Cechovi un pārējie-rakstniecības epigoņi,» viņš nosprieda, ieiedams kabinetā. «Jau Hercens četrdesmitajos gados smējies par pozitivistiem, kuri dzīvi uzskata kā pakāpienu uz nākotni. Cechovs ar savu skaistas dzīves solījumu pēc divsimt, trīssimt gadiem, oreolu zaudēs jušais Gorkijs ar savu naivo apgalvojumu, ka «cilvēks dzīvo la-bākai nākotnei» un «cilvēks — tas skan lepni» — tie visi ir Ogista Konta triviālā pozitivisrna sludinātāji. Sī teorija beidzot attīstījusies līdz savam vēl jo kroplākam pārspīlējumam — marksismam ...»

Samgins satrūkās, viņam likās, ka kāds slāv blakus. Bet tas bija viņš pats, atspoguļots aukstajā spoguļa stiklā. Uz viņu cieši lūkojās briļļu stiklu pēc izplūdušas acis, domātāja acis. Viņš tās piemiedza, acis kļuva normālākās. Brilles noņēmis, tās berzdams, viņš no jauna iegrima domās par cilvēkiem, kuri solās nodibināt «mieru virs zemes un cilvēkiem labu pratu», tad šai pašā sakarībā atcerojās, ka kāds cilvēks — vai tas bija Nīcše? — ir nosaucis cilvēci par «pliekanības daudzgalvaino hidru», tad apsēdās pie galda un sāka savas domas uzrakstīt.

Pēc dažām dienām viņš sēdēja otrās klases vagonā ar 383 rubļiem naudas kabatā, divām ceļa somām pie sevis un vienu bagažā. Sēdēja un domāja:

«Ja man šo naudu nozags vai es to pazaudēšu, tad es iebraukšu Pēterburgā tukšs kā ubags.»

Bija sāpīgi: nodzīvojis četrdesmit gadu, nostrādājis desmit gadus tiesās, bet iekrājis grašus. Aizvainojoši bija arī tas, ka-nācies pārdot pussimtu vērtīgu grāmatu ļoti labos iesējumos.

Viņš brauca otrās klases vagonā; pasažieru nebija daudz, un cauri vilciena dzelžainajai klaboņai kā zvanīgs strautiņš skanēja Piļņikova pazīstamā balss:

— Virs zemes jāattaisno viss,

Lai cizivi panest spētu, —

skaidri skandēja privātdocents, bet kāds īgns vīrs kliedza basā:

Kas tad te vai odekolons izliets, vai? Nav iespējams

elpot!

Vagonā cita ar citu jaucas gan žāvēta šķiņķa, gan zābaksmēra, gan ceptas gajas smakas, aiz loga pelēkā vakara krēslā slīdēja garām sniegoti pakalni, melni koki, kratījās kaut kādi

žagari, kā draudēdami vilcienu izpērt, bet Samginatn aiz mu

guras, kasēdams un neganti krekšķēdams, kāds drūmi stāstīja:

Vienu ingušu nonāvēja, otru ievainoja, trīs pārējie aizveda ievainoto uz pilsētu slimnīcā un pazuda...

Cienītā, — it kā gavilēt gavilēja Piļņikovs, tomēr, tomēr — kā jūs atrisināt jautājumu par esamības jēgu? Dievība vai cilvēce?

Samginam pretī, acis aizvēris, augšpēdu gulēja vīrietis garām kājām, rūsganu, smailu bārdiņu, salicis rokas zem pakauša. Piļņikova klaigāšana viņu uzmodināja, viņš nolaida kājas uz grī

das, uzcēlās sēdus, izbijies paskatījās gaišzilām acīm Samginam sejā un žigli izmetās vagona ejā, it ka steigdamies kādam palīga.

Šķelšanās notiek tieši uz šās uzskatu līnijas, — sauca Piļņikovs. — Vai mes atsakāmies no gara kultūras, kas dibināta uz reliģiskiem, kristīgiem pamatiem, par labu caur un cauri materiālistiskai, barbariskai kultūrai, — vai atsakāmies, ja?

Kaut kā piepeši visas citas smakas pārspēja odekolons, bet Piļņikova runu nosedza plosošs klepus un barga, skaļi sacīta frāze:

— Nevis pērt, bet rokas nocirst vajag, rokas!

— Nu, bailes tomēr ir iedzītas diezgan pamatīgas ar kaņepāju kaklautiem ...

— Bet zaudējumi? Kas man atlīdzinās zaudējumus?

No jauna uzpeldēja virsū Piļņikova uzvarētāja balss:

Bet vai jūs esat pārliecināta par zināšanu neapšaubāmību? Un kāda gan nozīme šinī jautājumā zinātniskām atziņām? Zinātniskās ētikas nav, tādas nevar būt, bet visa pasaule salkst tieši pēc ētikas, kuru spēj radīt vienīgi metafizika, ta, lūk!

«Chaoss,» Samgins nodomāja, jūtot, ka viņš tiek saindēts, ar varu uzspiežot viņa smadzenēm nevajadzīgas domas. «Chaoss...»

Vēl nesen viņam patika klausīties ļaužu saraustītajās sarunās, viņš bija ticējis, ka tiklab pļāpīgie vilcienu pasažieri, kā restorānā viesi, darīdami viņu bagātāku ar īstam dzīves patiesības zināšanām, piepilda sausās grāmatu īražu sistēmas ar dzīvu miesu. Bet tagad viņš jutās jau pārsātināts, nogurdināts ar cilvēku pazīšanas pārpilnību, un viņam šķita, ka ir pienācis laiks visu redzēto, dzirdēto un pārdzīvoto stingri noformēt savā paša oriģinālā sistēmā. Bet, raugi, kā vējš istabā pa slikti aizvērtu logu un durvju šķirbām ielaužas kaut kas jau gluži lieks, nevajadzīgs, tomēr it kā vēl nepazīstams. Viņš atcerējās, kā Pijņi-kovs, aizlicis sejai priekšā zaļo grāmatiņu, bija lasījis:

— «Es esmu redzējis patversmē aklos, kā šie nelaimīgie staigā uz priekšu izstieptām rokām, nezinādami, kurp ejams. Bet vai visa cilvēce nav tādi paši aklie, vai tie tāpat nemaldās pa pasauli taustīdamies?»

«Es zinu, kurp es eju, un zinu, ko es gribu,» Samgins sev sacīja.

Vagona ejā atkal parādījās garkājainais vīrietis ar rūsgano bārdiņu, viņu it kā bīdīja resna sieviete, ietinusies pelēkā šalle.

— Vai saproti? — viņa pusbalsī, bet ļoti skaidri sadzirdami jautāja zemā balsī. — Pašā centrā.

— Negribas ticēt, — atņurdēja Samgina kaimiņš.

— Jā, jā! Provokators partijas centrā. Fakts!

Ar rokas kustību atstūmusi garo vīru pie malas, viņa aizgāja uz vagona otru galu, bet vīrietis sagrīļojas, apsēdās Sarnginam pretī un, lūpu zobos iekodis, brītiņu bez domu blenza Kūru am sejā.

«Tūlīt sāks runāt,» Samgins gaidīja, bet te ienāca vagona pavadonis un aizdedzināja sveci, ārs aiz loga satumsa, vagonā iedārdējās skārds, laikam bija nokritusi uz grīdas kāda tējkanna. Pēc tam vagons kļuva klusāks un vēl dzirdamāka tika docenta spalgā balstiņa:

— Runa nav par to, kā samierināt individuālo ar sociālo laikmetā, kad šis pēdējais apdullina, apžilbina, aprobežo mūsu «es» augšanas brīvību, — runa ir par to, vai jel maz vajadzīgs tos samierināt.

— Iedodiet sērkociņu! — Samgina ceļabiedrs nīgri palūdza konduktoru; kamēr viņš neveikli aizsmēķēja, Samgins, pagriezdams tam muguru, atstiepās uz dīvānā, juzdams niknu vēlēšanos aizbāzt Piļņikovam muti ar kabatas drāniņu.

Pēterburga Samginu saņēma ar agra rīta salti mirdzošu spel-goņu. liz cara Aleksandra bronzas cepures un biezajiem pleciem vizmoja sarma, Admiralitātes torņa smaile likās nokaitēta sarkana un šķita rādām uz balto ziemas sauli. Vairākas dienas viņš nodzīvoja, klaiņodams pa muzejiem, vakaros sēdēja teātros, patīkami izbaudīdams savu neatkarību no lielā laužu daudzuma, kas apdzīvoja šo milzīgo pilsētu. Arī gleznas un senlietas, glāstīdamas skatienus ar savu krāsu raibumu, ar formu dažādību, nogurdināja vienīgi patīkami. Teātros aktieri runāja kaut kādus' miglainus, vieglus vārdus par mīlestību, par dzīvību.

«Vajag meklet darbu,» viņš sev atgādināja un no jauna klejoja pa Ermitažas neskaitāmajām zālēm, aplūkodams izstādītos priekšmetus, ļoti apmierināts ar to, ka apskatāmie priekšmeti neuzdeva nekādus jautājumus, neprasīja nekādās atbildes, atļaudami domāt par viņiem, ko vēlas, vai arī nedomāt nekā. Klims Ivanovičs Samgins nodevās vieglai un nomierinošai apcerei nevis par mākslu, bet par dzīvi, gūdams arvien drošāku pārliecību, ka viņa ce|š ir ne vien pareizs, bet arī varonības ceļš, taču viņš neprata vai arī negribēja, varbūt pat baidījās atsegt faktu dziļāko jēgu, sameklēt tajos kādu iekšēju vienību. Viņam bieži bija nācies atskārst, ka domu kopīgums, pat domu līdzība viņu aizvainoja, pazemoja, nospiežot viņu parastās vienmuļības līmenī. Viņa personīgā dzīves pieredze nebija vēl pieņēmusi nekādu savdabīgu, īpatnēju formu, bet šī forma bija jāatrod. Viņš, Kļims Samgins, taču jau berniba tika atzīts par apdāvinātu sevišķām spējām, — to viņš nebija aizmirsis un arī nevarēja aizmirst, jo par sevi spējīgāku cilvēku nebija sastapis. Lielum lielais ļaužu vairums ir nelgas, kas ar visām savām dziņām saistīti pie trulam rūpēm un raizēm par barību, par vairošanos, par mantas uzkrāšanu; pāri šai ļaužu masai un pašā masā kustas cilvēki, kas, apguvuši vienu vai otru frāžu sistēmu, dēvē sevi par konservatoriem, liberāļiem, sociālistiem. Tie sašķeļas neskaitāmās grupiņās — narodņikos, tolstojiešos, anarehistos utt., bet tas — nepadarot viņus necik košākus, pataisa tos tikai vēl jo seklākus, neinteresantākus, levienoties jebkurā no šādām ļaužu grupām, pieņemt viņu dogmatiku nozīmē — celt žogu ap savu domu brīvību. Samgins stāvēja pie loga, smēķēja, un viņa saīgums, vērzdamies arvien lielāks, viņu kaut kurp skubināja, kaut kurp dzina. Aiz loga sniga aizvien biezāks sniegs, pa loga rūtīm ložņāja papirosa zilganie dūmi; tie koda acīs, kņudināja nāsis. Samgins-stāvēja nekustīgs, gaidīdams, ka nupat nupat dzims kāda neikdienišķa, jauna un Šķīsta, vel nevienam nezināma, viņa doma, radīsies un piepildīs viņu ar savas varas apziņu par chaosu.

«Ikvienai dogmai, protams, ir sava jēga, tomēr dogmatika ir nenovēršama varmācība pār domu brīvību. Ļulovs bija dogma-tiķis, bet viņš dzīvoja pastāvīgās bailēs no dzīves, līdz pēdīgi bailes viņu nokāva. Vienīgais cilvēks — neatkarīgs saimnieks pār sevi pašu bija Marina.»

Viņš piekusa stāvot, atsēdās krēslā, bet gaidīta brīvā visu noskaidrotāja doma neradās, turpretī vecais saīgums palika pilnā spēkā un piespieda viņu aizbraukt pie Varvaras.

Baltajā, saltajā sniega jūklī, kurā dobji skanēja zirgu pakavu [klaboņa] un gumijas riteņu švīkstoņa uz koka klučiem bruģētas ielas, pajūgs brauca lēnām un ilgi, slapjas sniega pārslas lipa pie bri||u stikliem un vaigiem, — viss tas īgnumu nebūt neremdināja.

«Kāda joda dē] es braucu? Muļķīgi...»

Bet viņš pavisam samulsa, kad Varvara, piecēlusies no krēsla, sagrīļojās un, pieķērusies atzveltnei, izbijusies vājā balsī ierunājās:

— Nē, nē, nenāc klāt! Apsēdies — tur, atstatāk, — es baidos, ka nepielaižu tev slimību. Man ir influence. .. vai kaut kas tāds.

Viņš apjautājās par temperatūru, par ārstu, pasacīja dažus tādos gadījumos parastus mierinošus vārdus, ielūkojās Varvaras sejā un pie sevis nosprieda:

«Tiešam, ļoti slima.» Viņas ģīmis, viss sarkanos plankumos, likās apdedzināts, zaļganās acis nepatīkami spīdēja, balss skanēja nedabiski spiedzoši un it ka nemierīgi satraukti, sauso kāsu pavadīja svelpjoša sēkšana.

— Redz, es pastāvīgi dzeru tēju, — viņa runāja, apslēpusi <ļsejuj> aiz patvāra. — Tai verd ūdens, nevis asinis. Es, tu zini, esmu bailule: tikko slima, — bail, ka nomiršu. Kāds riebīgs, nekrievisks vārds — nomiršu.

— Tu esi veselīgs cilvēks, — Samgins sacīja.

— N’e, — viņa pretojās. — Es esmu nevesela, jau sen. Profesors ginekologs teica, ka mani ar dzīvi saistot vel tikai aiztrūcis diedziņš. «Aborts,» viņš teica «nepaliek bez sekām.»

«Sāksies pagātnes pārcilāšana,» Samgins naidīgi nodomāja un, neprasījis atļauju, aizsmēķēja papirosu. Varvara, roku pastiepdama, palūdza:

— Padod man ar!

Iesmēķējusi viņa sāka klepot vēl biežāk, tomēr tas netraucēja viņas valodību.

— Tas ir tāds riebīgs, mīksts, glums runcis, iedomīgs un pavisam bez sirds, — viņa ar vārdiem atriebās ginekologam, bet, laikam atrazdama, ka ar teikto viņam vēl nepietiek, piebilda:

Tolstojietis, morālists, rigorists. Tolstoja morāli izmanto kaut kādi īpatnēji cilvēki... ticētāji ļaunam un saltam dievam. Un sīki blēdīši, kā Nogaicevs. Esi lik labs un netici N'ogaicevam, — viņš ir bezgodis, rīma un vispār nelietis.

— Manuprāt, tas ir taisnība, — Kļims piekrita, viņa divreiz palocīja galvu.

— Taisnība, taisnība, es to zinu ...

Arvien nepatīkamāk bija redzēt viņas rokas — spīdinādamas aso, rūpīgi kopto nagu sārto perlamutru, tās nemitīgi un drudžaini ķerstīja tejkarotīti, cukurkniebes, tējas tasi, čaukstināja rītsvārka oranžkrāsas zīdu, bez vajadzības to kārtojot, taustījās gar sarkano ausu ļipiņām, gar izbužinātajiem matiem. Tas tādā mērā piesaistīja Samgina uzmanību, ka sievietes sejā viņš neskatījās.

Kas par šausmīgu pilsētu! Maskavā viss bija tik vienkārši... Un — silti. Ochotnij rjad, Dailes teātris, Zvirbuļu kalni... Uz Maskavu var paskatīties no tālienes, bet es nezinu, vai Pēterburgu var redzēt no augšas, vai viņa to ļauj. Tāda plakana, milzīga, visa no akmens... Vai tu zini, ko Stratonovs teica: «Mes, politiķi, gribam pataisīt koka Krievzemi par akmens Krieviju.»

«Vai viņa murgo?» Samgins domāja, lūkodamies apkārt, apskatīdams mazo, neuzposto, biezām draperijām piekārstīto istabiņu; gaisa viļņoja tik stipra aptiekas smaka, ka tabakas dūmi nespēja to nomākt.

Man šķiet, ka cilvēks nekur nejūtas tik vientuļš ka te, — sieviete nerimdamas čaloja. — Ai Kļim, cik gan moku pilna sajūta ir vientulība! Revolūcija briesmīgi saasinājusi un pastiprinājusi cilvēku vientulības sajūtu ... Talab daudzi kļuvuši par zvēriem. Kas tie ir — nu, tie, kas laupa kara laukā? ... Pec kaujām?

— Marodieri, — Samgins pateica priekšā.

— Ja. Tad, lūk, tādi — marodieri...

— Tu par to jau stāstīji, — viņš atgādināja.

Tas ir drausmīgi, Kļim ... — viņa ar svelpjošu elpu čukstēja.

«Nopietni slima,» Samgins uztraucies domāja, sekodams viņas roku krampjainajām kustībām. «It kā viņa kristu kaut kur vai grimtu ūdenī,» viņš atrada līdzību, un šis salīdzinājums viņu padarīja vēl nemierīgāku. Bet Varvara čaloja aizvien neskaidrāk:

— Tu, protams, to jau zini, es biju aizrāvusies ar Stra-tonovu.

— Nē, nezināju, —- Samgins atsaucās un tūdaļ apķērās, ka to nebija vajadzējis viņai sacīt. Bet kaut kas taču bija jāsaka.

— To tu tā saki aiz pieklājībās, — Varvara runaja kā ar aizžņaugtu rīkli. — Ai, kas viņš par nekrietnu, rupju dzīvnieku, šis Stratonovs ... Brīvmūrnieks. Nelietis .. . Priekš bagātām ba-bām ... Bet tu esi taisīts no lepnuma. Tu esi tik šķīsts, godīgs. Tevī ir vīrišķība ... nebūt vienis pratis ar dzīvi...

Viņa pēkšņi apklusa. Samgins pietrūkās no krēsla, palūkojās uz sievieti un izbijies tūdaļ izstiepās taisns — sievietes stāvs bija zaudējis dabiskos apveidus, ieļimis atzveltnī, galva bezspēcīgi nokārusies uz krūtīm; bija redzama pusaizverta acs, savadi satumsis vaigs, viena roka gulēja klēpi, otra nokarājas pār krēsla elkoņbalstu.

Pirmā doma, ko Samginam iedvesa izbīlis, bija: «Jādodas projām,» — otrā: «Jāatsauc ārsts!»

Viņš izskrēja gaitenī, sameklēja sulaini, apvaicājas, vai viesnīcā nav kāda arsta. Izrādījās, ka ir: 32. numurā, doktors Makarovs, — atbraucis šodien no ārzemēm.

— Pasauciet viņu!

— Viņš ir izgājis.

— Tad atsauciet citu, bez kavēšanās!

Labi audzināts cilvēks ar maziņu galvu bez matiem, Sam-ginu apturējis, pusbalsī lika viņam priekšā izsaukt «ātras palīdzības» karieti.

— Jūs sapratīsiet — ir neērti! Varbūt kaut kas lipigs.

— Ja, protams! Jā, jā, — Samgins piekrita un, atgriezies pie Varvaras, ieraudzīja, ka viņa sēž zeme, atbalstījusies ar rokām grīdā, muguru atspiedusi pie krēsla un tālu atmetusi atpakaļ galvu.

— Gribēju piecelties un pakritu, — viņa ieteicās vājā bal-stiņā, no acīm viņai ritēja asaras, lupas drebēja. Samgins viņu uzcēla, atguldīja gultā, apsēdās līdzās un, glāstīdams viņas plaukstu, centās neskatīties viņai sejā, tik bērnišķīgi aizkustinošā un it kā vainīgā.

— Man nelabi, Kļim, — viņa klusītēm un žēli sūdzējās, — man ir ļoti slikti. Es smoku nost.

— Šeit ir Makarovs, — Samgins sacīja. — Vai tu atminies Makarovu?

Viņa apstiprinādama pamāja ar galvu.

— Jā. Skaistulis.

Samgins ari jutās nelabi un dziļi pazemojošā stāvoklī. Viņu pazemoja nespēja, nemācēšana šai sievietei palīdzēt, pateikt viņai kādu mierinātāju vardu. Viņš tomēr sacīja:

— Nezaudē dūšu! Gribas spēks palīdz labāk par visām zālēm.

Samginam kabatā atradās simtnieks un vēl divdesmit rubļu. Viņš iedeva simtu.

Tad pieklājīgais cilvēks ar laimīgu balsi paziņoja, ka šis numurs būšot jādezinficē, un lika priekšā pārvākt Varvaras lietas citā istabā, un, ja Samgina kungs vēlētos pārnakšņot šeit, tad tas viesnīcas administrācijai būšot ļoti patīkami.

Viņš aizgāja.

«Nelietis un katrā ziņa spiegs,» Samgins nicinoši pie sevis noteica un nodevās domām par to, ka sadzīves sīko epizodu iejaukšanās dzīves drāmās taču ir gluži dabiska un, pārtraukdama dramatisko notikumu ritmu, palīdz tās vieglāk pārdzīvot. Tad atminējās, ka šo domu viņš jau lasījis Parizes laikraksta recenzijā par kādu lugu, un sāka pārdomāt praktiskus jautājumus.

«Ko ar mani grib pārrunāt Kutuzovs? Vai jel maz ar viņu vajag runāt? Satikšanās ar viņu ir bīstama. AAakarovs — riskē...»

Atvēris vēdlodziņu, staigādams pa istabu ar papirosu zobos, viņš ievēroja uz spoguļa galdiņa Varvaras zelta pulksteni, paņēma un pasvārstīja to uz plaukstas. So pulksteni viņš bija Varvarai dāvinājis. Istabu tīrot, to var nozagt. Viņš iebāza pulksteni sev bikšu kabatā. Pēc tam paskatījās spogulī uz savu norūpējušos' seju un attaisīja somiņu. Tajā bija pūdera kārbiņa, piezīmju grāmatiņa, flakons ar rūgto sāli, mentolnūjiņa pret migrēnu, zelta rokas sprādze, septiņdesmit trīs rubļi papīra un vesela sauja sudraba naudas.

«Viņai sudrabs patika,» Kļims atminējās. «Ja viņa nomirs, man nebūs naudas, ar ko viņu apglabāt.»

Tas fakts, ka Varvara novēlējusi viņam māju, Samginu ne visai aizkustināja, nedz arī pārsteidza, jo viņai nekādu citu piederīgo nebija. Testaments nebija nemaz vajadzīgs — viņš, Samgins, bija vienīgais likumīgais mantinieks.

Viņš apsēdās, paņēma sev uz klēpja un atvēra nelielu, ļoti elegantu rokas čemodāniņu ar oksidēta sudraba stūriem. Tajā bija nesesers, augšējā vāka nodalījumā dārgs portfelis, portfelī kādi papīri, bet vienā portfeļa nodalījumā deviņi simtrubļu gabali; simtniekus viņš iebāza svārku krūškabatā, bet to vietā ielika septiņdesmit trīs rubļus. Visu to viņš darīja meclianiski, nedomādams, vai tā vajag vai nevajag darīt. Darīja un domāja:

«Viņa ir redzējusi ne mazumu ļaužu, tomēr es esmu palicis viņai visspilgtākais tēls. Viņas pirmā mīlestība. Kāds ir sacījis: «Pirmā mīlestība nerūs.» Būtiski ņemot, man nebija pietiekami solidu iemeslu saraut savas saites ar viņu. Mūsu attiecības saasinājās ... tāpēc ka viss visapkārt bija saasinājies.»

Kādu mirkli K|ims godprātīgi lūkoja minēt, vai nav pagātne kādu iemeslu, par ko Varvara varētu viņu vainot. Bet neatrada nekā.

Aizpīpojot jaunu papirosu, naudas papīri svārku kabatā atgādināja sevi ar sausu čaukstoņu. Samgins palūkojās apkārt,

— viss bija nespodrs, nepatīkams, piesātināts smagām smaržām.. Ienāca divi kalpotāji un istabene, Kļims pateica tiem, ka viņš aiziet pie ārsta 32. numurā un, ja piezvana no slimnīcas, lai pasaka to viņam.

Kutuzovs, svārkus nometis, vesti atpogājis, sēdēja pie patvāra ar avīzi rokās; avīzes mētājās uz dīvānā, uz grīdas; piecēlies, atgrūzdams tās ar kājām, viņš veikli piestūma pie galda smagu atzveltņa krēslu.

— Aizveda? — viņš jautāja, vērdamies Samginam sejā.

— Bet es, lūk še, lasu tēvzemes presi. Neganta murgošana un liberālās inteliģences mēģinājumi apvārdot zvēram zobus. Pats būtiskākais ir Stolipina viensētas un lielrūpnieku steiga pec iespējas ātrāk pārdot visu, ko vēlas nopirkt ārzemju kapitāls. Bet tas nesnauž un spraucas iekšā pat tekstiluzņēmumos — šai Maskavas spēcīgajā nozarē. Visā visumā — balagans. Bet jūs esat vecāks k|uvis, Samgin.

— Par jums to nevar teikt, — Samgins atbildēja.

— Par mani rūpējas valdība; aizsūtīja atpūsties tālos ziemeļos, četrpadsmit mēnešu pūtos. Ne visai ērti, toties derīgi dvēselei. Pēc tam pašaudījos, redz še, pa ārzemem.

Kutuzovs runāja paklusām, un viņa ceriņkrāsas acu zīlītēs kā vienmēr rotaļājās smīns. Viņa parupjā seja tagad bez bārdas izskatījās vēl skarbāka, viegli paturama atmiņā.

— Vai redzējāt arī Ļeņinu? — Samgins jautāja, ieliedams sev tēju.

— Kā ne.

— Ko tad viņš — vai tais pašos agrākajos uzskatos?

— Pilnīgi un pat vēl noteiktāk. Apbrīnojams vīrs. Dažreiz ir ļoti grūti viņam piekrist, bet — grozies, kā gribi, — beidzot jāpiekrīt. Viņš raugās nākotnē pa kādu tagadnes spraudziņu, kuru zina viņš vienīgs. Jūs, inteliģentus, lamā gaužām enerģiski ...

— Par ko?

Par rneņševismu un visu citu mārku liberālismu. Te, kā liekas, Lunačarskis ar Bogdanovu sarakstījuši kaut kādas blēņas.

— Neesmu lasījis.

— I|jičs saka, ka viņi slīpējot sociālismu ar buržuāziskām domām, — spriezdami, ka tas esot jāpadara cildenāks.

Kutuzovs piecēlās, sabazās rokas kabatās, pagāja līdz durvīm. K|ims ievēroja, ka šis cilvēks kļuvis it kā smuidrāks, vieglāks.

«Novājējis. Jeb vai to dara apģērbs?»

Bet Kutuzovs, atgriezdamies pie galda, rāmi, bez parastā spara runāja tālāk:

— Jautājums par inteliģences gaitu ir skaidrs: vai nu viņa ies kopā ar kapitālu, vai pret to — ar strādniecību. Bet katalizatora loma šķiru cīņas akcijās un reakcijās ir neauglīga, viņai postu nesoša loma ... Turklāt arī smieklīga loma. Ar šo neauglību un, jādomā, ar neskaidro šās pazudinošās lomas nojautu Iļjičs izskaidro to nāves jausmu pilno smilkstēšanu un gaudošanu, ar kādu tik bagāta mūsdienu literatūra. Un pareizi izskaidro. Es esmu šo to palasījies: Andrejevu, Merežkovski un pārējos, — vilks viņu zina, kā viņiem nav kauna? Kaut kāds mazu bērnu izbīlis ...

Paliecies Samginam tuvāk un sevišķi cieši viņā lūkodamies, Kutuzovs vel klusākā balsī jautāja:

— Paklausieties, jūs taču bijāt Zotovas pilnvarnieks, — kas ar viņu noticis? Vai tiešām — noslepkavota?

Un, atkārtodams Kļima īsās, piesardzīgās atbildes, viņš uzstādīja jautājumus:

Kas noslepkavoja? Aizdomas krita uz vīra radinieku. Kas par motiviem? Muļķis. Slepkavībai par maz. Viņa to apspieda — ahā! Tas izklausās pēc viņas. Un ko radinieks? Nomira cietuma? — Mm ...

«Uzskata sevi par pilntiesīgu izprašņāt mani tiesas izmeklētāja tonī,» Samgins nodomāja un atteica:

— Man šķiet, viņu ir noindējuši.

— īsts kriminālromāns. Jūs neesat tādu cienītājs? Es labprāt lasu Konan-Doilu. Rotaļāšanās ar loģiku. Ne visai gudri, bet uzjautrinoši.

To stāstīdams, viņš ņurcīja ar pirkstiem zodu un lūkojās Samginam seja ar sasprindzinātību, kura liek nojaust, ka cilvēks nemaz nedomā par to, uz ko skatas. Viņa acu zīlītes satumsa.

— Mīklaina lieta, — viņš klusām sacīja. — Ja nonāvēja, tad tas nozīmē, ka viņa stāvējusi kādam ceļa. Muļķis te ir-lieks. Bet buržuāzijā nav muļķis. Mechaniska izpildītāja lomu, protams, varēja nospēlēt arī muļķis, tālab jau viņš ir.

Brilles noņēmis un tās spodrinādams, Samgins nolieca galvu.

— Es gandrīz divi gadi viņu tuvu pazinu, — viņš ierunājās. — Pazinu, bet nespēju izprast. Vai jums ir zināms, ka viņa bija chlistietn «kuģa» vadītāja?

— Ko-o? Viņa? — Kutuzovs nevērīgi atmeta ar roku un pasmīnēja. — Tās ir provinciāļu pasaciņas, tenkas.

Viņš bija ļoti pārsteigts, kad Samgins pastāstīja par redzēto chlistu eksaltācijas ainu, sarauca uzacis, matu sari uz galvas sakustējās.

— Vai re, kas par balaganu! — viņš noņurdēja un apklusa, ar plaukstām stipri berzēdams stingros vaigus.

— Ko jūs vispēdīgi par viņu domājat? — Samgins prasīja.

— Vispirmām kārtam — godkārīga, — Kutuzovs, mazliet vilcinājies, atbildēja. — Ne domas, ka muļķe, bet, lūk, viņas prātam par uzmudinātāju bijusi tieši godkāre. Veselīga miesa un tāpēc izvēlīga, jādomā, ka šis izvēlīgums bija tas, kas apvaldīja viņas jutekliskās dziņas. Bērnus nemīlēja un negribēja, — viņš, pieri saraucis, piebilda un mirkli padomāja. — Viņa bija kāra uz zināšanām, daudz lasījusi. Par sektantismu stipri interesējās gan, tas tiesa, bet es maz pazīstu šo kustību, pēc mana ieskata, visi sektanti, varbūt begunus, tas ir, anarchistus, izņemot, ir tikai bagāti zemnieki un nekas vairāk. Sektantos viņi paliek tikai kādu laiku, kamēr nav nekur tikuši, bet, kļūdami par tirgotājiem, drīz aizmirst visas savas nesaskaņas ar baznīcu, cīnītāju, kas karo par patiesību, proti — par varu. Interesi par baznīcas lietām viņai bija iedvesis vīrs.

Te nu Kutuzovs uzreiz atdzīvojās:

— Lūk, tas bija interesants tips! Cilvēks, pilns liela ienaida pret baznīcu un pret ikvienu varu. Paskalu lasīja franciski, tāpat Jansenu un, apstrīdēdams gribas brīvību, centās pierādīt, ka visas cilvēka pūles savā labā ir vienmēr grēcīgas, bet brīvība aprobežojas tikai ar grēka izvēli: karot, tirgoties, radīt bērnus... Atzīdams, ka dieva svētība ir cilvēkam nepieejama, viņš stāvēja ceļa jutīs uz sātanismu vai pilnīgu bezdievību. Tas bija dedzīgs cilvēks. Aizrunājās dažreiz iekaismē tik tālu, ka reiz pateica: «Ja dievu izprot tā, kā to prasa baznīca, tad dievs ir cilvēka ienaidnieks.»

Aizsmēķējis papirosu, viņš ļāva sērkociņam nodegt līdz galam, apdedzināja sev pirkstus un, roku vēcinādams, runāja tālāk:

— Tagad man liekas, ka Marina tieši šādu domu pēc arī nomaldījās līdz chlistismam ...

Bet tūdaļ viņš noliedzoši papurināja galvu, piecēlās un, staigādams pa istabu, turpināja:

— Tomēr ne! Chlistisms ir tikai balagans. Aiz tā slēpjas kaut kas cits. Chlistisms viņai tikai maska. Viņa bija mantkārība, mīlēja naudu. Viņas vīrs deva man partijas vajadzībām ar vēlīgāku roku. Es skatījos uz viņu ka uz nākamo revolucionāru, man uz to bija savs pamats. Arī par sādžu viņš sprieda pareizi, — eseros nederēja. Jā, lūk, kas man bija par Marinu sakāms.

— Jūs daudz vairāk pateicāt par viņas vīru, — piezīmēja Samgins; Kutuzovs klusēdams paraustīja plecus, pēc tam, atspiedis muguru pie sienas, turēdams rokas kabatās, ar papirosu zobos, no dūmiem vaikstīdamies, stāstīja:

— Viņai bija uznākusi neprātīga ideja — sakrāt naudu un nodibināt nezkur Sibirijā kaut ko Roberta Ovena garā ... Fa-iansteru vai kaut ko tādu ... Vārdu sakot — balaganu. Inteli-ģente. Spējīgas, veselīgas smadzenes, kuru attīstība un brīvā izpausme tomēr šauri ierobežota buržuāzijas šķirisko interešu dogmās un normās. Cilvēce rosīgi organizējas vispasaules kaujai, — uz plūkšanos, ka Ijjičs to saka. Turciju, Persiju, Ķinu, Indiju pārņēmuši nacionāli centieni izrauties no Eiropas kapitala dzelzs žņaugiem. Sis savukārt, saprazdams, ar ko tas viņam draud, ne mazāk centīgi sasprindzina savus spēkus, palielina kaujnieciskos rūpniecības techniskos kadrus uz apdāvinātāko strādnieku rēķina, padarot tos par augsti kvalificētiem strādniekiem, meistariem, sīkiem techniķiem, inženieriem, advokātiem, zinātniekiem un it īpaši par ķīmiķiem, kā tas notiek Vācijā. Gudri iedarbodamies uz privātīpašuma instinktu un godkāri, kapitāls pārvelk savā pusē inteliģento proletariātu kā sīkus akcionārus masu aplaupīšanas darba. Gatavošanas cīņai ar austrumiem, protams, neizslēdz cīņu pret proletariātu pašu mājās. Deviņsimt piektais un sestais gads kapitālistiem šo to ir iemācījuši. Buržuāzijā nav muļķe, — Kutuzovs atkārtoja vīpsnādams.

Viņš runāja, lūkodamies pa logu laukā biezajā, pelēkajā krēsla, uz dzelteno, eļļaino uguns plankumu taja. Un, it ka pats sev atgādinādams, teica:

— Inteliģenti, it īpaši mūsējie, kas vairāk badu izcietušies nekā Eiropā, neskaidri nojauš nākotnes traģismu, un daudzus baida ne tik daudz tagadējas pārejošās proletariāta sakāves briesmas ka uzvaras nelaime. Iļjičam taisnība. Simtkārt taisnība. Baida ideja par strādnieku šķiras valdīšanu. Un tad nu viņi lūko slēpties reliģiski filozofiskajos labirintos, chlistu murgos, netiklība, pie paša nelabā. Bet it īpaši — visādu formu un visādā veida samierniecībā. Bet vai zināt, Samgin, ir taču ļoti labi, ka mūsu patvaldība un buržuāzijā abas vienlīdz neapdāvinātas. Bet ļoti slikti tas, ka pavairāk to zemnieciņu, — viņš nobeidza un vīpsnādams nodzēsa papirosa galu pie zabaka zoles ka amatnieks. Bet Samgins steigšus ar skubu aizsmēķēja, un šī gandrīz smieklīgā viņa steiga prasījās pēc izskaidrojuma.

«Viņš sāks izprašņāt, ko es domāju. Lūkos mani pārliecināt, ka ir iespējama politiskās varas sagrābšana strādnieku rokās...»

Uzmanīgi klausoties Kutuzovā, Samginam nebija ne mazākās vēlēšanās runāt viņam pretī, bet tomēr viņš gatavojās uz paš-aizstāvēšanos, sadomādams noapajotas frāzes:

«Cilvēkam ir tiesības domāt visu, ko vien viņš vēlas, bet tiesības mācīt — tās prasa man, mācāmajam, saprotamu skaidru pamatu.» — «Uz ko gan citu, ja ne uz īpašuma instinktu balstoties, ir iespējams proletārietī pamodināt viņa pašcieņas apziņu? ...» — «Vēsturiski domāt ir iespējams, vienīgi izejot un balstoties uz buržuāziskās domāšanas pamatu, jo tā ir sociālismā pirmsakne...»

Samgins sagatavoja vēl vairākas frāzes, tomēr neviena no tām viņu neapmierināja, jo ikviena draudēja uzkurināt neauglīgu, veltīgu strīdu.

«Viņš nešaubās par savām tiesībām mācīt, bet es nevēlos pamācībās klausīties.» Samginu pārņēma arvien nepatīkamāks uztraukums: viņš saprata, — ja iedegsies strīds, tad Kutuzovs viegli saskatīs un atsegs viņa vienaldzību pret sociālpolitiskajiem jautājumiem. Sī bija pirmā reize, kad viņš savu attieksmi pret šā novada jautājumiem apzīmēja par vienaldzīgu un pat nenoticēja pats sev — vai tiešām tā?

Un viņš savu apzīmējumu pārlaboja:

«Par pagaidām atslābušu ...»

Kutuzovs, ar plaukstām berzēdams vaigus, runāja:

— Traki nepatīkami knieš āda. No trimdas nākot, apsaldēju. Bet mans biedrs samaitāja sev kājas.

— Vai jūs zināt, ka Somova mirusi? — pēkšņi atcerējās Samgins.

Jā, zinu, — Kutuzovs atsaucās un, dobji noklepojies, atkārtoja: — Kā ne, — zinu... — Brītiņu klusējis, viņš vel piebilda neskanīgi un tā kā skarbi: — Viņa bija viena no tam sievietēm, kas dodas revolūcijā aiz sajūsmas par varoņiem. Aiz romantikas. Viņa bija tikumiski attīstīta sieviete . ..

— Un tas būtu? — Samgins jautāja.

Kutuzovs divreiz uzsita knipjus un atbildēja, ka uz kādu dusmodamies:

— Nekļūdīga ienaidnieku nojauta. Gudra sirds. Vai jūs atminaties viņu? Kaķēniņš. Maziņa, maiga. Un — asa riebuma sajūta pret katru nelietību. Bija šāds gadījums: bija nolēmuši piedot kadam cilvēkam ļoti neglītu nodarījumu, jo uz to viņu bija spieduši daži dramatiski personīga rakstura sarežģījumi. «Jums nav tiesības piedot,» viņa pretojās un, kaut gan ne visai loģiski, taču enerģiski pierādīja, ka šis varonis nepelna, lai pret viņu izturētos biedriski. Tomēr viņam piedeva. Un ienaidnieka nometne ieguva sev ļoti spējīgu nelieti.

— Vai viņa ieteica nonāvēt? — Samgins ziņkārīgi ievaicājās.

Kutuzovs pavīpsnāja, bet nepaspēja atbildēt: pie durvīm pieklauvēja, un kāda godbijīga balstiņa sacīja:

Pa telefonu ziņoja, ka ar slimo... Samkina kundzi ļoti smagi.

Kutuzovs klusēdams palūkojās uz Samginu, klusēdams paspieda viņam roku.

Kļims Ivanovičs Samgins uzskatīja par savu pienākumu aiz* braukt uz slimnīcu, bet, izgājis uz ielas, nolēma pastaigāties kājām.

Pilsēta bija dziļi piesnigusi, mēnesnīcas apmirdzinātais sniegs izskatījās tīkami zaļgans. Skrapšķēja sētnieku dzelzs lāpstās, švīkstēja slotas, bet važoņu kamanas pa mīksto sniegu slīdēja gandrīz nedzirdamas. Daudzas veikalu logu un vitrinu ugunis, vieglais, spirdzinošais sals un visa apkārtne darīja vakara dzīvi spodru un mīlīgi vizmojošu, uzdvesdama svešādi pieļāvīgu noskaņojumu.

«Somovu viņš aprakstīja ļoti subjektivi,» Samgins domāja, bet, atcerojies, ko bija stāstījis Tagiļskis, domas par Ļubašu atmeta. «Kutuzovs ir kļuvis daudz mīkstāks. Pat interesantāks. Dzīve prot cilvēkus noslīpēt. Savādu dienu es esmu pavadījis,» viņš nevarēja apspiest smaidu. «Varēšu pārdot māju, no jauna aizbraukšu uz ārzemēm, sākšu rakstīt memuārus vai romānu.»

Bet te viņš ievēroja, ka sācis iet sāņus no tās ielas, kur atradās slimnīca, un pagausināja soļus.

«Ir vēls, diezin vai pielaidīs... pie slimnieces. Un kada gan jēga iet pie viņas? Būt klāt pie nomiršanas akta ir grūti un nevajadzīgi.»

Viņš turpināja soļot un pēc pusstundas sēdēja atkal viesnīca, savā istabā, pārskatīdams Varvaras portfeļa papīrus. Atrada Dronova vekseli par pieci simti rubļiem, seifa atslēgu, projektu līgumam ar Somijas fabriku par papīra piegādi, avīžu izgriezumus ar recenzijām par dažām grāmatām un pašas Varvaras piezīmes. Vēlāk viņš nokāpa restorānā, ieturēja vakariņas, atgriezās atkal savā istabā, noģērbās un atgulās gultā ar Merežkovska grāmatu «Ne miers, bet zobens» rokā.

Pamodās viņš agri ļoti labā garastāvokli, pazvanīja, lai ienes kafiju, bet ienāca apkalpotājs un paziņoja:

— Jūs gaida cilvēks no apbedīšanas kantora ...

Samgins labu brīdi nosēdēja gultā, ieklausīdamies, kā ziņa par Varvaras nāvi atbalsosies viņa dvesele. Nekā nesaklausījis, ar sevi nemierā, viņš sarauca pieri, ar pārmetumu kaut kam jautādams:

«Vai tiešām man nav sirds?»

Apģērbdamies viņš domāja:

«Nabadzīte. Tik agri. Tik ātri.»

Domādams atsevišķiem vārdiem, viņš lūkoja sev iztēloties, kāds milzums nepatīkamu rūpju un kādā secībā tagad viņu sagaida. Rūpes iesākās tūlīt: ienāca cilvēks melnos svārkos, sarkaniem vaigiem, ūsains, bieziem, melniem, atpakaļ atsukatiem matiem, kas piešķīra viņam līdzību ar diakonu, bet melnūsainā seja atgādināja policistu. Likās, ka viņš, liels un drukns, runās basā, bet viņš gluži smalkā, skanīgā tenorā sacīja:

— Mūsu birojs saņēma ziņu, ka ir mirusi augsti cienītā ...

Kad viņa nomira? — Kļims Ivanovičs painteresējās.

— Pusseptiņos šinī rītā, un es nekavējoties ...

Samgins viņu apturēja, pateikdams, ka viņam šodien pulksten piecos no Pēterburgas jāaizbrauc un tāpēc apbedīšanas ceremonija jāpasteidzina.

— Apbedīšanas procesijas birojam jūsu vēlēšanās ir likums, — vīrietis atteica, godbijīgi palocīdamies, un pasacīja ceremonijas cenu.

«Dārgi,» Samgins viebdamies nodomāja, bet nekaulējās, turēdams to zem savas cieņas.

Tātad garīdznieks līdz kapiem lai nepavada, — biroja pārstāvis sacīja. — Kā jūs vēlaties, — viņš vel piebilda.

Pulksten divos pēc pusdienas Samgins bez cepures soļoja pakaļ katafalkam, berzēdams vaigus un ausis. Bija spodra spel-goņas diena, sniega spilgtais mirdzums žilbināja acis, aukstums nepatīkami durstīja un knaibīja, un prātā nāca Varvaras tumšā seja ar smailo degunu, viņas aizvainojumā vai izbrīnā sarauktās uzacis, greizi pavērtās lūpas. Iešana bija neērta un grūta, sniegs krājās galošās, melnām segām apklātie zirgi soļoja ātri, sabojādami gaisu ar izdvašotiem garaiņiem un sviedru skābeno smaku, sniegs čirkstēja zem katafalka riteņiem un zem kājām ■četriem vīriem ar cilindriem galvā, dīvainās mantijās ar kapucēm, degošām svecēm rokās. Piektais ar krustu rokās gāja zirgiem pa priekšu. Vējš dzenāja no jumtiem sniegu, drāzās lejup un virpuļoja pa ceļu, sagriezdams caurspīdīgus, baltus viesuļus ap cilvēku un zirgu kājām un šāvās atkal augšup uz jumtiem.

«Idioti,» Samgins tos dusmīgi nolamāja, caur pieri lūkodamies apkārt. Katafalks brauca pa kaut kādām tuksnesīgām ielām, mājas bija gandrīz bez veikaliem, retie gājēji likās nepievēršam procesijai uzmanību, bet Samgins tomēr domāja, ka viņa vientuļajai figūrai vajag atstat uz cilvēkiem nožēlojamu iespaidu. Un ne tikvien nožēlojamu, bet, kas zina, pat smieklīgu: vecie, kaulainie zirgi spēra sniegā nedrošus soļus, vedēju melnie, ciIindrotie tēli smagi ligojās uz sniega baltuma, pa sniegu vilkās viņu ēnas, sveču galos plīvoja nespēcīgas, nevajadzīgas uguntiņas un... vientuļš cilvēks ar brillēm uz acīm, kailu galvu, izspūrušiem, plāniem matiem. Samgins nojauta, ka visā tanī ir kaut kas pārmērīgi — līdz kroplumam drūms, spējīgs izvilināt smīnu, kā to izvilina karikatūra. Nāca atmiņā visnepatīkamākie agrakie iespaidi: Turobojeva bēres, alegoriski uz grīdu norādošais Ļulova pirksts, uzspridzinātais gubernators. Samgins jutās sāpināts un bēdīgs. Viņš bija ļoti priecīgs, kad to panāca žiglā ormaņa pajūgs, no kamanām izlēca Dronovs un, pie viņa pienācis, sacīja:

— Jus nespēsiet aiziet līdz galam, tas taču kur gabalā! Brauksim braukšus, sagaidīsim kapsētā!

Negaidīdams Samgina piekrišanas, viņš paņēma to pie rokas, iesēdināja kamanās, deva padomu:

— Lieciet cepuri galvā ...

Ormanis paraustīja grožus, bērais zirgs ar joni iedrāzās dzēlīga aukstuma straumē, Samgins sarāvās, ieslepa seju mēte|a apkaklē un sērīgi nodomāja:

«Saaukstēšos.»

Viņi žigli aizrikšoja lidz kapiem. Dronovs pateica ormanim: — Tu pagaidi! — pajautāja Samginam: — Vai nosalāt? — un izlamājās: — Spelgoņa, velns ar āra! ...

Uzstūmis K|imu uz nelielas vienstāva mājiņas lieveņa, viņš atvēra durvis brīvi kā restorānā. Samgina brilles siltumā tūdaļ apsvīda, un, kad viņš tās noņēma, viņa priekšā stāvēja Nogai-cevs un liela auguma, lielu degunu, vīrišķīga dāma. ar kotika cepuri.

— No sirds jūtu līdzi — un arī pats dziļi sēroju, — Nogaicevs paziņoja, kratīdams Samgina roku, bet dāma rupjā balsi sacīja:

— Orechova, A'larija, Varjas draudzene, gandrīz četri gadi nebijām redzējušās, satikāmies nejauši, septembri, un raugi -nu esmu atnākusi izvadīt viņu turp, no kurienes vairs nepārnāk.

Viņa stalti aizgāja istabas kaktā, rotātā daudzām svētbildēm un trim svētlampiņām, apsēdās pie galda, kur neganti vārījās patvāris, izgrūzdams kuplus garaiņus, un spīdēja trauki; istaba bija pilna sviesta mīklas, medus un svētlampiņu eļļas smaržas. Samgins ar prieku apsēdās pie galda, apņēma ar abām rokām karsto tējas glāzi. No sienas caur apsvīdušu stiklu uz viņu nolūkojās cara Aleksandra III bārdainais ģīmis, bet zem tā bildīte: cienījama izskata Kristus ar garu nūju rokā gana avju pulku.

— Jā, lūk, kā mums piezogas nāve, — sacīja Nogaicevs, sildīdams muguru pie holandiešu podiņu krāsns.

— Neizsakāmi žēl Varjas, — teica Orechova, mērkdama rau-sīti medus tasītē. — Kas to varēja iedomāties ...

Dronovs, meklēdams kaut ko pa bikšu un svārku kabatām, skaļi atsaucās:

— Par nāvi domāt veltas pūles. Un par dzīvi tāpat. Vienkārši vajag dzīvot un — vairāk ne velna.

— Tu, Vaņa, ciet klusu! — Nogaicevs deva padomu.

— Kāpēc tā?

— Tu esi iereibis, — Nogaicevs paskaidroja. — Bet tas, brālīt, ne visai pieklājas šai ārkārtīgajā gadījumā...

— Hē! — Dronovs atmeta. — Nav nekā ārkārtīgā. Ir nomiris cilvēks. Šodien šajā pilsētā droši vien nomirs simtiem cilvēku, Krievijā — simtiem tūkstošu, pasaule — miljoni. Un nevienam neviena nav žēl... Paprasi labāk uzraugam sīvo, — viņš ieteica.

— Tā nu tiešām ir jau nepieklājība — dzert še sīvo, — iebilda Orechova. Dronovs, lasīdams kādu zīmīti, noņurdēja:

— Pat uz kapiem tiek dzerts ...

— Bet kur kaps — vai tālu? — Samgins iejautājās. Orechova atbildēja:

— Diemžēl, ļoti tālu, sestajā sektorā. Ziniet, tāda dārdzība!

Samgins nopūtās. Viņam siltuma kļuva labāk, sajūtas atmaiga; iereibušais Dronovs viņam likās simpātiskāks nekā Nogaicevs un Orechova, bet bija nepatīkami domāt, ka atkal nāksies brist pa sniegu kaut kur tālu starp kapiem un pieminekļiem, klausīties dvēseles aizlūguma sērīgajā dziedāšanā. Atvērās durvis, un kāds paziņoja:

— Atbrauca.

Nogaicevs paveda Samginu pie malas un viņam pačukstēja:

— Tagad nu iesāksies visādi, ziniet... sīkumi. Popi, ubagi, kaprači, jādod dāvanas, dzeramnaudas un vispār... jums tas nebūs patīkami, tad nu iedodiet labāk Marjai Ivanovnai rubļu... nu, piecdesmit. Gan tad viņa izdarīs.

Kapa bedre izrādījās tiešām tālu, gājienam grūti sasniedzama, brienot pa untumaini lauzītiem, sniegā slikti attīrītiem celiņiem. Kapu akmeņi un pieminekļu bronza, sniega pauguri uz kapiem, biezas sniega cepures uz krustiem dvesa pretī it kā sevišķi dzēlīgu un stindzinošu aukstumu. Jo tālāk, jo zemāki un nabadzīgāki kļuva krusti un to bija arī mazāk; pēdīgi nonāca vietā, kur krustu gandrīz vairs neredzēja un citcitai blakus zemē bija iekaplītas četras bedres. Uz piektās bija jau uzmesta garena sasalušas zemes guba netīri dzeltenīgā krāsā, un pie tās, līdzīgi piemineklim, galvas noliekušas, nekustīgi stāvēja divas sievietes, viena jauna, otra sirmgalve. Kad neliela auguma resns pops, virs zvērādu kažoka uzģērbtā ornatā, sāka steidzīgi runāt, abas sievietes pat nepakustējās, it kā viņas būtu sasalušas ledū. Samgins lūkojās uz šķirstu, uz bedrēm, uz tuksnesīgo apkārtni un nodrebēdams domāja:

«Lūk, arī mani reiz tāpat...»

Kad šķirstu iznesa no slimnīcas, viņš bija palūkojies Varvaras sejā, un tagad tā it kā šūpojās viņam acu priekšā — pelēka, smailu deguntiņu, sakniebtām lūpām, — tās bija greizi savilktas, atstājot mutes kreisajā pusē mazu spraudziņu, un spraudziņā vīdēja apakšējā acuzoba zelta kronītis. Varvara parasti tā sašķieba lūpas, kad rājās, kliegdama:

— Ak, liecies jel mierā!

Viņš iedomājās savu seju uz spilvena zārkā — nedabiski garu un — bez brillēm.

«Ar brillēm laikam nemēdz glabāt...»

— Jā, redz, kas sagaida mūs visus, — nomurmināja Orechova, bet Nogaicevs dobji nokrekstējās, noklepojās, pameta acis apkārt un, izvilcis mutautiņu, iespļāva tajā.

... Tas bija aizvainojoši vai līdz asarām. Pops, purinādams savas gaišbrūnās krēpes, svinīgi sauca:

— Svētīgi aizmigušajai dusu mūžīgā mierā dodi, ak kungs...

Vieglītēm šķindēja kvēpējamā kausa važiņas, zilgani dūmiņi

plīvoja pār sniegu, ķesteris aizsmakušā balsī sāka vilkt:

— Mūžīgu piemiņu, mū-ūžīgu ...

«Jā, arī mani reiz tāpat,» neatlaidīgi vērpās viena un tā pati doma vienos un tais pašos vārdos, tikpat aukstos kā sausais un

(skanīgais, spalgi salstošais kapsētas gaiss. Pēc tam Nogaicevs ilgi un ar patiku meta kapā sasalušās zemes pikas, bet Orechovat iemeta vienu, toties lielu. Dronovs stāvēja, pasities cepuri padusē, rokas mēte|a kabatās, sarkanām acīm lūkodamies sev pie kājām.

— Nu — būs labi, ejam! — viņš noteica, piegrūzdams Sam-ginam ar elkoni. Viņš bija ģērbies labāk nekā Samgins, un pie kapu izejas viņu apstāja gabalu desmit veceņu un veču.

— Pie velna! — viņš uzkliedza un, kamanās sēzdamies, nomurkšķēja: — Ciest nevaru ubagus. Kārpas uz dzīves purna. Bet ari bez viņiem tā pati jau ir kropla. Vai tā nav?

Samgins neatbildēja. Nosalušais rumaks drāzās spclgoņā tā, ka kamanas un apkārt viss lēkāja, no pakaviem lidoja sniega pikas, spalgs aukstums šaustīja un plosīja seju, un šis ārējais saltums, saplūzdams ar iekšējo, it kā atņēma Samginam viņa gribu. Bet Dronovs, aizbāzis roku tam aiz elkoņa, murmināja: — Viņa sūdzējās par vientulību. Tas pašreiz ir pēdējais modes kliedziens — gausties par vientulību. Taču viņai tās bija sāpes, nevis mode.

Arī vārds «vientulība» it kā lēkāja, sadalījās pa balsieniem, draudēja izsviest no kamanām. Samgins cieši piespiedās Drono-vam pie pleca un pateicas viņam, kad tas uzaicināja:

I — Brauksim pie manis tēju dzert.

Pajūgs apstājas pie divstāvu mājas lieveņa, viņi uzskrēja pa čuguna kāpnēm otrajā stāvā. Dronovs atslēdza ar savu atslēgu durvis, iebīdīja Samginu siltā tumsā, palīdzēja viņam atģērbties, pateica:

— Pa kreisi, — un aizskrēja kaut kur tumsā.

Nosalušiem pirkstiem Samgins noņēma brilles, apslaucīja tām stiklus, palūkojās apkārt: maza istabiņa, ovāls galds, dīvāns, trīs krēsli un pusducis mīkstu aveņkrāsas atzveltņu gar sienām. Grāmatu skapis, harmonijs, liela Franča Stuka gleznas «Grēks» reprodukcija — kaila sieviete rupju seju, sievietei apvijusies čūska lietus novadcaurules resnumā, čūskas galva viņai uz pleca. Virs harmonija liela Viktora Vasņecova «Seno varoņu» fotogrāfijā. Blakus grāmatu skapim smagas draperijas. Aiz diviem logiem redzama augsta sarkanu ķieģeļu siena bez logu. Istabā ļoti stipra parfimu smarža.

«Viņš ir precējies vīrs,» Samgins mechaniski nodomāja. Nepatīkami noskrapstēja draperiju vara gredzeni, ar augsti paceltu roku draperiju raustīdama, parādījās sieviete un sacīja: — Sveicināti! Mani sauc — Tosja. Lūdzu ... Ek sātans!

Un viņa tik strauji parāva draperiju, ka gredzeni nodžinkstēja, gaisā nolocījās aukla un iesita ar pušķi viņai pa krūtīm.

Samgins iegāja lielākā istaba ar cietām mēbelēm un lielu ēdamgaldu vidū. Uz galda vārījās patvāris. Pie bufetes rosījās maziņa, sausa vecīte melnā kleitā, zīda aubīti galvā, — viņa ņēma no bufetes pudeles. Galdu un istabu apgaismoja trīs gaišzilas rozetes pie griestiem.

— Petrovna, — Tosja, iedama tai garām, sacīja, pavicinādama roku tā, it kā grasītos vecītei iesist, bet tikai parādīja uz to pār plecu ar īkšķi. Vecīte, turēdama katrā rokā pa pudelei, mazliet pacēla galvu un pamāja; viņai bija putna seja ar asu degunu, arī acis kā putnam, apaļas, melnas.

— Sēdieties, lūdzu! Vai stipri salst?

— Stipri.

— Iedzeriet degvīnu!

Balss Tosjai bija zema un dobja, viņas valoda gausa, tāda kā vienaldzīga vai kūtra. Viņas staltais augums tērpts gludā, modernā pelnu krāsas kleitā, kuplie, tumšie mati, arī pēc modes sasukāti uz ausim, nepatīkami izcēla viņas augsto pieri. Un arī viss cits viņas sejā bija it kā īpaši pasvītrots: uzacis pārāk kuplas, tumšās acis lielas un, jādomā, atēnotas ar krāsuļiem, taisnais, smailais deguns nepatīkami skrimšļains, bet neliela mute izkrāsota par daudz spilgti.

«Neparasta seja. Nemākulīgi darināta. Drūma. Droši vien dekadente. Un dievina Leonidu Andrejevu. Gadu apmēram trīsdesmit vai trīsdesmit pieci,» Samgins sprieda. Istabā bija silti, kapsētas domas pamazām zuda. Samgins steidzās tās izmest no atmiņas, un viņam ļoti negribējās braukt mājup uz viesnīcu, bija bail, ka tur šīs ledainās domas uzmāksies viņam ar atjaunotu spēku. Klusajā istabā mierinoši skanēja sievietes krūšu balss; viņa acīm redzot centās to izklaidēt, runāja par sīkumiem, sūdzējās, ka dzīvoklim logi sētas puse un aiz tiem siena.

Vai neatgādina Leonida Andrejcva «Sienu»? — Samgins iejautājās.

Ne. Es Andrejevu necienu, — viņa atbildēja, turēdama rokā konjaka glāzīti. — Es mīlu lasīt vecīšus — Gončarovu, Turgeņevu, Pisemski...

— Dostojevski, — atgādināja Samgins.

— Man ari viņš nepatīk, — sieviete atteica tik vienkārši, ka Samgins nodomāja: «Droši vien izglītību nebeigusi ģimnāziste, maza ierēdnīša trešā meita.» Nodomāja un uzprasīja: — Bet Gorkijs?

— Tas — dažviet nekas, interesants, bet arī dikti kliedz. Man šķiet, ari viņš ir ļauns. L’n neprot notēlot sievietes. Var redzēt, ka mīl, bet neprot... Taču kur kavējas Ivans? Iešu paraudzīšos ...

«Glīts augums,» Samgins nosprieda, nolūkodamies, kā viņa līgani nozūd. «Ar ko Dronovs varējis saistīt viņu pie sevis?»

Pēc minūtes Tosja atgriezās ar smaidu krāsotajā sejā; smaīds tomēr seju gandrīz nepārvērtā, tikai mute kļuva lielāka un uzacis savilkās uz augšu, padarot lielākas arī acis. Samgins atcerējās, ka šādas krasas acis parasti tiek dēvētas par samtaini sapņainām, bet viņai tās bija tādas ka cietas, uzspodrinātas, ar metālisku spīdumu.

— Iedomājieties — viņš guļ!-— viņa sacīja, plecus raustīdama. — Gribēja pārģērbties, bet ir nokritis uz kušetes un aizmidzis kā runcis! Jūs, lūdzu, tikai nedomājiet, ka viņš to aiz necieņas pret jums! Gluži vienkārši: viņš cauru nakti bija spēlējis kārtis, atnāca mājās ap desmitiem no rīta piedzēris, gribēja likties gulēt, bet atcerējās jūs, zvanīja jums uz viesnīcu, uz slimnīcu ... Pēc tam devās uz kapsētu.

Samgins mīļi palūdza viņu, lai neliekoties traucēties, sacīja, ka tūlīt aiziešot, bet sieviete arvien tāpat boz steigas, apsēzdamās pie galda, viņu atrunāja:

— Nē, es jūs nelaidīšu. Pasēdiet kopā ar mani, sapazīsimies, varbūt pat iepatiksimies viens otram. Tikai — ticiet man: Ivans jūs stipri ciena, ļoti augsti jūs vērtē. Bet jums vienam būs grūti šais pirmajās stundās pēc bērēm.

«Pirmajās stundās,» Kļims ievēroja.

— Ivans man stāstīja, ka jūs ar sievu bijuši sen šķīrušies, bet... tomēr... Nav līksmi, kad cilvēki mirst.

Brīdi klusējusi, viņa piebilda:

— Labāk nedomāt par to, par ko domāt ir velti, vai ne tā?

— Ja, — Samgins piekrita, bet viņa turpināja:

— Lai jums būtu vienkāršāk ar mani, es jums pastāstīšu par sevi: esmu izlikts bērns, uzaudzināts bāreņu patversmē; pec tam mani ievietoja klostera skolā, tur iemācījos izšūt ar zeltu; trīs gadus sadzīvoju ar kādu mākslinieku, biju viņam par modeli, tad mani viņam atņēma rakstnieks, bet pec gada es arī no tā aizgāju, kalpoju par pārdevēju konditorejā, un tur ar mani iepazinās Ivans. I<ā redzat, neesmu nekādu smalku ļaužu gājuma. Tagad jums būs zināms, kā ar mani izturēties.

Jums nav bijusi priecīga dzīve, — Samgins apjucis sacīja, bet viņa runāja tam pretī:

— Nē, ir bijis ari savs prieks. Gleznotājs bija |oti jauks cilvēciņš, tagad viņš jau slavenība. Bet rakstnieks — sīks draņķis, patmīlīgs, skaudīgs, tagad arī viņš ir jau redzama persona. Raksta saldenus stāstiņus par garlaicīgiem cilvēkiem, par ļaudīm, kuri tic dievam. Izliekas, it kā arī pats ticētu.

«Par kuru viņa to saka?» Samgins prātoja un gribēja to paprasīt, bet nepaguva: slaucīdama ar dvieli krūzīti, viņa nolauza tai osiņu un, iemetusi to misiņa skalojamā traukā, turpināja:

— Revolūcija, ziniet, stipri pieradinājusi pie visa neikdienišķā. Protams, viņa izbiedēja, bet mācīja, lai katra diena nāktu ar ko neparastu. Turpretī tagad nu, paskat, viss ir nonācis pie tā, ka Stolipins tikai kar un kar cilvēkus un visi ļaudis ātri vien notruluši. Tolstoja tētiņš pasludinājis: «Nevaru klusēt,» — iznāk nu tā, ka viņš gribētu gan klusēt, bet, lūk, tāds jau viņa stāvoklis, ka vajag runāt, kliegt...

— Tas nu nezin vai būs pareizi, — Samgins sacīja.

— Nav pareizi? — viņa atjautāja. — Nu, fco lai daTa? Es visu saprotu pārāk vienkārši, rupji.

Samgins klausīdamies pārlika: kā viņam izturēties pret šo sievieti, pret viņas dzīves stāstu, kas nebūt neizklausījās pēc grēksūdzes?

«Kālab viņa man to stāstīja? Ērmots veids pakavēt viesim laiku ...»

Bet viņa laika pakavēšanu turpināja:

— Ziniet, ja ikdienišķs cilvēks sāk noskārst savu nabadzību, tad tīrais posts ar tādu! Viņš sāk jūsu priekšā izlikties, lauzīties, bet jums tas nav pat interesanti, bet tikai grūti. Lūk, še, mans Vaņička ir ikdienišķs, ļoti sāpina sevi ar to un vienmēr grib izdarīt kaut ko... satricinošu! Laimēt miljonu zirgu sacīkstēs vai uz kārtīm, nonāvēt caru, uzspridzināt Domi, — vienalga, ko. Un visi alktin alkst neikdienišķā. Mēs, meitieši, krāsojam savus snuķīšus, pūderējamies, kājiņas, krūtiņas rādām, bet jums, vīriešiem, neikdienišķais jāmeklē sarunās, avīzēs, grāmatās.

To dzirdot, bija nepatīkami. Turklāt runādama viņa skatījās Samginā tik cieši, ka tam kļuva neērti, bija jābaidās sagaidīt varbūt vēl nepatīkamākus vārdus. Bet piepeši viņa pārvērtās, pieņēma citādu izteiksmi.

— Raug še, es pati — kādēļ es sevi tā izklāstu jūsu. priekšā? Gribas ātrāk iepazīties. Par jums man Ivans ir jau stāstījis kā par patiesi neikdienišķu cilvēku, kā par vienu no tādiem, kam ir tā nelaime būt gudrākiem par savu laikmetu ... Man liekas, yiņš tā sacīja ...

— Tas nu ir par daudz... glaimojoši, — Samgins attrauca.

— Kādēļ glaimojoši, ja tā ir nelaime? — viņa jautāja.

Samgins aizrādīja uz dažu cilvēku personīgās nelaimes faktiem, kuri tomēr ļoti daudz veikuši ļaužu vispārīgajā labā, un, to runādams, pie sevis domāja:

•«Cik viņa savāda! Viņā ir nomanāmas oriģinālā prāta pazīmes, bet turklāt — viss neaptēsts, naivs ...»

— Vispārīgais labums, — Tosja atkārtoja. — Grūti saprast, kā tas iznāk. Man ir draudzene, skolotāja fabrikas skolā, provincē, tur pie viņiem plosās difterija, bērneļi mirst, ka šausmas, bet seruma nav. Te pilsētā seruma, cik patīk.

— Gadījums, — Samgins sacīja. — Neizdarība ...

Viņam gribējās skaļi atkārtot Tosjas frāzi: «Nelaime būt gudrākam par savu laiku,» — tomēr viņš to neizdarīja.

«Jā, tieši tā ir izskaidrojami daudzi ļauni likteņi. Cik tas savādi, ka tik viegli aizmirstas domas, kurām ir aksiomu nozīme un svars.»

Taisnību sakot, bija tomēr ļoti patīkami sēdēt pie galda mazā, omulīgā istabiņā, siltā, smaržpilnā klusumā un klausīties glītas sievietes samtainā krūšu balsī. Viņa būtu vēl glītāka, ja sejā bijis vairāk dzīvības, ja tumšās acis bijušas maigākas. Arī rokas viņai bija glītas, ļoti veikli pirksti.

«Pieradusi iesaiņot konfekšu kārbiņas,» viņš sprieda un pēc tam nodomāja, ka bijis pret Dronovu netaisns. Viņš nosēdēja vēl ilgi, klausīdamies Tosjas dīvaini vaļsirdīgajos stāstos par sevi pašu, viņas parupjos spriedumos par cilvēkiem, grāmatām, notikumiem.

— Turpmāk apciemojiet mūs! — viņa uzaicināja. — Pie mums mēdz sanākt dažādi ļaudis, starp tiem arī interesanti. Bet interesanti jau gan ir visi, ja viņus netraucē runāt pašiem par sevi...

Viņam ejot projām, Tosja, ar karstu roku ļoti cieši paspiedusi viņa plaukstu, sacīja:

— Nu re, nu mēs esam jau veci paziņas ...

— Iedomājieties, arī man ir tāda sajūta, — viņš atsaucās, un tas bija gandrīz taisnība.

Atlikušo vakara daļu viņš pavadīja domās par šo sievieti, bet, kad šīs domas brīžiem pārtrūka, atmiņa viņam atkal atsauca Varvaras tumšo, aso seju ar cieši aizvērtām acīm un greizu smīnu ap lūpām, labējā pusē tās nebija cieši aizvērtas, atsegdamas trīs nepatīkami baltus zobus ar zelta kronīti uz acuzoba. Atsauca atkal tuksnesīgo kapsētas nostūra ainu zem biezās sniega segas, sasalušu, rūsganu zemes piku pauguriņus un divus nekustīgus sieviešu tēlus pie nule aizbērta kapa.

«Sūdzējusies par vientulību,» viņš domāja par Varvaru. «Viņa nebija gudrākā par savu laikmetu. Bet šī Tosja? Ko spēj sniegt viņai Dronovs, izņemot ciešamus dzīves apstākļus?»

Viņš nolēma jau rītdien pateikties Dronovam par viņa darbīgo līdzdalību bērēs, bet rītā, dzerot kafiju, ieradās Dronovs pats pie viņa.

— Piedod, Kļim Ivanovič, es vakar uzvedos kā cūka, — viņš iesāka, kratīdams Samgina roku. — Biju piedzēries aiz prieka,— iespeleju uz kārtīm septiņi tūkstoši trīssimt rubļu, — man kāršu spēlē ir laime.

— Man šķiet, arī mīlestībā? — Samgins draudzīgi noprasīja, nepievērsdams uzmanību Dronova uzrunai ar «tu».

— Vai Tosja nav interesanta? — Dronovs izsaucās, iemezdamies krēslā, tā ka tas iečīkstējās. — Bezgala interesanta, — viņš steigšus pats sev atbildēja. — Viņu viens boļševiciņš ir ņēmis savā apmācībā, — diloņslims, drīz viņu aiznesīs pie tēviem, bet varens zēns! Vai tu šeit tikai uz laiciņu vai arī uz palikšanu? Es atbraucu uzaicināt tevi pie mums. Ko tev vienam nīkt šajā ūķī?

Dronovs ļoti steidzās un maz līdzinājās tam cilvēkam, kādu Samgins to bija pazinis līdz šim. Viņš, kā redzams, bija kaut ko atmetis, kaut ko piesavinājies, visa kopumā — ieguvis. Viņa platais plakandeguna ģīmis bija kļuvis mierīgāks, tuklāks, vaigu kauli nespiedās uz āru tik uzkrītoši, brūnās acis nešaudījās tik trauksmīgi, tikai zelta zobi spīdēja vēl spilgtāk. Ūsas viņš bija noskuvis. Runāja vel ātrāk nekā agrāk, bet ne vairs tik nekautrīgi. Tāpat kā senāk viņš atsacījās no kafijas un palūdza balto vīnu.

— Es zinu, draugs, ka neesmu tev simpātisks, bet — tas mani netraucē ...

— Par simpātijām runāt es neprotu, — Samgins viņu pārtrauca. — Bet tev nav taisnība. Es esmu ļoti aizkustināts par tavām attieksmēm ...

— Ir jau labi, nerunāsim par to, — Dronovs atmeta ar roku un turpināja: — Tur, pie pēdējās tikšanās, es teicu,’ ka tev neticu, bet saproti, ka es neticu tikai vārdiem, proti, kad tu izsakies ne saviem, bet citu vārdiem. Es vēl arvien mīdos uz vienas vietas ka telēns, piesiets ar valgu pie mieta.

Viņš izdzēra pilnu glāzi vīna, steigšus noslaucīja kabatas lakatiņā lūpas un paplīvināja lakatiņu gaisā, turpinādams:

— Es varētu būt bagāts. Tagad pats izdevīgākais laiks liki pie bagātības, kā bagāti kļūst vakarējie glupjo veikalnieku komiji — Vtorovi, Batorini un daudz citu. Revolūcija ir savu panākusi: savandījusi dzīvi līdz pamatiem. Tagad nu vajag to apmierināt, noklusināt, tas ir, pieēdināt salkstošos līdz atraugām. Visus nepieēdināsi. Stolipins nolēmis pieedināt labākos. Es piederu pie labākajiem, tānēc ka esmu gudrs. Bet es — kā to lai izsaka? Man patīk zināt, un tas mani... sit laukā no sliedēm. Tas var mani pazudināt, vai saproti? Es gribu būt bagats, bet ne tādēļ, lai laistu pasaulē bērnus un atstātu tiem mantojumā miljonus. Nē, bagātnieku bērni izaug idioti. Es vēlos tikt bagāts tālab, lai parādītu tiem ļaudīm, kuri mani komandē, ka es neesmu sliktāks par viņiem, bet gan gudrāks. Es zinu — un labi zinu, ka tirgonis dzīvo uz gudro cilvēku rēķina un ir stiprs nevis pats ar savu spēku, bet ar to spēku, kuri viņam kalpo. Es ziedošu revolūcijai miljonus. Sava Moro-zovs ziedoja tūkstošus, bet es — Ivans Dronovs — došu simtiem tūkstošu.

— Tu fantazē, — Samgins sacīja, ar lielu ziņkāri klausīdamies.

— Bez fantazēšanas nevar iztikt, bez tās mūžu nenodzīvosi. Dzīvi nenokārtosi. Par dzīves nelāgo iekārtojumu runāts jau gadu tūkstošus, tiek runāts arvien vairāk, bet nekā stingri nopamatota nav, izņemot to, ka dzīve ir bez jēgas. Bez jēgas, draugs. To zina ikviens gudrs cilvēks. Var būt gan, ka tie ir tādi neikdienišķas, samežģījušās gudrības cilvēki kā, lūk še, tu ...

— Paldies par komplimentu, — Samgins pavīpsnāja un klausījās arvien uzmanīgāk.

— Nav par ko. Tu esi samežģīti gudrs, — tādu es tevi redzu jau sen, jau kopš bērnības. Bet klausies, Kļim Ivanovič, es ne.. . ne ar visu būtni domāju, ka man vajag kļūt bagātam. Dažbrīd — un pat diezgan bieži — man riebjas iedomāt sevi kā bagātnieku, kā tādu, redz še, ar īsām kājelēm. Būtu es skaists, tad es sen jau būtu pirmās šķiras nelietis. Vai tu man tici?

— Man nav tiesības neticēt, — Samgins nopietni atbildēja.

— Nu tad pasaki: vai revolūcija jau beigusies vai vēl tikai sākas?

Samgins nesteigdamies attaisīja jaunu papirosu kārbiņu, paņēma papirosu, — tas izrādījās pārāk cieti piebāzts, nācās to saspaidīt, bet tas pirkstos pārplīsa, nācās paņemt otru, bet tas izrādījās mitrs, kā mitrs Pēterburga ir viss. To darīdams, viņš pie sevis sprieda, ka uz Dronova jautājumu var atbildēt tiklab ar jā, kā ar nē, bet ka abos gadījumos Dronovs prasīs motivējumu. Viņš pats sev neuzstādīja jautājumu par revolūcijas likteni, zinādams, ka faktiski tā ir beigusies un dzīvo vairs tikai kā atmiņas. Un ne no patīkamajām. Samgins juta, ka šis Dronova jautājums saviļņo viņu daudz dziļāk nekā saruna ar Kutuzovu.

«Kāpēc?»

Un, žāvēdams papirosu pie karstā patvāra sāniem, viņš piesardzīgi iesāka:

— Tu jautā tā, kā jautātu cilvēks, kurš grib izšķirties: ar ko viņam turēties kopā un cik tālu turēties kopā.

— Nūjā, jā! — Dronovs izsaucās, uz krēsla salekdamies. — Tas ir personīgais jautājums tūkstošiem, — viņš piebilda, raustīdams labējo plecu, tad uztrūkās kājās un, atbalstījies abām rokām uz galda, noliecies pret Samginu, sāka runāt pusbalsī, it kā atklādams kādu noslēpumu: — Tūkstošus inteliģentu ir sagrābusi aiz rīkles nepieciešamība steigšus izšķirties — vai nu kopā ar īpašniekiem, vai ar strādniekiem. Daudzi ir jau izšķīrušies, apmainīdami šos jēdzienus ar citiem — vai nu ar dievību, vai cilvēci. Saproti? Ir nolēmuši: ar dievību! Uzspļaut uz cilvēci! Ar dievību ērtāk, tālāk atbildības. Bet tas, brāl, izskatās pēc blēdības, pēc liekulības.

Viņš atstiepās taisns, pagrūzdams galdu, atvēzēja roku un, ar dūri draudēdams, spiedzoši izkliedza:

— Profesors Zacharjins Livadijā, pilī, bļāva un rībināja kājām par to, ka viņi novietojuši slimo caru sliktā istabā, — to, lūk, es saprotu! Tur ir redzama prāta un zinātnes vara ...

Sie kliedzieni izklīdināja Samgina uztraukumu, viņš smaidīdams skatījās Dronova un, mādams ar galvu, domāja:

«Nē, viņš tomēr ir palicis tāds pats, kāds bijis...»

Dronovs noslaucīja nosvīdušo pieri un sarkanos vaigus mutj autiņā, apsēdās, iedzēra vīnu un turpināja klusāk, it kā pat sērīgi:

— Tu... smīni. Es saprotu, — tu mīti kaut kur tur, — viņš pavicināja ar roku sev virs galvas. — Esi pacēlies filozofijas augstumos un esi ar sevi apmierināts. Bet atminies vien mūsu bērnību: par tevi visi jūsmoja, mani — aizvainoja. Atceries, kā es jūs apskaudu, jaucu jūsu rotaļas, meklēju pēc kapeikas.

Jā, es atceros. Tu to darīji ļoti veikli un stūrgalvīgi.

Dronovs nopūtas un pagrozīja galvu.

— Jūs, dzimto inteliģentu bērni, izturējāties pret mani, demokrātu un iznireli... aristokrātiski. Kā amerikāņi pret nēģeri.

— Tu pārspīlē.

— Varbūt. Bet bērnības iespaidi viegli neaizmirstas. — Pametis skatienu apkārt, jautājoši lūkodamies uz Samginu, Dro-novs sacīja:

— Zini, Klim Ivanovič, pazemoto un apvainoto skaits ir milzīgs. Ir milzīgs un arvien pieaug. Turklāt viņi nevis ar Dostojevski, bet it kā jau ar <Marksu>... Un top arvien gudrāki.

«Viņš tic, ka revolūcija nav vēl galā,» Samgins nodomāja.

— Nesen es izlasīju kāda Lopatina romānu «Mēris», — Dro-novs mierīgi iesāka stāstīt. — Kad šī grāmatiņa bija nule iznākusi. Tajā tiek sludināts, ka cilvēce — muļķe, dzīve garlaicīga, ka interesanta būt viņa var tikai ar dievu, ar velnu, pastāvot neparastajam, nezināmajam, noslēpumainajam. Tiek pierādīts, ka ģeniālie zinātnieki un visi viņu atradumi un izgudrojumi kaitīgi, ka tie nokauj iztēles spējas, nonāvē dvēseli, rada pašpieticīgu ļaužu cilti, kuriem šķietot viss zināms, viss skaidrs un saprotams. Pats grāmatas sižets šāds: neskaists cilvēks, bet ģeniāls zinātnieks saindē Maskavu ar mēri, — šo domu viņam iedvesis piedzēries students. Maskava tiek izolēta un gandrīz izmirst. Nejauši ļaudis uzzina, ka mēris mākslīgi uzlaists, un mācītais vīrs tiek nosists. Redzi, draugs, kādas grāmatas tagad raksta ... neskaisti cilvēki.

— Jā, — Samgins piekrita, — tiek izdots ļoti daudz sēnalu.

— Sēnalu? — Dronovs pakasīja deniņus. — Nē, nav sēnalas, tāpēc ka to lasa tūkstošiem cilvēku. Proti, man kā nākamajam grāmattirgotājam taču nākas izpētīt savu preci, es caurskatu visu, kas tiek izdots — beletristikā, dzejā, kritikā, tas ir, visu to, kas atklāti izpļāpā cilvēku noskaņas un nolūkus. Es skaitos jau pie grāmatniecības lietpratējiem, Sitins pie manis griežas, un vispār — tieku ievērots!

Viņa balsī ieskanējās pašapmierinātība; viņš turēja rokā tukšo glāzi, ar otru roku saglauzdams rūsganos matus, un viņa gurni» drīz viens, drīz otrs, sadrebējās, kā kāpjot pa kāpnēm.

— Tagad jautājums tiek nostādīts tā: īstā un mūžīgā gudrība ir ietverta Tvana Karamazova uzdotajos nolādētajos jautājumos. Ivanovs-Razumņiks apgalvo, ka šo jautājumu atrisinājums nav nekādi novedams līdz loģiskām vai tikumiskām normām un tātad par laimi ir neiespējams. Ievēro: par laimi! «Ideālismā problēmas» esi lasījis? Tur Bulgakovs jautā: ar ko atšķiras cilvēce no cilvēka? Un atbild: ja personības dzīvei trūkst jelkādas jēgas, tad tikpat bezjēdzīgi ir arī visas cilvēces likteņi, — vai nav lieliski, ko?

— Es pēdējā laikā esmu maz lasījis, — Samgins sacīja.

— Leonids Andrejevs, Sologubs, Ļevs Sestovs, Bulgakovs, Merežkovskis, Brjusovs un viņiem paka| desmitiem citu mazāk redzamu sacerētāju vienā balsī apgalvo, ka dzīve ir bez jēgas. Pat, paklau, kā.

Viņš izrāva no kabatas piezīmju grāmatiņu un smīkņādams, acis izbolījis, līksmi aurojošā tonī nolasīja:

— «Cilvēcē ir pliekanības daudzmiljonu hidra,» — tas ir Ivanovs-Razumņiks. Bet, lūk, še, Merežkovskis: — «Cilvēki plašā apjomā nekad nav bijuši tik sīki un niecīgi kā XIX gadsimta Krievijā.» Bet Sestovs saka tā: «Personīga traģēdija ir vienīgais ceļš, pa kuru panākama subjektivas jēgas piešķiršana eksistencei.»

Uzsitis ar grāmatiņu uz plaukstas, viņš iebāza to kabata, izdzēra vīna palieku un sacīja:

— Man šādu aforismu ir pierakstīts simta pusotra. Ir slaukuši, slaukuši govi veselu gadu simteni, un — te nu jums ir tas krējums! Es gribu izdot grāmatiņu ar virsrakstu «Pie kā mēs esam nonākuši pa simts gadiem». Un — jautājuma zīme. Vai esmu nokausējis tevi? Nu — atvaino!

Kļims Samgins atrada par vajadzīgu pēdējo vārdu paturēt sev:

— Tev tas viss iznāk ļoti vienpusīgi; ir taču arī citāda rakstura parādības, — viņš doktorali ierunājās, bet Dronovs, ar savu karakula cepuri pamājis, viņa runu pārtrauca:

— Vai Čechovs un vispārējā labklājība pēc divi simti vai trīs simti gadiem? To viņš tā aiz pieklājības, aiz žēluma. Gorkijs? Tas ir jau beigts, turklāt viņš arī nemaz nav filozofs, bet tagad tiek prasīts, lai rakstnieks filozofētu. Par viņu runā, ka tas esot veikalnieks, viltīgs gudrinieks, emigrējis, kaut gan viņam nekas nedraudēja. Aizmuka no ideālismā sadursmes ar reālismu. Tu, Klim Ivanovič, varētu atnākt vakarā paciemoties pie manis. Pie manis vienmēr kādi salasās. Šodien būs. Ko tev vienam te sēdēt? Vai jā?

— Es padomāšu, — Samgins sacīja.

Dronovs, jau mēteli uzvilcis, padauzīja kajas, uzmaucot galošas, tad pēkšņi vēl noteica:

— Visu šo traci sacēluši marksisti. Viņi ir tie, kas visiem uzdzina bailes, tikai viņi! Uzpūta ... tāds ledains vējš, un visi sajutās pārāk viegli ģērbušies. Ari es tāpat. Lai gan man savi lauciņi zem ādas, bet saltums tomēr drebina. Gaidīšu, — viņš noteica nozuzdams.

Samgins vispirms sajuta jau daudzkārt izjusto nemieru ar sevi: joti nepatīkami bija atzīt, ka Dronovs kļuvis interesantāks, asāks, ieguvis māku sabiezināt domas.

«Tā ir bīstama māka, taču zināmā mērā tā nepieciešama aizsardzībai pret naidīgu ideju varmācību,» viņš prātoja. «Grūti saprast, ko viņš atzīst, ko noliedz. Un kāpēc, atzīdams vienu, noliedz otru? Kādi ļaudis pie viņa sanāk? Un kā pret tiem izturas šī savādā sieviete?»

Vēl jo nepatīkamāk bija nākt pie pārliecības, ka daudzas pašreizējās literatūras idejas veido viņa, Samgina, atziņas, bet viņš pats kā arvien ar formulēšanu nosebojas.

«Maz lasu. Un nevērīgi lasu,» viņš sev stingri pārmeta. «Gandrīz vienmēr nododos tikai monologiem un dialogiem.»

Vēl padomājis, atrada, ka maz satiekas ar ļaudīm, un nolēma: vakarā — pie Dronova.

Kad viņš turp aizgāja, Dronova nebija mājās. Tosja gulēja, puszvilu atlaidusies ēdamistabā uz platas kušetes, zem galvas gultas spilvens baltā pārvalkā, uz spilvena izkliestas kuplas tumšu matu cirtas.

— Tas ir jauki, — viņa sacīja, sniegdama Samginam līdz plecam kailu roku, atklājot neskūtu padusi. — Jūs man piedodiet: biju vannā, noreibu, tagad žāvēju matus. Bet tas ir mans labais draugs un skolotājs Jevgeņijs Vasiļjevičs Jurins.

Dziļi iegrimis lielā ādas atzveltņa krēslā, sēdēja kāds cilvēks, tālu lauka no krēsla izstūmis asus garo kāju ceļgalus.

— Piedodiet, ka neceļos augšā! — viņš sacīja, paceldams un pastiepdams roku. Vārīgi paspiedis garus, sausus pirkstus, Samgins saskatīja papliku, kā pie atzveltnes pielipinātu pauri, pret griestiem pavērstu pelēku, kaulainu ģīmi ar tādu pašu bārdiņu kā viņam, Samginam, un zem augstas pieres ļoti spodras acis.

— Piesēdieties uz kušetes! — Tosja uzaicināja, pavirzīdamās tālāk. — Jevgeņijs Vasiļjevičs interesanti stāsta.

— Es domāju, — vai nepietiks? — Jurins pavaicāja, grūti izkāsējās un iespļāva zilā pudelītē ar metālā vāciņu, bet, kamēr viņš kāsēja, Tosja paguva noglāstīt Samgina roku un pasacīt:

— Ļoti jauki, ka jūs atnācāt... Nē, turpiniet vien, Zeņička ...

— Un tātad, — Jurins paklausīgi iesāka, — man ir izveidojies šāds ieskats: tie strādnieki, kuri sevišķi mīl klausīties nopietnu muziķu, izrādās arī visieņēmīgākie pret visiem dzīves jautājumiem un it īpaši, protams, pret sociālekonomiskās politikas jautājumiem.

Viņš runāja ar tuberkulozes slimniekiem raksturīgu nespodru un nespēcīgu balsi, palsi vīdēja viņa ļoti vienādie un baltie, acīm redzami mākslīgie zobi. Kaut gan istaba silta, ap kaklu viņam bija rūtaina zīda šalle.

Tosja bija ietinusies zaļā Bucharas chalatā, kājās melnas zeķes. Samgins sprieda, ka zem chalata viņai laikam gan tikai krekliņš un tāpēc viņas auguma formas tik skaidri redzamas.

«Droši vien visai pielaidīga,» viņš nodomāja, ielūkodamies tās domīgi sarauktajā sejā. «Ar izlaistiem matiem ir viņas seja, ir visa viņa šķiet daiļāka. Atgādina kādu gleznu. Odaliskas vai verdzenes portretu ... Kaut ko no tāda žanra.»

— Strādnieku šķirā ir apslēpts nepārredzams daudzums visdažādāk apdāvinātu cilvēku, un visi viņi velti iet bojā, — sausi un salti runāja Jurins. — Lūk še, piemēram...

Ienāca divas dāmas: Orechova un vidēja auguma tumšmate, ļoti līdzīga kovārnim — līdzība ar putnu kļuva vēl jaušamāka, kad viņa sīkiem solīšiem palēkādama pietecēja pie Tosjas, pieliecās pie viņas un bučodama nočiepstēja:

— M-mīļumiņ, dailulīt manu .. .

Atstiepās kā no belziena pa krūtīm un ietarkšķējās enerģiski, kliedzoši, ar acīm redzot nedabiskām un nemākulīgi izrādītām šausmām:

— Jurins? Jūs? Šeit? Kāpēc? Bet uz Krimu? Paklausieties: tā taču ir pašnāvība! Tosja, kā tad tā?

Tosja, bez kautrēšanās noslaucīdama sabučoto seju lakatiņā, nolaida melnas kājas uz grīdas un nozuda, pateikusi:

— Sapazīstieties: Samgins — Plotņikova, Marfa Nikolajevna. Es iešu apģērbšos.

Orechova sasveicinājās ar Tosju solidi, līdzjūtīgi lūkodamas Samgina, pakratīja viņam roku un sāka piepalīdzēt Jurinam piecelties no atzveltņa. Viņš klusēdams pieņēma tās palīdzību t un liels un kumpains devās pie harmonija; viņam mugurā bija biezas vadmalas uzvalks, bet arī tas nevarēja apslēpt kaulaino plecu, elkoņu un ceļgalu asuma. Plotņikova aizgūtnēm stāstīja Orechova i:

— Virubova gūst aizvien lielāku noteikšanu galmā, cariene par traku viņai pieķērusies, un tiek pat melsts, ka starp viņām pastāvot vēl kādas attiecības ...

Šīs attiecības klusi pačukstējusi, tad ar šausmām izsaukusies: — Iedomājieties! Un tā esot cariene! — viņa turpināja: — Bet

Virubovai tai pašā laikā ir mīļākais, kāds prasts Sibirijas zemnieks, spēka vīrs, milzīga auguma, viņa turot tā portretu evaņģēlijā ... Nē, iedomājieties tikai: mīļākā portrets evaņ&c-lijāl Velns sazina, kas tas ir!

— Viss tas, mana mīļā, ir nieki, bet, re, es varu pastāstīt ko jaunu ...

— Ko? Ko?

— Pateikšu pecak, kad atnaks Dronovi.

Jurins sāka spēlēt uz harmonija kaut ko svinīgu, drūmu. Sievietes, līdzās sēdēdamas, apklusa. Orechova klausījās, labvēlīgi šūpodama galvu, lūpas izstiepusi, glaudīdama ceļgalu; Plotņi-kova, uzlikusi degunam pūderi, kādu mirkli noskatījās apaļām putna acīm uz muzikanta muguru un klusītēm sacīja:

— Tas viņam droši vien ir kaitīgi... Tā taču laikam baznīcas melodija, jā?

Atgriezās Tosja gaišzilā sarafanā, ar resnu, pāri plecam uz krūtīm pārsviestu bizi, krellēm ap kaklu, — tagad viņa bija līdzīga sievietes tēlam Makovska gleznā «Bajāru kāzas». •

— Labi spēlē? — viņa ievaicājās Kļimam, tas klusēdams palocīja galvu, — harmonijs viņam vispār nepatika, bet tagad bija sevišķi nepatīkami noskatīties, kā šis drīzai nāvei nolemtais, cilvēks, kājām un rokām it kā kur rāpdamies, izvilina no instrumenta smagas un drūmas skaņas.

— Viņam trūkst spēka, — Tosja klusītēm stāstīja. — Bet vēl šovasar viņš pie mums vasarnīcā spēlēja lieliski, it īpaši klavieres.

— Jums ļoti labi piestāv sarafans, — sacīja Samgins.

— Jā, piestāv, — Tosja apstiprināja, pamezdama ar galvu un veikliem pirkstiem savīdama matpīnes galiņu. — Man sarafani patīk, ar tiem ir ērti.

Viņa apklusa, un cauri rnuzikai Samgins sadzirdēja abu dāmu kluso strīdiņu:

— Kad es jums saku: Dumbadzi ievainoja ar bumbu!

— Nē. Tas nav tiesa.

— Ir! Norāva cepurei nagu ... un ...

— Bez kādiem — un!

<— Jūsu vārds ir Tatjana? — Samgins jautāja.

— Taīsa, —> mājasmāte ļoti klusi atbildēja, paņemdama no viņa pirkstiem papirosu. — Bet, kad mani sauc par Tosju, tad es liekos sev jaunāka. Man taču jau divdesmit pieci.

Aizsmēķējusi viņa turpināja tikpat klusi, lūkodamās uz Jūriņa pakausi:

— Kāda barga mūzika! Viņš vienmēr izvēlas tādu. Bēthovenu, Bachu. Majestātisku un bargu. Viņš ir tik brīnišķīgs. Un, lūk — slims, iet pretī nāvei.

Samgins palūkojās Tosjas sejā, — viņa sēdēja, uzacis bargi saraukusi, apakšlūpu iekodusi zobos, — varēja likties, ka viņa nupat sāks raudāt. Samgins pasteidzās apvaicāties, vai viņa sen pazīst Jurinu.

Veikli laizdama gaisā dūmu gredzenus, viņa pusbalsī mierīgi atteica:

— Astoņi gadi. Viņš bija telegrāfists, mācījās spēlēt vijoli. Bija tik lādzīgs, piemīlīgs, gudrs. Vēlāk viņu arestēja, noturēja deviņi mēneši cietumā, tad izsūtīja uz Archange|sku. Es gribēju pat braukt turp pie viņa, bet viņš bija izbēdzis, drīz vien viņu no jauna arestēja Ņižņija, — brīvs kļuva tikai piektajā gadā. Sestā gada beigās arestēja atkal. Pavasarī izlaida slimības dēļ,—• tēvs papūlējās un Vaņa ar. Viņam bija brālis atslēdznieks, vēlāk matrozis, tika nogalināts Sveaborgā. Bet tēvs bija ceļu meistars, vēlāk zemes darbu uzņēmējs, ļoti bagāts, šovasar nomira. 2eņa negāja pat viņu izvadīt uz kapiem. Viņš ir izaicināts šurp mantošanas lietā, bet 2eņa saka, ka tā tīši tiekot vilcināta, gaidot, lai viņš nomirst.

«Kāpēc viņa tā steidzas par sevi stāstīt?» Samgins aizdomīgi pratoja.

Klausīties šos čukstus kopā ar harmonija skarbajām gaudām bija ļoti nepatīkami, — šinī savienojumā Samgins sajuta kaut ko radniecīgu drūmam humoram, un viņš atviegloti uzelpoja, kad Jurins, beidzis spēlēt, atstiepa noliekto muguru un sacīja:

— Tā ir Meierbera mūzika Eschila traģēdijai «Eimenidas». Uz lādes tā nav spēlējama, un šis tas man ir arī aizmirsies. Bet vai tēju dos?

— Ejam! — sacīja Tosja pieceldamās.

Pilnīgā, vīrišķīgā Orechova smagā sarūsējušas dzelzs krāsas vilnas kleitā, uzlikusi roku Plotņikovai uz pleca, bungodama ar pirkstu pa kādu kauliņu, sašutusi runāja:

— Parizē «Café de Paris» restorānā mi-carême^1 laikā lielkņazs Boriss Vladimirovičs sēdējis pie vakariņu galda ar koko-tēm, viss apvīts ar serpentinu, un kokotes piesējušas viņam pie auss pūsli cūkas izskata. Iedomājieties, mīļā, tas esot valdošas dinastijas pārstāvis! Raug, kā viņi apkauno Krieviju! Un ievērojiet: to ir stāstījis Reinbots, Maskavas pilsētas priekšnieks.

Mi-carême — gavēņa nedeļas diena.

— Šausmas, šausmas! — švīkstošām skaņām atsaucās Plot-ņikova. — Stāsta, ka Baletta, lielkņaza Alekseja mīļākā, izmaksājot mums dārgāk nekā Cusimas kauja!

— Un ko jūs domājat? Taču izmaksā ar!

Jurins, vezdams Tosju zem rokas, viņai paskaidroja:

— Eimenidas, sauktas arī par Erinijām, ir atriebības dievietes, varenas, negantas dieves. Kaut kas līdzīgs Marjai Iva-novnai.

— Ko, ko? Kas man līdzīgs, kas? — atsaucās Orechova, uzbudināta kā izbijusies vista. No priekšnama ienāca Nogaicevs, slaucīdams mutautiņā bārdu; viņa laipnīgās acis staroja, nopakaļ viņam svarīgi kāpa garmatains cilvēks, cieši iežņaugts melnos svārkos, plakanām krūtīm un nedabiski taisns. Nogaicevs pa nāciena galam izrāva no kabatas portfelīti, pavicināja to un svarīgi pavēstīja:

— Ārkārtīgi interesants jaunums!

— Arī man tāds ir! — steigšus atsaucās Orechova.

— Bet kas jums ir?

— Nē, sakiet jūs pirmais!

Nogaicevs, paslēpis portfelīti aiz muguras, jautāja:

— Kāpēc es? Priekšroka dāmai!

— Nē, nē! Ne šinī gadījumā!

Kamēr viņi ķīvējās, cilvēks melnajos svārkos nepieliekda-mies pacēla Tosjas roku sev pie lūpām, klusēdams uzspieda tai ilgu skūpstu, tad, saliekdams kājas taisnā leņķī, apsēdās līdzās Kļimam, pasniedza viņam mazu plaukstu un pusbalsī pateica:

— Antons Krasnovs.

Samgins, spiezdams tā roku, bija pārsteigts: viņš bija sagaidījis, ka šie pirksti būs cieti un stipri, bet sajuta tos mīkstus, kā bez kauliem.

Ieradās Dronovs, ielaizdams sev pa priekšu maziņu, apaļīgu dāmiņu ar pensneju uz deguna, rūsganām matu sprogām un glītu lelles sejiņu. Paklausījies strīdā, Dronovs izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu, nezin kālab pamirkšķināja Samginam ar acīm un svinīgi iesaucās:

— Uzmanību!

Tad viņš skaļi un dziedoši, atdarinādams diakonu, iesāka lasīt:

— «O nolādētais un nicinātais Krievzemes Jūdas...»

— Āre, āre, — Nogaicevs iesaucās, — arī man tas pats! Bet jums? — viņš pievērsās Orechovai.

— Nūjā, — viņa sērīgi atbildēja, pamādama ar galvu.

— Uzmanību! — Dronovs atkārtoja un atsāka no jauna:

— «... Jūdas, visu svēto, visu tikumiski šķisto un tikumiski cēlo savā dvēselē nožņaugušais, savas uzpūtīgās gudrības un izvirtušā talanta sausā zariņā kā negants pašslepkava sevi pakārušais, līdz kaulu smadzenēm tikumiski satrunējušais, ar savu neciešamo tikumiski reliģisko smirdoņu visu mūsu inteliģentās sabiedrības dzīves atmosfēru samaitājušais zaimotāj! Lāsts tev, tu sātana apsēstais, nekrietnais kārdinātāj, kas ar sava kaislīgā un pavedinošā talanta indi esi saindējis un uz mūžīgas pazudināšanas ceļa novedis daudzas jo daudzas savu nelaimīgo, garā nespēcīgo līdzcilvēku dvēseles ...»

Kamēr Dronovs lasīja, Orechova un Nogaicevs salīdzināja šo tekstu ar savām piezīmēm, un, kolīdz viņš bija nobeidzis, Nogaicevs steigšus ierunājās:

— Tas ir no biskapa Hermogena runas par Tolstoju, — vai saprotat? Ko jūs teiksiet?

— Izglītības trūkums, — plecus paraustīdams, novērtēja Krasnovs. — Ievērojiet kauču vārdu sakopojumu: tikumiski reliģiska smirdoņa. Padomājiet, vai ir pieļaujams šāds vārdu sakopojums, paceļot baznīcai savu sodošo balsi!

Sarkanmatainā dāmiņa, draiski papurinājusi savas sprogas, ievaicājās tonī, kas liecināja, ka viņa gatava strīdēties ilgi un nepiekāpīgi:

— Bet kad pret heresiju?

—- Ja heresija ir smirdoša, kā tad viņu var nosaukt par reliģiski tikumisku? Divkārša neizglītlba.

Visi sāka trokšņot, dedzīgi izrādīdami cits citam savu sašutumu par biskapa runu, bet Krasnovs, piedauzījis ar tējkaroti pie galda, ļaudīm apklustot, noklepojās un iesāka:

— Neizglītota biskapa vulgārā runa nespēj mūs aizvainot, mēs nedrīkstam par to uztraukties. Ļevs Tolstojs ir pasaules parādība ar visdziļāko ētiski sociālo nozīmību, parādība, kas vēl arvien nav guvusi pareizu, domājošo cilvēku vairumam pieņemamu objektīvu novērtējumu.

Varēja redzēt, ka viņš bija pieradinājis Nogaicevu un sievietes viņā klausīties, tie klusi dzēra tēju, pūlēdamies netrokšņot ar traukiem. Jurins, atmetis galvu pret dīvānā atzveltni, skatījās griestos, un vienīgi Dronovs, sēdēdams līdzās Tosjai, murmināja:

— Uz Maskavu es katrā ziņā jau rit. Bet tu?

— Es ne. Negribu, — Tosja noteica diezgan skaļi, kā akmeni iemezdama rāmi plūstošā strautā.

— Nelielajā, bet ļoti vērtīgajā Preobraženskas brošūrā «Tolstojs kā domātājs un morālists» ir doti vienpadsmit šā cienījamā un slavenā rakstnieka personības definējumi, — Krasnovs runāja, acis miegaini pievēris, bet Samgins, sāņus vērodams viņa seju, domāja:

«Viņš laikam gan turas tik stīvi kā uzvilkta stīga un ir tik cieši sapogājies tāpēc, ka patiesībā viss ir mīksts un ļengans, tāpat kā viņa savādās rokas.»

Svārku melnais tūks un augstā, baltā, cieti sastērķelētā apkaklīte ļoti neizdevīgi izcēla Krasnova sejas pelēkumu, bārdas mati gar vaigiem un uz virslūpas gulēja gludi un šļaugani, ar galiem uz leju, uz zoda savienodamies nelielā ķīlītī, un tas viņa sejai piešķīra dīvainu izskatu — it kā tā visa šļūktu uz leju. Piere bija izvagota gareniskām krunkām, garie mati uz galvas šķita mīksti, cieši pieguluši un tāpēc izskatījās biezi, tomēr tiem cauri bija jaušama āda. Acis nesaskatāmas, gurdi aizsegušās ar virsējiem plakstiņiem, deguns tāds neizdevies, pārāk garš, līdz noskumšanai.

«Viņam vajag būt jau pāri četrdesmitiem,» Samgins sprieda, klausīdamies, kā Krasnovs uzskaita:

— Panteists, ateists, racionalists-deists, apzinīgs melkulis, krieviska Renāna vai Strausa lomas tēlotājs, mūslaiku lielākais domātājs, nožēlojams dialektiķis un tā tālāk, un tā joprojām, un, pēdīgi, pat egoisma morāles sludinātājs, pie kam šai rnoralē izskan tiklab epikureiski un rupji utilitāri motivi, kā arī sociālistiskās un komunistiskas tendences, — pēdējo sevišķi neatlaidīgi apgalvo profesori: Gusevs, Kozlovs, Jurijs Nikolajevs, cienījami filozofi.

— Un viss tikai blēņas, — bez kautrēšanās nožāvādamies sacīja Jurins. — Blēņas un tukši vārdi, — viņš vēl piebilda, bet Tosja nevērīgi iejautājās oratoram:

— Vai nevēlaties tēju?

Saka runāt visi reizē, cits citā neklausīdamies, visi it kā cenzdamies iespraukties garlaicīgās runas pārtraukumos, vienprātīgi vēlēdamies ar saviem vārdiem aizbērt to un arī atmiņu par to. Rūsganmatainā dāmiņa paziņoja:

— Es šaubos, vai tikai Hermogena runa nav nepareizi pierakstīta ...

— No droša avota, no droša, — Orechova sauca, kāju piecirzdama.

Plotņikova, kājās stāvēdama, ar tējas tasīti rokā, sacīja Kras-novam:

— Anarchists-komunists, to jūs aizmirsāt pieminēt. Bet tas ir vislabākais no visa, kas par viņu sacīts.

Nogaicevs mīlīgi lūkoja pierunāt Jurinu:

— Nē, nē, jūs esat pārlieku skarbi! Vajag taču izprast, noskaidrot, vai viņš ir ar mums vai pret mums.

— Ar kādiem mums? — Jurins jautāja, bet Dronovs ņēma no bufetes pudeles un šķīvjus un lika tos uz galda, šķindinādams traukus.

— Tā, redziet, viņi pastāvīgi strīdas, — Tosja stāstīja, Sam-ginam uzsmaidīdama. — Vai jums netīk strīdēties?

— Nē, — viņš atteica; sieviete atzinīgi pamaja ar galvu:

— Tas ir labi. Bet Žeņam tas patīk, kaut gan tas viņam kaitīgi.

Pār galdu plīvoja zilganu dūmu mākonis.

— Rīt es braucu uz Maskavu, — Dronovs sacīja Samginam. — Vai’ nav kādi uzdevumi? Pats brauksi? Rīt? Tatad brauksim kopā!

— Vajag protestēt, — kliedza rūsganmatainā, bet Plotņikova nāca ar priekšlikumu:

— Aizsūtīt Hermogcna runu Eiropai...

— Mīļais draugs, — Nogaicevs centās pierunāt Jurinu, spiezdams roku uz sirds: — Sacerēts tiek daudz! Filozofi, literāti. Gogolis, sabaidījies krievu trijjūga, sak brēkt... kā tas tur bija. Kurp tu traucies — un ta tālāk. Taču nekādu trijjūgu viņa laikā nemaz ir nebija. Un neviens nekurp netraucās, izņemot petra-ševskiešus, kuri gribēja atkārtot dekabristus. Bet kas bija de-kabristi? No jūsu viedokļa viņi taču bija feodāļi. Viņi taču ... komiķi, starp mums runājot.

— Jūs pats esat komiķis ...

— Nūjā, — no jūsu viedokļa visi ļaudis ir vai nu nelieši, vai muļķi, — Nogaicevs labsirdīgā balsī noteica, bet viņa dzeltenās acis fosforiski iespīdējās un bārdas sari uz vaigu kauliem sabozās. Pie viņa piesteidzas Dronovs ar pudeli rokā; pudelei uz kakla, ar dibenu uz augšu uzmaukta, trinkšķēja glāze.

— Eima, eima! — viņš aicināja un, saķēris Nogaicevu pie elkoņa, aizveda to viesistabā. Tur viņi abi un rūsganmatainā dāma ar Orechovu nosēdās spēlēt kārtis, bet Krasnovs, galvu lēni šūpodams, nolaidis plakstus uz acīm, sacīja Tosjai:

— Cilvēki, mīļā Taīsa Maksimovna, sadalās laikmeta bērnos un gaismas bērnos. Pirmējie pilnīgi ieslīguši tanī, kas ir skatāms un šķietami it kā pastāv, otrie turpretī ir meklētāji, kas ilgojas pēc neredzamās augstās pilsētas...

— Lūk, kada ir mūsu kompānijā, — Tosja viņu partrauca, liedama glāzēs sarkano vīnu. — Interesanta?

— Jā, ļoti, — Sarngins laipni atbildēja, bet Jurins [kaut ko] nomurmināja, stiepdams roku pec glāzes.

— Nu, kā ir? Vai lasāt Diprela grāmatu? — iejautājās Kras-novs; Tosja saviebusies atteica:

— Es mēģinu. Ļoti grūti saprast.

— Vai «Mistikas filozofiju», vai? — painteresējās Jurins un, atbildi nenogaidījis, turpināja:

— Nelasi to, Tosja, — sēnalu filozofija.

— Pierādiet! — uzaicināja Krasnovs, bet Tosja visai stingri palūdza:

— Es lūdzu, nē, nevajag strīdēties! Labāk izstāstiet, Anton Petrovič, par karalieni.

Krasnovs padevīgi nolieca galvu, paberzēja ar plaukstu pieri un iesāka:

— Zviedrijas karaliene Ulrika Eleonora nomira savā pilī ārpus pilsētas un gulēja zārkā. Ap dienas vidu no Stokholmas atbrauc viņas draudzene grāfiene Stenboka-Fermora, un sardzes priekšnieks aizved to pie zārka. Ta kā viņa no turienes pārāk ilgi neatgriežas, sardzes priekšnieks ar virsniekiem atdara durvis, un — kas atklājas viņu acīm?

Viesistabā kāršu spēlētāji skaļi pieteica trumpjus:

— Sirdis.

— Kāravi, — kliedza Nogaicevs.

— Karaliene sēž zārkā, grāfieni apkampusi. Sardze izbijusies ātri aizver durvis. Visi zināja, ka arī grāfiene Slenboka bīstami slima. Aizsūta ziņnesi uz pili un — izrādās, ka viņa nomirusi tieši tanī brīdī, kad bija redzēta aizgājušās karalienes apkampienos.

— Skaidrs! — Jurins noteica. — Sardze ir bijusi līdz nemaņai pilnā.

Krasnovs par karalieni stāstīja apspiestā pusbalsī un ar tādiem piedvesumiem, kā kad viņam būtu grūti runāt. Tas bija ļoti iespaidīgi un tik nepatīkami, ka Sarngins protestēdams paraustīja plecus. Pec tam viņš nodomāja:

«Rokas viņam nepavisam nav ļenganas.»

Ja, Krasnovam rokas tiešām bija savādas: tās visu laiku bez mitas čūskveidīgi locījās, kā kad būtu bez kauliem no pleciem līdz pat pirkstiem. Kustējās it kā nedroši, akli, tomēr pirksti cieši un nekļūdīgi satvēra visu, kas tiem vajadzīgs, — vīna glāzi, biskvitu, tējkaroti. Sīs roku kustības vēl labu tiesu pastiprināja stāsta nepatīkamo iespaidu. Jūriņa vārdiem Krasnovs nepievērsa uzmanību, cilādams glāzi, nesaskatāmām acīm raudzīdamies uguns rotajā sarkanajā vīnā, vigs vēl vienmēr tādā pašā apspiestā balsī it kā ar piepūli turpināja:

— Par šo notikumu tika sastādīts protokols, parakstīts no visiem, kas to redzējuši. Pie mums tas ir publicēts «Vēstures un statistikas žurnālā» 1815. gadā.

— Atraduši vietu, kur iespiest muļķības, — piezīmēja Jurins, klepodams un iedzerdams pa malkam vīnu, bet Tosja pasmīnēdama sacīja:

— Man ļoti patīk viss kas tāds. Lasīt nemīlu, bet klausīties vienmēr ar mieru. Man šausmas patīk. Ir tik jauki, kad šermuļi iet caur kauliem. Nu, pastāstiet vēl kaut ko!

— Labprāt, — Krasnovs piekrita.

— Trīs acu pietrūkst, — dusmīgā basā pukojās Orecliova.

— Jā, kāpēc izspēlēji pīķa dāmu? — Nogaicevs vipai pārmeta.

— Ivanam Praščevam, oficierim, poļu 1831. gada dumpja apspiešanas dalībniekam, bija denščiks Ivans Sereda. Šis pats Sereda, būdams nāvīgi ievainots, palūdz Praščevu aizsūtīt viņa mājiniekiem trīs dukātus. Virsnieks apsolās, ka aizsūtīšot un pat pielikšot no savas puses vēl klāt par uzticīgu kalpošanu, bet tikai piesaka Seredam: «Atnāc no viņas pasaules pie manis tai dienā, kad man būs jamirst!» — «Klausos, jūsu labdzimtība,» zaldāts pasaka un nomirst.

— Bet man — desmitnieks, ho-ho! — līksmi paziņoja Dro-novs.

— Pēc trīsdesmit gadiem Praščevs ar sievu, meitu un viņas līgavaini sēž naktī savā dārzā. Suns sāk riet un metas krūmos, Praščevs sunim pakaļ un ierauga: krūmos stāv Sereda un atdod viņam godu. «Nu, ko, Sereda, vai mana nāves diena klāt?» — «Tieši tā, jūsu labdzimtība!»

— Redz, tā ir disciplīna! — iejūsmināts iesaucās Jurins, bet viņa ironiskais izsauciens tomēr nepārtrauca stāsta neatlaidīgo plūdumu.

— Praščevs izsūdz grēkus, pieņem svēto vakarēdienu, nokārto visu, kas kārtojams, bet no rīta pie viņa ieskrien un metas pie kājām pavāra sieva, viņa dzimtcilvēks, un tai paka] dzenas [pavārs] ar dunci rokā. Viņš iedur ar dunci nevis sievai, bet Praščevam vēderā, un tas tūdaļ arī nomirst.

— Šausmīgi ir dzīvot, Tosja! — izsaucās Jurins.

Šausmīgi ir klausīties, bet dzīvot... dzīvot nav šausmīgi. Tosja atteica, sākdama vākt nost no galda tējas traukus.

Viesistabā Nogaicevs skaļi un sērīgi sūdzējās:

— Tā nav spēle, tā ir tīrā kriminālistikā. Nodevība.

Dronovs pilnā kaklā smējās, rūsganmatainā dāma rīstīdamās

skanīgi viņam piebalsoja, bet Orechova satriektā balsī činkstēja.

— Jūs, Jūriņa kungs, vienmēr ironizējat, — Krasnovs ieteicās, pastumdams Tosjai nomazgātās tases. — Kā redzams, es šķietu jums idiots ...

— Diagnoze aptuveni pareiza.

— Nu redzat, jums jau gribas mani aizvainot...

— Vai ar to, ka uzskatu jūsu pašnovērtējumu par pareizu? — Jurins jautāja.

— Ahā, nu jūs jau izlaidāt vārdu aptuveni!

Samgins saviebās, paredzēdams:

«Kā liekas, sāks lamāties!»

Un tiešām Krasnovs sāka runāt paceltā, švīkstošā balsī, kā ievelkot gaisu caur zobiem.

— Jums kā bīstami un nedziedināmi slimam cilvēkam gan vajadzētu ...

— Nomirt, — pabeidza Jurins. — Nomiršu ar, pagaidiet drusciņ! Bet mana slimība un nāve ir mana personīga darīšana, noteikti un šauri personīga un nevienam nekā ļauna nenodarīs. Bet jūs, lūk, jūs gan esat kaitīga ... persona. Līdzko es iedomājos, ka jūs esat profesors un saindējat jaunatni, taisīdams no tās popus... — Jurins brīdi padomāja, tad kā lūgdamies ar humoru sacīja:

— Tad man stipri gribas, lai jūs nomirtu drīzāk par mani! Tūdaļ ... Uz vietas ...

— Nositiet! — Krasnovs lika priekšā, lēnām, kā ar mokām atstiepdams kaklu, seju paceldams, — šaurās actiņas zilgani iezalgojās.

— Spēka trūkst, — Jurins atbildēja.

Turēdama rokās patvāri, Tosja paklusi rājās:

— Ko jūs? Kur jums prāts? Lūdzu izbeigt šos... jociņus. Tev, 2eņa, dusmošanas ir kaitīga, un tu dzer par daudz vīna. Un arī smēķē.

Samgins, brilles uz deguna pabīdījis, pārsteigts palūkojās Tosjā. Viņš nebija gaidījis, ka šī sieviete būtu spējīga runāt tik rupji valdonīgā tonī. Vēl jo savādāk šķita, ka viņai paklausīja, — Krasnovs pat nolūdzās:

— Atvainojiet...

— Labak palīdziet man uzklāt galdu, — laiks ēst vakariņas. Trumpotāji, vai jūs drīz beigsiet?

Novietojusi patvāri uz galdiņa blakus bufetei, likdama uz. ēdamgalda salvetes, viņa pievērsās Samginam:

— Vieni spēlē ar kārtīm, citi ar vārdiem, bet jūs klusējat kā svešzemnieks. Bet seja jums gluži ikdienišķīga, un jūs droši vien esat sauss, karsts un spītīgs, — vai tā nav?

— Nezinu. Neesmu vel pats par sevi skaidrībā, — Samgins nevilšus izteica, un viņam likās, ka ir pateicis patiesību.

— Kā svešzemnieks, — Tosja atkartoja. — Tā dažreiz gadījās, ka pie mums konditorejā visi dzer kafiju, pļāpā, smejas, bet kaut kur kaktiņā sēž anglis un visus nicina.

— Man tas nenāk ne prāta, — Kļims atbildēja, bet viņa turpināja:

— Ciest nevaru angļus! Tīrie . .. tītari! — Un viņa nosauca uz viesistabu:

— Trumpotāji, vai jūs drīz?

Trumpotāji ienāca, saskaldījušies iepriecinātos un sarūgtinātos: Dronova seja un tuklvaidzes Orechovas acis laistījās priekā, rūsganmatainā dāmiņa nervozi raustīja plecu, Nogaicevs, rokas kabatas sabāzis, skatījās griestos. Vakariņoja miermīlīgi, jūsmodami par sīgas un milzīga tītara labo garšu, salīdzināja «Miļu-tina tirdziņu» gastronomiskās bagātības ar Maskavas Ochotnij rjada bagātībām, un visi, izņemot Orechovu, piekrita, ka Maskavā tiek ēsts labāk un daudzpusīgāk. Krasnovs, Nogaicevam pretī sēdēdams, mēģināja uzsākt sarunu par to, ka ļaužu prāta nepārtrauktā augšupeja paplašinot viņu gaumi arī attiecībā uz zemes labumiem un līdz ar to pavairojot arī ciešanu skaitu, tādejādi nebūt neveicinot esības jēgas padziļināšanu.

— Budisma dziļākā patiesība ietverta aksiomā: katra eksistence ir ciešanas, bet par ciešanām tā kļūst, pateicoties velēšanām. Ciešanu nepārtrauktais pieaugums vēlēšanos dēļ un, pēdīgi, nāve pārliecina cilvēku, cik iluzora ir viņa cenšanās sasniegt personīgu laimi.

— Es lūdzu, tikai nerunāt par nāvi, nevajag! — stingri nosacīja Tosja. Dronovs viņu pabalstīja:

— Es arī esmu tam pretī. Pie velna!

Zeņa pareizi pateica: nāve ir katra cilvēka personīga darīšana.

— Bet tomēr, kaut arī personīga, — ieteicās Nogaicevs, taču, kad Tosja pievērsa viņam savas tumšās acis, viņš tūlīt mainīja toni un sāka aši runāt ko citu:

— Bet vai jūs zināt, klīst baumas, ka pie eseriem neejot viss tā, kā vajag.

— Viņu smadzenēs? — apvaicājās Jurins.

— Partijā, centrā, — Dronovs paskaidroja, kā redzams, nesapratis jautājuma ironiju vai arī nevelēdamies to saprast. — Sīs baumas nav vairs ... gluži jaunas.

— Pēdējie aresti it kā esot provokācijās sekas . ..

Un Krasnovs pastāstīja, ka Pēterburgā ieradies Caricinas dumpinieks, mūku priesteris Iliodors, ka to ataicinājis Raspu-tins un ka Virubova to esot stādījusi priekšā carienei.

— Pašmāju būšana, ģimenes lietas, — sacīja Nogaicevs, bet Dronovs asprātīgi pajokoja:

— Dāmai mūks gardāks par žāvētu sīgu ...

— Ai Vaņička, — Tosja nopūtās.

Skatīdamies, kā Krasnovs mielojas, cik veikli un droši viņa lokanās rokas atrod labākos kumosus, Samgins nodomāja:

«Tas allaž būs paēdis.»

Papurinājusi matus, skaji ierunājās rūsganā dāmiņa:

— Šausmas, cik mūsu zemē daudz notikumu! — viņa sacīja nopūzdamās, izbolījusi savas zilganās, apaļās acis un tā kļūdama vēl līdzīgāka lellei. — Mūždien tas tā ir bijis, un es nezinu, kad tas beigsies. Vienmēr notikumi un notikumi, un inteliģentam cilvēkam par to visu jādomā. Zemnieku un studentu dumpji, terors, japaņu karš, terors, flotes sacelšanās, atkal terors, Devītais janvāris, revolūcija, Valsts dome un — tomēr terors! Galu galā — bail iziet uz ielas. Es galīgi apjūku! Ar ko tas viss beigsies?

Jurins vīpsnādams pačukstēja kaut ko Tosjai, Tosja padraudēja viņam ar pirkstu.

— Nevajag! Neniekojies!

Visi klusēja. Samgins domāja, ka šī sieviete runā ironiski, bet, ielūkojies tās sejā, ieraudzīja, ka viņai acīs asaras un lūpas dreb.

«Piedzērusi,» viņš nosprieda, bet rūsganmate turpināja vēl uztrauktāk, ar vēl asāku protestu:

— Francijā, Anglijā, tur inteliģence var ar politiku nenodarboties, ja viņa to nevēlas, bet mēs — mums tas ir jādara!' Ikviena pienākums mums ir domāt par visu, kas valstī notiek. Kāpēc pienākums?

Viņa klusi iešņukstējās; Orechova, glāstīdama tās plecu, zemā balsī deva no sirds viņai padomu:

— Neuzbudinieties, mīļā Anna Zacharovna, — tas jums kaitīgil

— Tik ļoti gribas kārtības un miera! — Anna Zacharovna' nervozi iekliedzās, slaucīdama acis mazā mutautiņā.

Samgins ar nepatiku palūkojās viņā, domādams, cik rupji var sakropļot itin vērtīgas domas.

Krasnovs mierinoši sacīja:

— No jūsu gribas atkarīgs novērsties no ļauna un darīt labu. Ļeva Tolstoja chaotisko domu vidū ir viena kristietiski pareiza: atsakies no sevis un no šās pasaules tumšajiem darbiem! Ņem rokās arklu un, atpakaļ neskatīdamies, ej strādā uz vagas, kādu tev vēlējis liktenis. Mūsu arājs, mūsu maizes devējs, padevīgi seko...

Viņā neklausījās. Orechova un rūsganmate, piecēlušās no galda, atvadījās no Tosjas, piecēlās ari Nogaicevs. Dronovs sacīja Samginam:

— Tātad brauksim?

Ejot mājup pa mēnesnīcas skaisti apmirdzētām ielām, ieelpojot skaudro, bet spirdzinošo gaisu, Samgins iekšēji smīnēja. Viņš jutās apmierināts. Prātā viņam nāca zivju pīrāgu vakari pie Anfimjevnas un Chrizanfa un viss, ko viņš bija pieredzējis pirms Maskavas sacelšanās; viņš atcerējās un garā skatīja, cik krasi bija pārmainījušies strīdu temati un intereses, cik atklāti tagad runāja par to, kas agrāk tika noklusēts.

«Protams, šie ir citi ļaudis,» viņš sev atgādināja, bet tūlīt nodomāja: «Tomēr dažā ziņā viņi ir varbūt pat interesantāki. Ar ko? Vai ar to, ka tuvāki ikdienas dzīvei?»

So jautājumu neiztirzādams, viņš atrada, [ka] bija patīkami sajust sevi par gudrāko šo cilvēku vidū. Nepatīkams bija vienīgi muļķīgās, rūsganmatainās lelles izlēciens.

«Tīrā nejēga!»

Lai nu šā vai tā, bet, modri sevī ieklausīdamies, Samgins bija gatavs atzīt, ka laikam gan nekad vēl nav sajutis tādu žirgtumu un pašapziņu. Viņa pamatnoskaņa arvien bija pašaizsargāšanās sajūta, un ’parasti viņš arvien izvairījās atkjati uzstādīt sev dažus asākus jautājumus, kuri varētu pazemināt viņa pašnovērtējumu. Bet šoreiz viņš sev jautāja:

«Vai tiešām tas tāpēc, ka, saņēmis mantojumu, esmu kļuvis neatkarīgs? Pagaidām neatkarīgs,» viņš piebilda, atcerējies, ka mantojuma vērtības apmēri nav vēl zināmi. Bet šis jautājums nezin kālab nemaz neprasījās pēc noskaidrojuma, — varbūt lapec, ka atmiņā atkal iznira Tosjas tēls, viņas ar kaftana palīdzību kareivīgi paceltās krūtis. Samgins bija lai vecumā, kad daudziem vīriešiem un sievietēm ar lielu seksuālu pieredzi bioloģiska tieksme top par fizioloģisku ziņkāri, kuru raksturo neatlaidīga vēlēšanās uzzināt, ar ko tas vai tā atšķiras no šitā vai sitās. Tamlīdzīgos gadījumos atmiņa un iztēle, apvienodamās abas kopā, spēj uz dažiem un dažām iedarboties tikpat tirāniski ka patiesi kaislīga mīlestība. Bet droši vien nedz Mesalina būtu ilgi saistījusi Don-Zuana ziņkāri, nedz arī viņš tās ziņkāri. Tosja Samginam rādījās vilinoša un viegli iegūstama. Viņš ar baudu domāja par viņu un, iztēlodamies to noģērbtu, iedomājās līdzīgu Marinai, kādu viņš Marinu bija redzējis pēc sektantu «traukšanās». Marina vēl arvien palika vārīgā vieta K|ima smadzenēs kā viens no vispazemojošākiem un aizvainojošākiem momentiem viņa dzīvē, kas naktīs nereti nejāva viņam aizmigt. Turklāt kopš kāda laika viņš kā līdzekli nepatīkamu iespaidu izklīdināšanai bija paradis lasīt Parizē nopirktās grāmatas, kuras, koncentrēdamas uzmanību uz juteklības rotājām, viegli izklaidēja sīko domu neauglīgo un nogurdinošo nemieru.

Visu nākamo dienu Samgins pavadīja vienatnē, arvien vēl tanī pašā možajā garastāvoklī, saudzīgi pārdomādams par Dro-novu un viņa paziņam. Aiz loga strauji griezās, kauca un gaudoja putenis, sviezdams rūtīs sniegu; šai baltajā viesulī paretam parādījās un atkal nozuda liels, melns, bārdains cars resna, nekustīga zirga mugurā; viņš valdīja zirgu uz vietas, it kā ceju pazaudējis, nezinādams, kurp jāt. Samgins smēķēdams staigāja, sēdēja, gulēja, ka šacha spēlē sastatīdams pazīstamo cilvēku figūras, cenzdamies atrast, ar ko kurš no tiem līdzinās kādam otram. Vispirms viņš nobīdīja nomajus grupu cilvēku, kas bija viņam visneinteresantāki un netīkamāki. Tie bija ar zināmu frāžu sistēmu aprobežotie ļaudis; viņu priekšgalā stāvēja Kutuzovs, un vienmēr jau iepriekš varēja zināt, ko kurš no viņiem sacīs jebkurā jautājumā.

«Beigti, tālākas attīstības nespējīgi ļaudis. Sociālistiskās baznīcas popi,» tā viņš tos nosauca. «Viņi aizmirsuši, ka sociālisms ir buržuāzijas izdomāts un izveidots uz kristiānismā trūcīgās fantastikas pamatiem. Šķiru cīņas un absolūti neiespējamās jebkādā ziņā neattīstītā proletariāta diktatūras sludinātāji. Es nenoliedzu sociālismu tādā formā, kā to izprot vācieši. Vācijā tas ir dabisks buržuāziskās kultūras solis uz priekšu. Tur tas ir vēsturiski saprotams. Bet pie mums? Zemē, kur iespējami Razins,

Pugačovs, agrarie grautiņi, Maskavas sacelšanās... Ārprāts. Godkārīgo avanturisrns, kam nav nekā, ko zaudēt...»

Viņš pats bija līdz sirds dziļumiem pārsteigts par šā novērtējuma asumu un noteiktību. Viņš nekad vel nebija domājis tādā tonī, un tas uzreiz pacēla viņu augstāk, lika saslieties staltāk. Paskatījies spogulī, viņš ieraudzīja, ka saslapinātie mati, tagad izžuvuši, guļ gludi pieglausti un tādējādi atklāj, cik maz to palicis un cik tie kļuvuši plāni. Viņš paņēma matu suseklīti un rūpīgi tos uzbužināja; bet arī uzbužināti tie tomēr piespieda viņu nodomāt:

«Drīz būšu plikgalvis.»

Tas bija ļoti nepatīkami.

Vienā rokā turēdams suseklīti, ar otras pirkstiem pieglauzdams iesirmos deniņus, Kļims pāris minušu cieši noskatīja savu seju, ne par ko nedomādams, klausīdamies vienīgi pats sevī. Seja viņam rādījās ievērojama un gudra. Mazliet pasausa, smalka, tāda cilvēka seja, kas nebaidās brīvi domāt un ir organiski naidīgs katrai neatkarīgas domas apspiešanai, visiem mēģinājumiem to ierobežot.

«In-te-li-ģents,» viņš domās sevi ar cieņu nosauca. «Jauns vēstures spēks, spēks, kas vēl nepilnīgi apzinās savu svaru un virzienu.» Pēc tam viņš ar ķemmi iztīrīja no suseklīša savus izkritušos matus, savīstīja tos, iemeta pelnu traukā un uzrāva sērkociņu, bet, kad mati švirkstēdami sadega, — viņš nopūtās. Tad, šā sava gadu ritējumam nestā upura krietni atvēsināts, viņš no jauna sāka grupēt cilvēkus pēc viņu raksturu līdzības pazīmēm. Dronovu viņš nostādīja līdzās Mitrofanovam. Tad pievienoja tiem arī Tagiļski. Padomājis pielika pie tiem arī ceturto — Makarovu, bet tūlīt tomēr apķērās, ka tas nav labi, ka tā ir kļūda.

«Pie tiem jāpieskaita gan Ļutovs. Un Berdņikovs. Jā, tieši šis lops Berdņikovs.»

Bet Berdņikova smagais miesas blāķis Samgina šacha spēlē ienāca kā lacis tai pasaciņā, kur sīkie zvēriņi apmetušies draudzīgai kopdzīvei zirga galvaskausā, bet piečapo lācis un jautā: «Kas mājiņā dzīvo?» — un, kad zvēriņi sevi nosauc, viņš pasaka: «Bet es esmu tas, kas jūs visus spiež,» — un apsēžas uz galvaskausa un saspiež to līdz ar visiem iemītniekiem.

Nepatīkamās, pazemojošas atmiņas par Berdņikova raibo, cinisko pļapašanu nejauki sajauca figūru sadalīšanas kārtību, padarīja visu spēli neinteresantu. Un arī pašām par sevi šīm figūrām par spīti daudzajām sīkajām līdzībām viņu domās un vārdos bija tikai viena vienīga svarīga un skaidra līdzība — nodomu un nolūku nenoteiktība.

«Uz kā lūko sevi nopamatot Makarovs vai Tagiļskis? Ko viņi grib? Kāpēc Ļutovs devis naudu eseriern? Kādā ziņā viņa dzīvei varēja kaitēt patvaldība?»

Aiz loga sniegputeņa virpuļos uz nekustoša zirga lēkāja melnais, bārdainais cars ar policista cepuri galvā, — cars, kas ne ar ko nelīdzinājās tam otram, kurš auļoja Senātā laukuma, trakojoša zirga pakaviem mīdīdams čūsku.

Samgins aizgāja no loga, atlaidās uz dīvānā un sāka domāt par sievietēm, par Tosju, par Marinu. Bet vakara vagona kupejā viņš atpūtās pats no sevis, klausīdamies nepartrauktaja, uzbudinātājā Ivana Matvejeviča Dronova tērzēšanā. Dronovs sēdēja viņam pretī, turēdams rokā baltā vīna glāzi, pudele bija iespiesta viņam starp ceļiem, ar labās rokas delnu viņš bružaja nenoskūto zodu un vaigus, un Samginam likās, ka pat cauri dzelžainajai riteņu rībēšanai zem kājām viņš sadzirdētu cieto bārdās rugāju stirkšķēšanu.

— Saproti, kas par joku, — Dronovs, ātri vārdus bērdams, runāja, viņa platkaulaina seja vaibstījās, acis kā arvien nemierīgi šaudījās, skatīdamās te pa logu dzirksteļu un uguņu plosītajā tumsā, te Samginam sejā, te glāze. — Negribas palikt muļķa lomā. Dzīve — velns viņu zina — ir piepeši it kā novecojusi, sakrunkojusies, bet līdz ar to viņā iesācies kaut kas drudžains, tada, vai saproti, steigšanās... sak, ieraujiet, zēni! Nu, rūpniecībā, tirdzniecībā — tur tas dabiska lieta, tur — kā marksisti māca — vai nu taisi nabagus, vai pats paliksi nabagos. Bet, — kaut gan nabadzība ir mūsu nacionālais amats, — tomēr šis amats nav no patīkamajiem un lepnības pieaugsmi nekādi neveicina. Bet «cilvēks — tas skan lepni», un viņš, pagāns, arī grib būt lepns. Nu, saproti...

Galvu atgāzis, viņš salēja vīnu mutē, aplēja zodu un krūtis, nolika glāzi uz galdiņa un, raisīdams nost kaklasaiti, turpināja:

— Mani, draugs, mulsina inteliģence. Es taču — vai nu gribi, vai negribi — pats pieskaitu sevi viņai. Bet te pēkšņi, vai saproti, viņa krasi un dziļi sašķeļas. Ideālisti, mistiķi, budisti, studē jogus, «Teosofijas vēsturi» izdod. Blavatsku un Annu Bezanti sāk atcerēties . . . Kalugā nekad nekā vairāk nav bijis kā vien tikai Kalugas iejavas, bet tagad iedzīvotāji nodarbojas ar okultismu. Varētu taču domāt, ka pēc revolūcijas...

— Šī kustība ir iesākusies jau pirms revolūcijas, — Samgins atgādināja.

— Lai pildītu aizsargpotes uzdevumu? Profilakse? — Dronovs noprasīja, vārīgi nostādīdams pudeli dīvānā stūrī.

— Tas ir iespējams, — Samgins piekrita.

— Nja. Tātad tomēr kāds ir kaut ko paredzējis? Bet kas to visu komandē?

Samgins pavīpsnādams klusu paraustīja plecus.

— Literāti reālisti ir kļuvuši par pesimistiem, — Dronovs buldurēja, uz ceļgala gludinādams slapjo kaklasaiti; bet tad, to pavicinājis, sacīja: — Nesen es dzirdēju par tevi tādu atsauksmi: tev nepiemītot vispārkrieviskā paraža ielīst sava tuvāka dvesele vai — kabatā, ja dveseles tam nav. To sacīja Tagiļskis, Antons Ņikiforovičs .. .

— Es ļoti maz viņu pazīstu, — Samgins pasteidzās aizrādīt.

— Bet viņš tevi, man šķiet, ir pareizi. . . novērtējis, — Dronovs kā atsalis un pat it kā aizvainots turpināja. — Tevī neesot pret cilvēkiem .. . labvēlības. Tu viņus it kā pat nicinot. . .

— Tas nav tiesa, — Samgins stingri atteica. Viņš mani pazīst tikpat maz kā es viņu. Vai tu sen esi ar viņu pazīstams? ...

— Jau pāris gadu. Iepazināmies hipodroma. Viņš bija pazaudējis vai arī viņam bija izzaguši naudu. Aizņēmās no manis un pēc tam varen daudz laimēja. Piedāvāja man pusi. Bet es atsacījos, derēju uz to pašu zirgu un laimēju trīstik daudz kā viņš. Nu, tad iemetām ... mazlietiņ. Un tā arī iepazināmies.

— Kas viņš ir par cilvēku? — Samgins apjautājās, uzmanīgi ausīdamies.

— Velns viņu sazin, — Dronovs domīgi atbildēja, bet tad atkal iekaisa un sāka aizgūtnēm bērt vārdus: — Cilvēks ar savu raibumiņu. Strādā iekšlietu ministrijā, bet varbūt arī policijas departamentā, tomēr pēc spiega izskatās vismazāk. Gudrs. Vispirmām kārtām — gudrs. Skumst. Kā bezcerīgs mīlētājs. Bet nav zināms, pēc kā. Labinās klāt Tosjai, bet tev vajadzētu redzēt — kā! Gvelzdams viņai visādas pārgalvības! Tosja ciest nevar viņa. Vispār viņš ir cilvēks, drukāts kursiva burtiem. Man patīk tādi... nepilnīgi. Ja kāds ir pilnīgs, tad tas vairs nezina, cik augstu celt degunu.

«To viņš liek uz manas birkas,» Samgins noprata un ieteicās: — Tev ir interesanta sieva...

— Visi slavē, — Dronovs atbildēja, saraucis seju. — Tikai, redz, viņa maz līdzinās sievai. Par saimniecību viņai maza bēda, kā kalponei. Tagiļskis viņu sen pazīst, viņš arī iepazīstināja mani ar Tosju. «Vai jus nevēlaties apprecēt meiču,» viņš man saka, «labu un krietnu, bet vienaldzīgu pret savu likteni?» Ta-giļski pašu viņa, kā redzams, bija atraidījusi, un tagad nu viņš to saukā par ceļinieci pa guļamistabām. Bet es neesmu greizsirdīgs, un Tosja ir godīgs sievišķis. Ar viņu dzīvot ir interesanti. Un mierīgi: nepievils, nepārdos.

— Bet kas ir Jurins? — Samgins jautāja.

— Boļševiciņš. Gudrs vīriņš. Bet, kā pats redzi, jau nospēlēta kārts. Viņam, re, pieder Tosjas mīlestība, tikai — mātes mīlestība.

Viņš runāja tik vienaldzīgā balsī, ka Samgins gribot negribot nodomāja:

«Izliekas.»

Pāris minušu viņi klusēja, tad Dronovs ieteicās:

— Nu, ko, — laiks likties uz auss, vai? — Bet, svārkus novilcis un skatīdamies pulkstenī, viņš tūdaļ no jauna iesāka runāt: — Es pašreiz esmu ceļā, lai dabūtu roka kādas šausmīgi interesantas grāmatas manuskriptus. Sabrūvējis to Petja Struve ar biedriem. Saka, ka tas esot sacerējums par tematu «Pūt uz atkāpšanos!» Viņš, redz, jau deviņi simti pirmajā gadā sludināja: «Atpakaļ pie Fichtes,» — un tad nu tagad, raug... Bet ar visu to pie eseriem tomēr kaut kas nav kārtībā. Vārdu sakot — sairums. Jurins apgalvo, ka tas viss uz labu! Proti, atkritīšot izsijās un visādi mēsli, palikšot tikai tīri, pirmā labuma graudi... Njā . ..

— Pareizs uzskats, — Samgins sacīja, lai tikai kaut ko teiktu.

— Nezinu, — Dronovs atsaucas un apklusa; bet, sēdēdams jau nakts veļā uz guļvietas un berzēdams zodu, piepeši negaidīti un nikni nomurmināja:

— Bet vai zini, tomēr visasākais un bargākais, kas vien jel kad izdomāts, ir — šķiru teorija un ideja par strādnieku šķiras diktatūru.

Samgins, galvu pieliecis, pāri brillēm paskatījās viņā, bet Dronovs, jau apgulies, uzvilka sev virsū segu.

«Ir apvainojies,» Samgins nosprieda, apdzēsdams uguni. «Viņš ir kļuvis interesantāks un, kā liekas, prātīgāks. Bet tomēr es gluži velti esmu pieļāvis viņam sarunāties ar mani uz tu.»

— Smieklīgi, — Dronovs ierunājās.

— Kas?

— Ka vīrs, pēc dzimuma vācietis, māca krieviem patriotismu.

Samgins brīdi klusēja, bet tad, padodamies gribai Dronovu

reiz apklusināt, sausi un pamācoši sacīja:

— Struvem ir savi pilnīgi noteikti nopelni mūsu inteliģencē: viņš pirmais tai pateicis, ka personības loma vēsturē ir ilūzija un pašapmānīšanās ...

— Bet ko vēl? — Dronovs jautāja, arī laiciņu klusējis.

«Bet vēl viņš ir atzinis personībai tiesības zinātniski aukstasinīgi novērot parādības,» Samgins gribēja sacīt, bet to neapņemas un miegainā balsi noteica:

— Ir vēls. Lūkosim aizmigt...

Bet Dronovs, nepadodamies, uz sāniem gulēdams un ar pirkstu pustumsā durstīdams, indīgi paceltā balsī runāja tālāk:

— Viņš personības lomu noliedza, būdams marksists: bet vēlāk, kā tev zināms, viņš pārkristījās ideālismā, un ideālisms bez individuālismā taču neeksistē; bet individuālisms, kas noliedz personības lomu dzīve, ir absurds! Nav iespējams. ..

Samgins viņam neatbildēja, bet, laizdamies miegā, nodomāja:

«Es pārāk maz lasu par filozofijas jautājumiem.»

— Maskava! — Dronovs viņu uzmodināja, jau apģērbies biezā, pūkainā tabakas krāsas uzvalkā, sasukājies, solids.

— Brokastosim «Maskavas viesnīcā», vienos? — viņš lika priekšā.

— Ja paspēšu, — Samgins atteica un, nolēmis «Maskavas viesnīcā» nebrokastol, aizbrauca no stacijas tieši pie notārā iepazīties ar Varvaras testamentu. Tur viņu sagaidīja kas nepatīkams: izrādījās, ka māja ieķīlāta par divdesmit tūkstošiem kādai privātpersonai pret pirmo obligāciju. Notārs, kalsns, liess cilvēks ar dzeltenu seju, smailu sirmas bārdās kušķīti pie šaura zoda un iesarkanām asara acīm, paziņoja, ka obligācijās turētājs esot ar mieru māju iegūt savā īpašumā, piemaksājot desmit līdz divpadsmit tūkstošu.

— Vairāk ne? — Samgins jautāja, domās pārlikdams, ka ar divpadsmit tūkstošiem viens cilvēks var pavisam pieklājīgi nodzīvot gadus četrus. Notārs noliedzoši pagrozīja savu pliko galvu, nošmaukstināja lūpas un atkārtoja:

— Vairāk ne.

Notārā izskats nemodināja uzticību, un Samgins nodomāja, ka būs jāapspriežas ar Dronovu, jo tas droši vien zināja, ka majas tiek pārdotas. Varvaras mājā viņu sagaidīja vel vienas nepatikšanas: parādes durvis atvēra pusaudze meitene — melnīgsnēja, smailu deguntiņu, un nezin kālab priecīgi uzsauca:

— - Varvaras Kirilovnas nav mājās, aizbrauca uz Pēterburgu!

Tās prieks Samginam šķita nepieklājīgs, viņš stingri sacīja:

— Varvara Kirilovna — nomira!

— Ak dievs, — meitene klusi izdvesa, bet tad, atrāvusies atpakaļ, noprasīja: — Bet jūs varbūt melojat? — Un tūlīt spiedzīgi iekliedzās: — Felicita Nazarovnal

Iznāca Samginam pazīstamā sieviete ar plakanajām krūtīm un plānajām lūpām, ar mežģiņu galvas sedziņu uz matiem; kaklu svarīgi izliekusi, viņa klusēdama stiklainām acīm blenza Samginam sejā, kamēr meitene uztraukti un steigšus stāstīja, rādīdama uz Samginu ar pirkstu:

— Viņš saka, — Varvara Kirilovna esot nomirusi.

— Man par to nav nekas zināms, — noteica sieviete, nepalīdzēdama Samginam atģērbties; bet, kad viņš devās no priekšistabas tālāk dzīvoklī, viņa nostājās tam ceļā.

— Atļaujiet, — kā tad šitā . . .

— Vāķieties pie malas! — Samgins uzkliedza. — Kā tad jūs — vai manis nepazīstat?

— Pazīstu, bet nevaru ...

Un, atkāpusies soli sāņus, viņa kokainā balsī nokomandēja: — Aņka, piezvani uz iecirkni, lai atnāk Mirons Petrovičs!

— Jūs esat muļķe! — Samgins noteica. — Es jūs padzīšu, — viņš uzbrēca un tūdaļ sakaunējās par savām dusmām, bet sieviete, viņam uz pēdām sekodama, vienmuļīgi un nāvīgi garlaicīgi pātaroja:

— Ja jums ir tādas tiesības, tad varat arī padzīt, bet lamāties jums nav tiesību. Es esmu kalpotāja, un man ir uzticēta manta.

— Bet jūs taču zināt, kas es esmu, — Samgins miermīlīgi atgādināja.

— Es kalpoju Varvarai Kirilovnai, un man nav no viņas nekāda rīkojuma par jums... — viņa staigāja Samginam paka], apstādamās katras istabas durvīs, acīm redzot baidīdamās, ka tikai viņš ko nepaņemtu un nenoslēptu kabatā, tā ka saimniekam neviļus uznāca vēlēšanās belzt ar kādu priekšmetu viņai pa galvu. Tas ilga minūtes divdesmit, visu laiku turot Samgina nervus saspīlētā stāvoklī. Viņš smēķēja, staigāja, sēdēja un pie tam juta, ka viņa izturēšanās vēl jo vairāk pastiprina šās divkājainās līdakas aizdomas.

«Ja kaut vienu dienu atstāšu viņu te, — viņa apzags,» Samgins domāja.

Beidzot ieradās resns, melnbārdains pristava palīgs, klusēdams noklausījās abējas puses un iespaidīgā basā sacīja:

— Kā juristam jums gan vajadzēja zināt un uzrādīt ārsta vai slimnīcas apliecību par miršanu.

— Apliecību es atstāju pie notārā, varat pārliecināties.

— Nav mūsu pienākums, — policists atteica un dziļi nopūtās, ar skropstām aizplīvurodams savas lielās, melnās acis ķie-ģeļkrasas ģīmi.

— Es par pūlēm atlīdzināšu, — Samgins sacīja, sniegdams viņam divdesmit piecus rubļus.

— Labi, — policists atsaucās, atdeva godu, paceldams platu plaukstu pie plīša galvaskausa, un aizgāja, pamādams ar pirkstu pie sevis Felicitu.

Samgins jutās riebīgi. Māca nost nepatīkamas atmiņas par bijušo dzīvi šai mājā. Nepatīkamas bija dažādām veclaiku mēbelēm pieblīvētās istabas, piekrautas sīkiem niekiem, kuru pienākums bija liecināt par namamātes estētisko gaumi. Varvaras guļamistabā pie sienas karājās liela viņa, Samgina, fotogrāfijā, — arī tāpat nepatīkama: mugurā fraka, galva kā ķirbis...

«Rauj viņu velns, lai viņa zog, šī muļķe!» viņš atmeta ar roku un devās uz satikšanos ar Dronovu.

Maskava greznojās bagātā sniega rotā, biezi sniega spilveni gulēja uz jumtiem, ielu lukturi stāvēja baltām micēm galvā, visur spīdēja ledains sudrabs, arī sniegainie saltuma putekļi pār pilsētu atgādināja oksidēta sudraba vizmu. Zem gājēju kājām zvirgzdaini čirkstēja sniegs, klusi švīkstēja un zimzēja kamanu dzelzs slieces.

«Mājīga pilsēta,» Samgins atzinīgi nodomāja.

Viesnīcā Dronova vēl nebija, Samgins ar pūlēm atrada sev brīvu galdiņu zālē, kas bija pilna ēdāju, pilna balsu dūkoņas, pilna stikla, metālā un porcelānā šķindoņas. Samgins nesēdēja pirmo reizi šai Maskavas kulinārās mākslas templī, viņam patika te būt, ieklausīties solido apmeklētāju daudzbalsīgajās valodās; viņam likās, ka, no saēšanās apskurbuši, viņi te ir vaļsirdīgāki nekā jebkurā citā vietā. Reiz viņš bija pat iedomājies, ka šim raibajam sarunu jūklim vajag būt savā ziņā līdzīgam ieslavētā popa Joana Sergijeva organizētajām «kopīgajām grēksūdzēm» Kronštales katedrālē. Uztverot atsevišķas frāzes un uzbudināto runu fragmentus, Samgins bija pārliecināts, ka tie labāk un pareizāk palīdz viņam uzzināt «kam ļaudis dzīvo?» nekā grāmatas un laikraksti. Ari pašreiz viņam aiz muguras kāda patīkama basa balss pamācošā toni runāja:

— Mes, provinciāļi, dzīvojam mierīgāk par jums, maskaviešiem, mums pietiek vaļas jūsos palūkoties — un ko mēs redzam?

— Ņemiet sev vēl gabaliņu stores! — basam ieteica kūtra, neizteiksmīga balss.

— Labprāt, ar prieku paņemšu.

Bet Samginam priekšā kustējās ar vilni izliekta gara, šaura-mugura, cieši iežņaugta vamzi, un skaiļi, mazliet caur degunu sūdzējās:

Ko mums būs darīt, Pēter Vasiļjevič, mans mīļais? Šopavasar apvienotā muižniecība izsacījās pret politiskam reformām, un tagad, skat, arī mūsēja — Maskavas muižniecība ir izteikusies par labu patvaldības neaizskaramībai, bet mēs, rūpnieki, — ko lai darām mēs?

Laikam stores gabalu notiesājis, bass aiz muguras no jauna atsāka:

— Jūsu literārās gaumes ātrajās maiņas mēs tomēr novērojam ... zināmu vienmuļību. Kaut gan Ibsena antidemokrātiskās idejas šķiet it kā apnikušas, tomēr viņa vietu teātros ieņēmis Hamsuns, bet vai tad mārrutks saldāks par rutku? Arī Ham-suns taču ir antidemokrats, politikas nīdējs.

— Tomēr viņa varonis Kareno no savām idejām viegli atsacījies par vietu stortingā, — iebilda kūtrā balss.

— Re nu! Tas jau ir, ka atsacījas, tāpat kā arī pie mums šolaiku mazie ierēdņi atsakās un mūk no sabiedriskā darba personīgās karjeras labā, likdami novārtā tiklab tēvu cēlos vēlējumus, kā revolūcijas dotās mācības ...

— Ak, ko nu: novēlējumi, mācības! Tagad ir dots jauns novēlējums: enrichissez vous — topiet bagāti! Lūk, revolūcijas dotā mācība ...

— Jūs ... ironizējat?

Kūtrā balss kļuva sirdīga:

— Ejiet nu, kas te par ironiju! Est gribas visiem.

— Kaitējat savai cilvēka cieņai...

— Jūs, Nifont Ivanovič, esat vēl vecā kaluma cilvēks. Bet jaunatne, parastais inteliģents nesnauž. Mans rakstvedis sestajā gadā kaut ko sagrēkoja un tika arestēts. Bija prātīgs puisis, veicīgs darbā, gatavojās universitātei. Es toreiz viņu izpestīju. Bet viņš — kaut viņš aizrītos, suņa dvēsele! — slepus uztaisīja norakstu no kāda mana dokumenta un pārdeva to ieinteresētai personai. Septiņi tūkstoši honorārā es pazaudēju šai lietā, bet lieta bija galvojama.

Tur viss ir mūsu, līdz pašai Belajas upei mūsu! — pie galdiņa sāņus no Samgina atskanēja gārdzoša balss tik skaļi, ka Samgins un vēl daudz citu atskatījās uz kliedzēja pusi. Tur sēdēja vīrietis ar sarkanu pieri, lielām acīm, brīnum biezu, gaišu bārdu un sirdīgām ūsām, kuras nespēja aizsegt biezās, spilgti sarkanās lūpas; ar dakšiņu rokā viņš vilka gaisā līkumus. No Birskas līdz pašiem kalniem — mūsu! Bet turienieši visi baškiri, mežoņi, nekur liekama sliņķu tauta, pasaules pabiras zemes virsū, zeltam pa virsu par ubagiem staigā, slinkums zeltu no zemes pacelt...

Viņā klausījās plikpauris vīrietis zilganām ausīm un ordeni kaklā un gara sieviete ar lielu degunu; tērpusies visa melnā, viņa izskatījās pēc mūķenes.

Ordeņotais vīrs sacīja pieceldamies:

— Apskatīsim to visu, es un mans inženieris, — bet sieviete skaļi un īgni noprasīja:

— Vai tur ilgi vajag, lai aizbrauktu?

— Cik tur nu ilgi! Četras dienas ar tvaikoni. Pavizināsimies pa Volgu, pa Kamu, pa Bclaju, — tur gar Belaju ir tik jaukas vietas, ka jūs līksmosiet, Klarisa Jakovļevna, simtreiz līksmosiet. — Viņš izstiepās visā savā milzīgajā augumā un uzbudināts noauroja:

— Es neesmu valstij naidnieks, ja jūs tādu lielu uzņēmumu iesākat, tad es zemi jums lēti pārdošu.

Vamzī ģērbtais vīrs pagrieza galvu, parādīdams Samginam tumšu aci, asu degunu un sirmu āža bārdiņu, paskatījās, kā bārdainis ar melnajiem svārkiem saskaitīja viņam pēc rēķina samaksas izdoto sudrabnaudu, un pusbalsī sacīja savam sarunas biedram:

— Trīs pieckapeikas atstāja dzeramnaudai, vepris tāds! Sa-maras tirgotājs no Urala kazakiem. Milzīgi bagāts, — viņam pieder vesela Francija baškiru zemes. Es esmu viņu redzējis Ņižņijas gada tirgū, — māk uzdzīvot! Liela vēriena nezvērs, trumpotājs, izvirtulis, žūpa.

— Laiks būtu tādiem mamutiem izmirt.

— Izmirs ... Drīz vien.

Atbrīvoto galdiņu tūlīt aizņēma stalts students, kas izskatījās pec virsnieka civilā, un lēna, pazemīga izskata cilvēks ar šķidru bārdiņu, mazliet līdzīgs Antona Čechova jaunības portretiem. Students paņēma rokās ēdienu karti, aizsedza ar to savu sārto, zeltainām Ūsiņām pušķoto seju un sulīgi ierunājās, kā no kartes nolasīdams:

— Tu, Boris, izlasi Oskara Vailda «Sociālismu un cilvēka dvēseli»!

— Esmu jau lasījis, — klusu, it kā vainīgs juzdamies, atbildēja pazemīgais.

— Vai tu atminies, ka viņam tur teikts: «Nabagie ir savtīgāki par bagātajiem.»

— Tas ir paradokss...

— Paradokss — tas, brāl, ir protests pret vispār pieņemto pliekanību, — students pamācīgi noteica, palūkojās piemiegtām pelēkām, aukstam acīm apkārt un piemetināja:

— Paradoksu vajag saprast nevis kā izķēmojumu, bet ka atspoguļojumu.

Viņš traucēja Samginam noklausīties interesanto sarunu sev aiz muguras: vamzī ģērbtais vīrs gan runāja skaidri, bet viņa valodas strautiņš pastāvīgi pagaisa nepārtrauktā apkārtnes trokšņu virpulī. Sasprindzinot dzirdi, tomēr varēja uztvert vienu otru teikumu.

— Es Stolipinam piekrītu: viņš ir uzsācis teicamu, gudru darbu. Gādība par labākajiem ļaudīm, — tā jau ir eiropeiska politika. Mūsu dzīvē taču viss attīstās uz labāko atlases pamata, — vai nav tiesa?

Citā vietā kāds zobgalis sauca:

— Iziris ir jūsu sindikāts «Nagla», — ne nagla nav pāri palikusi!

— Tu maldies, Stepan Ivanovič, nevis iziris, bet .— izstiepies, tagad viņš ir «Stieple».

— Prodruds, Prodruss ...

— Re, kā Vācija, Pēter Vasiļjič, — pabaroja labākos sociāldemokrātus, nosēdināja reichstagā: taisiet likumus, zēni! Viņi nu sēž ar un taisa likumus, un visur ir miers, nekādu uzliesmojumu.

— Tomēr — streiki!

— Ko nozīmē streiki? Izvēršot slimību uz ārpusi, ir ērtāk to dziedināt. Nē, dārgais, visa gudrība' ir — atlasīt labākos. Jūlijs Cezars pareizi teicis par resnajiem, par paēdušajiem.

— Vēlāk, pēc Cezara, ir novērots, ka paēdušais neēdušā nesaprot.

Padomājiet vien, mans mīļais, ka deputātā un valdības locekļa kārtā, laikā pieņemts, Jerneļjans Pugačovs taču būtu varējis līdzās ar Grigoriju Potjomkinu ap Katrinu Lielo grozīties ...

— Tie nu ir tikai tādi jociņi!

«Revolūcija ir iemācījusi cilvēkus domāt oriģinālāk, atklātāk,» Samgins nosprieda.

Un, kā viņa novērojumu apstiprinādama, kaut kur tuvu ierūcās kada drūma balss:

— Balkanu politika ir prasījusi mums ne mazumu naudas un spēku, un, palūk, mēs esam atzinuši Bosnijas un Hercegovinas

aneksiju, tādejādi ievērojamā mēra stiprinot Austriju, bet tas nozīmē — ari Vāciju ...

Ieskrēja Dronovs, nevīžīgi izbužināts, pikts, ar troksni pagrūda krēslu.

— Esmu palaidis garam — gramata jau spiestuvē tiek salikta. Dabūju pirmo lokšņu novilkumus. Velns ar arā. nokavēju! Divus krājumiņus izlaidu klajā, bet trešais aizgāja garām. Tagad, brāl, ir nākuši modē krājumi. Sākot ar bekiem, Luna-čarski, Bogdanovu, Cernovu, līdz pat monarchistam Gringmu-tam, visi piedāvā savu dorniņu produktus vairuma un mazuma. Ejoša prece. Ko ēdīsim?

— Iedomājies, Boris, sevi sociālistiskajā iekārtā, — ko tu darīsi, tu? — runāja students. — Saproti: cilvēks nav spējīgs darboties citādi, kā vien vadīdamies no sava es interesēm.

Samgins piepeši sajuta, ka viņam negribas, lai Dronovs noklausītos šīs runas, un tūlīt iesāka stāstīt viņam par savām darīšanām. Dronovs, glaudīdams ar plaukstu sev pieri un spurainos matus uz galvvirsas, mēmi lūkodamies degvīna glāzīte, noklausījās, tad atmeta galvu, it kā no tās ko nosviezdams.

— Pārdot māju ir viegla lieta, — viņš sacīja. — Mājas turas cenā, pircēju netrūkst. Revolūcija ir sabiedējusi muižturus, daudzi pārceļas dzīvot uz Maskavu. Iedzersim! Vai tu ievēroji, kāds te students sēž? Jauns izdevums. Pārlabots. Cietumā viņš par politiku nesēdes, bet, ja sēdēs, tad par kaut ko citu. Ek Kļim Ivanovič, man neveicas, — viņš negaidot nobeidza savu saraustīto, pikto runu.

Kaut kas bija jāsaka, un Samgins jautāja:

— Par ko tu tā uzbudinies?

— Par to, ka neesmu dzīvē iekārtojies, — Dronovs nopūtas un izdzēra glāzi vīna.

— Gan iekārtosies... Dzīve, šķiet, top plašāka, brīvāka, -Samgins nevilšus piebilda.

— Brīvāka? Nezinu. Nemierīgāka gan. Varbūt tapec ari liekas brīvāka.

Viņš iesāka kā aizgūtnēm nevīžīgi ēst, bet Samgins — atkal klausīties. Ļaužu zālē palika mazāk, balsis skanēja klajāk un skaidrāk, dzirdēja kādu skaļi pukojamies:

— Mūsu rūpniecības intereses ir sapratis vienīgi Vite.

— Bet zemkopības intereses? Ahā?

Citā vietā strīdējās par teātri:

— Ne, — Ostrovska un Zamoskvorečjes tirgoņu izsmiekla jau pietiek. Šie tirgoņi ir Maskavas pagātne, jau tāla pagātne!

— Bet province?

— Nu, lai tad Mazais teātris braukā pa provinci, bet īstajam, kulturāli politiskajam teātrim jānošķīstījas no jebkādas baskājības un nihilisma — tiem dodiet vietu Mazajā teātrī, tas būs pareizi! Viņam pietiks aktieru divām skatuvēm, nebīstieties!

Dronovs izēda zupu, noslaucīja salvetē muti un sāka atkal runāt:

— Bet tu klusē. Monumentāli klusē, kā no bronzas izliets. Tu laikam turies pie sakāmvārda: «Neberiet pērles cūkām, lai viņas tās nesamin apakš kājām!» Ja?

— Es sprediķus nemīlu. Un arī sprediķotājus, — Samgins vēsi sacīja.

— Sevi gan, protams, mīli. Sprediķotājus arī es [nejmīlu. Varbūt no tiem pat bīstos, — tomēr ne no visiem. No visiem ne. Tu nedusmojies uz mani, ja es izteicos par rupju! Lieta tā, ka es tevi apskaužu, apskaužu tavu mierīgumu. Dažbrīd liekas, ka tu savu gudrību glabā kā šķīstu jaunavību. Negribi to novazāt.

Viņš atmeta ar roku. Brīdi klusējis, viņš domīgi un ar pieaugošu pārliecību noteica:

— Dzīve izvaro. Iedzersim!

Samgins palūkojās viņā un saprata, ka Dronovs jau paēdis, viņš šaudīgām actiņām nemierīgi skatījās zāle apkārt un ņurdēja:

— Man riebjas šī Mamona svētnīca. Aizbrauksim pie tevis, tur es izlasīšu novilkumus, man tie jānodod atpakaļ.

Samgins bija ar mieru, bet lika atnest vēl kafiju, jo gribējās vēl pasēdēt, paklausīties. Biezajā valodu putenī viņa dzirde arvien uztvēra kaut ko saskanīgu ar viņa pašreizējo garastāvokli. Un kā ikreiz, kad viņš šo saskaņu manīja, viņam aizvien asāk uzmācās īgnuma pilna jausma, ka šādi tādi balamutes to apzog, rupji vulgārā veidā sagrozīdami viņa plašo un daudzpusīgo pieredzi un domas, iekams pats vēl paguvis piešķirt tām savu paša neatvairāmi precizu un žilbinoši spilgtu formu. Ar šādu īgnuma noskaņu braucot uz māju, viņš pa ceļam pastāstīja Dronovam anekdotisko notikumu ar Felicitu. Dronovs sāka pilnā kaklā smieties.

— Tā jau ir stulbene! Salasījusies angļu romānus, mīl Hemf-riju Vardu, tēlo uzticīgas kalpotājas lomu. Es esmu viņu iesaucis par dzērvi — vai viņa nav tai līdzīga? Angļu romāni stipri veicina muļķības pieņemšanos, — kā tev šķiet?

— Ne ikkatrs, — Samgins to pārlaboja, un viņam ienāca prātā Anfimjevna.

Priekšistabā atģērbjoties, raudzīdamies Felicitas garajā, cienīgajā ģīmī, Dronovs zobodamies parupji ievaicājās:

— Ko tu, Dzērve, — kādus pekstiņus tu esi sākusi taisīt, ko?

Arī Fclicita it kā smaidīja, viņas mute ar plānajām lūpām,

ievilkdamās pelēkajos vaigos, izstiepās garāka, balss kļuva maigāka. Novilkdama Dronovam no pleciem mēteli, viņa taisnojās:

— Ivan Matvcjič, mans pienākums...

— Nevienam nav pienākums būt muļķim. Uzliec patvāri un pagāda divas pudeles baltā vīna gravē — tu zini?

— Kā ne...

— Nu, tad sāc rosīties ...

«Kāds nekauņa,» Samgins mechaniski nodomāja, redzot, ka Dronovs izturas kā saimnieks.

Pēc tam Dronovs iegāja viesistabā, nostājās tās vidū, aplaida skatienu apkārt un, pieri berzēdams, nopurpināja:

— Varvara Kirilovna mīlēja visādus nieklīšus, bet tomēr bija ļoti lietišķa sieviete un labi zināja naudai vērtību. Viņa būtu kļuvusi bagāta.

Palūkojies pulkstenī, viņš tūdaļ brīvi atsēdās atzveltņa krēslā, izņēma no sānu kabatas žūksni sleju novilkumu un it kā ievaicājās:

— Nu, redzēsim, kas te labs būs ...

Viņš sēdēdams klusītēm švīkāja kājas pa grīdu, kā kaut kurp zagdainies, arī platās sejas panti kustējās, lūpas piepūzdamās saboza ūsas, šķībās acis, žigli slīdēdamas pār papīru, piemie-dzās. Samgins, piespiedies ar muguru pie siltās podiņu krāsns, aizsmēķēja papirosu un gaidīja.

— Ahā, te jau ir, — Dronovs nomurmināja un tūlīt skaidri, pat svinīgi nolasīja:

— «Personības iekšeja dzīve ir vienīgais cilvēka esibas radošais spēks, un tikai tā, bet nevis paši par sevi neatkarīgie politiskie principi, ir katras sabiedriskas jauncelsmes drošais pamats.»

Dronovs aizvēra kreiso aci, paplīvināja papīra sloksnes kā flagu un jautāja:

— Formulējums bez aplinkiem, vai ne? Tas ir cirtieniņš ne tikai marksistiem vien ...

— Lasi tālāk! — Samgins uzaicināja, pārstājis smēķēt, un ne bez lepnuma sajūtas sev atgādināja:

«Es vienmēr esmu protestējis pret politikas ielaušanos brīvās domas robežās ...»

— Te ir daudz kas pasvītrots, — Dronovs sacīja, papīrus čaukstinādams, un sāka lasīt uzbudināts, reizēm spiedzošā balsī:

— «Krievu inteliģence nemīl bagātības.» Vai tu re! Dzirdēji! Bet varbūt nemīl tikai tapat kā lapsa vīnogas? «Vispirmām kārtām viņa nevērtē garīgas bagātības un kulturu, cilvēka gara ideālo spēku un radošo darbību, kura viņu skubina pakļaut sev pasauli, lai padarītu cilvēku cilvēciskāku un savu dzīvi bagātu ar zinātnes, mākslas, reliģijas...» — Ahā, reliģijas? — «un morāles vērtībām.» Nu kā tad, — arī morāles. Stūrgalvīgo savaldīšanai. Ak, sātani...

«Riebīgi lasa, nelga,» Samgins īgni nodomāja, stipri ieinteresēts, un, nosviedis apdzisušo papirosu, steigšus aizsmēķēja jaunu, bet Dronovs lasīja:

— «Un, kas vissvarīgākais, šo savu nemīlu viņa attiecina pat uz materiālo bagātību, instinktīvi noskārzdama tās simbolisko sakaru ar vispārīgo kultūras ideju.» — Simbolisko? — Dronovs jautājoši atkārtoja, acis pievēris. — Simbolisko? — viņš vēlreiz izrunāja, pavēcinādams slejas.

Viņš turpināja lasīt arvien uzbudinošāk, nepatīkamāk, visu laiku švīkstinādams kājas, dīdīdamies uz krēsla; turēdams novilkuma slejas nekustīgi uz priekšu izstieptā rokā, klanījās, pieliekdams tuvāk tām seju, nezin kāpēc vai nu nevēlēdamies, vai neapķerdamies roku saliekt un pietuvināt papīrus sejai.

«Viņš ir ar kaut ko apmierināts,» Samgins īgni nodomāja. «Bet ar ko?»

Arī KJims Ivanovičs gan uzklausīja lasīto ar patīkamu sajūtu, taču viņam netikās būt ar Dronovu vienis pratis šās grāmatas novērtējumā. Viņš dzirdēja, ar kādu tīksmi Dronovs steidzīgā balstiņā izrunāja neikdienišķīgās, neparastās frāzes, kā apsūkāja atsevišķus vārdus, tos izbaudīdams. Taču piezīmes, ar kurām Dronovs aizvien biežāk un spīvāk pārtrauca grāmatas tekstu, Dronova skeptiskie izsaucieni un mimika Samginam šķita banali, nevietā un viņu kaitināja.

— «Inteliģence mīl tikai bagātību taisnīgu sadalījumu, bet ne pašu bagātību, drīzāk viņa to ienīst un bīstas no tās.» Bīstas? Nu, tas izklausās jau pēc absurda. Mūsu dienās ne visai bīstas. «Viņas dvēselē mīlestība pret nabagajiem pārvēršas mīlestībā pret nabadzību.» Hm — es gan neesmu to manījis. Nē, viss tas izklausās pēc niekošanās. Pag, kas tālāk?

Te ir daudz pasvītrojamu, velns parauj! «Līdz pēdējiem, revolūcijas gadiem radošās, apdāvinātās iedabas Krievijā it kā vairījās no revolucionārās inteliģences, nepanesdamas viņas augstprātību un despotismu ...»

«Tas taisnība,» Samgins nodomāja un nodomāja to tik enerģiski, ka pat izstiepās taisnāks un sarauca uzacis: viņam likās, ka šos divus vārdus izsacījis balsī un ka Dronovs nupat ievaicāsies:

— Kāpēc taisnība?

Dronovs aizrautīgi un ar steigu turpināja iztvert un lasīt pasvītroto:

— «Izlīdzinošās taisnības, vispārīgā labuma, tautas labklājības mīlestība ir paralizējusi mīlestību uz patiesību, iznīcinājusi interesi par to.» — Kas ir patiesība? — jautāja misters Poncijs Pilāts. Tālāk! «Tādi, kādi mēs esam, mēs ne tikvien nevaram ne. sapņot par saplūšanu ar tautu, — mums jābīstas no viņas, jābīstas no tās vairāk nekā no visiem valsts varas nāves sodiem, mums ir jāsvētī šī vara, kas vienīgā ar saviem durkļiem pasargā mūs no tautas niknuma ...»

Dronovs klusu iesvilpās, saļodzījās atzveltnī, uzsita ar novilkuma slejām sev uz ceļa un, aiz pārsteiguma acis mirkšķinādams, buldurēja:

— Tas-s nu ir... špetni teikts! V-vīrišķīgi. Raksta, velns viņus parauj, it kā dzītu stīpas uz mucas! Nudien, aiz bailēm līdz bezbailībai nonākuši! Kļim Ivanovič, ko tu teiksi, ko? Viņi taču ir kādu noskaņojumiņu pareizi uztvēruši, ko?

Acis cieši aizmiedzis, Dronovs izplūda skalos smieklos. Viņa smiekli Samginam rādījās māksloti un tādi ka dzēruma smiekli. Samginu mocīja nepieciešamība atbildēt, bet atbildes prasīja apdoma un piesardzības.

— Šās grāmatas nopietnam novērtējumam, protams, ir jāizlasa tā visa, — viņš vilcinādamies iesāka, vērodams papirosa dūmus un tikai ar piepūli piedomādams pie tā, ko sacīja. — Man šķiet, viņa ir polemiskāka, nekā to vajadzētu. Viņas idejas prasa... filozofiska miera. Un ne tik asus formulējumus... Tās autors...

— Autori, — Dronovs pārlaboja. — Viņu ir_ septiņi gabali. Visi vidusšķiras inteliģenti, tie paši, kuri... U velns! Nu... esam aizrāpušies līdz punktam! «Jaunais vārds» — ko?

Viņš no jauna ņēmās smieties. Bet Kjims Ivanovičs Samgins, izlietodams pauzi, mēģināja atrast vēl kādas vērtīgas frāzes, ko teikt Dronovam, tikai tādas, kas nevarētu ierosināt strīdu.

liet vajadzīgās frāzes nerādās, un par Dronovu domai, noteikt viņa attieksmi pret lasīto negribējās. Labi būtu, ja šis vulgārais nekauņa aizietu, kaut zeme ielīstu — vispār pazustu un, ja vien iespējams, tad uz visiem laikiem. Viņa klātbūtne neļāvu nobriest kādām ļoti svarīgām Samgina domām par sevi pašu.

Pašā īstākajā brīdī durvīs parādījās Felicita.

— Tēja gatava. Vai pavēlēsiet ienest šeit?

— Ej ratā, Dzērvē! — Dronovs atteica un, nenogaidījis mājastēva uzaicinājuma, devās uz ēdamistabu. Mājastēvs īgni nolūkojās uz viņa drukno augumu, pavērās sev apkārt. Tuvojās vakars, istabā metās krēsla, papirosa dūmi meklēja mijkrēslī sev telpu, plaši izplūzdami. Pazīstamie, Varvarai mīļie priekšmeti ieguva patīkami maigas aprises, kakta vēl kavējās blāva saules atspīda, un maza, zeltīta Būdas figūriņa atgādināja par sevi. Bija ērmoti sajust sevi par šās figūriņas, šās istabas, šās majas īpašnieku. Palikt vienam šai siltajā pajumtē, brīvi nodoties savām domām ...

Ēdamistabā iedegās gaisma, spilgti apspīdēdama Dronovu: Ivans, iežmaudzis starp ceļiem vīna pudeli, saliecies, aiz piepūles satumsušu seju, korķi laukā vilkdams, sēca.

Kļims Ivanovičs Samgins jutās satraukts, tomēr šis satraukums pamazām vērtās aizvien tīkamāks. Bija brīdis, kad viņš ar aizvainojuma pilnu izbrīnu sev jautāja:

«Kāpēc es nevarēju savu pieredzi noformēt tikpat vienkārši un skaidri?» Bet tamlīdz viņš drīz vien ne bez lepnuma sajūtas atzīmēja:

«Šajā grāmatā ir man ļoti tuvas idejas, varbūt manis dzemdinātas, manis iesētas.»

Tad viņam ienaca atmiņā Pēteris Struve: vēl nebija pagājis ne desmit gadu no ta laika, kad Samgins bija redzējis šā sarkanmatainā, konvulsivi daudzrunīgā marksista, prettautinieku cīnītāja salīkušo, izkāmējušo, izspūrušo, smieklīgo figūru. It īpaši smieklīgs šis gramatu tārps šķita izskatāmies blakām savam melnmatainajam cīņas biedram Tugan-Baranovskim, kas bija gara auguma, tievām kājām, lielu vēderu un guldzenējošu tenora balsi.

«Jaunatnes vadoņi,» Samgins iedomājās, atcerēdamies, kā jauniņas kursistes un studenti abus šos vīrus dievināja, ar kādu aizgrābtību tie klausījās viņu runās «Brīvās ekonomiskās biedrības» disputos, kā itin ka iemīlējušās sagaidīja un pavadīja tos nelegālo sanāksmju vakaros šauros inteliģentu dzīvoklīšos, kuru saimnieki juta līdzi marksismam tālab, ka viņiem patika «neatkarīgās ekonomikas principi». Nepatīkami bija atcerēties, ka Kutuzovs bija pirmais, kas parādījis, cik nesavienojams ir marksisms ar «nacionālās sevis apzināšanās» sludināšanu, ko jau tolaik bija uzsācis Struve savā rakstā «Atpakaļ pie Fich-tes». Pēc tam ar pašapmierinātības apziņu — kā cilvēks, kas varējis izdarīt lielu kļūdu, bet nav to izdarījis, Kļims Ivanovičs Samgins nodomāja:

«Es nekad nekā neesmu sludinājis, tāpēc esmu brīvs no nepieciešamības mainīt savus uzskatus.»

Bet tvans Dronovs jau atkal kvēloja «jauna varda» meklēšanas drudzī, purināja novilkuma slejas un ar skubu lasīja:

— «Rietumu buržujs tikumisko ideju ziņa ir nabagāks par krievu inteliģentu, toties viņa idejas daudzējādā ziņā pārsniedz viņa emocionālās noskaņas, bet, galvenais, viņš dzīvo samērā viengabalainu garīgo dzīvi.» Nu, ta ir jau kaut kāda melnsvārču valoda! «Krievu nacionālā gara īpašības norāda uz to, ka mēs esam aicināti par radītājiem reliģiskās filozofijas laukā.» Vai tu re! Tas ir jau aklums. Droši vien Berdjajeva izdoma.

Viņš dzēra pa malkam vīnu, grauza biskvitus un visu laiku švīkāja kājas kā grīdu vaskotājs un jūsmoja:

— Šitā grāmatiņa sacels troksni! Izturēs piecus iespiedumus, varbūt arī vēl vairāk. Ak tu sātani...

Piepeši viņa sajūsma izdzisa, un, glaudīdams ar plaukstu novilkuma slejas, viņš sūri nopūtās:

— Palaidu garām grāmatiņu. Divus krājumus mēs ar Var<īti> notvērām, bet šitas aizslīdēja gar degunu! Vai esi ievērojis «Apcerējumi par marksisma filozofiju»? — un iV\ar-tova, Potresova, Maslova rakstu krājumu?

Labo aci pievēris, Dronovs izstiepa lūpas platā smaidā, parādīdams divus zelta zobus apakšžoklī un vienu virs tiem.

— Visi iztirzā Marksu. Iztirzāt nozīmē ierobežot, jā? Vienīgi Ļeņins spārda pret dzeloni, spītīgs kā protopops Avakums.

Beidzot, iebāzis novilkumus azotē, viņš no jauna ievaicājās: Nu, ko tad galu galā tu par to saki? Tas ir notikums, brāl! Zini, Azefs un tas te, — viņš piegrūda ar pirkstu sev pie krūts, — tie ir triecieniņi tieši pa purnu, vai nav tiesa?

Viņš gaidīja.

Bija kaut kas jāsaka.

— F.s jau atzīmēju šās grāmatas pārmērīgo polemisko asumu, Samgins doktorali iesāka, soļodams pa grīdu kā pa kārti pār upīti. — Šī grāmata vēlreiz atjauno seno strīdu starp

ideālistiem un . . . reālistiem. Reālisms nogurdina ļaudis. Un redzi nu ...

Viņš pavēcināja roku gaisā, izgaiņādams dūmus un sānis vērodams, kā Dronovs sūc vīnu un tāpat greizām acīm neatraudamies vēro arī viņu. Galvu noliecis, Samgins turpināja:

— Jā. Tādos nopietnos gadījumos vajag sevišķi cieši paturēt prātā, ka vārdiem piemīt viltīga īpašība izkropļot domas. Vārds iegūst pārāk patstāvīgu nozīmi, — tu droši vien būsi ievērojis, ka pēdējā laikā tiek ļoti daudz runāts un rakstīts par logošu un ir uzradusies pat kāda vārddievju sekte. Vispār vārds ir iekarojis sev tik lielu vietu, ka filoloģija šķiet it kā nepadodamies vairs loģikai, bet tikai fonētikai... Piemērs: mūsu dekadenti, Baļmonts, Belijs .. .

— Ko tu, brāl, te penterē niekus? — Dronovs ar izbrīnu jautāja. — It kā es būtu kāds ģimnāzists vai — kas vēl ļaunāk — cilvēks, ar kuru jāievēro konspirācijā. Ja negribi runāt, tad tā arī pasaki — negribu.

Viņš runāja lietišķi, skaidri, bet, uzcēlies kājās, sagrīļojās un pieķērās ar vienu roku pie galda, ar otru — pie krēsla atzveltnes. Pēc atgadījuma ar Berdņikovu Samginam bija bail no piedzērušiem.

— Pagaidi! — viņš sacīja, cik maigi vien spēdams. — Es tikai gribēju tev atgādināt Pļechanova apgalvojumu, ka sociāldemokrātijā gluži labi var braukt no Pēterburgas uz Maskavu kopā ar buržuāziju līdz Tverai...

— Kāda joda dēļ tas jāatminas? — Dronovs izrāva no azotes novilkumus un pavēcināja tos augsti gaisā. — Te ir runa nevis par pagaidu vienotību ar buržuāziju, bet par visu kritiski domājošās vidus slāņu inteliģences poziciju bezierunas atdošanu buržuāzijai, — raug, kā šo joku saprot strādnieks, mans draugs esdeks, boļševiciņš... Dunajevs. Un ir pareizi sapratis. «Buržuāzijā,» viņš saka, «savu panākusi, viņai ir konstitūcija, bet ko ieguvusi demokrātijā, kalpojošā inteliģence? Komija vietu pie tirgotāja? Tātad «zemes sāls» — komija lomā?»

Dronovs kliedza, cirzdams kāju uz grīdas kā zirgs, vēcinādams novilkuma slejas. Samginam bija grūti saprast viņa vārdu sakaru, viņa kliegšanas jēgu. Kļims Ivanovičs stāvēja otrā pusē galdam un klusēja, sagaidīdams visļaunāko. Bet Dronovs piepeši izkliedza:

— Es runāšu atklāti, kaut gan taisos runāt par sevi pašu, — un uzreiz apklusa, kā melē iekodis, pamirkšķināja acis un jau normālā balsī ar izbrīnu sacīja:

— Nu es gan lieliski izrunājos, vai ne? V-velnus! Tīri kā epigrafu pateicu, nudien! Manā iedabā ir sava nātrīte, vai ne? Tātad — par sevi pašu. Es neesmu nedz buržujs, nedz sociālists. Es esmu vienkāršs rindinieks brīvo profesiju armijas ierindā. Cilvēks, kam jācīnās par sevi, jo nav nekādu dzīves līdzekļu, neviena aizstāvja, itin nekā, izņemot vēlēšanos pieklājīgi dzīvot. Šī vēlēšanās ir pamats visiem talantiem un darbiem, tiklab ar slavu vainagojamiem, kā ar likumu nosodāmiem. Man nākas būt lokanam, izmanīgam un tā joprojām. Ar ko lai es turos kopā? Vai ar fiziskā darba proletariātu? Nederu, neesmu spējīgs uz pašaizliedzības varoņdarbiem. Es mīlu gardi paēst, daudz dzert, mīlu visādus meitiešus. Jeb vai ar īpašniekiem, buržujiem? Nē, tas man riebjas. Es esmu gudrāks par jebkuru buržuju. Es neprotu un negribu izlikties mīļiņš. Viņš saslējās taisnāks, izlieca vēderu un piemetināja:

— Un maziņš.

Ar pēdējo vārdu aizrijies, viņš noklepojās, žigli izdzēra glāzi vīna, paskatījās pulkstenī un dedzīgi lika priekšā:

— Kļirn Ivanovič, ņemsim, brāl, izdosim avīzi! Tīri un vienkārši demokrātisku, bez jebkādām filozofiskām pārgudrībām, tomēr ar Marksu, bet bez Ļeņina, — tu saproti, jā? Inteliģentā proletariāta orgānu, jā? Dosim pļaukas pa labi un pa kreisi, ko?

— Vajag naudas, — Samgins piesardzīgi sacīja.

— Patiesīgs vārds! Tieši tā, — vajag naudas.

— Turklāt lielas naudas.

— Dievišķīgi! Tieši lielas naudas. Nu, bet es esmu jau aizkavējies, velns parauj! Jāaizved atpakaļ novilkumi. Es pārnakšņošu pie tevis, — labi?

Lūdzu, — Samgins atbildēja. Priekšistabā, maukdams kājās dziļas un smagas ādas galošas, Dronovs piepeši sāka skaļi smieties.

— Nē, iedomājies tikai, kurp viņi aicina! Vai atceries ģimnāziju, lūgšanu — kā tur bija? «Vecākiem par prieku, baznīcai un tēvijai par labumu.»

Cepuri vēcinādams, viņš kā puika, kas kaitina savu biedru, noteica:

— Bet es esmu cilvēks bez rada, bez drauga un, atskaitot sevi, nevienam nekādu labumu nevēlos. Ņemiet par labu, kāds esmu!

Caur zobiem klusi nosvilpies, viņš aizgāja. Kļims Ivanovičs Samgins noskurinājās kā ar lietus palts ūdeni apšļakstināts pūdelis, atkāpās no priekšistabas krēslas viesistabas siltumā un gaismā, tur apstājās un, papirosu aizpīpodams, taisīja savu slēdzienu:

«Nelietis. Banals pleika un blēdis. Avīze, — tas ir viss, ko viņš varējis izdomāt. Bija reiz tāda niecīga avīzīte «Kapeika». Bet viņš ļoti labi noraksturoja sevi, kad sacīja: — Runāšu atklāti, kaut gan taisos runāt par sevi pašu.»

Kļims Ivanovičs uzsita knipi, sajuzdams, ka līdz ar Dronovu izgaisis viss, kas bija turējis viņu sasprindzinātā pašaizsardzībā. Radās pavisam cita noskaņa, kas nemeklēja pēc vārdiem, vārdi radās paši no sevis — viegli un brīvi, lai gan nekārtīgi.

«Septiņi biskapi ir izslēguši Ļevu Tolstoju no baznīcas. Septiņi inteliģenti nosodījuši un atmetuši krievu inteliģences tradīciju — viņas kritisko attieksmi pret īstenību, intelekta tradiciju, viņa virzošo spēku.»

Te Samginam nezin kālab ienāca prātā paruna «Viens ar arklu, septiņi ar karoti», tad pasaka «Par septiņiem īstiem brāļiem». Skaitlis septiņi atmodināja desmitiem sīku domu, kas uzmācās kā mušas, un vajadzēja krietni piespiesties, lai domas atkal atgrieztos pie «Vechiem».

«Viņi maina vienu frāžu sistēmu pret otru, kuro reizi jau mēģina aprobežot manu domu brīvību. Prasa, lai ticu, kad turpretī es gribu zināt. Grib laupīt man tiesību šaubīties.»

Viņš nedzirdami staigāja pa biezo grīdsegu, viņa galva reizi pa reizei pavīdēja apaļajā, veclaicīgajā spogulī, ko pie sienas turēja uz rokām bronzas amori. Kļims Ivanovičs nostājās pie spoguļa, vērīgi apskatīdams savu seju. Viņam bija kļuvis par paradumu atgādināt sev savu seju tanīs brīžos, kad modās svarīgas, izšķirošas domas. Viņš zināja, ka šī seja ir sausa, vaibstos neizteiksmīga, mazkustīga, kādas parasti mēdz būt tuvredzīgiem, bet viņš arvien biežāk uzlūkoja to kā iespaidīgu brīva domātāja seju, domātāja, kas ir koncentrējies pie savas gara dzīves izpētīšanas, pie sava «es» iekšējās darbības. Viņš noņēma brilles un, ar pieri gandrīz pieskardamies stiklam, ar pirkstu noglauda uz deniņiem iesirmos matus, pavirpināja bārdiņu un parādīja sev dzeltenus, sīkus, tabakas dūmu nokūpinātos zobus.

«Viņu domas ir man pazīstamas, iespējams, ka tās ir manis paša ierosinātas, iesētas,» Kļims Ivanovičs ne bez lepnuma nodomāja. Bet te viņš atcerējās Gogoļa «Sarakstīšanos», Konstan-tina Ļeontjeva politikas filozofiju, Dostojevska «Dienasgrāmatas», K- Pobcdonosceva «Maskavas krājumu», Ļeva Tichomi-rova brošuriņu «Kāpēc es neesmu vairs revolucionārs» un vel daudz ko citu. Sai brīdi viņam radās vajadzība doties uz klozetu, kas atradās gaiteņa galā aiz virtuves, līdzās kalpones istabai. Samgins pameklēja ēdamistabā sveci, neatrada un devās tālāk, turēdams rokā sērkociņu kārbiņu. Gaitenī kāds rosījās un sēca, un tas bija tik negaidīti, ka Samgins, sērkociņus no rokas izmetis, uzsauca:

— Kas tur?

Viņam atbildēja ar paklusu, bet rešņu balsi:

— Tas esmu es, Klim Ivanič, es, Nikolajs.

Iedegās sērkociņš, apspīdēdams sarainu seju un tumšu roku ar skārda spuldzīti tajā.

— Lampu ierīkoju. Stikla lampu ūdensvada labotāji saplēsa.

— A, tas esat jūs? Es nepazinu.

— Esmu noskuvis bārdu.

Klozetā sēdēdams, Kļims Ivanovičs Samgins uztraukts prātoja:

«Liecinieks par manām neprāta dienām un par manu negribēto līdzdalību toreizējā ārprātā. Policija uzliek sētniekiem spiegu pienākumus, — naivi būtu domāt, ka šis te būtu kāds izņēmums. Viņš nonāvēja zaldātu. Mani viņš var šantažēt.»

Kad Samgins iznāca atkal gaitenī, pie sienas dega maza lampiņa, bet Nikolajs ar slotu slaucīja uz grīdas kopā baltus gružus. Viņš bija noliecies šķērsām pār gaiteni, un mājas saimniekam bija jāapstājas.

— Vai atkal pilsētā? — Samgins jautāja.

— Jā, reče, atgriezos. Uz laukiem, K|im Ivanič, dzīve ir palikusi grūta, tāpat arī bailīgi.

— Kādēļ?

— Valdīšana neganti noskaitusies par piekto gadu. Zemniekus vajā. Manu brālēnu uz četri gadi katorgā aizdzina, bet svaini — gudrs un mierīgs vīrs bija — to pavisam pakāra. Pat meitiešus ir sākuši tirdīt — un par tik vecām lietām, jā! Priekšniecība taisni trako... līdz nekaunībai! Un jaunie muiž-turi, proties, viensetnieki, atdalīto zemju īpašnieki, raujas lidz ar policiju. Par tiem trūcīgie saka: «Toreiz, pavej, paši veda mūs muižas dedzināt, kungus no zemes izskaust, bet tagad nu, skaties . . .»

Gaitenī bija tvanīga petrolejas un kaļķu putekļu smaka, sētnieka smagnējā balss smacīgo gaisu it kā vēl vairāk sabiezināja. Lai tiktu uz istabu, vajadzēja, lai Nikolajs pavirzītos pie malas, jo viņš stāvēja gaiteņa vidu, turēdams rokā slotu, bet ar otru velti lūkodams aizpogāt krekla apkakli. Lampa ka-

rajas sētniekam virs pleca, apspīdēdama viņa stūrainās, kaulainas sejas vienu pusi. Bez bārdas šī seja bija zaudējusi savu senāko kokaino vienaldzības izteiksmi, uz vaigiem un zoda kustējās rūsgani sari, no saraukto uzacu apakšas stingri lūkojās pelēkas acis; viņš runāja pusbalsī, bet it kā ar pārmetumu un gatavs kliegt.

«Slepkava,» Samgins sev atgādināja.

— Zemnieki dzīvo kā iekaroti, kā gūstībā, dievvārds! Kas jaunāki, tie aiziet kur kurais, lai ar pases tagad viegli vis nedod. Bet, kuriem lielas ģimenes un savs zirģelis mājā, nu, tie pūlas noturēties turpat sava postā.

«Ir iespējams, ka viņš tur mani kaut kādā ziņā par vainīgu,» Samgins prātoja.

Fabriku strādnieki un amatnieki, kas vēl savus sādžas zemes gabalus saglabājuši, tagad tos pārdod, — ārda ciematus kā vecus praulus! Pārdod zemi par pusvelti. Mans kaimiņš, audējs, pārdeva pusotras desetinas par četri simti astoņdesmit rub(u, dēlu pliku pataisīja, aizgāja zēns uz stērķeles fabriku darbā. Bet kaimiņu sādžā mūrnieks par vienu desetinu paņēma četri simti...

— Vai jus ilgi esat še? — Samgins jautāja.

— Kopš pavasara. Varvara Kirilovna, lai dievs mielo viņas dvēselīti, mani tūlīt pieņema. Te, protams, pa reizei tomēr dzirdi ari kādu cilvēcisku vārdu, te |audim laba atmiņa, nav piekto gadu vēl aizmirsuši. Baidījos, ka tikai kaimiņi neatcerētos par mani kaut ko, bet, kā liekas, ne, nekas. Un policija šai iecirknī visa jauna, no Pēterburgas. Viņa, protams, prasa no mums, sētniekiem, ziņas, bet nav jau ko zināt, iedzīvotāji uzvedas klusi. Bērnu saņēmējas dēls nesen pārbrauca, vai atminaties, tas students? Deviņi mēneši nosēdējis, tad izsūtīts, bet māte viņu izpestījusi. Nesen uz ielas satiku Lavrušku, — apģērbies kā žuļiks, šlipse priekšā; teicās kaut kur mācoties. Liekas, ka melo.

Balsi klusinājis, Nikolajs ievaicājās:

—- Nezināt, vai biedrs Jakovs sveiks un vesels?

- Nezinu, — Samgins noteikti atbildēja un, dodamies uz priekšu, piespieda Nikolaju pierauties pie sienas.

«Vai nu spiegs, vai arī uzskata mani. . . par savējo ļaužu,» Klims Ivanovičs domāja, aizsmēķējis papirosu, staigādams pa ēdamistabu un melancholiski aplūkodams istabā esošās lietas. Lietu bija daudz, gluži kā magazinā. Sienas patīkami rotāja nelielas, spilgtas eļļas krāsu studijas, no vienas piemiegtām acīm raudzījās pretī noskūts ģīmis biezām lūpam, raudzījās, it kā ko vaicādams. Uz glīta plauktiņa stāvēja varbūt pusotra desmita safjanā skaisti iesietu grāmatu: Miropoļskis, Koņevskis, Bloka, Soluguba, Baļmonta, Brjusova, Ilipiusas dzejas, Vilje de Ul-Adāns, Bodlērs, Verlēns, Richards Dēmels, Sopenhauera «Aforismi».

«Ja,» Klims Ivanovičs sev atbildēja, «Maskavā es nevaru dzīvot.»

Un viņš ne bez saīguma nopūtas — dzīvoklis viņam rādījās arvien mājīgāks, te varētu pavisam labi iekārtoties. Virs platas tachtas pie sienas Franča Štuka gleznas «Grēks» kopija: kaila sieviete čūskas apskāvienos; Samgins pasmaidīja, atrazdams, ka šī baismīgā glezna ir savā īstajā vietā virs tachtas, apkrautas daudziem mīkstiem spilventiņiem. Viņš atcerējās nezinkā teiktu frāzi: «Sievietes saprot vienīgi detaļas.» Pēc tam domāja par to, ka Varvara diezgan plašu roku, bet ne visai izdevīgi ir šķiedusi naudu sava dzīvokļa izgreznošanai. Pārāk daudz nieciņu, vāzīšu, porcelānā figūriņu, kārbiņu. Tepat jau arī bija tradicionālie septiņi ziloņi no kaula un melnkoka, viens no topāzā. Samgins apsēdās pie maza galdiņa ar līkām, zeltītām kājām, paņēma rokās mazo topāzā zilonīti un atcerējās krājuma «Vechi» septiņus autorus.

«Protams, šī drosmīgā gramata sacels troksni. Zvana sitiens pusnaktī. Sociālisti neganti rakstīs pretī. Un ne tikvien sociālisti. «Svelpj un zvana visās pusēs.» Dzīves virspusē uzburbu-ļos vēl kāds desmits burbuļu.»

Šis domu gājiens viņu uztrauca un, spēji nolicis zilonīti agrākajā vietā pie pārējiem sešiem, Samgins no jauna sāka staigāt pa istabu. Kā sen pazīts viesis asāka nekā parasti ieradās protesta sajūta: kāpēc viņš nespēj iegūt sev plaši pazīstamu vārdu?

«Ir nodzīvots pusmūža. Kāpēc es neesmu ķēries pie Marinas slepkavības lietas apgaismošanas prese? Tas katrā ziņā būtu sacēlis tādu pašu troksni kā brāļu Kritsku lieta Poltavā, ģene-ralienes Boldirevas Penzā, grafa Ronikera Varšavā . . . «Noslēpumaini noziegumi ir piparots aizdars salkanajā pilsonības dzīvē,»» Samgins atcerējās kāda laikraksta sarkastisko frāzi.

«Laikraksts? Kas zina, Dronovam taisnība, ka ir vajadzīga avīze. Neatkarīga avīze. Mums vēl nav tādas demokrātijās, kas saprastu savu nozīmi kā patstāvīgas šķiras nozīmi, kā zinātnes un mākslās viduspunkta, kā no kapitala un vardarbības, un proletariāta neatkarīgas šķiras nozīmi.»

K|ims Ivanovičs Samgins piemetās uz atzveltnes krēsla elkoņbalsta un gandrīz skaļi noteica:

«Lūk, tā ir mana ideja!»

Ēdamistabā lampas gaismā nedzirdami kā pa gaisu kustējās lelicita.

— Tēja gatava, — viņa klusi paziņoja. Samgins neatbildēja, ieklausīdamies, kā viņa iekšienē briest svešāda, patīkama saviļņojuma sajūta.

«Cilvēces ideja ir tikpat naiva ka dievības ideja. Piļņikovs ir nelga. Neviens mani nepārliecinās, ka cilvēcē sadalās vergos un kungos. Kungi dzimst vergu vidū. Vergi apkarojas sava starpā tapat ka valdnieki. Cilvēci virza prāta un talanta spēki.»

Šinī stundā Kļima Samgina domas lidoja sevišķi strauji un untumaini, pat it kā nesakarīgi; pēc ikvienas no tām palika un nostiprinājās apziņa, ka Kļims Ivanovičs Samgins ir krietni vien oriģinālāks un gudrāks nekā daudzi citi ļaudis, to skaita arī rakstu krājuma «Vechi» autori.

Pēkšņi pacēlās kāda blakus doma:

«Bet varbūt ari Bezbedovs ir noslepkavots, lai viņš klusētu par to, ko zināja? Varbūt Tagiļskis tieši tāpēc bija atbraucis, lai nogādātu Bezbedovu pie malas? Bet, ja Marinas slepkavības cēlonis ir bijusi tikai Bezbedova atriebība, tad šī lieta zaudē visu savu noslēpumainību un sensāciju. Ja varētu pierādīt, ka Bezbedovs rīkojies, pakļaudamies kādai svešai gribai...»

«Nē, no domas celt šo lietu augša ir jāatsakās,» viņš nolēma. «Jāmēģina uzrakstīt stāsts. Edgara Po garā. Vai arī tā ka Konan-Doils.»

Patīkamā saviļņojuma sajūta nezuda, bet kļuva it kā arvien siltāka, palīdzēdama domāt drošāk un straujāk nekā jel kad. Samgins iegāja ēdamistabā, izdzēra glāzi tējas, sacerēdams plānu stāstam, ko varētu ievietot jaunajā avīzē. Dronovs neatnāca. Aiziedams gulēt, Kļims Ivanovičs ar gandarījumu nodomāja, ka aizvadīta viņa dzīves diena bijusi ļoti nozīmīga.

«Tā ir svētku diena, kad cilvēks atrod pats sevi,» viņš sev sacīja, aizsmēķēdams pirms aizmigšanas pēdējo papirosu.

Dronovs ieradās pēcpusdienā, nesdams savu eža galvu tik stīvi, it kā baidītos, ka nupat viņam pārlūzīs kakla skriemeļi. Šaudīgās ačteles bija tikko saredzamas uztūkušajā, sarkanbrūnajā sejā, mēļās ausis rēgojās smieklīgi un neglīti.

— Galvu plēš pušu, — viņš aizsmacis vēstīja un kā saimnieks rupji ierūcās:

— Dzērve, vai kāds vīns ir? Nes šurp, nes šurp! Biju vakar pie kāda blēža uz vārda dienu, dzērām līdz sešiem rītā. Četrdesmit rubļu kārtīs nospēlēju, — dusmas!

Izdzēris vienu.pakaļ otrai divas glāzes vīna, viņš sāka runāt ne vairs tik aizsmakušā balsī un lietišķāk. Zemes gabalu cenas Maskavā stipri ceļoties, pilsētas centrā viena kvadratass maksājot līdz trīs tūkstoši. Slavofilu pēctecis, viens no «pilsētas tēviem» Chomjakovs par niecīgu, neapbūvētu, bet pilsētai nepieciešami ietves paplašināšanai vajadzīgu zemes gabaliņu noprasījis 120 vai pat 200 tūkstošus, bet, kad viņam šī suma nav. dota, tad ņēmis un nožogojis zemes gabaliņu ar dzelzs sētu, tādējādi vēl vairāk apgrūtinādams ielas kustību.

— Te tev nu ir pilsētas tēvs! — Dronovs ar lielu sajūsmu pamācoši izsaucās, rokas berzēdams. — Šinī iecirknī tādu cenu, protams, nav, — viņš turpināja. — Mājai grašu vērtība, — veca, maza, neienesīga. Par zemi var dabūt tūkstošus divdesmit piecus vai trīsdesmit. Pircējs ir, pārdošanu var izdarīt nedēļas laikā. Šī lieta jānodara ātri, kā no pistoles, — Dronovs nobeidza un, izdzēris vēl glāzi vīna, noprasīja: — Nu, kā doma?.

— Esmu nolēmis pārdot.

— Pareizi. Inteliģents, kas ir mājas īpašnieks, tas nav vairs inteliģents, bet namsaimnieks un tātad vairs nepieder pie mūsu pulka.

Samgins sarauca uzacis, gribēdams kaut ko teikt, bet — nevarēja ātrumā izdomāt, ko un ka pateikt. Toties Dronovs turpināja žirgti, lietišķi, arvien dedzīgāk:

— Tātad tūlīt piezvanīsim, un pircējs bus klāt, notārs 2ivo-tovskis, spekulants, ar viņu — turi acis vaļā! Bet vispirms, Kļim Ivanovič, kāda joda tev tie tūkstoši vajadzīgi? Tev nav vajadzīga nauda, tev ir vajadzīga avīze vai gramatu izdevniecība. Avīzei ar pāra desmit tūkstošiem nepietiek, tur vajag pusotra vai divi simti tūkstošu. Es iesaku: dod tos divdesmit tūkstošus man, un es tev apsolu gada laikā tos uzdzīt līdz divi simti. Apsolu, bet garantēt nevaru, nav ar ko. Vekseļus izdot varu, bet ko tie vērts?

• — Kārtis spēlēsi? — Samgins pavīpsnāja.

i— Biržā spēlēsim, tu un es. Man ir sava galvojama roka, neaprobežotu iespējamību cilvēks, nākošais katordznieks vai pašslepkava. Goda vīrs, tikai ārprātīgs. Viņš palīdzes mums ieraut naudu. '

Dronovs piecēlās, ar roku turēdamies pie galda malas. Viņš bija tā iekarsis, ka isās kājeles drebēja, drebēja arī roka — tik

slipri, ka tukšā glāze uz galda trinkšķēja, skardamās pie pudeles. Samgins, glāzi atvilkdams, pārtrauca stikla smalko džinkstamu.

— Nauda būs. Un avīze būs, — Dronovs sacīja. Viņa ģīmis bija piepūties kā pūslis, kļuva, sarkans, acis kā apžilbušas mirkšķinājās, it kā lūkojoties uz pārāk spožu uguni.

— Ievērojama avīze. Vēl nebijusi. Piesaistīsim visus zinātnes un literatūras spīdekļus, Leonidu Andrejevu, pieteiksim karu «Znaņijas» reālistiem, — pie velna reālismu! Un politiku tam līdzi. Simt gadus esam ņēmušies ar politiku, — ir nogurdinājusi, apnikusi. Visi vēlas romantiku, liriku, metafiziku, gremdēšanos noslēpumu dzīlēs, paša sātana zarnās. Tagadējie domu valdnieki ir Dostojevskis, Andrejevs, Konan-Doils.

Samgins klusītēm nopūtās, ieliedams glāzē balto vīnu, un nodomāja:

«Cik viņam daudz enerģijas!»

Bet Dronovs, ar skubu paķēris glāzi, kāri atdzēra no tās pusi, un viņa biezās, slapjās lūpas sāka drebēt, izspiezdamas vārdus:

— Mēs sniegsim zinātnes jaunumus, viņas fantastiku, sniegsim literatūras strīdus, skandālus, nostādīsim kriminalclīro-niku, — un nostādisim to tā, kā eiropiešiem nav ne sapnī rādījies. Mēs parādīsim noziegumu no jauna viedokļa, ņemsim to no pašiem dziļumiem ...

Turēdams glāzi pie zoda, viņš sāka metāt labo roku, tverdams ar pirkstiem gaisu, sažņaugdams un atplezdams dūri.

— Kultūra un noziedzība, — saproti?

— Tātad būs politika, — Samgins ieminējās.

— Nē! Tas būs atriebes tiesību pamatojums, — Dronovs attrauca un pat kāju piecirta pie grīdas, bet tūdaļ it kā no ne-zinkā sabijās, dažas sekundes klusēja pavērtu muti, acis plikšķinādams, tad steidzīgi un neskaidri nomuldēja:

— Nu, — tas vēlāk! Tā būtu programa. Ko tu sacīsi, ko?

Slaucīdams mutautiņā brilles, Samgins ar atbildi nesteidzās.

Vārds par atriebību bija izšāvies tik negaidīti un tik tālu no katra sakara ar to, ko Dronovs bija runājis, ka radās jautājumi: kas atriebj, kam, par ko?

«Viņš ir tipisks avantūrists, enerģisks, cinisks, drošsirdīgs. Viņa drošsirdība ... tā nu gan ir tikai principu trūkums, amo-ralisms,» Samgins sprieda, sevi brīdinādams, — brīdinādams it īpaši tāpēc, ka Dronovs kaut kādā ziņā viņam jau patika.

— Visuma tas ir interesanti. Bet man šķiet, ka valstī ar parlamentam valdību avīze bez politikas nav iespējama.

Dronovs atkrita krēslā un pārsteigts atkārtoja:

— Parlamentāru ...

Bet tūdaļ atkal, galvu noskurinājis, turpināja:

No mūsu pašu gribas atkarīgs pasniegt parlamentāriešu politiku objektīva stāsta formā vai arī kritikas mērcē. Mērce, zināms, būs politika. Tāpat morāle. Bet par to, ka literāti piekauj cits citu, rīda suņus uz kaķiem, var rakstīt arī bez kadas morāles. Atļausim lasītājam ar to uzjautrināties.

Tad Dronovs uzmācīgi noprasīja:

Tu atzini, ka šī izdoma ir lietderīga, interesanta, bet — tālāk?

Un rupji piebilda:

— Dosi naudu?

— Man jāpadomā.

— Jāpadomā? Kas tur ko domāt? Tev taču nevar būt žēl nejauši iegūtas naudas!

«Kāds nekauņa! Bezgodis,» Samgins nodomāja, aizsegdams acis ar brillēm, bet tvans Dronovs nešpetni bļāva:

— Vechiešiem taisnība: inteliģents naudu nemīl, kaunas būt bagāts, tā, brāl, ir tradicija!

Viņš vēl ilgi runāja un beidzot deva Samginam padomu atlasīt un nodot glabāšanā tās lietas, kuras viņš grib atstāt sev, bet visu to, ko vēlas pārdot, nocenot un ievietot avīzēs sludinājumu par pārdošanu vai arī sarīkot ūtrupi. Viņš aizgāja, atstādams mājastēvu patīkama uzbudinājuma stāvoklī, pamodinājis vēlēšanos nodoties sapņiem. Pirmoreiz mūžā Kļims Iva-novičs Samgins iztēlojās sevi par liela laikraksta redaktoru, par vīru, kas studē un pētī, rediģē un koriģē visus sava laikmeta domu virzienus, visus to līkumus un lokumus. Viņa iespaidīgo vārdu uzklausa visu partiju politiķi, visi par tautas zemāko slāņu kulturālo attīstību norūpējušies apgaismotāji, kritiķu pretrunās apjukušie literāti, kritiķi, kas vāji pazīst filozofiju un maz pazīst patieso dzīvi. Viņš ir viens no tautas intelektuālās dzīves diktatoriem. Viņš ir visredzamākais un godīgākais diktators, jo nav saistīts ne ar kādu noteiktu programu, viņam ir visplašākā pieredze un būtība nav nekādu personīgu nolūku. Nav godkārības. Nedzenas pec. slavas, ir vienaldzīgs pret naudu. Viņš ir patiesi neatkarīgs cilvēks.

«Avīzes praktisko, saimniecisko pusi var uzkraut Dronovam. Jā, Dronovs gan ir ciniķis, rupjš, viņam maz goda prāta, tomēr

viņa enerģija ir nesamaksājama īpašība. Vir,iā ir kaut kas simpātisks, kāda man radniecīga rakstura līnija. Tā vēl ir pri mitiva, to vajag vēl izkopt. Es būšu viņa audzinātājs, pataisīšu viņu par cilvēku, kas mani papildinās. Vajag kaut cik mainīt manu attieksmi pret viņu.»

Samgins atdzīvināja atmiņā Ivanu Dronovu, kādu bija pazinis viņu vel bērnība, un nāca pie slēdziena:

«Jā, būtiski ņemot, viņš ir tiešam oriģināls cilvēks.»

Otrā rītā Dronovs atnāca ar pircēju. Tas bija mazs nenosakāma vecuma vīriņš papliku pauri; pelēkie, plānie matiņi sasukāti no deniņiem uz galvvirsas, uz smagā, pasarkanā deguna dūmu krāsas pensnejs, aiz tā stikliem nespodras, skumīgas acis, ģīmītis no vienas vietas notīklots sarkanām dzīsliņām, izpušķots smailu franču bārdiņu un kareiviski uzgrieztām ūsām. Ģērbies viņš bija tumšpelēkā, pūkainā uzvalkā, kas ļoti labi slēpa viņa arbūzam līdzīgā apaļā vēderiņa patiesos apmērus. Viņš izskatījās mīksts kā rotaļu lācis vai pērtiķis, sašūts no dažādiem gabaliņiem un atgriezumiem.

— Kozma Ivanovs Semidubovs, — viņš sacīja, karstiem pirkstiem stipri spiezdams Samginam roku. Samgins bija sastapis šāda paskata ļaudis, bet gandrīz vienmēr tie bijuši Dronova vai Tagiļska tipa cilvēki, ļoti kustīgi, pat par daudz nemierīgi, jautri. Semidubovs vēlās pa zemi bez steigas, uzmanīgi, runāja klusā, gurdenā tenoriņā, bieži atkārtodams vienu un to pašu vārdu.

— Māja tad ir māja, kad tā ir ienesīga māja, — viņš paziņoja, plikšķinādams ar siltu kažokādas pirkstaini pa sienu. — Bet šitādas, luk še, mājas, tās ir Maskavas nelaime, — viņš turpināja, nopūzdamies un čirkstinādams sniegu ar milzīga tūbas zābaka zoli. — Tās ir izpletušas pa visu Maskavu ka pelējumi, to dēļ jāuztur tramvaji, tūkstošiem važoņu, ielu lukturi un vispār — Maskavas pilsētai milzu izdevumi.

Viņa balss skanēja arvien žēlāk, mīlīgāk.

— Pret tādām, lūk še, mājām kaut vai Napoleonu atkal aicini šurp.

Viņš atkal nopūtās.

— Sīciņu dzīvīti mēs dzīvojam, mani cienītie, Sīciņu!

— Taisnība, — Dronovs atzinīgi piekrita. Semidubovs, pa pagalmu staigādams, soļiem to mērodams, turpināja:

— Angļi saka: «Mans nams ir mana stiprā pils,» — bet angļi ceļ no akmens, tāpēc viņiem arī ciets raksturs. Bet no koka — kas tur nu par stiprumu? Mani cienītie, par cik jūs vērtējat šo muižu?

— Trīsdesmit pieci tūkstoši, — žigli sacīja Dronovs.

— Tā nav nopietna cena. Nauda ir vairāk vērta.

— Bet jūsu cena?

— Puse no trīsdesmit.

— Jūs jokojat.

— Tad — uz redzēšanos, — Semidubovs sērīgi sacīja un gāja uz vārtiem. Dronovs sirdīgi nokrekšķinājās, nošņāca: — Blēdis! — un devās viņam pakaļ. Sarngins palika pagalma vidū, nojauzdams, ka šī īsā scēna pamodinājusi viņā kādas neskaidras šaubas.

Vakarā šīs šaubas pieņēma jau gluži reālu raksturu, aizvainojoša un nepelnīta trieciena raksturu. Pie galda sēdēdams, Sarngins patlaban sastādīja plānu stāstam par Marinas lielu, kad atnāca Dronovs, nometa mēteli uz rokām garajai Felicitai, aši ienāca ēdamistabā, aizmirsdams noņemt cepuri, atslējās ar muguru pie krāsns podiņiem un, drūmi kāsēdams, noprasīja:

— Vai tu zināji, ka uz šā īpašuma ir ķīlu zīme par 20 tūkstošiem? Nezināji? Nu tad — apsveicu! — tāda ir. — Viņš noņēma cepuri no galvas, uzmauca to uz ceļgala un sašutis un izbrīnījies pukojās: — Nez kad gan Varvara pamanījusies māju ieķīlāt?

— Viņa bija vieglprātīga, — pats sev negaidot, izteica Sam-gins. Pats sadzirdēja, ka ir pateicis to par daudz dusmīgi, un atgādināja sev, ka viņam nav nekādas tiesības par Varvaras darbiem ļaunoties. Tad pārnesa savu sašutumu uz Dronovu:

«Viņš runā par Varvaru tā kā par savu mīļāko.»

Bet Dronovs, cepuri glaudīdams, murmināja:

— Varen veikli gan šis ragulops Stratonovs ir aplaupījis sievietes.

Sarngins norāva brilles no deguna, jautādams:

— Vai tu gribi sacīt... ?

— Es jau pasacīju. Tagad, kā redzi, viņš ir likumdevējs, mīl tēviju. Un nu jau vairs nebāž roku azotēs un zem brunčiem, bet gan tēvijas kabatā: ņemas ar banku organizēšanu, pasažier-tvaikoņu satiksmi uz Volgas apvieno, piedalās ūdensceltniecības komisijā. N-jā, velns parauj ... Darbonis!

Dronovs runāja, skatīdamies uz istabas kaktu, viņa šķībās ačeles tur kaut ko meklēja, viņš runāja it kā snaudā:

— Tomēr Dome, tas ir, konstitūcija, jāatzīst par derīgu icsta-dījumu — teicami atsedz vissolidāko pilsoņu patiesos nolūkus un darbus. Bet nesolidie... lūk še, kā mēs ar tevi...

Te savu īgņas valodu pēkšņi aprāvis, viņš uzsāka lietišķu sarunu: ja Varvaras zeme un māja ieķīlātas par divdesmit tūkstošiem, tad tas nozīmē, ka tās vērtība ir droši vien otrtik liela. Tas jāņem vērā. Zemes gabalu cenas ātri ce|as. Viņš sāka attīstīt kādu ļoti sarežģītu plānu par īpašuma otrreizēju ieķīlāšanu, bet Samgins klausījās viņā nevērīgi, domādams par to, cik gan viegli un katastrofiski krasi iziruši viņa vakarējie sapņi. Kas zina, varbūt Ivans blēžojas kopā ar šo Semidubovu? Sis minējums nebija nekāds iepriecinājums, bet pircēja uzvārds atgādināja:

— Atkal — septiņš ’.

Minūtes piecas pasēdējis, Dronovs piepeši nozuda, pat neatvadījies.

«Māja ir jāpārdod,» Kļims Ivanovičs sev atgādināja un, acis aizvēris, sāka klusi caur zobiem svilpot romances «Es nedusmoju tev» motivu, domādams par Varvaru un Stratonovu:

«Cūcība.»

Dronovs noņēmās ar mājas pārdošanu vairāk nekā mēnesi; pa šo laiku Samgins paguva nokārtot savu apstiprinājumu mantošanas! tiesībās, pārņemt īpašumu valdīšanā, pabeigt plānu stāstam un pat izpārdot nevajadzīgo mantu daļu, Varvaras kostimus, mēbeles. Dronovs pat miesās izkritās. Gandrīz vai ik dienas viņš ieradās pie Samgina iereibis, noskaities, nikns, dzēra balto vīnu un stāstīja par neticamiem krāpšanas faktiem.

— Krāpnieku sacensība. Ne velti, brāl, tiek daudzināti Maskavas blēži. Re, kā Varvara apstrādāta ar šo idiotisko ķīlu zīmi, kaut viņus velns parāvis! Neesmu nedz pārāk izvēlīgs cilvēks, nedz ļauns, bet tomēr, ja bijis manā varā, es pusi Maskavas iedzīvotāju pārceltu uz Šibiriju, uz Jakutsku, uz Kamčatku, vispār uz tuksnesīgām vietām. Lai plēš tur, suņa dvēseles, cits citu, — no turienes nekādas vaimanas līdz Eiropai nenonāks.

Samgins klausījās šajās dzēruma pļāpās gandrīz vienaldzīgi. Viņš bija pārliecināts, ka Ivana sašutumam par citu blēdībām pamatā ir vēlēšanās pieradināt viņu pie domām, ka vēlāk nāksies samierināties arī ar paša Dronova blēdību. Viņam bija liels pārsteigums, kad Dronovs kādu dienu atnāca sasarcis, nosvīdis, nostājās viņam priekšā un svinīgi ziņoja:

— Darīts. Par trīsdesmit divi. Tev paliek divpadsmit, seši [7] skaidrā nauda un divi vekseli par trīs katrs, ar termiņiem uz pusgadu un uz gadu. Ar zobiem kodin izkodu.

Viņš apsēdās atzveltni, slaucīja sviedraino seju un pūta.

— Karsts. Tad ta marts! Pārdevu ķīlu zīmes turētājam. Varēts būtu saņemt tūkstošu četrdesmit un pat ar pusi, bet paskaties, lūk, še, ķīlu zīmes norakstā, kādi tur mezgliņi aizmesti.

Viņš uzsvieda uz galda kādu papīru, bet priecīgi pārsteigtais Samgins, pastūmis tam apakšā grāmatnazi, pasniedza to atpakaļ Dronovarn:

— Nav vajadzīgs. Nevēlos.

Dronovs piemiedza acis, palūkojas KJimā un nomurmināja:

— Žests — nekas, itin pieklājīgs. Nu, labi. Bet par visu šo nomurdzīšanos vai tu vienu tūkstoti man dosi?

' — Ņem kaut vai divus.

— Skat, kādi mēs lieli! — Dronovs pasmīnēja. — Ērms tu, man pat viena tūkstoša ir par daudz, — tikai tā pa draugam es uzcirtu tūkstoti. Tātad saņemsim naudu un laidīsimies mājup, ja? Es esmu noilgojies pēc Tosjas. Tu palūdz viņu, lai sameklē un jekārto tev dzīvokli, — viņai patīk ligzdas vīt. Neizdevīgi vij.

Viņš divas reizes nošķaudījās un pats sev pajautāja:

— Nez vai tik nebūšu saaukstējies?

Šķaudoties viņš bija it kā aizšķaudījis prom arī savu žirgtumu, seja vienaldzīgi saruka, plato degunu cieši berzēdams, viņš nokrekstējās, tad turpināja pārdomādams, vērtēdams:

- Stipri izpalīdzēja man Semidubovs. Iegulās slimnīcā, viņam apendicits. Guļ un filozofē, gaidot operāciju.

Semidubova filozofija Samginu neinteresēja, tomēr pieklājības labad viņš apvaicājās, kas īsti ir Semidubovs.

Dronovs ar vienu rokas vilcienu notrausa garlaicību no sejas, un viņa zelta zobi iemirdzējās platā smaida.

— Viņš ir interesants vīrs. Ka tas pie jums saucas? Laikam tieslietu kandidāts — vai kā citādi? Beidzis universitāti, viņš tai pašā gadā bija nosēdies uz apsūdzēto sola, apvainots par kādu ūdensvada cauruļu pārdošanu. Tcatra laukumā gulējušas caurules, viņš skatās, ka tās guļ nekam nederīgas, nu, viņš ņem un pārdod tās kādam, kam cauruļu vajag. Lieliski. Iesēdināja viņu laikam uz pusgadu. Iznācis — sāka spēlēt kārtis. Spēlē roka viņam laimīga, bet blēdis viņš nav. Es iepazinos ar viņu pirms pāris gadiem, paspēlēju uz kārtīm ar viņu tūkstoti un trīs simtus, proti, visu, cik man bija. Zināms, es saerrojos. Bet viņš man saka: «Ņemiet no manis pieci simti, un turpināsim!» — «Man,» es saku, «nav ar ko maksāt.» — «Bet kāpēc jums jāmaksā? Es spēlēju sava prieka pec. Esmu puiša cilvēks, nauda mani mīl, — aizvakar četrdesmit divās minūtes septiņpadsmit tūkstošu laimēju.» Es, zin, paņēmu ar. Atvinnēju, pat sešdesmit pieci rubļi iespēlēju. Pateicu paldies un tagad spēlēju ar viņu vienīgi preferansu vai arī vintu uz grašiem.

Dronovs stāstīja priecīgi, smaids gandrīz nenodzisa viņa platajā seja, un Samginarn bija jāatzīst, ka šis smaids aukles mazdēla rupji tēsto seju padara maigāku, tīkamāku.

— Mēs, Kļirri Ivanovič, esam raiba nācijā, ērmota nācijā, — Dronovs, brītiņu klusējis, turpināja, tagad mierīgāk, domīgāk; nomaucis cepuri no ceļgala, viņš nolika to uz galda, piegrūzdamies ar roku lampai, tikko to neapgāzdams. — Dīvaini cilvēki atrodami pie mums, un tādu ir daudz, un tie visi nezina, kur grūsties. Vai revolūcijā? Bet tā nošalkoja, pavīpsnāja, un viņas vairs nav. Tu teiksi: vel būs! Es nestrīdos. Pēc visām pazīmēm — būs. Bet zemnieciņš par daudz sabaidījies. Revolūcijas organizatori pa daļai iznīcināti, pa daļai noslēpti spaidu darbos, bet daudzi arī paši paslēpušies.

Viņš palūkojas uz Samginu un nobeidza:

— Bet kāpēc es tev to stāstu? Pats visu zini.

Samgins klusēdams palocīja galvu, bet Ivans, atkal laiciņu klusējis, kā atvainodamies sacīja:

— Protams, šis Scmidubovs ir miglaina persona. Velns viņu sazina, kam tādi vajadzīgi! Dažbrīd es pats sev jautāju: vai tikai neesmu līdzīgs viņam?

Kļims Ivanovičs Samgins ar šķebīgu dūšu iekšēji saviebās:

«Kā rādās — vēl viena grēksūdze.»

Dronovs tomēr sacīja:

— Tosja iemācīja mani domāt par sevi pašu patiesīgi, bez izpušķojumiem.

Un ierosināja:

— Vai neaizbrauksim uz «Jaru»?

Samgins atsacījas.

— Nu, tad uz Dailes teātri, šodien «Dibenā». Ari turp negribi? Bet man šis ārkārtīgi naivais gabals patīk. Barons tur ļoti nozīmīgs: taisījās, taisījās, cerēja, cerēja, bet nekam nenoderēja. Nu, es eju.

Aiziedams viņš neatzinīgi piezīmēja:

— Tu šausmīgi smēķē. Kūpi ka rija.

Kļims Ivanovičs Samgins, brilles iegrozījis, pablenza uz ciemiņu aizdomīgi, pat pikti un, kad Dronovs bija aizgājis, nostādīja viņu uz vienas pakāpes ar Ļutovu un Tagiļski.

«Tāds pats kā tie. Salauzīts, divkosīgs, viltīgs. Bez goda jūtām. Baidās tikt uzminēts un tādēļ izliekas vaļsirdīgs. Teme tikt man draugos. Bet spēj būt tikai par kalpu.»

Tā pabeidzis savas domas par Dronovu, Kļims Samgins atkal atsauca atpakaļ savu vakardienas sapņojumu. Tas bija viegli izdarāms, jo viņam priekšā uz galda gulēja pastpapīra lapiņa un uz tās stāvēja ar sīku, bet skaidru rokrakstu rakstīts:

«Saasināt Bezbedova attieksmes pret Marinu, parādīt viņu mazāk idiotisku, piešķirot viņa noskaņojumam vulgārā revolu-cionarisma nokrāsu. Plaši attīstīt Bezbedova romānu. Viņa iemīlētā viltīga, pret viņu nejūtīga meitene, kurai viņš interesē tikai kā bagātas krustmātes vienīgais mantinieks. Vai parādīt arī clilistu eksaltāciju?»

Viņa acu priekšā nostājās pilnmiesīga, kaila sieviete, un Samgins vēlreiz sapīcis nodomāja, ka Marina, bez šaubām, ir vēlējusies, lai viņš to paņemtu. Dronova mīļākai ir zināma līdzība ar Marinu — tāda pati stalta, ziedoša.

««Iemācījusi domāt par sevi pašu patiesību.» Ko tas nozīmē? Par sevi cilvēks domā vienmēr patiesību.»

Aizsmēķējis viņš sāka no jauna pārlasīt stāsta plānu un atrada, ka — nē, nevajag dot pārāk daudz pierādījumu pret Bezbedovu, bet gan nepieciešami jāparāda, ka viņš zina kaut kādus Marinas noslēpumus, jo ar šo zināšanu būs attaisnota Bezbedova vēlākā noslepkavošana, lai atbrīvotos no liecinieka, kas varētu uzrādīt cilvēkus, kuru dzīvei Marina bijusi par traucēkli.

Jau tūdaļ pēc Parizes Samgins, pats sev nemanot, bija sācis atminēties Marinu naidīgi, un šis naids pamazām auga arvien lielāks.

«Ko šī sieviete ienesusi manā dzīvē?» Samgins nereti sev jautāja un atrada, ka tā ir iedragājusi, sašķobījusi viņa priekšstatu par sevi pašu. Marinas mīklainā nāve vienīgi tāpēc nebija padarījusi viņu par skaļas kriminalprāvas līdzdalībnieku, ka bija nomiris Bezbedovs. Uzstāšanās tiesā par liecinieku būtu varējusi beigties viņam visai kļūmīgi. Apvainotājs būtu_ izmantojis viņa pagātni, bet tur — arests, cietums, piedalīšanās Maskavas dumpī, kas, protams, policijas departamentam zināma. Katrā ziņā prokurors būtu izlietojis gadījumu iepīt kriminal-prāvā politiķi-inteliģentu, — to diktēja reakcija un vispārējais sašutums pret kreisajiem. Par to domājot, Kļims Ivanovičs Samgins juta nervozus šermuļus skrējām caur kauliem un kārīgi rija stiprās tabakas reibinošos dūmus.

«Tiešām, šis sievišķis ir ienesis mana dzīvē kādu tumšu jiicekllbu. Vel vairāk: daudz netrūka, ka viņa mani būtu pazudinājusi.»

«Hm, labi būtu, ja varētu kaut kā ievest stāstā ari Berdņi-kovu ...»

«Jā, uzrakstīt stāstu par- šo slepkavību ir interesanta lieta. Stāsts jāraksta ļoti smalki, pārdomāti, lūk, še, šādā klusumā, šādā mājīgā, siltā istabā, acij patīkamu priekšmetu vidū.»

Pēterburga saņēma viņu ne visai mīlīgi: dūmakainās debesīs nedroši vizēja bālgana saule, untumainiem, sirdīgiem joņiem pūta salts jūras vējš, vakarvakarā vai arī šonakt bija nolijis ražens lietus, pa mitrajām ielām ar skubu kājoja silti kā rudenī saģērbušies iedzīvotāji, no ielu bruģa garoja pūstoša koka smaka, nami stāvēja diženi un garlaicīgi. Bet avīzes «Novoje vremja» tonis nepavisam nesaskanēja ar āra laiku, tās ievadraksts pavasarīgi gavilēja, paziņodams, ka noguldījumi krājkasēs pieaugot; tālāk bija pastāstīts par to, ka lauku ciemos to mājsaimnieku skaits, kuri ieguvuši un nostiprinājuši zemi savā īpašumā, sasniedzis jau gandrīz seši simti tūkstošu. Samgins, to izlasījis, pabungoja ar pirkstiem pa galdu, pasvilpoja.

«Jāmekle dzīvoklis.»

Pavakarē viņš aizgāja pie Dronova un tur, priekšnamā atģērbdamies, izdzirda diloņslimā Jūriņa balsi:

— Persieši ir «nogāzuši» šachu, turki' sultānu; Vācijā nodibināta Hanzas Savienība; fabrikantu savienība cīņai pret «Lauksaimnieku Savienību». Vācu valdība noraidījusi angļu priekšlikumu par jūras bruņošanās sašaurināšanu, mūsu buržuāzijas vidū ir nomanāma militārismā pieņemšanās... un tu domā, ka starp šiem faktiem nav sakara? Ir... un pat — gaiši saredzams ...

— Pagaidi, tur kāds atnāca. A, tas ir Kļims Ivanovičs.

Taīsas izsauciens Samginam likās līksms, viņas rokas spiediens sevišķi spēcīgs. Jurins tāpat kā arvien bija pusguļu atlaidies atzveltņa krēslā, kājas izstiepis zem galda, pakausi atspiedis pret atzveltni, lūkodamies griestos. Taisa bija novietojusies uz krēsla viņam blakām, viņai priekšā burtnīca, rokā — zīmulis. Jurins pastiepa Samginam nespēcīgu roku, uz viņu nepaskatīdamies.

— Tas labi, ka jūs atnācāt: dzersim tēju, jūs pastāstiet par Maskavu. Citādi Jevgeņijs mani pastāvīgi māca un māca.

— Mācīšanās ir gaisma, — ne visai asprātīgi atgādināja Samgins.

Runāšana viņam kaitīga ...

— Man viss ir kaitīgs, — Jurins atsaucās, vilkdams tuvāk klāt kājas, bet tomēr bija sadzirdama viņa īsā, gārdzošā elpošana.

— Kurp tu? — sieviete uztraukusies prasīja, viņš atbildēja:

Spēlēt.

Taīsa palīdzēja viņam piecelties, un viņš uzmanīgi ka neredzīgs aizgāja viesistabā.

Jūs redzat, viņš mirst nost, — sieviete čukstēja. Samgins klusēdams paraustīja plecus un nodomāja:

«Viņa bija priecīga, ka es pārtraucu Jūriņa pamācības.»

Nenoformēti pavīdēja, pagaisa vārdi:

«Marksisms . .. Miršana ...»

Viesistabā harmonijs lēni un nesaskanīgi uzsāka kādas pazīstamas dziesmas melodiju. Tosja, sizdama ar zīmuli pa burtnīcu takti, pusbalsī jautāja:

— Jūs vēlaties, lai es palīdzu jums sameklēt dzīvokli? — Uz sienas aiz loga uzspīdēja saule, un siena it ka atvilkās tālāk projām.

— Mēs varētu pat tūlīt aiziet paskatīties, tas ir tepat mūsu iela, bet...

Viņa parādīja ar zīmuli uz viesistabas pusi; tur dziesma neizdevās, un tas vietā tagad tika spēlēts kāds korālis.

«Viņa droši vien ir viegli pieejama. Un pat samaitāta,» Samgins domāja, vērodams sievietes seju un krūtis.

— Par ko jūs domājat?

— Es klausos.

— Viņš allažiņ spēlē ko skumīgu.

- Cik jums gadu? Jeb šāds jautājums ir nepieklājīgs?

Kālab nepieklājīgs? Divdesmit četri. Bet es izskatos vecāka, jā?

— Es to neatrodu.

Viesistabā drūmi dūca basi.

Visi domā, ka vecāka. Tā tam arī jābūt. Jau septiņpadsmit gadu vecumā man bija bērns. Un es esmu daudz strādājusi. Bērna tēvs bija gleznotājs. Tagad, ka |audis teic, viņš esot jau gandrīz slavenība; pašlaik viņš uzturas ārzemēs, bet toreiz mēs pārtikām no tējas ar sausu maizi. Mana vispirmā mīlestība tātad visizsalkušākā.

«Vēl viena grēksūdze,» Samgins nodomāja, līdzjūtīgi palocīdams galvu.

Harmonija basiem pievienojās alti, diskanti, izdziedādami kaut ko draudoši drūmu, nosodošu, skaņas vēlās ēdamistabā ka dūmi, bet Samgina smēķētā papirosa dūmi bija pārāk sūri un negaršīgi. Un vispār viss bija nepatīkams.

Daždien nebija pat ar ko cukuru nopirkt. Bet viņš, naba-dziņš, bija labs un jautrs. Netrokšņo, Stepanida Petrovna!

Tas bija teikts večiņai, kura pašlaik nesa iekšā paplāti ar traukiem.

— Petrovna man ir mātes vietā, mīl mani gluži ka kaķi. Ļoti gudra un revolucionāre, — jums tas liekas varbūt smieklīgi? Bet tas ir tiešām tiesa: viņa ciest nevar bagātniekus un caru, un kņazus, un popus. Viņa ar ir no klostera meitām, bijusi kalpota jmāsa, bet īsi pirms iesvētīšanas par mūķeni viņai atgadījies romāns un viņu no klostera aizdzinuši. Strādājusi slimnīcā par apkopēju, bijusi par sanitāri japaņu karā, tur par oficieru glābšanu no degošas barakas dabūjusi medaļu. Kā jūs domājat, cik viņai gadu, — sešdesmit? Bet viņai ir tikai četrdesmit trīs gadi. Redziet, ko dara dzīve!

Jurins spēlēja, atkārtodams vienus un tos pašus akordus, un no atkārtošanās to drūmums vēl pieņēmās spēkā, nomācot Sarn-gina omu, saceļot viņā noguruma sajūtu. Bet Taisa nikni pukojās:

— Ak Kļim Ivanovič, kāpēc gan literāti raksta tik maz par sieviešu likteņiem? Jāsaka, kauns pat lasīt: vienmēr tikai mīlestība un mīlestība ...

— Bet, atļaujiet, mīlestība ...

— Jā, jā, es jau zinu, to visi saka: sievietes dzīves jēga! Droši vien pat govis un ķēves tā nedomā. Tās mīl tikai reizi

gadā.

Viņa kaitināja ne tik daudz ar to, ka runāja, bet ar to, ka sabojāja līdzšinējo priekšstatu par sevi; Samginam kļuva sērīgi, gribējās pasacīt viņai kaut ko aizskarošu, saērcināt vēl vairāk.

— «Mīla un bads valda pasauli,» — viņš atgādināja.

— Nē! Es neticu, ka tas varētu palikt tā uz visiem laikiem, sieviete atbildēja. Samgins ievēroja, ka viņas padobjā balss ieskanējās rupjāk, diezgan nedzīvā seja satumsa, acu zīlītes nepatīkami izpletās.

«Noskaitusies,» Samgins sprieda.

— Gan jūs redzēsiet, — viņa runāja, — ir bada nebūs, ir mīlestība kļūs reta laime, nevis nelāga paradums kā tagad.

— Garlaicīgu nākotni jūs apsolāt, — viņš atbildēja uz tās smieklīgo pareģojumu.

— Būs viens mīlas mēnesis katru gadu, laimes mēnesis, Maijs, visu cilvēku svētki...

— Tie ir konditorejas sapņi, sapņi par saldumiem, — Sam-gins vīpsnāja.

Tosja saslējās, kā grasīdamās kliegt, bet viņš turpināja: Apdomājiet vien, kā tad klāsies grūtniecēm, kad būs jā-strāda druvā, jāpļauj labība.

Sieviete uzcēlās, apsēdās uz cita krēsla un, noslēpusi seju aiz patvāra, sacīja:

— Lūk, ka? Jūs nemīlat sapņot? Jūs neticat, ka kādreiz dzīvosim labak?

— «Kaut sūrāk, tomēr citādāk,» — iejaucās Dronovs, parādīdamies durvīs. — Tur nav ko grozīt, tiktāl mēs nonāksim. Klibodami uz abam kājām pēc kārtas, — šodien uz kreisās, rīt — uz labas, bet nonāksim!

— Tu tā kā pele, — Taīsa viņu saņēma un devās uz viesistabu.

— Es priekšistabā noklausījos, par ko jūs te... Un aptaustīju mēteļa kabatas. Man ir nočiepuši cimdus un kastetu. Kas-tetu jau otro reizi. Bruņojies nu! Kastetas abas reizes nozaga Domē, — tur ģērbtuve, kā liekas, pārbauda kabatas un, kas lieks, to atņem.

Jurins mitējās spēlēt un klepoja, Taīsa uzstājīgi viņam kaut ko teica, bet viņš atbildēja:

— Man karsts ir kaitīgs.

Dronovs, ņemdams no bufetes laukā, glāzēm tinkšķot, kādas pudeles, pastāstīja šo to par nesen noorganizēto oktobristu frakciju.

— Viņu lideris ir Gololobovs, kā liekas, tas pats, kas sarakstījis «Posredņika» izdoto, savā laika visai populāro un arī Tolstoja atzīto stāstu «Zaglis». Maz ticams, ka stāstiņš autobiogrāfisks, kaut gan šis Gololobovs ir bijis vicegubernators.

Samginam šis pēdējais teikums šķita asprātīgs, viņš vīpsnādams šķībi palūkojās uz Ivanu un nodomāja:

«Sasodīts pleika.»

— N-jā, — Dronovs turpināja, apsēzdamies Kļimam pretim. — Labējie organizējas, pie kreisajiem — demoralizacija. Eserus uzspridzinājis Azefs, no esdekiem nodalās grupa «Vperjod», Ļeņina grupiņa, pļechanovieši izdod «Esdeka dienasgrāmatu», meņševiki-likvidatori «Golos esdeka», bez tam ir vēl Trocka grupa ārpus frakcijām. Vai tā ir vēsture vai kavardaks?

Samgins klausījās nevērīgi, viņu vairāk interesēja Taīsas maigā valoda priekšistabā.

— Es tevi lūdzu, nenāc! Tev jāguļ. Ja gribi, es jau rītdien aizvedīšu harmoniju pie tevis.

— Tas būtu labi, — ņurdēja Dronovs.

Samgins arvien skaidrāk noģida, ka ir kļūdījies šās sievietes novērtējumā, un viņa īgnums pret Taīsu kļuva arvien lielāks.

Iet uz galu, — viņa sacīja, nosēdusies atkal pie galda un liedama glāzēs tēju. Viņas biezās uzacis savilkās vienā līnijā, seja kļuva drūma un stinga. — Cik tas gan sāpīgi: cilvēks mirst, bet tu nevari nekādi viņam palīdzēt.. .

— Nomirt? — Dronovs iejautājās, iedzēris malku vīna.

— Nemošķojies, Ivan!

— Ai, nē, — pavisam nopietni! Es taču pazīstu tavu... gaumi. Bijusi man tā vara, es tava labā sarīkotu veselu sēriju katastrofu, karu, zemestrīci, badu, mēri, ūdensplūdus, — palīdzi cilvēkiem, Tosja!

Taīsa nopūzdamās klusi noteica:

— Muļķis.

— Nē, — Dronovs atteica. — Muļķībai klājas viegli, bet man grūti.

— Neesi tāds alkata, tad būs vieglāk.

— Paldies par padomu, lai gan es tā neizlietošu.

Un, palēcies uz krēsla, kā kad viņam būtu iedūries īlens, viņš ar patētisku niknumu sāka pierunāt:

— KJim Ivanovič, — avīzes vajag! Lielas, de-mo-kra-tis-kaš avīzes. Kaut man vai jānobeidzas, bet avīze būs. Lūkoju pierunāt Semidubovu, sak, saspēlē uz kārtīm man divsimt tūkstošu, — pataisīšu tevi slavenu visā pasaulē. Sis ņaud, ka viņu velns parāvis! Bet es tā jūtu — sāk svārstīties.

— Bet es būtu avīzē par korektori vai kantoristi, — sapņoja Tosja.

Tomēr tas viss bija garlaicīgi, un Samginu klusām grauza mocoša sajūta par savas klātbūtnes nevajadzību šini istabā ar divi logiem, aiz kuriem rēgojās akla ķieģeļu siena, un ar Dro-nova un viņa dāmas muļķībām.

«Kāpēc es esmu no viņiem atkarīgs?»

Vēl minūtes piecas pakavējies, viņš cēlās, lai ietu.

— Tātad rīt pameklēsim dzīvokli? enerģiski sacīja Taīsa.

— Jā, — viņš atbildēja.

Dzīvokli viņi atrada uzreiz, — trīs nelielas istabiņas trīsstāvu mājas otrajā stāvā. Māja bija brūna, ar pelēkiem plankumiem;

Samgins nodomāja, ka tādas mēdz būt raibas govis. Misiņa un emaljas plāksnītes abpus parādes ieejas melniem burtiem vēstīja, ka šinī mājā dzīvo ļaudis ar dīvainiem uzvārdiem: zvērināts advokāts J. Assikritovs, vecmāte Intraligatina, deju skolotājs Volkovs-Voloviks, klavieru tīrskaņotājs un koka instrumentu labotājs P. E. Skromnogo, T. P. Fedjkinas «Kulinārās mākslas skola un gatavas pusdienas uz mājām», «Pārraksta uz mašinas D. Iļkc, 3. stāvā, 6. dz.», bet uz viena dzīvokļa durvīm otrajā stāvā vara četrstūris darīja zināmu, ka aiz durvīm dzīvojot Pāvels Fjodorovičs Vēdzele.

«Demokrātijā,» Samgins saviebās, izlasījis šīs izkārtnes.

Bet istabas bija gaišas, logi ielas pusē, griesti augsti, parketa grīda, virtuve ar gāzi, — un Samgins pievienoja sevi pie brūnās mājas demokrātijās.

Vairākas nedeļas pagāja kā nemanītas dažādās rūpēs par dzīvokļa iekārtošanu. Kļims Ivanovičs savu vientuļnieka mitekli kārtoja nesteigdamies, ar apdomu un solidi: lai būtu viss vajadzīgais un lai nebūtu nekā lieka. Pēterburga ir mitra pilsēta, bet mājā bija centrālā apkure, un tādēļ jaunas mēbeles ziemā droši vien kaltīs, pa naktīm plaisādamas sprakšķēs, turklāt viņam nepatika arī jaunlaiku mēbeļu formas. Tādēļ Samgins savam kabinetam izvēlējās rakstāmgaldu, grāmatskapi un trīs smagus atzveltņu krēslus, visu no imitēta melnkoka, — astoņdesmitajos gados šādas istablietas bija ļoti populārās pie liberālā novirziena provinces juristiem, un ievērojamais sadzīves detaļu pazinējs P. D. Boborikins vienā no saviem romāniem to nosaucis par cerībās vīlušos cilvēku stilu. Viesistabai noderēja Maskavas dzīvokļa mēbeles, mazajā pieņemamā istabā viņš nolika apaļu galdu, pusduci Vīnes krēslu, uzkara kādu pēc Gudo-nova Voltēra atdarinātu spalvas zīmējumu, Matē graviru, kas rādīja dusmīgu Saltikovu-Ščedrinu, un Gavarnī graviru — franču advokāts teic runu. Šāda iekārta viņam rādījās esam diezgan oriģinālā un viņu pilnīgi apmierināja.

Meklējot Apraksina sētā un Aleksandra tirgū mēbeles, reizē ar to viņš meklēja arī kādu advokātu, pie kura ērtāk būtu pierakstīties par palīgu. Viņam nebija nodoma nodoties jurista praksei, tomēr viņš turēja par lietderīgu ievadīt savu kuģi galvaspilsētas dzīves jūrā vairāk piedzīvojušu kuģotāju ķīļūdenī. Viņš uzdeva Dronovam atrast advokātu ar plašu civilprocesa praksi, kas nebūtu pārāk slavens un nepiederētu ne pie vienas partijas.

— Saprotu! — Dronovs likās uzminējis. — Tu nevēlies staigāt zem rokas ar liberāļiem un pārējiem blēžiem no gļēvuļu vidus. Labi. Atradīsim tev murkšķi. Nav nekāds retais kustonis.

Ivans Dronovs griezās kā vilciņš. Samgins bija paradis domāt, ka pātadziņa, kas šo cilvēku uzmundrina, ir alkas pēc lieliem darbiem, lai iekarotu lielu naudu. Bet, jo ilgāk viņš bērnaukles dēlu vēroja, jo biežāk viņam modās aizdomas, ka Dronovs ikkatru brīdi un itin visās savās attiecībās ar ļaudīm ir neatklāts cilvēciņš, bez īstas vaļsirdības. Savu mantkārību viņš neslēpj tāpēc, ka aiz tās glabā kaut ko varbūt vēl daudz sliktāku. Nāca atmiņā aizdomas, kādas bija modinājusi Marina, nāca atmiņā Jevno Azefs, Samgins gaiņāja prom šīs aizdomas, bet tai pašā laikā, pašam negribot, centās tās pastiprināt.

Dzīves reorganizācija. Vispārēja cenšanās pārvarēt chaosu, radīt apstākļus tiesiskai likumsakarībai, radīt apstākļus saistīto spēku brīvai attīstībai. īstenība daudziem bija kļuvusi vilinošākā par sapņojumiem. Taīsa bija par Dronovu teikusi: sapņotājs. Jā, ir gan bijis, bet tagad pārvērties par praktiķi. Jālūko ar viņu retāk tikties. Tomēr Dronovs bija Samginam gandrīz nepieciešams. Viņš zināja visu, par ko tika runāts Valsts domes «kuluāros», kas — viņas frakcijās, kas ministrijās, laikrakstu redakcijās; zināja daudz anekdotisku muļķību par cara ģimenes dzīvi; Ivans atrada laiku arī pašreizējās politiskās literatūras lasīšanai un, satiekoties ar Samginu, jautāja:

— Vai esi lasījis Martova «Sabiedrisko kustību»? Un Potre-sovu? Neesi? Ir iznākusi otrā sējuma pirmā daļa. Ņem palasi, — pasmiesies!

Samgins atcerējās savu Maskavas laiku, kad viņš pats bija spēlējis informētāja un orākulā lomu; tagad viņam šķita kā apvainojums, ka šo poziciju ieņēmis cits — ieņēmis viegli, garāmejot, pie kam iekarotājs to pat neturēja sevišķi vērtu. Bija gaužām nepatīkami dzirdēt Dronova iebildumus, ko tas arvien mēdza izsacīt ātri un pat niecinoši.

Kādreiz Nogaicevs, kas nekad necieta pretimrunāšanu, sastrīdējās par Stolipina zemes reformu ar garu semināristā tipa mērnieku Chotjaincevu. Nogaicevs, gluži sarkans un nosvīdis, kliedza:

— Jūsu spriedumi ir zvēriski aplami! Vai nu zemnieki būs bagāti, vai arī mēs pazudīsim «kā avari, no kuriem nav atlicis ne cilts, ne dzimtas».

Lielus, nelīdzenus zobus atklājis, Chotjaincevs ar varenu, bet nepatīkami sausu basu viņam ieteica:

— Aizbrauciet uz laukiem, tad jūs redzēsiet, kā tur rīkļu rāvēji dala laupījumu.

Samgins, redzēdams, ka Tosja jautājoši lūkojas uz viņu, aizrādīja:

— Ir tomēr nodibināti pieci simti septiņdesmit deviņi tūkstoši jaunu zemes īpašnieku, un tie, protams, ir tie, kas labāk prot saimniekot.

— Lūk, lūk! — Nogaicevs uztvēra. — Un mēs esam tiem parādā pateicību par pagājušā gada lielisko ražu.

Te tad nu arī iejaucās Dronovs: šķirstīdams savu piezīmju grāmatiņu, ne uz vienu neskatīdamies, viņš griezīgi sacīja:

— Tu muldi blēņas, pan. Uz šo gadu stolipinisko muižturu skaits ir sarucis līdz trīs simti četrdesmit diviem tūkstošiem! Sarucis tāpēc, ka spēcīgākie zemnieki sapērk nespēcīgāko zemes un organizējas patiešām prāvi muižturi, tas būtu viens! Un otrām kārtām: ir sākušies trūcīgo varas darbi pret viensētnie-kiem, viensētām tiek pielaists sarkanais gailis! Tas jums jaņem vērā, mani cienītie. Velti jūs klaigājat. Labāk iedzeriet! Debess ne katru dienu mums dāvā benediktinieti.

Ivana spalgajā balsī Samgins skaidri sadzirdēja kaut ko saniknotu, atriebīgu. Nebija noprotams, pret ko šis niknums vērsās, un tas Kļimu Samginu uztrauca. Tomēr viņu kaut kas pievilka Dronova dzīvoklī. Tur daždažādu frāžu sistēmu, tenku un anekdotu nepārtrauktajā virpulī viņš gribēja ieņemt savu domu organizētāja, orākulā un pareģa vietu. Viņam šķita, ka jaunībā ļoti labi spēlējis šo lomu, un viņš vienmēr ticēja, ka radīts tieši šādai spēlei. Viņš sprieda:

«Rs esmu pārāk aizrāvies ar novērošanu un tādējādi vājinājis savu darbošanās gribu. Uz ko, sava plašākajā un dziļākajā nozīmē, ir koncentrējama cilvēka, vēstures darinātāja, pamatdarbība? Uz pašnoteikšanos, uz aizstāvēšanos pret paša radītajām idejām, uz faktu jēgas brīvu iztulkošanu.»

Pēdējo frāzi Samgins domās atkārtoja, nolēmis ierakstīt to burtnīcā, kur viņš kolekcionēja savus «aforismus un maksimas».

Uz Dronova dzīvokli kā uz skatuvi viņu vilka Tosja. Vairāk nedēļu laikā uzmanīgi viņā ielūkojies, Kļims atzina, ka vienīgais nepatīkamais pie tās bija viņas līdzība ar Marinu, varbūt gan tikai ārējā līdzība, — viņa bija tikpat prāva auguma, veselīga, stalta. Ne pārāk gudra, nesatricināmi mierīga. Aiz muļķības vaļsirdīga gandrīz līdz nepieklājībai. Ja viņai neko nevaicā, viņa spēj veselu stundu klusēt, tomēr runā labprāt un dažbrīd ar uzjautrinošu vientiesību. Par sevi stāsta bez saudzības, ka

par sveša cilvēku, bet par cilvēkiem vispār — aukstasinīgi, ar vieglu smaidu acīs; šis smaids tomēr nedarīja viņas seju maigāku. KJimam Ivanovičam Samginam radas doma, ka šis radījums nebūtu lieks, bet gan Joti tīkams viņa dzīvoklī.

Tosja aizvien vairāk saasināja Samgina ziņkāri.

«Dīvaina būtne.»

«Pamuļķa, bet, kā liekas, ne bez savas viltības.»

Un, apzinādamies, ka tieksme uz šo sievieti var viegli palielināties, viņš ieturēja savās attiecībās ar to ironisku, gandrīz vai naidīgu noskaņu.

Reiz vēlu vakarā viņš piezvanīja pie Dronova dzīvokļa durvīm. Durvis atdarījās ne gluži tik ātri, ka parasts, un aizsargķēde, kas neļāva durvīm kaut cik plašāk pavērties, nebija noņemta; pa pavērto spraugu atskanēja dusmīgs Taīsas jautājums:

— Kas tur ir?

Priekšistabā pašreiz vilka mēteli mugurā vīrietis kaulainu, askētisku seju un melnu bārdu; mētelis bija viņam par šauru,— viņš locījās un krekstēja, klusītēm sodīdamies.

— Ļaujiet, es palīdzēšu! — Taisa piedāvājās.

— Paldies! Ir jau darīts, — viesis atbildēja. — Lūk, kādi satani... Sveiki!

Platmali viņš uzlika tā, it kā nevēlētos, lai Samgins redz viņa ģīmi.

Es šo cilvēku pazīstu, — pavēstīja Samgins Taīsai.

— Jā? — atjautāja Taīsa.

— Viņu sauc Pojarkovu.

Taīsa mirkli klusēja, tad jautāja:

— Iepazināties ārzemēs?

— Maskavā. Jau sen.

Taīsa klusēdama pamāja ar galvu.

— Vai Ivans ir pazīstams ar viņu?

— Nē, — Taisa stingri atteica, lūkodamās viņam sejā. — Ari es nezinu, kas viņš tāds. Viņu ir atsūtījis 2eņa. 2eņam klājas slikti. Bet Ivanam ar nav jāzina, ka jūs te redzējuši kaut kādu Požarski. Jā?

— Pojarkovu.

— Ivanam tas nav jāzina, saprotat?

Samgins klusēdams palocīja galvu, nākdams pie slēdziena:

«Bez šaubam, nelegāls. Kas viņam var būt darāms tagad te, Pēterburgā? Un vispār Krievijā?»

Samgina par daudz vienkāršotās attieksmes ar sievietēm reiz bija par cēloni šādai ainai: viņš kopā ar Tosju bija pārnācis no veikala, kur pirkuši traukus; diena bija karsta, Tosja, atlaidusies pusgulu uz dīvānā, acis aizvērusi, atpogāja blūzes augšējās podziņas. Kļims Ivanovičs piesēdās viņai klāt un ielaida roku aiz blūzes. Tosja ievaicājās:

— Kas tad tur jūs interesē?

Viņa to pavaicāja tik iznīcinoši rāmi un jocīgi, ka Samgins nevi|us atvilka roku un mazliet iesmējās, — ko viņš atļāvās Joti reti, — iesmējās un sacīja:

— Man šķiet, ka jums ir komiķes dāvanas.

— Ja ir, tad nevis tur, — viņa atbildēja.

Samgins piecēlās, atgāja nost un jautāja:

— Vai jūs ne reizes neesat mēģinājusi spēlēt uz skatuves?

— Tiku uzaicināta. Mans vīrs gleznoja dekorācijās, aktieri pie mums nāca un gāja bariem, nu, un es ar allaž mēdzu būt teātrī, aiz kulisēm. Man aktieri nepatīk, visi viņi varoņi. Vienalga, vai skaidrā prātā vai piedzēruši. Manuprāt, pat bērni redz sevi pašus pareizāk nekā šā amata ļaudis, bet kas gan vēl labāk prot sapņot par sevi nekā bērni?

Samgins noklausījās, padomāja, tad sacīja:

— Bet jūs droši vien esat ļoti kvēla sieviete.

— Ir jau atdzisinājuši. Mīlējusi esmu tikai vienu, bet dzīvoju tagad ar trešo. Jūs viņreiz teicāt: «Mīla un bads valda pasauli,» — nē, bads valda arī pār mīlu. Ir visādi romāni, bet tikai romāns par nabagajiem nav vēl uzrakstīts .. .

— Tas ļoti labi trāpīts, — Samgins atzina.

Viņš ievēroja, ka arī pec nerātnā mēģinājuma Tosjas attieksmes pret viņu nemainījās: viņa arvien tikpat mierīgi, bez steigas turpināja rūpēties par tā dzīvokļa iekārtošanu.

Kļims Ivanovičs Samgins saprata, ka šo tik gādīgo attieksmi pret viņu Taīsai iedvesis Dronovs, un viņš uzskatīja tās rūpes par pilnīgi dabiskām.

«Mīl ligzdas vīt,» viņam nāca prātā Ivana vārdi par Taīsu.

Viņa sameklēja Klimatu kalponi, druknu, bakurētainu sievišķi spriganām acīm, ļoti veiklu un tīrīgu, bet apveltītu ar mazliet nosebojušos jautrību: mati uz deniņiem viņai bija sirmi.

Rudenī Kļims Ivanovičs saaukstējās: sacēlās temperatūra, sāpēja galva, nedeva mieru klepus, mocīja mēma garlaicība, un viņš aiz gara laika ievaicājās:

— Cik jums gadu, Agafja?

— Mani gadi nebūtu, šķiet, nekādi lielie: trīsdesmit četri, — viņa labprāt atbildēja.

— Agri jūs esat iegādājusies sev sirmus matus.

Viņa pasmaidīja, aplaizīja ar mēles galiņu lūpas un nesacīja nekā, taču acīm redzami gaidīja vēl kādu jautājumu.

— Vai jūs sen pazīstat Dronovieni?

Sen gan, gadi septiņi vai astoņi, — jau no tā laika, kad Taisa Romanovna vēl ar gleznotāju dzīvoja. Dzīvojām vienā mājā. Viņi bēniņos, mēs ar tēvu pagrabstāvā.

Agafja stāvēja, balstīdamās ar plecu pie durvju stenderes, salikusi rokas uz krūtīm, plati atvērtām acīm mērodama savu saimnieku.

Samgins gulēja uz dīvānā, viņam stipri gribējās izvaicāt Agafju par Taīsu, tomēr viņš atskārta, ka tas jādara uzmanīgi, un sāka izprašņāt Agafju par viņas pašas dzīvi. Agafja pastāstīja, ka viņas tēvs turējis alus bodi, tad pēkšņi atminējās, ka kaut kas darāms virtuvē, un žigli aizgāja. Samgins noģida viņas bēgšanā kaut ko aizdomīgu.

Pie pirmās tikšanās viņš izteica Taīsai savu pateicību.

— Jūs esat man atradusi lielisku kalponi.

— Gaņka tiešām ir ļoti lādzīga, — Taīsa apstiprināja.

IJz jautājumu, kas viņa tāda, Taīsa ļoti žirgti pastāstīja, ka Agafjas tēvs bijis matrozis kara flotē, tad bocmanis «brīvprātīgajā» flotē, pēc tam atvēris alus bodi un sācis nodarboties ar kontrabandu. Tirgojies ar cigāriem. Izturējies tā, ka matroži uzskatījuši viņu par eseru. Vēlāk kāds viņu nosūdzējis, žandarmi izdarījuši kratīšanu, atraduši cigārus, un atklājies, ka viņam noguldīti arī lieli tūkstoši bankā. Tad vecais apcietināts.

Samgins novēroja, ka Taisa stāstīja arvien jautrāk un labprātāk, ar to patikšanu, kas vienmēr skan cauri cilvēku stāstiem par paziņu netikumiem un muļķību.

— Es viņu atceros: resns, bez kakla, galva izaugusi tieši no pleciem, ģīmis sarkans kā pārgriezts arbūzs, viss melnos punktiņos kā tetovēts, — viņš bija apsvilināts, — bija kaut kas eksplodējis un viņam nosvilušas uzacis. Ūsains, lieliem zobiem, acis kā kaķim, rokas garas kā pērtiķim un tik liels vēders, ka rokām nebija kur dēties. Viņš vienmēr turēja tās aiz muguras. Bezkaunīgs, rupjš... Agafja pie tēva nedzīvoja, tēvs bija izprecinājis viņu vecākajam sētniekam, gandrīz sirmgalvim, bet šad un tad vīrs sūtīja viņu pie alus pārdošanas sievastēva dzertuvē. Viņa dzīvoja ļoti nelaimīgi, bet es — badīgi, un viņa pa druskai apgādāja mani un manu vīru ar pārtiku, viņa ir laba! Viņa bieži mēdza uzskriet pie mums jumtistabā. Pie mums gāja ļoti jautri, nāca jaunie mākslinieki, studenti. 2eņa Jurins. Dažreiz mēs ar

Agafju cauru nakti līdz ritam prātojām: kapec viss ir tik nejauki? Bet šo to sākām jau saprast.

Kad ari Gaņku kopā ar viņas veci arestēja par kontrabandu, 2eņa pierunāja mani uzdoties par viņas māsīcu, iet satikties ar viņu cietuma un nodot zīmītes politiskajām sievietēm. A'lēs to iekārtojām tik veikli, ka ne reizes neiekritām. Pēc dažiem mēnešiem Agafju izlaida, bet viņas tēvs cietumā nomira. Sētnieku notiesāja. Pec cietuma Gaņka iestājās pašizglītības pulciņā, sagajās tur ar matrozi, nodzīvoja ar to gadi divi, bija bērns, puisēniņš. Viņas vīru piektā gada beigās notiesāja un nošāva... Līdz karadienestam viņš bija cirka akrobāts, lokans, viegls, dedzīgs. Ļoti mācīts. Priecīgs kā strazds, liels dejotājs. Pēc viņa nāves Gaņka saslima, viņu dziedināja «Svētā Nikolaja» slimnīcā, — tas ir ārprātīgo nams.

Samgins klusēdams klausījās stāstā, bet iekšēji protestēja: nekur viņam nav glābiņa no šiem dzīves stāstiem! Bet, kad Taīsa bija beigusi, viņš piespieda' sevi pasmaidīt un sacīja:

— Tātad man kalpos... savā ziņa politiska darbiniece un turklāt — ārprātīga.

Sadrūmusi, savilkusi uzacis vienā līnijā, Taīsa pārmeta:

— Tur jums nav ko smieties. Darbiniece viņa nekāda nav, bet ir vienkārši revolucionāre kā visi trūcīgo slāņu godīgie (audis. Trūcīgās šķiras, — viņa piemetināja. — Un nepavisam nav ārprātīga, bet... gluži vienkārši, ja jums tiktu nošauts mīļš cilvēks, tad taču ari jums tas būtu smags trieciens.

Un, tā kā Samgins klusēja, viņa, kā to mierinādama, piebilda:

— Par to jums būs cilvēks, kas necentīsies jūs novērot, neskries ziņot policijai.

Protams, ka tas ir daudz ko vērts. Lūkošu nodarboties ar kontrabandu vai taisīt viltotu naudu, — K|ims Ivanovičs Samgins pajokoja. Taīsa, uzacis uz augšu saraukusi, paskatījās viņā.

— Jūs laikam gribat mani sakaitināt? Tas nāksies grūti.

— Nē, — Samgins steigšus atteica, — nē, es to nevēlos. Es pajokoju tāpēc, ka jūs stāstījāt par skumīgām lietām ... bez skumjām. Arests, cietums, nošauts cilvēks ...

Viņa lūkojas uz K|imu jautājoši, gaidīdama vēl kādu vārdu, bet, to nesagaidījusi, paskaidroja:

— Kāpēc lai es bēdātos? Gaņkas tēvu arestēja un notiesāja par zagšanu, bet viņa par tēva un vīra darbiem nekā nezināja, — cietums izradijās nācis viņai par labu. Viņas otro vīru nošāva nevis par laupīšanu, bet par līdzdalību revolucionārā darbā.

Ar mutautiņu apvēdinādama seju, Taisa vēl piebilda:

Man ir ne viens vien tāds stāsts zināms, un es |oti milu los atcerēties. Tie nāk jau no citādas dzīves.

Samgins noprata, ko viņa ar šo citādo dzīvi domā.

- Vai jūs ticat, ka revolūcija vēl nav beigusies? — Samgins jautāja; viņa padraudēja tam ar pirkstu, sacīdama:

— Jūs laikam turat mani par muļķīti, jā? Es taču zinu: jūs neesat nekāds meņševiks. Ivans, tas gan vēl šķobās, sapņo par sīkburžuazijas savienību ar strādnieku šķiru. Bet, ja rītdien eseri iesāks atkal teroru, tad Ivans iedomāsies sevi par teroristu.

Viņa pavipsnāja.

— Es jums jau sacīju, ka viņš vienmēr grib uzlekt augstāk par savu galvu. Viņš vispār... Ko viņam pēdējā grāmata pasaka, tas viņam sirdī pašā virsū ari nogulstas.

«Viņai nemaz nebūtu grūti pārcelties uz citu dzīvokli,» Samgins nodomāja un atmeta sapņus par Tosjas pārvešanu pie sevis.

«Boļševička. Partijas biedre, protams, viņa nav, bet pieder pie līdzjutējiem. Vai Ivans to saprot?»

Šis atklājums bija toties jo nepatīkamāks, ka tas paasināja interesi par šo sievieti, kura likās aicinata atvietot viņa dzīvē Marinu.

Vakara, kā parasts, salasījās raiba sabiedrība un, kā parasts, iesākās vārdu kauja. Orechova ar lielu sajūsmu runāja par Koroļenko «Sadzīves ainu», bet Chotjaincevs, acis aiz pelēkajām brillēm noslēpis, iemeta starpā:

— Trīs gadi cieta klusu.

Orechova iekvēlojas, sāka vēcināt rokas.

— Jums nav tiesības šaubīties par Koroļenko patieso vaļsirdību! Nav tiesības!

— Bet es jau nemaz ari nešaubos; tikai viņš mazliet par vēlu ir sajutis, ka nespēj klusēt. Blakus minot, arī Ļevs Tolstojs ilgi to nevarēja, — [viņš] dūca, sava basa netaupīdams.

— N’epavisuvisam nav taisnība, it ka Koroļenko būtu sekojis Tolstoja paraugam, — nekad viņš nav to darījis!

— Es nesaku, ka viņš to darītu.

— Jūs nesākāt, bet liekat noskārst! Ai, kāds jūs ļaunprātīgs! Koroļenko ir aizstāvējis cilvēkus ne mazāk kā jūsu Tolstojs, tas.. . dievišķīgais putrotājs. Un savas nepiedodamas «Kreicera sonātes» autors.

Strīdējās ilgi, līdz ieradās Nogaicevs, viss Iaistidamies priekā, un pavēstīja:

— Kungi! Man ir satricinoši interesanta dokumenta noraksts: Maskavas pilsētas priekšnieka Reinbota vēstules ģenerālim Bog-danovičam.

Visi apklusa, un viņš nolasīja:

«Pie mums, Maskavā, viss ir klusu un mierīgi. Par Domes vēlēšanām — it ne mazākās intereses. Kadeti pat ne priekšvēlēšanu sapulču nerīko. Mēģināja vienu sarīkot, bet tās vadītājs bija at|avies apvainojošus izteicienus, vērstus pret policijas ierēdni, par ko šis tad sapulci slēdza, bet oratoru, piemēra dēļ, uz trim mēnešiem ietupināja. Revolucionāri nesen bija sabraukuši uz kongresu un arī tur nākuši pie slēdziena, ka Maskavā ar viņu lietām ļoti slikti; tikai, diemžēl, viņi turas pie uzskata, ka Pēterburgā ar tām esot labi, bet Cerņigovas, Charkovas un Kijevas guberņās — ļoti labi, turpretī pārējās vidēji. Man tagad nākas galvenēm kārtām cīnīties pret vienkāršu politisku huligānismu, tik sīks viss kļuvis revolucionāru nometnē. Universitātē mācās, studentu sanāksmes ir kļuvušas galīgi nepopulārās: pirmajā bija ap 2500 (no 9 tūkst.), otrajā — 700, aizvakar — 150, bet vakar trijās izziņotās — aptuveni 100 cilvēku.»

— Jādomā, viņš tikai lielās, — piezīmēja vājiņais studentiņš ar aso deguntiņu, Govorkovs, bet tad piepeši uzlēca kājās un līksmi iesaucās: — Pagaidiet! Es taču šo vēstuli jau pazīstu,— tā ir no 1907. gada. Nu ka tad, protams. Viņa jau pagājušajā gadā klīda apkārt, tika lasīta ...

Sākās strīds par vēstuli; tiklab papirosu, kā vārdu dūmi pieņēmās arvien biezāki. Uz galda vārījās patvāris, pelēkas garaiņu strūklas spraucās gar vāku laukā kā karsti putekļi. Tēju glāzēs lēja kursiste Rozā Greimane, melnīgsnēja, milzīgām, dziļi acu dobumos grimstošām acīm un koši sarkanu, it kā uzkrāsotu muti.

Govorkovs, atbīdījis ar pirkstiem melnās matu .cirtas uz pakausi, paslējis augstprātīgo, dzelteno seju uz augšu, izteica priekšlikumu:

— Pievērsīsimies faktiem!

Pievērsās un atrada, ka Govorkovam taisnība, bet Chotjain-ccvs nāca ar iepriecinošo ziņu, ka spriest par valsts mierīgumu varot arī pēc daudz solīdākiem faktiem: asignējums cietumu uzturēšanai palielināts līdz 29 miljoniem, tāpat palielināti arī krediti valdības slepenajiem izdevumiem.

— Ka redzat, par mūsu mieru rūpējas ne vien Reinboti pagātnē, bet ari Stolipins tagadnē. Sasīkstējušā reakcionāra Kasso iecelšana par tautas apgaismošanas ministru .. .

Viņā neklausījās. Militāru personu atgādinošs vīrietis garos •»varkos, maigu, labi koptu seju, kuplām, gaišām ūsām, patīkama baritona balsī, bet dīvaini, it kā tīšām stostīdamies, pārmeta Nogaicevam:

Kur jūs ņemat visus šo-šo-šos — jūsu apokrifus un šau-šau-šausminošos papīriņus? Ko jūs biedējat un kālab?

— Es, Fjodor Vasiļjevič, nekādu apokrifu ... un neviena ...

N-n-nē, pie jums ir manāma tendence, jūs tieši gribat

sabaidīt mani.

— Es? Dieviņ tētiņ! Jāsmejas klausoties.

Orechova, nokaitināta sarkana, baltu mutautiņu vēcinādama, nikni uzplijās Kelleram un Chotjainccvam:

— Izlasiet Tomašu Masariku; viņa «Filozofiskos un socioloģiskos marksisma pamatus».

— Miļukova «Apcerējumus» esmu lasījis un — nekas, vēl esmu dzīvs! Pat Lebonu esmu lasījis, — dūca Kcllers.

— Marksisms, tas nav sociālisms, — Orechova plijās virsū, grīļodamās, kā kad grīda viņai zem kājām līgotos.

— Nē, — stūrgalvīgi, bet bez steigas tiepās pretī Fjodors Vasiļjevičs, maigi smaidīdams, glaudīdams savas ūsas ar skaisti koptiem pirkstiem, — nagi tiem spīdēja kā perlamutrs. — Nē, jūs cenšaties kompromitēt dzīvi, jūs uzpūšat tai visādus blēņu putekļus. Bet dzīvi, mīļā, vajag mīlēt, tieši mīlēt — kā stingru, bet gudru skolotāju. Jā, jā! Galu galā viņa visu dara labi.

Nekā tamlīdzīga, — Orechova viņam uzbrēca. Viņš piemiedza uz tās pusi mīlīgās, mazliet ūdeņainās acis un pusbalsī noteica:

— Ak, šī labā sieviete... Kādi muļķīgi vārdi: nekā tamlīdzīga! Viss ir kaut kam līdzīgs.

Un, no jauna pacēlis balsi, viņš turpināja sludināt:

— Jūs, mīļā, par daudz viegli padodaties faktiem, par ļaunu idejai. Bet ir jāzina: vienas vai otras idejas pieņemšana vai nepieņemšana tiek attaisnota ar tīri teorētiskiem apsvērumiem, nevis ar šās idejas noderības vai nenoderības pakāpi praktiskās d a r bī b a s p a m a t oj u ma m.

Orechova no jauna iespraucās Kellcra un Chotjalnceva strīdā, pūlēdamās tos pārliecināt:

— Markss nav brīvs no savas rases domāšanas veida, no ciešanām nolemtas tautas domāšanas veida. Viņš ir pesimists un atriebējs. Bet es nenoliedzu, ka viņa tiesības atriebties Eiropas tautām ir pārak stipri pamatotas, pārāk stipri.

— Pareiza doma.

— Esmu pilnīgi vienis prātis, — viņai piekrita skaistulis.

Viņa patīkamais baritons skanēja arvien pašapzinīgāk, pabālajās acis rotaļājās viegls smaids, un likās, ka viņa ūsas aug, kļūdamas vēl kuplākas.

«Laimes bērna seja,» nodomāja Kļims Ivanovičs Samgins.

Durvīs kā kariatide, troksni atbalstīdama vai arī to nelaizdama blakus istabā, kur arī klaigāja, stāvēja Tosja ar papirosu zobos, ar roku īgni gaiņādama no sejas prom dūmus un klausīdamās glītā vīrieša rāmajā, pašpārliecinātajā runā.

Kļims Ivanovičs Samgins dzēra teju, ar piespiešanos sarunādamies ar Rožu Greimani par pašreizējo literatūru un klausīdamies strīdnieku klaigās. Vērodams viņu tieksmi citcitam iedzelt, viņš sev jautāja:

«Bet kas gan viņus vieno?»

Ieradās Dronovs ar kulītēm un sainīšiem padusēs un rokās; stāvot ar muguru pret viesiem, likdams bufetē iepirkumus, viņš dusmīgi paziņoja:

— Ļevs Tolstojs pazudis no mājām. Meklē — nav nekur.

Ziņa tika uzņemta ar lielu interesi, ta visus strīdniekus samierināja, Orechovai pat asaras sakāpa acīs.

— Nomocījuši līdz pēdējam!

Visi sāka izjautāt Dronovu tuvāk par sīkumiem, bet viņš lakoniski atbildēja:

— Visu, ko zinu, esmu pateicis.

Dronovs apsēdās Samginam līdzās, palūdza:

— Rozā, — man vīnu! Balto.

Un grūti nopūtās.

— Kas ir šis skaistulis?

— Šemjakins, kaut velns viņu. .. Pastāstīšu velak.

Un, skatīdamies, kā Greimane nopūlas izvilkt pudelei korķi, viņš burkšķēja:

— Biju slēgtā sanāksmē uz Ozerova priekšlasījumu. Domes deputāti. Redaktori. Suvorina papus un citi pārejie, kas no svēto draudzes. Rūpnieki, kuru uzņēmumi saistīti ar lauksaimniecību, ir noskaņoti kā svētkos. Bet kvieši iet eksportā par deviņdesmit vienu kapeiku, astotajā gada pārdeva par rubli divdesmit. — Viņš izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un nolasīja: — Metalurģijā banku kapitala ir 386 miljoni no kop-sumas 439, akmeņogļu rūpniecībā — 149 no 199. Ka tas saprotams?

— Es neesmu ekonomists, — Samgins atsaucās un nodomāja, ka pašreiz Dronovs atgādina Tagiļski, kādu bija to redzējis pie Preisa.

Dronovs iebāza grāmatiņu atpaka| kabatā, iedzēra vīnu un saka klausīties vārdu jūklī.

— Lielākais no lielajiem, — histēriski kliedza Nogaicevs.

— Visdižākais! Nepiekāpšos, Fjodor Vasiļjevič, neparko!

— Pierādiet... Lieciet man izprast, kādu ideju — speķu viņš sevī iemiesoja, kādas pārmaiņas dzīvē šī ideja ienesusi! Vai Gijo mācība ir jums pazīstama, jā?

— Jā-ā! Tolstojs . . . Man viņš neiet pie sirds. Cita gara cilvēks. Vai tas slikti? Tu klusē, <[tātad — sliktij>.

— Jā — kas tad īsti ir šis Semjakins?

— Kāda ievērojama valstsvīra ārlaulības dēls, kaut velns viņu ... Strādāja muitas resorā, priekš gadiem pieciem saņēma milzīgu mantojumu. Mecenāts. Lakstojas ap Tosju. Varbūt iedos naudu avīzei. Ar Tosju iepazinās teātrī, bija iedomājies, ka viņa no staigulēm. Nogaicevs ar strādāja muitā, tas pazīst Semjakinu jau sen. Nogaicevs tad viņu arī atveda šurp, blēdis tāds. Starp citu, Nogaicevam tu par avīzi — ne vārda!

«Var gandrīz domāt, ka viņš izmanto savu mīļāko, lai pievilinātu bagātniekus,» Samgins nodomāja.

— Gijo? — dūca Govorkovs. — Kas tagad lasa Gijo?

— Ak kungs! — izmisušā balsī sauca pastarpām Nogaicevs.

— Kā tad tā? Visiem ir zināms: tolstojisms bija...

— Ar Tolstoju viņiem pietiks ilgam laikam, — Dronovs sacīja.

— Trokšņaini ļaudis, — Samgins piezīmēja, lai neciestu klusu.

Dronovs, turēdams glāzi kā nūju rokā, vīnu malkodams, pārlaboja Samginu:

— Tukši ļaudis — tu gribēji sacīt. Ja gan, bet, redzi, šie ļaudis — Orechova, Nogaicevs — veido sabiedrisko domu. Tieši tāpēc, ka tukši, viņi brīnum ātri uzņem sevī visu jauno: idejas, programas, baumas, anekdotes, tenkas. Paši pārliecināti, ka «sēj tautā prātīgo, tikušo, mūžīgo». Ja izrādīsies par vajadzīgu, viņi rīt nopaļās tos pašus priekus un bēdas, ko šodien cildina ...

— Gluži tāpat kā jūs, — negaidot pusbalsī ieteicās Rozā Greimane.

— Nē, Rozulīt, ne gluži tāpat, — Dronovs nopietni pretojas.

— Gluži tāpat, — viņa stingri un jau dikta balsī sacīja.

— Jūs arī esat viens no tiem cilvēkiem, kuri cenšas tikai pielāgoties tam, ko patiesība vajag radikāli mainīt. Jūs visi te esat niekabīles, sīki buržuji un visu mūžu paliksiet tādi paši, lūk še, sīciņi. Es neprotu to tik pareizi pateikt, bet jūs runājat tikai par pilsētu, kad ir jārunā jau par pasauli.

Viņa runāja ar akcentu, vārdus kopodama grūti un lēnām. Seja viņai bija nobālusi, tālab tās melnās acis iegrima vēl dziļāk, zods trīsēja. Balss bija bez košuma kā plaušu slimniekam, un tāpēc viņas vārdi likās vēl smagāki. Semjakins, sēdēdams istabas kaktā līdzās Taīsai, paskatījās uz Rožu, saviebās, pakustināja ūsas un iečukstēja kaut ko Taīsai ausī. Taīsa domīgi sarauca seju un pacēla roku, saglauzdama sev matus aiz auss.

Orechova ķildīgi ieprasījās:

— Ko nozīmē — par pasauli?

— Jūs to nezināt?

Un Rozā sāka uzskaitīt:

— Par revolūciju Turcijā, par medžlisa padzīšanu Persijā, par Somijas konstitūcijas iznīcināšanu, par to, ka Austrija anektējusi Bosniju un IJercegovinu, Japana — Koreju, ka vāci noraidījuši Anglijas priekšlikumu samazināt jūras floti, bet sociāldemokrāti nav uz to reaģējuši. Lūk, tā ir pasaule!

— Un ko jūs pavēlēsiet man ar viņu darīt? — jokodams jautāja Nogaicevs.

Greimane, viņam neatbildēdama, turpināja:

— Arī Ķīnā notiek kustība. Jūs runājat par Tolstoju. Ko jūs pateicāt par viņu? Ka viņam slikta sieva, neveiksmīgi bērni un ka viņā atklajas daudz pretrunu starp mākslinieku un domātāju. Tas bija viss. Bet Tolstojs ir vispasaules cilvēks, viņu lasa visas tautas — dzīve ir necilvēcīga, kaunpilna, melīga^ viņš saka. Viņš nav vēl aprakts zem zemes, bet jūs jau steidzaties mest mēslus uz viņa kapa. Tas ir riebīgi. Saprotiet taču, ka Tolstojs aicina pārveidot pasauli, bet jūs? Jūs cenšaties izolēt sevi no dzīves, meklējat sev vietu viņas virspusē vai nomalē no tās, jā, jā. Tieši pie tā beigās nonāk visa jūsu kritika.

Samgins jau tūlīt Greimanes runas sākumā uzcēlās un aizgāja pie viesistabas durvīm, no kurienes bija ērti novērot Taīsu un Šemjakinu, — skaistulis, ūsas kustinādams, izskatījās pēc runča, kas sagatavojies lēcienam. Taisa stāvēja sāniski pret viņu, klausīdamās, ko tai saka Dronovs. Nolasījis no ļaužu sejām, ka grasās uzliesmot jauns strīda jonis, Samgins nosprieda, ka šoreiz viņam pietiek, nemanīts izgāja priekšistabā, apģērbās un devās mājup.

Bija jau ļoti vēls. Tukšajās ielās sastingusi salta migla, neapņemdamas pārvērsties sniegā vai lietū. Miglā karājās ielas lukturu pūšļi, apjozti ar tāpat sastingušu, blāvi varvīkšņainu spozmi. Sur un tur starp melnajiem logiem pavīdēja pa dzel' tenam uguns plankumam.

«Demokrātijā,» Kļims Ivanovičs Samgins prātoja, soļodams gar fantastiski resniem sētniekiem pie mūra namu vārtiem. «Vai šie ļaudis pelna, lai es nostātos viņu priekšgalā?» Rozas Grei-manes runa, Pojarkovs, Taīsas uzvešanās, viss tas pats no sevis saplūda kopā par kaut ko vienu un nevēlamu. Nāca atmiņā kāda kadeta vārdi, ko Samgins garāmejot bija uztvēris Valsts domes vestibilā: «Ir pazīmes par veselajam saprātam naidīgo spēku jaunu mobilizēšanos.»

«Jā,» Samgins prātoja. «Ir iespējams, ka kaut kur darbojas Kutuzovs. Ja vien viņš nav arestēts Maskavā, Centrālkomitejās «septiņu» skaitā.»

«Sī ebrejiete ir acīm redzami ļaunsirdīga būtne. Boļševička. Un kas ir Šemjakins? Taīsa, protams, aizies pie viņa. Ja viņš to pasauks.»

«Nē, vairāk labuma būs, ja es nodošos rakstniecībai. Avīze tāpat nekur neaizbēgs. Kad būšu iekarojis sev vārdu literatūrā, tad varēs padomāt arī par avīzi. Bez Dronova. Jā, protams, bez viņa ...»

Tas bija viens no Samgina daudzajiem lēmumiem, — ar to' viņš arī aizmiga.

Bet rītā, gultā gulēdams, aizsmēķēdams pirmo papirosu, viņš atzina, ka Dronovs visai noderīgs kukainis. Piemēram, viņš māk kaut kur sadabūt ļoti garšīgu tabaku. Uz jaunā dzīvokļa iesvētībām viņš bija iedāvinājis teicamu Krimova peizažu, un jā-dornā, ka pats bija arī Taīsai ieteicis uzdāvināt tam Žukovska etidi — priedes, uz sniega zilas ēnas. Blakus krāšņai vasarai tikpat krāšņa ziema.

Caur loga aizkariem spīdēja saule, istaba bija vēsa, — ārā droši vien spulgo pirmā īstā ziemas diena, — pa nakti būs uzsnidzis sniegs. Negribējās celties. Blakus istabā mīkstiem soļiem staigāja Agafja. Kļims Ivanovičs Samgins uzsauca:

— Padodiet man kafiju šepat! — «Jā, Dronovs ir noderīgs. Kā Sančo Pansa. Kaut arī es neesmu Don-Kichots. Viņš, Ivans, nav muļķis.»

Dronovs aizmuguriski iepazīstināja viņu ar zvērinātu advokātu Antonu Sergejeviču Prozorovu:

— Spīdeklis ne no lielajiem un — dilstošs. Daudzu kaišu saēsts, un drīz tās viņu sagrauzīs pavisam. Liels āmrija un sieviešu draugs. Pašreiz dzīvo laulībā ar pēdējo no desmitām. Paņēma to no estrādes, iestāstīja, ka viņai esot jāspēlē drāmā;

bet drāmā viņa izrādījās pilnīgi bez dāvanām un tagad atriebjas vīram par to, ka viņš izpostījis tās karjeru: nebūtu viņš iejaucies, viņa būtu tikpat slavena kā Ivete Ziibere. Ik gadus vadā viru uz Parizi, — bez Parizes viņa nevar dzīvot. Savā advokata praksē viņam diezgan liela nekārtība un — es tev to pasaku — reputācijā paslikta: honorārus saņem, bet divās prāvās ir nokavējis apelācijas termiņu, pie kam vienā gadījumā dabūja pats samaksāt klientam viņa prasības sumu: padome, izskatījusi klienta sūdzību, atzina, ka prasība bijusi neapstrīdama.

Prozorovs izrādījās par gara auguma viru tievām kājām, uzpūstu vēderu; veders, spiezdamies laukā starp biksēm un vesti, rādīja baltu krekla svītru. Galva samērā ar augumu par daudz liela, un profilā viņš atgādināja viducī izlocītu naglu. Uz pusplikā, dzeltenā paura plānas, iesirmas bijušo rūsgano sprogu paliekas. Vaigus rotāja gludi, pašķidri vaigubārdas mati, kas nobeidzās ar smailu bārdiņu zem zoda. Ģīmis savītis, peleki maisiņi zem acu vākiem vilka tos uz leju, atsedzot izbalējušas, miklas acis. Uz gara, iesarkana deguna trīcēja pensnejs, bet Prozorovs skatījās tā stikliem pa virsu.

— Nu ko? Ļoti labi. Ar prieku izpalīdzēšu kolēģim. Ivans Matvejičs man jau sīki izstāstīja ... Es atlasīšu jums dažas prāvas, kuras prasa... kuras ir mazliet ieilgušas... Labprāt.

Viņš skatījās Samginā mulsi, pat it kā izbijies, dvašoja pa degunu, tusnīja, slaucīja mutautiņā acis.

— Es jūs iepazīstinātu ar sievu, bet, diemžēl, viņa ir aizbraukusi uz Novgorodu, tur esot kāda ievērojama baznīca. Viņa man ir aizrāvusies ar mākslu, — māksla tagad modē... Jaunatne grib izklaidēties, — ir pagurusi no demonstrācijās, konstitūcijas, revolūcijas.

Viņš bikli sakustējās krēslā, sarauca degunu, nomezdams no tā pensneju, un steigšus piebilda:

—- Es, protams, neapstrīdu ... Bet «darbam dod dienu, izpriecai — stundu». Tagad pienākusi izpriecas stunda. Tas ir normāli.

Viņa apģērbā, viņa vārdos, viņā pašā bija kaut kas nevīžīgs, nedrošs, bet viņam apkārt, kabinetā, neomuliba, šaurība, papīra putekļu smaka.

— Mans rakstvedis ir Mironovs, prātīgs, patīkams jauneklis, kaut gan — plānā galdiņa urbējs. Tā tas ir.

Viņš gurdi nopūtās un paskatījās uz Sarnginu tā, ka tas saprata:

«Ej projām! Esi-jau man apnicis.»

Kad Samgins atnāca iepazīties ar prāvu dokumentiem, viņu saņēma švīti ģerbies jauns cilvēks gariem matiem un laipni smaidošu, patumšu seju. Melnās acis piemiedzis, tas paziņoja, ka patrons esot nevesels un kabinetā neiznākšot, tad parādīja uz galda divus papīru blāķus, saliktus zilos vākos ar uzrakstu «Lieta», un sacīja:

- Tos viņš liek priekšā jūsu ievērībai. Vai es nebūšu jums vajadzīgs?

— Nē.

Jauneklis pievilka kāju un nozuda, bet Samgins, atšķīris «Lietu par zemnieku tvana un Pelagejas Uchovu zaudējumu atlīdzības prasību pret dzini, goda pilsoni Ļevašovu par sakrop-lošanu», nodziļinājās tās studēšanā. Izrādījās, ka pilsonis, braukdams ar savu paša zirgu pāri, salauzis zemniekam kāju, saspiedis krūtis, no kā cēlies smadzeņu satricinājums, kura sekas bijušas Alekseja Uchova, smagā ormaņa, nāve. Mirušā tēvs un sieva vēlas saņemt no pilsoņa 5000 rubļu. Lieta caurskatīta Apgabaltiesā, tur prasība noraidīta, un iesniegta apelacija. No policijas protokola Samgins noprata, ka prasība ir bez cerībām. Lietas beigas viņš izlasīja Prozorova saņemtā honorārā aprēķinu — 140 rubļu.

— «Lieta pret fabrikantu Kelleru par līguma laušanu»...

Samginam aiz muguras atvērās durvis, un istabā ieplūda asa

odieru smarža. Viņam blakām parādījās vidēja auguma sieviete raiba zīda un mežģiņu mākonī, ar zvērādiņu apmetni plecos, smagu, rūsgani krāsotu matu vilni, sārta, draiski uzrauktu degunu, zilganam, jautri dzirkstošām acīm. Viņas nokrāsotās lūpas smaidīja, atsedzot sīkus peles zobiņus, vispār viņa bija apžilbinoši spilgta.

— Elena Vikentjevna, — viņa sacīja, sniegdama īsu, tuklu rociņu, un lūdza Samginu brokastīs.

Brokastis bija ļoti bagātīgas un garšīgas. Dzēra degvīnu uz pusēm ar «pikonu», dzēra vīnu, un Kļims Ivanovičs Samgins ar lielu patiku dabūja zināt daudz interesantu jaunumu par augstāko sfēru dzīvi.

Pirmais no tiem: Amerikas Savienoto Valstu vēstnieks Pa-rizē aizrādījis krievu sūtnim Ņcļidovam, ka, ievērojot to, ka grafa Nostica sieva pirms iziešanas pie vīra rādījusies kādā Londonas muzik-hollā kaila, ar zivs asti, Parizes diplomātiskais korpuss nevarot atzīt šo dāmu par cienīgu tikt pieņem-tai viņu sabiedrībā.

— Vai saprotat, kas par skandālu? Mosties. Viņš, man šķiet, ir sūtņa palīgs. Vispār persona ar svaru. Ne, padomājiet vien, kāds nu mūsu prestižs ārzemēs! Sūtņi prec dāmas ar zivs astēm ...

Viņa iesmējās skanīgiem, «ērdaniem», ļoti patīkamiem smiekliem, bet pec tam pastāstīja, ka jaunajai carienei attīstoties histērija un augoņi uz kājām.

— Viss tas ce|as no viņas nenormālajām attiecībām ar Viru-

bovu. Es nesaprotu sievietes — lezbiskās mīlas piekopojas, viņa noteica, paraustīdama plecus. Un tad vēl šis izmuku

šais mūks Kasputins. Kaut gan viņš laikam nav nemaz pat mūks, bet vienkārši sādžas dzirnavnieks.

Viņa ar patiku, bet arī ar niecinošu pieskaņu izrunāja vārdus «galma sfēras», «mūsu aristokrātija», — varēja likties, ka pati viņa «grozījusies» šais sfērās un aristokrātu vidē. Uzsvērti nicinoši viņa izteicās par ministriem:

— Visi tādi vien iznireļi, ar sīkpilsoņu uzvārdiem, — Sčeg-lovitovs, Kasso... Vai jūs neesat redzējuši šo Kasso? Viņam brīnum neglītas ausis, milzīgas ka galošas. Liet Chvostovs, Ņi-žegorodas gubernators, ko ari grib iecelt par ministru, ir tik resns, ka viņam automobilis ar speciālām atsperēm.

Viņi sēdēja lielā, patumšā istabā, āra pret tās trim logiem pacēlās peleka, ari tāpat logiem izcaurumota siena. Pēc netīrajam rūtīm, pēc balkoniem un dzelzs kāpnēm, kuras lauzītā līnijā stiepās līdz jumtam, varēja spriest, ka tie tur ir virtuvju togi. Vienā istabas stūrī stāvēja klavieres, virs tam melna glezna ar diviem dzelteniem plankumiem, — viens rādīja cilvēka vaigu un solidu, resnu degunu, otrs — atvērtu plaukstu. Otrā stūrī stāvēja smaga, melna bufete ar perlamutra inkrusta-cijām. Bufete izskatījās kā pieci zārki.

Istabas gaiss bija mazliet spiedīgs, sievietes stiprie parfimi nespēja pārvarēt centrālās apkures sasildīto putekļu smakas.

Brokastis ilga paris stundu. Kļims Ivanovičs Samgins garšīgi paēda, mazliet iedzera un jutās omulīgi: klausoties sievietes skanīgajā balstiņā, tās pastāvīgajos smieklos, viņš laipni smaidīja un domāja:

«Muļķe, tomēr interesanta.»

Bet viņa ar sajūsmu stāstīja par Novgorodas Neredicas Pestītāja baznīcas fresku vareno skaistumu.

Kļimu atlaizdama, viņa sacīja:

— Sestdienas pie manis salasās artisti, literāti muzicējam, strīdamies, — atnāciet!

«Ja, viņu der apciemot,» Samgins nolēma, tomēr satikties ar to otrreiz viņam ne tik drīz izdevās: daudzās, bet aplam sarežģītās Prozorova prāvas prasīja daudz laika, švītīgais rakstvedis maz zināja, lāpīja slinkumu un sapņoja par reportāžu laikraksta «Peterburgskaja gazeta». Un arī pats Prozorovs, aizvien vairāk sagurdams, berzēja pieri, plūkāja sev bārdu un acīm redzot zaudēja atmiņu. Rakstvedi atlaida. Dronovs viņa vietā iekārtoja drūmu puisi melna tūka blūzē, lieliem vaigu kauliem un atvieztiem zobiem, - jau viņa ārējais izskats vien bojāja Samginam nervus.

Nomira Ļevs Tolstojs. Agafja bija pirmā, kas pateica šo vēsti Samginam, pasniegdama rīta avīzes.

Ļevs Nikolajevičs ir miris.

Viņa izteica to apspiestā balsī un gāja prom, bet kabineta durvīs vēl apstājās:

— Vai jūs dzirdat, kā visos dzīvokļos blākšķ durvis? It kā cilvēki būtu izbijušies.

— Vai jūs esat lasījusi Tolstoju? - viņš jautāja.

Es esmu izlasījusi «Poļikušku», tāpat «Pasaku par trim brāļiem», arī «Vai daudz zemes cilvēkam vajag». Pie mums, uz sētas kāpnēm, vakar lasīja.

Viņa kā arvien vēl pagaidīja: vai kungs, kas zina, vēl ko nejautas. Kungs nejautāja.

Viņš nepavisam nedzirdēja, ka mājā durvis būtu blākšķējušas kaut kur diktāk nekā ik dienas, un arī nejuta, ka Tolstoja nāve būtu viņu sevišķi apbēdinājusi. Sai pašā dienā no rīta viņam nācās uzstaties pie tiesas prasības lietā par septiņi tūkstoši trīssimt rubļu piedzīšanu, un viņam šķita, ka šī prasība tika atzīta par dibinātu vienīgi tāpēc, ka viņa pretinieks vāji aizstāvējās, tiesneši prāvniekos noklausījās nevērīgi, lēmumu taisīja steigdamies.

Zvērināto advokātu istabā tika vestas norūpējušās sarunas par to, kādā veidā piedalīties apbedīšanā, — vai sūtīt uz Jas naja Poļanu delegāciju vai aprobežoties ar vainaga piesūtīšanu. Kāds solidi atgādināja, ka tagad nav piektais gads, ka tagad pie teikšanas ir Ščeglovitovs ...

Ar gandarījuma sajūtu par to, ka prāvā guvis virsroku, Kļims Ivanovičs Samgins piezvanīja Prozorovam; pie tālruņa pienāca Elena un, noklausījusies viņa paziņojumā, jautāja:

- Bet vai jūs zināt, ka Universitātē nemieri, studenti ceļ traci, prasa atcelt nāves sodus ...

«Stulbā,» Samgins domās viņu nolamāja, tūdaļ pakārdams klausuli. «Taču labi zina, ka tālruņa sarunas noklausās policija.» Jauno ziņu viņš tomēr pastāstīja apaļīgam, fraka tērptam sārtvaidzim, bet tas, acis piemiedzis, paskatījās griestos un noteica:

— Kāpēc ne? Iegansts labu labais. «Nāvi caur nāvi uzvarējis.» Kaut nebāzušies tikai laukā uz ielas...

Ieradās vel divi trakotie ar portfeļiem; viens no tiem, melniem matiem, augstu pieri, galvaskausā iegrimušām acīm un žultainu seju, sapīcis tielējās:

Ticiet man: apziņa par sociālās disciplinas nepieciešamību, šķiru solidaritātes sajūta ir iespējamas vienīgi tai gadījuma, ja pastāv pareizi un vienprātīgi saprasta nacionālā ideja. Es vienmēr to esmu sacījis... Un, iekams tas nebūs panākts, mūsu jaunatne ...

— Atļauj, atļauj! Konstitucionālās ilūzijas trīs četrus gadus ir noturējušas mūsu jaunatni niiera stāvoklī...

— Bet, lūk, izrādās, ka vajadzēja tikai nomirt Tolstojam, un viņi gatavi no jauna skriet ar pieri sienā.

Sārtvaidzis advokāts jautri iejautājās:

— Bet kur tad jūs, Roman Osipovič, esat šķiru solidaritāti redzējuši?

Francijā, mans draugs, Anglijā. Un Vācijā, kur organizēta strādnieku šķira ņem aktivu dalību valsts darbā. Tās visas ir zemes, kur dominē nacionālā ideja . . .

— Tas jums ir struvisms! Eross politikā un tā joprojām. Ta ir romantika . . .

Samgins vēl minūtes piecas noklausījās strīdā, tad izgāja uz ielas vējā, smalka lietus brāzmās. Viņam šķita, it kā pilsētas parastajā troksnī šodien auss sadzirdētu kādu īpatnēju, dobju, nemierīgu dūkoņu. Cilvēki steidzās cits citam garām, steidzās laukā no mājām un veikaliem, steidzās gar ielu stūriem, un likās, it kā viņi visi meklētu, kur paslēpties no lietus uri vēja. Arī domas šaudījās — steidzīgas, nesakarīgas. Bija jādomā par to, ka galvaspilsētas advokāti izturas pret viņu auksti, ar ļoti aizvainojošu laipnību. Pelēkajā, drēgnajā mijkrēsli it kā izauga drūma veča veidols ar izspūrušu bārdu.

«Sludināja nepretošanos ļaunumam, bet mūža galā aizbēga no sievas un ģimenes spaidiem. Un atkal no jauna iesākas studentu nemieri.»

Paņēmis važoni, Samgins paslēpās zem ratu ādas kulbas un aizvēra acis. Tikko viņš bija paguvis atģērbties, ieskrēja Dro-novs, slaucīdams mutautiņā slapjo seju.

Paskat vien, Tolstojs, ko? viņš iesāka. - Studenti saviļņojušies, un it kā ari fabrikās notiekot sapulces. Re, ku’ joks! Velns ar ārā .. .

Viņš nošmaukstināja lūpas un turpināja:

— Braucu garām, skatos — tu nupat piebraucis. Vai zini ko: kā tu doma, ja tagad izdotu rakstu krājumu par Tolstoju? Man ir literātu vidū viena otra pazīšanās. Varbūt arī tu pamēģināsi kaut ko uzrakstīt? Cilvēks nostrādājis gandrīz sešus gadu desmitus, ieguvis pasaules slavu, bet miera savai dvēselei nav varējis nopelnīt. Temats! Sludināja: nepretojieties ļaunumam ar varu, kliedza: «nevaru klusēt»; saki, — ko tas nozīmē, ko? Gribēja klusēt, bet nevarēja? Kāpēc nevarēja?

— Par krājumu — tā ir laba doma, — Samgins sacīja un, nevēlēdamies nodziļināties Tolstoja moralfilozofijas avotos, sāka lietišķi runāt par rakstu krājuma plānu.

Dronovs minūtes piecas klausījās klusēdams, berzēdams pieri un eža adatas uz galvvirsas, tad uzlēca kājās.

— Es braucu uz Domi. Gribi?

— Nē.

Izrāvis no kabatas kādu avīzīti, viņš piestūma to Samginam:

— Ļeņina «Rabočaja gazeta»; nesen pirms kādām dienam — iznāca.

Viņš nozuda, bet tūdaļ — jau motelī un ar cepuri galvā atkal parādījās un nobuldurēja:

— Klīst baumas: mēs taisoties anektēt Persiju. Austrija paķēra sev Bosniju un Hercegovinu, bet mēs — Persiju. Ja angļi nesados mums pa kaklu — es braukšu pie persiešiem tepiķus pirkt. Kluss un mierīgs veikals. Ivana Dronova persiešu tepiķu tirdzniecības nams. Es te piķi mīdu, tu te piķi mīdi, viņi lur piķi mīda, vārdu sakot, — visi mēs te mīdāmies pa piķi. Avīzīti tu uzglabā!

Noburkšķēja un nozuda galīgi, pamezdams Samginu aizkaitinātu.

«Nerrs. Valšķīgs āksts. Melkuļa iedaba.»

Viņš jau dažu labu reizi bija ievērojis, ka Ivans pirms aiziešanas kā aktieris pirms priekškara nolaišanas cenšas pateikt kaut kādus atmiņu uzbudinošus vai divdomīgus vārdus.

Sildīdams pie centrālapkures radiatoriem muguru, Samgins atpleta Dronova atnesto, acīm redzot jau daudz lasīto, saburzīto avīzi. Tā tomēr neizklīdināja viņa sapīkumu. Skatīdamies tās ievadraksta vienkāršajos, skarbajos vārdos, viņš nievājoši protestēja:

«Ko viņi grib vest sev līdzi šinī zemē, kur pat Ļcvs Tolstojs izrādījies vientulis un bezspēcīgs...»

Vakarā Samgins aizgāja pie Prozorova; vecais iznāca pie ta rltasvarkos, ar aptītu kaklu, viņš gāja, ar trīcošu roku pieturēdamies pie krēslu atzveltnēm, un gārdza kā fagots, gluži kā piedzēries.

— «Bēdas un slimības mācas man virsū,» kā tas sacīts. .. nu, kā viņu? «Bursa»? Jā, jā, Pomjalovskim. Tātad — vinnējām mēs? Ļoti patīkami. Ļoti.

Runādams lēnām un stiepti, viņš glaudīja kakla kreiso pusi, it kā grūstīdams uz augšu savu žokli, viņa nespodro acu skatieni klīda kaut kur Samginam garām, it kā to neredzot.

— Tagad nu ņemiet celiet augšā tās grāfienes lietu! Rīt uzrakstīsim apelāciju... To arī mēs vinnēsim. Redziet, man ir jāguļ gultā, bet jūs esiet tik laipni, ieejiet pie sievas, viņa jūs lūdza. Tur pie viņas ir viens ... tā sakot... no tiem, kas pašreiz modē... Māksla, filozofija un viss pārējais. E-he-he...

Viņš atmeta ar kreiso roku, bet labo sniedza Samginam un, Kļima plaukstu satvēris, to paturēja ilgāk.

Bet, āre, Tolstojs, ko? Manā laikā... manās bērnības, jaunības dienās, — tad Cerniševskis, Dobr'ojubovs, Ņckrasovs bija viņam priekšā. Tos lasījām kā baznīcas tēvus, es, redziet, esmu seminārists. Visas pārliecības tika dibinātas uz viņu svētajiem vārdiem. Tolstojs palika nemanīts. Toreiz mēs mācījāmies domāt par tautu, nevis par sevi. Viņš iesāka runāt par sevi. No viņa tad arī sākās šī... cilvēka griešanās ap sevi pašu. Te iznāk kalambūrs: kas daļai vien liek spulgot, tas kopumu pulgo... Nu, uz redzēšanos... Auss tā kā sāp... Lūdzu ...

Viņš parādīja ar roku uz viesistabas durvīm. Samgins pašķīra smagās portjeras un atvēra durvis; viesistabā neviena nebija, tikai kaktā dega neliela lampa zem zilgana abažura. Samgins ar riebumu noslaucīja lakatiņā sev no rokas siltu, lipīgu sviedru sajūtu.

Durvis uz ēdamistabu bija pusviru, tur pie galda sēdēja trīs vīrieši un Elena. Klima Ivanoviča Samgina dzīvē negaidītas tikšanās atgadījās bieži, un tās viņu vairs nepārsteidza, bet ikkatra no tām modināja viņā aizvien smagāku dzīves aprobežotības, šaurības un nabadzības izjūtu.

Resnajā, sarkanmatainajā vīrietī ar uzblīdušu, noskutu, zilganu slīkoņa seju un biezām lūpām viņš pazina savu skolot.-iju Stepanu Andrejeviču Tomiļinu, tam pretī, laimīgi smaidīdams, sēdēja privātdocents Piļņikovs.

— Un tiek noklusēts izmisuma kliedziens, fiziologa Dibuā-Reimona kliedziens, ar kuru viņš nobeidza savu runu «Par mūsu zināšanas robežām» — vistim «fgnorabimus» — nekad neuzzināsim! — bargi, svarīgi un it kā caur zobiem runāja Tomiļins, turēdams pie noskūtā zoda karoti ar ievārījumu.

— Pil-lnīgi pareizi, — līksmi apstiprināja Piļņikovs; un tūlīt pēc viņa vārdiem steigšus atskanēja smalka, bērnišķīga balstiņa:

Tātad profesionālās intereses pie vieniem, domu paviršības paradums pie otriem aprobežo domas brīvību.

Tieši tas! •— Piļņikovs atkal apstiprināja. — Es gribēju teikt, vispirms tas, bet pēc tam jau varas politika, —•' patvaldnieka varas, protams ...

— A! — iesaucās Hiēna, saņemdama Samginu. — Tas ir jauki! Iepazīstieties: Arkādijs Kozmičs Piļņikovs, Jurijs Nikola-jcvičs Tverdochļebovs.

— Un mes esam jau pazīstami, — Samgins sacīja, pieiedams pie Tomiļina; nepieceldamies, lūpas nolaizīdams, Stepans Tomiļins pavērsa pret Samginu savus rūsganos redzokļus un, gausi un svarīgi roku pacēlis, neticīgi jautāja:

- Pazīstami? Kur man būtu bijis tas gods? ...

Viņa uzpūtības aizvainots, Samgins viņam to sausi atgādināja.

— Ahā! Jā, jā, es atceros gan. Es biju jūsu repetitors, tur bija vēl citi puikas ar. Viens no tiem laikam noslīka, vai kā tas tur bija ...

Viņš novērsās no Samgina un atkal paņēma karotē ievārījumu. Kļims Ivanovičs apsēdās iepretī Tverdochļebovam, maziņam vīriņam ar kustīgu ģīmīti kā mērkaķim. Melnīgsnējais ģīmītis apaudzis ar tumšu bārdiņu, uzacis savilktas uz augšu ka brīnoties, tumšās actiņas tramīgi mirdzēja. «Kā tāda rotaļlietiņa, nevis īsts cilvēks,» nosprieda Samgins un ar naidīgu sajūtu sāka lūkoties Torniļinā. Skolotāja cietie mati, jādomā, bija kļuvuši plānāki, tic gulēja gludi pieglausti kā cepurīte, zem acīm bija uztūkuši zilgani maisiņi, arī noskūtie vaigi likās tūskas pilni, viņš bieži glāstīja tos un degunu ar tukliem kreisās rokas pirkstiem, turpretī labējā roka bez apstājas cēla pie biezajām lūpam gan ievārījumu, gan biskvitus, gan konfektes. Vāzītes ar ievārījumiem un biskvitiem, kārbiņas ar konfektēm bija cieši sabīdītas uz viņa pusi. Viņš viss bija kļuvis kā liela burzguļu kopa, viņa uzpūstais vēders, līdzīgs Berdņikova vēderam, spiedās pie galda malas, un, kad skolotājam vajadzēja pasniegties ko paņemt, viņam bija mazliet jāpacejas no krēsla, jo vēders traucēja rokas, darīja tas īsākas. Bet arī neatkarīgi no tā, ka viņš bija tik nenormāli, tik slimīgi aptaukojies, Sam-gins, viņā lūkodamies, nekādi vairs nevarēja pazīt to miegaino, tūļīgo cilvēku, kāds Tomi|ins dzīvoja viņa atmiņā. Tomi|ins runāja tik pašpārliecināti un valdonīgi, ka tagad nekādi vairs nevarēja viņu nosaukt par «nezināmu uzdevumu personu», kā viņu bija dēvējis Varavka. Pat viņa acu zīlītes nelikās vairs ka uz baltumiem uzlipinātas, bet bija it ka iegrimušas acu ābolu pienainajā, sārtām dzīsliņām izmargotajā vielā, peldēja tanī un tā ka biedinoši zalgoja.

«Briesmīgs un atbaidošs ģīmis,» Samgins nodomāja, klausīdamies sarunā.

— Savā referātā «Par neīstas zināšanas kārdinājumu» es norādīju, ka matemātiķu fantastiskie, neaptveramie skaitli ir nereāli un nespēj dot skaidru priekšstatu nedz par pasauli, nedz par mūsu šaszemes dabu un cilvēku miesas dzīvi un ka matemātika ir XX gadsimta metafizika, ka šī zinātne sliecas uz viduslaiku scholastiku, kad cilvēki sātanu sajuta fiziski un aprēķināja, cik velnu var novietoties uz adatas galiņa. Jautājums par zināšanas ticamību — es uz to pastāvu — ir jāpaceļ no jauna un pie tam stingri filozofiski. Jāpārbauda, vai zināšanas nav tikai sātana slazda valgs, izlikts mums mūsu meklējumos pēc dievatziņas.

— Piedodiet, ka pārtraucu jūsu nozīmīgo runu, — ar ledainu pieklājību ieteicās Samgins. — Bet, kā es atceros, senāk jūs mācījāt saprast atziņu kā instinktu, kā trešo dzīvības instinktu ...

— Mācīju, kad mācījos, un beidzu mācīt, kad sapratu, ka esmu mācījis aplam, Tomiļins atteica, tīdams vaļā konfekti, uz bijušo skolēnu nepaskatīdamies, bet Samginam uznaca velēšanās sarunāt viņam rupjības.

«Kāds neģēlis!»

Un, lūkodams piešķirt savai balsij indīgumu, viņš sacīja:

— Tad atļaujiet uzstadit jautājumu par skolotāju atbildību!

— Pareizi. Tad nu uzstādiet ar to — Kristum un Pironam, svētajam Augustiņam un Voltēram . ..

Tas tik ir cirtiens! — izsaucās Piļņikovs, vērsdamies pie Tverdochļebova, bet [Tverdochļebovs] tai paša mirklī uzbruka Samginam, brekdams:

— Un neaizmirstiet, kas bija par cēloni mūsu pirmsenču izdzīšanai no paradizes! Un par šās pasaules augļu rūgtumu. Rozanovu esat lasījuši?

Tomiļins, konfekti košļādams, pamācoši aizrādīja:

— Rozanovs, šis tukšais muldoņa, jutekliskais baudītājs un ķeceris, šeit neiederas. Viņam vieta sataisīta ellē. — Un, ar ļauni uzdzirkstījušām acīm pablenzis uz Samgina pusi, nomurkšķēja:

— Ir divējādas atbildības: dieva priekšā un velna priekšā. Sajaukt tas kopā vienu ar otru ir noziegums. Noklusēšu, ka tas ir arj negudri.

Viņš aplaizīja lūpas, tad noslaucīja tās kabatas lakatiņā un pievērsās Elenai:

— Atgriežoties pie Tolstoja, vēl piezīmēšu: viņš mācīja domāt, — ja par mācību var nosaukt viņa skaļo domāšanu par sevi pašu. Bet nekad viņš nav mācījis, kā būs dzīvot, nav to mācījis pat savos tā saucamajos daiļdarbos, taja vārdu rotaļa, ko sauc par mākslu. Augstākā māksla ir māksla dzīvot gara un miesas vienotības skaistajā tikumā, neatšķaidot jūtas no prāta, jo citādi tava dzīve pārvērtīsies aklu gadījumu virkne un tu aiziesi bojā!

««Aklu gadījumu virkne», — to viņš paņēmis no Ļcva Šes-tova,» Samgins nodomāja.

Kļims Ivanovičs neatcerējās, kad vēl būtu bijis tik stipri uzbudināts un saniknots kā šajās minūtēs. Kaitināja un pat šķebināja dūšu Tomiļina saldumu rīšana, kurus viņš gandrīz bez pārtraukuma un it kā automātiski ar saviem tuklajiem pirkstiem bāza biezlupainajā mutē, jādomā, ka vienaldzīgā gremošana lika šim ticības skolotājam savus vārdus it kā kāst caur zobiem. Tomiļina sprediķis skanēja vienaldzīgi, un šajā vienaldzībā Samginam jautās nievājoša pieskaņa pret viņu. Bijušā skolotāja runas saturs Samginu neinteresēja, neaizskāra. Kļi-mam Ivanovičam kaut kas tamlīdzīgs bija jau pazīstams; tiklab jautājums par zināšanas ticamību, kā arī domu novirziens uz reliģijas vai metafizikas pusi, — viss tas bija pašreiz stipri mode. Bet aizskarošs bija tas, ka Tomiļins izrādījās tik krasi atšķirīgs no ta Tomiļina, kāds tas bija jaunībā. Pārtraukdams īsās Piļņikova un Tverdochļebova piezīmes un iebildumus, bijušais repetitors nepievērsa Samginam uzmanības, un likās, ka viņš to dara tīšām.

«Vai viņš man atriebjas? Bet par ko?» Samgins sev jautāja, atcerēdamies, ka šis rūsganmatainais saldumu rīma bija stāvējis viņa matēs priekšā uz ceļiem, un nodomāja: «Tas nevar būt. Varavkam patika par viņu ņirgāties ...»

- «Cilvēks piedzimst ciešanām — kā dzirkstele, lai šautos uz augšu,» gavilējoši izsaucās sīciņais Tverdochļebovs, un viņa ģīmītis saraucās, kļuva vēl mazāks. Nokasīdams ar nagu no šokolādes konfektes papīriņu, Tomiļins noslāpēja šā cilvēciņa sajūsmu ledainiem vārdiem:

— Ne viss Ijaba grāmatā mums jāsaprot tik burtiski, kā uzrakstīts, jo šī grāmata nak no svešas rases un svešam asinīm, no rases, kas nepiedodami noziegusies pret dievu un ir vēl pārāk žēlīgi sodīta ...

Viņš uzcēlās un tagad izskatījās pēc mucas, ietērptas tumšpelēka tūka ne īsti mājas, ne īsti vizitsvārkos. Izbolītām acīm viņš paskatījās sienas pulkstenī, nokrekstējās un paglāstīja ar delnu sev vaigu.

— Man jāiet. Ir mazliet jāsagatavojas, deviņos es lasu vienā mājā par likteni, kāds tas parādās tautas izpratnē, un par pre-destinaciju, kādu to sludina baznīca.

Noskūpstījis namamātei roku, viņš pamāja ar galvu pārējiem un devās projām, smagi vilkdams kājas pa grīdu; namamāte viņu pavadīja.

— Brīnišķīgi! — pusbalsī sacīja Tverdochļebovs.

— Gaužām gudrs cilvēks, — piekrita Piļņikovs.

— Un kas par erudīciju!

Ienāca atpakaļ namamāte.

— Vai nav oriģināls? — viņa jautāja un pati atbildēja: — Ļoti.

Bet Piļņikovs sacīja Samginam:

— Elenai Vikentjevnai ir apbrīnojams talants atrast un pulcināt ap sevi ārkārtīgi interesantus ļaudis ...

— Esmu laimīgs, ka atrodos viņu vidū, — īgni un ironiju neslēpdams, noteica Samgins. Elena, uz viņu paskatījusies, pasmīnēja.

— Oho, jūs jau kļūstat dzēlīgs.

— Ne, patiešām viņš nav nekādā viduvējība, — viņa izlīdzinoši turpināja. — Es iepazinos ar viņu pirms divi gadiem Ņižņijā, — viņš tur nevarēja iesakņoties. Tā ir merkantila pilsēta, kas ik gadus pusotra mēneša zaudē prātu: tikai kupči un atkal kupči, visi lieli vien un smagi vien, un gada tirgus, un sievietes, un satricinošas orģijas. Viņš tur stipri dzēra. Bija sadzīvojis sev kādu slimību. Es viņu ieradināju ēst pēc iespējas vairāk saldumu, — tas pilnīgi izdziedina no žūpošanas. Bet citādi taču viņš, vai zināt, par pacienāšanu filozofēja pa restorāniem ...

Samgins ar patiku klausījās namamātē, tās vārdi atspirdzināja un nomierināja viņa sapīkumu; bet, noklausījies tālāko, viņš pat klusītēm iesmējās.

— Varat iedomāties: pie jums pienāk šitāds briesmīgs vecis un liek priekšā: «Vai nevēlaties, — es jums pieradīšu dieva esamību.» Un par puspudeli degvīna viņš apgalvoja, noliedza, pieradīja. Ļoti amizanti. Viņu esot it kā pat situši, stiepuši uz policiju ... Bet, kā redzat, izrādās, ka viņš ... kaut ko tomēr nozīmē! Filozofs, vai ne?

— Ļoti savdabīgs, - skumīgi noteica Piļņikovs, bet Kļirns Ivanovičs Samgins ar gandarījumu pavērās Piļņikovam un Tverdochļebovam sejās, — tie izskatījās mazliet saplakuši. Piļņikovs, uzmetis lūpu, klausījās ar dziļu vilšanos, bet mazais cilvēciņš, plecus raustīdams, nopenterēja:

— Cilvēka pārbaudījums! Fs to saku par alkoholismu. Ja neapgrēkosies, tad grēku nenožēlosi, ja grēku nenožēlosi, — nebūs pestīšanas.

— Mans vīrs ir vecs narodņiks, — Elena trauksmīgi turpināja. — Viņam patīk visi tādi pašcepti pašaudži, pašmācekļi... pašslepkavas, liekas, necieš. Arī patvaldību necieš, — bet tas jau ir tāds sensenējs paradums, tikpat kā tējas dzeršana. Es savu vīru saprotu: ģimnāzijā un universitātē noslīpētie ļaudis ir diezgan vienmuļīgi, mēdz domāt pēc grāmatas, bet, lūk, šādi... drošsirži, kas ielaužas visa paši uz savu galvu. Barbari ... Es stāvu par barbariem, - ar tiem nav garlaicīgi.

— Elena Vikentjevna! — ievaimanājās Tverdochļebovs, palēkdamies uz krēsla. — IJn to sakāt jūs, jūs, kuras viesistabā salasās kultūras zieds ...

Elena Vikentjevna joko, — Piļņikovs paskaidroja, tomēr viņa balsī bija jaušams jautājums.

— Vai re, cik apķērīgs, — sieviete sacīja, pievērsusies Sam-ginam; Samgins piecēlās, sniegdams viņai roku.

- Ai, nē! Vel nelaidīšu, man ar jums kas jāparunā ...

Pārējie divi saprata, ka viņi lieki, noskūpstīja tuklo rociņu ar gredzeniem rožsārtos pirkstiņos un aizgāja. Elena mazu brītiņu smaidošām acīm cieši noskatījās Samginā, tad savieba seju komiski bēdīgā grimasē un nopūtusies jautāja:

Vai runāsim par Tolstoju?

Tas nav obligāti, - Samgins atteica.

— Pateicos. Par Tolstoju es esmu izrunājusies jau četras reizes, ja neskaita sarunu pa telefonu. Dārgais K|im Ivano-vič, — mājā nav naudas, un ir sakrājies diezgan daudz sīku nesamaksātu rēķinu. Vai nevarētu drīzāk saņemt honorāru par jūsu vinnēto prāvu?

— Papūlēšos.

Esiet tik laipns, papūlieties! Tas bija viss. Bet tas nenozīmē, ka jums jau jādodas projām.

Viņa uzaicināja pāriet viesistabā. Elcna gāja viegli un slidosi, vingriem, dejojošiem so|iem. Ģērbusies viņa bija oranž-krāsas kleitā, platā ka apmetnis. Ejot viņa jocīgi plivināja plaukstas, kleitu kārtodama, bet izskatījās tā, it kā viņa grūstu kaut ko nost.

«Pievilcīga,» Samgins sevī noteica un nodomāja: «Viņa slēpjas platos tērpos tāpēc, ka viņai nav skaists augums.» — Viņš jutās tai gaužām pateicīgs, ka tā bija pastāstījusi par Tomi|inu, un lūkojās uz to tik laipni, cik vien tas viņam bija iespējams.

Viesistabu apgaismoja lampa, ielikta persiešu smalki izvītā vara lukturī, tāpēc telpa pār visu klājās sīks enu raksts. Gar sienām uz maziem plauktiņiem blāvi spīdēja vara krūzes, kausi, vāzes, un šī vara lietu bagātība lika Samginam nodomāt:

«Grib būt īpatnēja.»

Elena bija atlaidusies pusgulu uz tachtas, zem lielas gleznas; gleznā bija redzamas dzeltenas smilšu kāpas, kamieļu ka-ravana un divas nabadzīgas palmas ar vēja saplosītu lapu plūksnām.

— Vīrs sāk slimot, jādomā, ka nopietni, — Elena sacīja.

Skumju viņas balsī Samgins nemanīja. Samgins iejautājās,

kas ir šis Tverdochļebovs.

— Nu, tā ... dīkdienis, — viņa atteica, zvilnēdama uz tachtas, paceltām rokām kārtodama kuplos matus. — Dzīvo no jūsmošanas. Ļoti bagāta tēva dēls, tēvs pārdod nezinko tur uz ārzemēm. Tēvocis — Domes loceklis. Viņi abi ar Piļņikovu pārtiek no jūsmas. Piļņikovs nesen pārvedis no provinces sev sievu ar šķību labo aci un divdesmit pieciem tūkstošiem pūrā. Vai jūs uz Domi mēdzat iet?

Biju vienu reizi, drīzumā taisos atkal aiziet.

— Iesim reizē! Tur ir tik brīnišķīgi jocīgi. Sēž un sacerē likumus pavisam pazīstami cilvēki, kurus es esmu redzējusi dzērumā pie čigāniem un restorānu kabinetos.

Acis piemiegusi, viņa iejautājās:

Dronovs droši vien jums stāstījis, ka es esmu bijusi estrādes dziedātāja? Nu, tātad. Ka tādai man bija ļoti plaša pazīšanās starp Krievijas labākajiem ļaudīm, viņa jautri pamirkšķināja. — Un, protams, lai varētu labi ģērbties, nācās noģērbties pavisam. Vai tas jūs šokē?

Ne druskas, Samgins pasteidzās atbildēt, bet viņa, ar pirkstu draudēdama, brīdināja:

Tikai neiedomājieties man just līdz, mani žēlot vai ko tamlīdzīgu. Un nelolojiet nekādas romantiskas cerības, es esmu jau pietiekoši nogurusi no mīlas. Un no visādām cūcībām. Būsim krietni draugi — vai jā?

— Labprāt. Un ļoti patcieos jums par šo piedāvājumu, — Samgins atbildēja, sevī domādams:

«Vīrs mirst nost, viņai ir vajadzīgs atvietotājs, kas turpinātu vīra pienākumu — strādāt priekš viņas.»

Redziet, es satieku jūs ceturto reizi, bet... īsi sakot: jūs man patīkat. Nopietns. Neko nemācāt. Jums netīk pamācīt? Par to jums daudz grēku tiks piedots. Arī no skolotājiem es esmu nogurusi. Man ir trīsdesmit, jūs varat nodomāt, ka es divus vai trīs gadus sev atņemu, bet man patiesi apaļi trīsdesmit, un divdesmit piecus-gadus mani ir skolojuši.

Samgins, laipni smaidīdams, klausījās viņas draiskajā tērzēšana un ievēroja, ka tad, kad šī sieviete uzsit knipi, arī viņas lidojošie vārdi it ka metāliski noklinkš kā mazas dzirklītes, bet zilo acu jautrās dzirksteles iemirdzas spožāk.

«Viņa ir interesantāka par Alīnu,» Samgins sprieda. «Raksturs viņai noapaļotāks. Un nepavisam nav muļķe. Sī sieviete diezin vai būtu spējīga spēlēt traģēdijas. Ar viņu jāizturas ļoti uzmanīgi,» viņš nolēma.

Tomēr viņš ik dienas gāja pie Prozorova un, kad vecais jutās spirgtāks, strādāja ar viņu kopā, bet pēc tam palika uz teju vai pusdienām. Pie galda Prozorovs mazliet garlaikoti, tomēr interesanti stāstīja par 70. un 80. gadu inteliģentu dzīvi; viņš bija pazinis gandrīz visus tā laika ievērojamākos vīrus un mēdza par tiem runāt, sērīgi locīdams galvu, ka par cilvēkiem, kas vīrišķīgi atdevuši sevi par upuri vēstures Baalam.

Nadsons dziedāja: «Tici, kritīs reiz Baals,» bet, lūk, nav vel kritis, Eiropas varmācība arvien straujāk dzen postā mūsu zemniecisko valsti, mjā! Jūs droši vien esat marksists, tāpat ka tagad visi... Pat šis nekauņa ... Stolipins ...

Vai ieliet vēl tēju? — vaicāja Elena. Viņa parasti sēdēja ar grāmatu rokā, nejaukdamās vira liriskajās valodās, žigli pāršķirdama lapu pēc lapas, raukdama uzacis. Viņa lasīja franču romānus, «Šipovņika» krājumus, «Fjordus», jūsmoja par skandināviešu rakstniecību. Kļims Ivanovičs Samgins gandrīz pat nemanīja, ka viņam ar EIenu_ nodibinājās vieglas draugu attiecības, kas, neuzlikdamas nekādu nepatīkamu pienākumu, nedraudēja arī pieņemt intimāku un atbildīgāku attieksmju raksturu.

Pie Elenas viņš atpūtās no tiem iespaidiem, kas viņu no--māca Dronovu dzīvoklī, kur kā duļķaini lietus strauti bedrē satecēja kopā baumas, domas, fakti, savā dažādībā tikpat nepatīkami kā paši to atnesēji. Apmeklētāju skaits pastāvīgi pieauga. viņi rosījās kā pa dzelzceļa staciju, un ļoti grūti bija saprast, kurp uri pēc kā viņi traucās.

Dronovs svīzdams malās pa vidu, viņš vēl arvien izmisīgi meklēja naudu avīzes izdošanai, bet Tosja vīpsnādama zobojās:

— Meklē simttūkstoš rubļu kā adatiņu siena kaudzē!

Ivans tomēr bija tai optimistiskajā pārliecībā, ka adatiņu

atradīšot, un viņa optimisms tikai pastiprināja Samgina tumšās aizdomas:

«Ko kādiem līdzekļiem viņš pārtiek?»

Ivana viesmīlīgo dzīvokli Samgins klusībā sauca par «nelegālo restorānu», «bezmaksas traktieri» un juta, ka viņam nav īstā vieta šai miteklī. Viņš [redzēja], ka visiem Ivana Dronova ļaudīm piemīt kāda ar Ivanu kopīga īpašība, kopīgs rakstura vilciens, ka arī tie, tāpat kā Ivans, par kaut ko iztrūcinājušies un sēj sev apkārt uztraukumu. Redzēja, ka šie ļaudis ir informēti daudz plašāk nekā viņš, Samgins, par pašreizējiem dzīves notikumiem, un ar pārestības sajūtu pārliecinājās, ka viņu tie neuzklausa un pat neievēro. Samgins bija paradis sastādīt sev ātrus apsvērumus, cilvēku raksturojumus un novērtējumus pēc viņu slieksmēm, ciktāl šīs slieksmes izpaudās vārdos; viņš sadalīja šos ļaudis organizatoros un dezorganizatoros. Pirmējās grupas priekšgalā bija Nogaicevs ar savu saldo meli; uzbudinādamies vai līdz asarām, salicis labās rokas pirkstus kopā, viņš kratīja tos sev pret seju, ņemdamies pārliecināt:

Revolūciju pārdzīvojusi, zeme nu ir nomierinājusies un strādā, vairo bagātības, — ciropeizējas. Stolipins rīkojas gan krasi, bet, pateicoties viņa agrārreformai, tagad mums ir lieliska labības raža ...

— Un arī pakārto revolucionāru un mājas zaudējušo zemnieku, — rupjā balsī mierīgi piebilda Govorkovs.

— Pareizi! — piebalsoja viņam nupat no universitātes padzītais Boriss Depsamess, sprogains tumšmatis platiem pleciem, smuidru augumu, apdilušos studenta svārciņos, kuru metālā pogas viņš bija apmainījis ar melnām un pelēkām.

Jūs, Govorkov, esat biedrs partijā, kura uz visiem laikiem sevi sakompromitējusi ar morālo aklumu. Nogaicevs atmirdzas, joprojām kratīdams pirkstus sev pie deguna, it kā tos ostīdams, un no jauna liriski iedziedājās:

— Mēs, tautas sociālisti, esam vistīrākie demokrāti, mēs nestādāmies sev priekšā kultūras pieaugumu bez zemnieku līdzdalības. Mēs neesam akli, mēs apsveicam arī metalurģijas attīstību, jo laukiem ir vajadzīgas lauksaimniecības mašinas. līs personīgi varu tikai apsveikt valdības atjauju ievest čugunu no ārzemēm par pazeminātu tarifu, lai pārvarētu čuguna badu...

Dezorganizatoru priekšgalā bija Tagiļskis, — nosēdies tumšā kaktā, gandrīz nesaredzams, viņš nesteigdamies, pat it kā laiski runāja pretī:

Bet varbūt čuguns aizies «Krievu šāviņu izgatavošanas sabiedrībai» un citām šāda tipa fabrikām? Mums trūkst ne tikai čuguna, bet arī cementa un ķieģeļu, un mums nākas pārdot Joti daudz labības, lai visu to nopirktu.

Viņš ar saldkaislu baudu, ar smīniņu acīs iegrima skaitļos, apkopodams miljonus rubļu ar desmitiem miljonu pudu.

- Un vai jūs vēl par agru nerunājat par nomierināšanos, kad vēl acu priekšā notiek tūkstošiem viensētu dedzināšanu un citādas bezzemes zemnieku ļaundarības pret viensētniekiem?

Aizrāvies savā kaislībā uz skaitļiem, Tagiļskis rāmi un solidi uzskaitīja: pirmajā decembrī universitātē uz sanāksmi bijuši sapulcējušies ap divi tūkstoši studentu, policijmeistars Hesse ievedis universitāte divsimt piecdesmit policistu. Zerentujā un Vologdā — cietumnieku dumpji.

Tam klāt pievienojiet vēl divus legālus meņševiku laikrakstus un boļševistisko «Zvezdu» tepat pie mums. Sakiet, ko tas nozīme?

— Tiko, lai sociālisti cits citu apēstu, — sirdīgi uzkliedza Chotjaincevs.

Pie tējas galda Orechova, bieži apslaucīdama mutautiņā savu sarkano, nosvīdušo seju, jūsmoja par angļu «sufražistu» darbību un pacilāti stāstīja par savu tikšanos ar Pankhersti; viņā klusēdamas klausījās Rozā Greimane un Tosja. Šemjakins sēdēja līdzās Tosjai, mezdams skatienus uz viņas krūtim, griezdams kreiso ūsu un paretam dižkunga toni paklusi iebilzdams ko starpā:

Sprieda par Jēziņu jauko,

Par zosu cepeti tauko.

Par poēziju, par politiku,

Tad metās tempt sīvo ar labpatiku ...

— tas laikam^1 Cechova?

Greimane dusmīgi atsaucās:

Cechovs dzejoļus nerakstīja.

Nerakstīja? Velti viņš tā darīja.

Sis jaunceptais dižkungs Samginu kaitināja visvairāk, un, ja Kļims Ivanovičs būtu spējīgs ienīst, viņš to ienīstu. Semja-kins viņu kaitināja ar savu neatlaidīgo un pašpārliecināto manieri, ar kādu viņš luncinājās ap Tosju. Samginam bija skaidrs, ka šis tumīgais vīrietis iekāroto panāks. Bet Samgins, pats sev to neatzīdamies, apmeklēja Dronova dzīvokli gandrīz vai vienīgi tāpēc, lai redzētu šo mierīgo, pilnmiesīgo, lēnīgo sievieti. Vel nekad neviena sieviete nebija viņam šķitusi tik parocīga kopdzīvei. Viņam šķita, ka Tosja vēl joprojām jautājoši noraugās viņā, kaut ko no tā gaidīdama. Tomēr ikreiz, tikko viņš sāka runāt par to, cik viņa tam tīkama, Tosjas seja kļuva vienaldzīga, kokaina un viņa nesatricināmi klusēja.

- Vai jums šis Šemjakins patīk? viņš jautāja.

— Nē, — Tosja atbildēja, un viņas balss skanēja patiesīgi.

— Ko viņš dara?

Viņa, plecus paraustīdama, sacīja:

Ir bagāts.

IJn vēl turklāt?

— Nezinu. Ak, jā, spēlē vijoli.

Vai esat dzirdējusi?

Kur lai es to dzirdētu? Pie mums nav spēlējis. Saka, ka esot mācījies konservatorijā, gribējis dot koncertus.

— Vai viņš cieši ap jums lakstojas?

Viņa atkal paraustīja plecus.

— Bagāts, — garlaikojas. Kad viss ir, ko tad gan lai sadara?

Tosjas vientiesīgie jautājumi Samginam patika, un gandrīz vienmēr aiz tās jautājumiem viņš atrada vēl jo bērnišķīgākas domas.

Jums patīk bagāti cilvēki?

— Protams — nē.

— Kāpēc?

— Nu, kam viņi dzīvo? Viņiem taču vairs nekā nevajag, nav par ko domāt.

Un, pieri saraukdama, viņa noteica:

— Jūs vienmēr mani ķircināt kā maziņu.

Samgins sāka runāt par to, ka bagātnieki modinot nabagajos vēlēšanos kļūt arī bagātiem, bet Taisa sadrūmusi viņu apstādināja:

— Beidziet! Citādi es domāšu, ka jums gribas padarīt mani par muļķīti.

Nē, to viņš negribēja: sieviete bija viņam vajadzīga, un nebija viņa interesēs, lai tā būtu glupjāka, nekā jau ir. Un nesen bija brīdis, kad viņš noģida, ka Taīsa spēlē bīstamu spēli.

Viņš gandrīz veselu nedēļu nebija apciemojis Dronovu un nezināja, ka nomiris Jurins, — viņš satika bēru gājienu uz ielas. Bēres ziemā arvien ir sevišķi skumīgas, bet te nāca vēl atmiņā Varvaras apbedīšana: bija tāda pati naidīgi auksta diena, tāpat švīkstēja vējš, sijājās smalks, adatains sniegs, tāpat katafalkam garām un pretī, it kā to nemaz nemanīdami, steidzīgi soļoja vienaldzīgi ļaudis; pavīdēja arī tā pati skumīgā doma:

«Lūk, arī mani reiz tāpat...»

Jūriņa šķirstu pavadīja astoņi cilvēki: pieci vīrieši un trīs sievietes: Taīsa, Greimane un šallē un biezā vatētā virsjakā ievīstījusies sirmgalve īsām kājiņām. Taīsa gāja augsti paceltu galvu, dusmīgu seju, varēja redzēt, ka viņai bija neērti soļot vienā rakstā ar maziņo Rožu un večiņu, viņa pastāvīgi vai nu izrāvās tām priekšā, vai, palikdama iepakaļ, sagrūdās ar vīriešiem. No vīriešiem tikai viens, ar karakula cepuri, glāba bārdaino seju zvērādas kažoka saceltajā apkaklē, trīs, kā redzams, bija strādnieki, bet piektais — pusmūža vīrs, noskūtu bārdu, sirmām ūsām, gāja, atmetis ziemas cepuri uz pakauša, pieri atklājis, durstīdams sniegu ar zarotu nūju. Samgins uz pāris sekundēm apstājās, dodams Taīsai laiku to ieraudzīt, — viņa pamāja ar galvu. Bija neveikli nepieiet pie viņas.

— Redz, nomira, — viņa klusi sacīja un tūlīt skaļi un drūmi turpināja:

— Divdesmit deviņi gadi. Sešus viņš pavadīja cietumā. Septiņpadsmit gadu vecs iesāka. Ir atsūtījuši mūs pavadīt spiegu, raug, kur velkas!

Viņa pamāja uz ietves pusi.

— Met mieru, Taīsa Romanovna! — gārdzošā balsī sacīja vīrs ar spieķi.

Samgins iesāņus pameta skatienu uz ietvi, bet nevarēja noteikt, kurš tur bija spiegs.

— Vai tā viga māte? — vigs apvaicājās, ar acīm norādīdams uz večigu.

— Dzīvok|a saimniece. Piederīgo vigam neviena nav. Tikai, lūk, še, — šie.

Un, pametusi skatienu pār plecu uz pavadogicm, viga apjautājās:

— Kāpēc jūs vairs neredz?

Samgins atbildēja, ka vakarā pieiešot, un devās projām.

«Aiz ārējā raupjuma — laba, maiga dvēsele. Tagas Kuļikovas,. Ļubašas Somovas, Anfimjevnas tips. Tāda cilvēka tips, kas jūt sevi radītu, lai kalpotu,» vigs nosprieda, knaši soļodams un nevi|us atskatīdamies, vai tikai vigam neseko kāds subjekts. «Lai kalpotu, vienalga, kam. Arī Mitrofanovs bija šās kategorijas cilvēks. Nav mūsos vēl iznīdēts sensenais, verdziskais, kristietiskais. Kā tēvs mēdza teikt: Izaks...»

Bija dusmas, ka Taīsu nācās nostādīt vienā rindā ar tādiem sīkiem ļautigiern, bet tai pašā laikā tas pastiprināja arī vigā vēlēšanos izraut Taīsu no vides, kurā viga gadījuma pēc nokļuvusi. Vigš gāja, drebinādamies no saltuma, un skandēja Ņekrasovu:

— Kad es no tumšiem maldiem, meliem Ar pārliecības vārdiem kvēliem Sev glābu dvēsli kritušo ...

«Jā, būs jārunā ar Taīsu stingri un noteikti. ..»

Vakarā Samgins tomēr ne visai labprāt so]oja pie Drono-viem — vigu mulsināja iespējamā tikšanās ar Tagi|ski. Vigš nespeja aizmirst, ka, ieraugot pie Dronoviem Tagiļski, vigš apkaunojošā kārtā bija nezinkā izbijies un dažas nejaukas sekundes šaubījies: vai vajadzētu pieiet pie Tagiļska vai ne? Bet Tagiļskis bija pats pienācis pie viga, apa|š, švīti uzcirties, ar labsirdīgu smaidu sarkanajā sejā.

— Sodoma un Gomora! — vigš bija ākstīgi apsveicinājies, kratīdams Samgina roku un ielūkodamies vigam zem brillēm. Jautrā garastāvoklī Tagiļskis bija piecās minūtēs izstāstījis, ka no prokuratūras vigu «palūguši» aiziet un tagad vigš esot «brīvs puika».

— Bet konstitūcija lieliski veicina banku vairošanos, un tad nu es — ekonomikas fokusu amatiera lomā — sastādu dažādus ziņojumus par to izredzēm un iespējamībām. Bankas aug kā trumi, tas ir, furunkuli.

Tagiļska jautrā seja un smejošais tonis bija toreiz mazliet noklusinājis Samaina uztraukumu, tomēr nebija satricinājis viņa pārliecību, ka Tagiļskis ir bīstams, tumšs cilvēks.

«Marinas lietā viņš mani uzveica,» Klims Ivanovičs sadrūmis domāja. «Pievarēja.»

Viņš ar nolūku devās pie Dronoviem labi agri, cerēdams sastapt Talsu vienu, bet tur pie galda jau sēdēja viens otram pretī Chotjaincevs un Govorkovs, piekliegdami istabu viens ar dūcošu, otrs ar spiedzošu balsi.

— Beidziet aizstāvēt ļaunprātīgus bankrotus! — rēca Chotjaincevs, atbalstījis elkoņus un uzzvēlies arī pats uz galda. — Azefs jūsu partiju ir novilcis dubļos, un galīgi to nobeigusi likvidatoru grupa «Ierosme» Avksentjevs, Bunakovs, Stjopa Sļetovs — šis mans bijušais draugs un līdzgaitnieks trimdā; lāga zēns, tomēr ne politiķis, bet visnaivākais romantiķis. Paskat, kā Jegors Sazonovs, — tas pat nošāvās aiz kauna par vadoņiem.

Mērnieks pārvaldīja savu dimdošo balsi ļoti veikli, runāja tā, it kā lasītu, un cauri viņa basam studenta replikas un izsaucieni nebija sadzirdami. Kļims Ivanovičs tagad pirmo reizi varēja labi ielūkoties šo cilvēku sejās: Chotjainceva seja bija gara, kaulaina, ar zobainu muti, neglīti pāršķelta, bakurētaina, šur tur apaugusi bālganiem matu skupšķīšiem, tādu pašu bālganu matu pinkas sedza viņa augsto, gareno ka melone galv-virsu. Viņš pats sevi dēvēja par «nevīžīgi veidotu» cilvēku, bet viņa seja staroja lielas, skaistas, gaišzilas acis ar nenoteicamu smīnu to dziļumā. Govorkovs — vidēja auguma, slaids, melnīgsnēju seju, melnām acīm, kuplām ūsām un četrstūrainu bārdiņu; viņa tumšie, gludi noskūtie vaigi nervozi raustās, viņš runā augstā balsī, kliedzoši un vārdus it ka kodin nokozdams, viņa cirtainie mati, gludi saglauzti, viegli laistas kā zīds, un tajos laba tiesa sirmu pavedienu. Viņš bija kaut kur provincē bijis fizikas skolotājs un nelielas tipogrāfijās īpašnieks, kur tikusi iespiesta vietējā avīze. Septītā gada beigās avīze aizliegta, Govorkovs pats apcietināts, bet drīzumā atkal atbrīvots, «atņemot viņam tiesību strādāt pedagoģiskā darbā». Viņš atbraucis Pēterburgā meklēties, lai tiktu atjaunotas viņa agrākās tiesības mācīt, bet te bija atradis darbu Domē un, kaut gan tagad savu meklēšanos bija jau atmetis, tomēr šad tad vēl mēdza pasūdzēties:

— Iedomājieties, kas tā par barbarisku nejēdzību — atņemt cilvēkam tiesību nodoties savam iemīļotajam darbam, nolaupīt viņa dzīvei jēgu!

Nervozs, ātri uzbudināms, viņš, uz krēsla dīdīdamies, uzsauca Chotjaincevam:

— Meli! Sazonovs nošāvās nevis tāpēc ...

— Man būtu ar jums jāparunā, — Samgins paklusām griezās pie Taīsas; viņa ļoti vērīgi paskatījās Kjimā un atbildēja:

— Labi. Redz, paklausīšos tikai, kā viņi...

— Es laukus pazīstu, zinu, ko jūsējie runāja pirms Domes velēšanām, — dimdināja gaisu Chotjaincevs. — Vai jūs arī atskārstat, kāpēc pie jums izrādījās tik daudz popu? Ahā!

Te ienāca Dronovs ar Semjakinu, abi iereibuši, un kā arvien izkliedza jaunākās ziņas: ministrs Kasso sagrāvis Maskavas universitāti, un tagad pastāvot nodoms padzīt no Pēterburgas universitātes četri simti, no Varšavas — pusotra simta studentu.

Chotjaincevs, sakniebis lūpas tā, ka zods izstiepās uz priekšu un viņa pelēkā seja sakrunkojās kā vecim, noklausījās jaunajās ziņās, skaļi nopūtās un drūmi teica:

— Tu, Vaņička, priecājies kā ugunsdzēsējs, kurš sen nav dzēsis ugunsgrēka ... Dievvārds!

— Ciet klusu, mordvin, — Dronovs uzkliedza. — Bet italiešu-turku kara jūs nevēlaties? Ila-ha-hā! Viss uz labu ... Tad itālieši pirks no mums vairāk labības ...

Semjakins nolika Taīsai priekšā prāvu konfekšu kārbiņu un, pieliecies sievietei tuvāk, kaut ko viņai sacīja, — viņa noraidoši papurināja galvu.

— Nē, jūs tikai paraugieties vien, — kliedza Chotjaincevs, vēcinādams rokas kā slīcējs. — Mūsu armijā komandē Baltijas baroni Renncnkampfi, Štakelbergi, un visur šo bcrgu un kampfu ir atliku likām. Vidusskolās — čechi. Donas ogles ir iekarojuši franči. Un tagad, skat, brūk mums virsū besarabieši-caranieši: Kasso, Puriškcvičs, Kruševans, Krupenskis, — velns viņus visus lai saskaita! Bet mēs, krievi, — ko darām mēs? Vīzes pinam, ko?

— Bet vai jūs pats esat krievs? — dzēlīgi ievaicājās Govor-kovs.

— Es? — Chotjaincevs ar izbrīnu paskatījās uz viņu un pievērsās Dronovam: — Vaņa, pasaki tu viņam, ka Mordvins ir mans pseidonims. Puisīt, — žēlabaini lūkodamies Govorkovā, viņš turpināja: — Es esmu krievs, īsts krievs, lauku skolotājā dēls, popa mazdēls.

Samgins, iesāņus vērodams Semjakinu un Taīsu, domaja:

«No tiesas Dronovs pārdos viņu šim nelgām.»

Cits pēc cita vēl arvien ieradās cilvēki, un ikviens no viņiem

kā bite savu devumiņu atnesa kādu jaunumu: anekdoti, faktu, tenku. Anekdotes ļoti labi'prata stāstīt nupat izslēgtais students Jeruchimovičs, ebreju kantonista mazdēls, tik spalvains jauneklis, ka viņu varēja noturēt par vismaz trīsdesmit gadus vecu. Ar melnu un, jādomā, cietu matu ērkuli, ar tumši ziliem vaigiem un platu, zilu švīku noskūto ūsu vietā, bet toties jo kuplām, biezām uzacīm, viņš drūmi skatījās laukā no saraukto uzacu apakšas, grūti pūta, viņa biezās, spilgti sarkanās [lūpas] sulīgi čāpstināja, un viņš, rokas aiz muguras aizlicis, bez smaida, skanīgā, bet komiski skumīgā balsī stāstīja:

— Iet pa Ņevas prospektu divi pilsoņi, un viens saka otram:

— Ek muļķis!

Viņiem pieiet klāt policists:

— Esiet tik laipni, — uz iecirkni.

— Par ko?

— Par viņa majestātes apvainošanu.

— Ko tu, brāl, — prātu, vai, esi zaudējis? Es tikai savu draugu nolamāju!

— Lūdzu nepretoties. Visi labi zina, kas pie mums ir muļķis!

Tas visus stipri uzjautrināja, ļaudis labprāt smējās un lūdza:

— Nu vēl kaut ko, Jeruchimovič! Lūdzam, lūdzam, vēl! Ai, cik tas asprātīgi, ar kādu talantu!

Jeruchimovičs lūkojās uz visiem ar nekustīgu stingo acu skatienu un stāstīja vēl.

Samginam visas anekdotes šķita vienlīdz muļķīgas. Viņš redzēja, ka šodien parunāties ar Talsu neizdosies, un gribēja iet projām, bet te viņa ziņkāri pamodināja Rozas Greimanes vārdi. Viņa bija tikko atnākusi un laikam arī atnesusi kādu jaunu vēsti, kas uzņemta ar neticību. Sēdēdama uz krēsla šķērsām, ar sāniem pie atzveltnes, ar vienu roku pieturēdamās pie tās, ar otras rokas pirkstu draudēdama Chotjaincevam un Govor-kovam, viņa rājās:

— Jūs esat tīrie ģimnāzisti. Jūs iedomājaties, ka nu esat iztaisījuši revolūciju, dabūjuši šo jūsu smieklīgo Domi un — esat jau kļuvuši pieauguši cilvēki, jau eiropieši, un nu jau varat mest mācību grāmatas ugunī, lai aizmirstu to, ko esat mācījušies!

— Sadod, Rozā! - ar piepūli uzsauca Dronovs, saliecies vilkdams no pudeles korķi. — Sadod, lai neslien degunus gaisā!

Rozā nebija jāskubina, viņas smalka, ne visai spēcīga, toties dedzīgā balstiņa urbās troksnī kā svārpstiņš, un Cliotjainceva pusbalsī teiktās, ņurdošās replikas to nenoslapēja.

— Jus domājat: ja jus neesat pakārti, tad esat jau uzvarējuši? Jā?

— Ko jūs gribat teikt? — Govorkovs iekliedzās. Semjakins paskatījās uz viņu un sāpīgi savieba savu milzu ābolam līdzīgo ģīmi.

— Jūs atgriežaties pie veco narodņiku pašpieticības, — Rozā turpināja. — Iedomājieties sevi par valsti, kurā dzīvo pēc kaut kādiem saviem īpatnējiem likumiem.

— Nu-ū, tas nu nav taisnība, — sacīja Chotjaincevs ar redzamu nožēlu.

— Nav taisnība? Nē, tā ir taisnība. Līdz piektajam gadam — iesākot pat jau ar 80. gadiem — jūs pievērsāt vairāk uzmanības Eiropas un vispār visas pasaules dzīvei. Tagad Eiropa un valdības ārpolitika jūs neinteresē. Bet tā ir noziedzīga politika, noziedzīga savas muļķības pēc. Ko nozīmē zaldātu sūtīšana uz Persiju? Un tumšie nodomi Balkanos? Un nacionālistiskās politikas pastiprināšana pret Poliju, pret Somiju, pret ebrejiem? Vai par to jūs domājat?

Samgins paklusām, ne no viena neatvadījies, aizgāja projām. Viņš nespēja noskatīties, kā Semjakins pieglaimojās Taīsai, cik eļļaini spīguļoja tā kaķa acis un cik uzmanīgi viņa runās noklausījās Taīsa.

«Dronovš izspiedīs no šā runča naudu avīzei un atdos viņam sievieti, nelietis tāds,» Kļims galīgi nosprieda. Negribējās atzīties, ka šis spriedums tomēr viņam ir rūgtāks, nekā būtu varēts to sagaidīt. Viņš tūdaļ pacentās atvirzīties no šās aizskarošās neveiksmes pie malas. «Bet šai ebrejietei taisnība. Jānododas vairāk starptautiskās politikas jautājumiem. Tiešām.»

Pec tam viņš nodomāja, ka viesoties pie Elenas ir daudz patīkamāk nekā pie Dronova, bet ka pilnīgi iespējamā kopdzīve ar Elenu tomēr nebūtu tik ērta kā ar Taīsu.

«Izlutināta. Dzīve ar viņu būtu ļoti trokšņaina, chaotiska. Bet viņa ir diezgan gudra. Un ar viņu pavisam brīvi...»

Dienas, nedēļas, mēneši ritēja tik ātri, ka likās, šis ātrums kļūst arvien lielāks. Šādi iespaidi radās varbūt tāpēc, ka Pro-zorova veselība vairs nepavisam neatļāva viņam strādāt, bet viņam bija ļoti plaša klientūra provincē, un Kļims Ivanovičs bieži braukāja uz Novgorodu, Pleskavu, Vologdu. Province joprojām palika tāda pati, kādu viņš bija to novērojis jau agrāk: tādi paši ar apdomu liberāli advokāti, tādi paši garlaicīgi klienti, nemākulīgi pakalpīgi viesnīcu sulaiņi, garlaicīgi, pelēki, dzīves sīkumu gūstā saistīti iedzīvotāji, un tāpat ka agrāk un kā visur Pēterburgas tiesu palatas apgabalā važoņi sūdzējās par auzu dārdzību.

Ja nebijis «Krievu tautas savienības» avīžu kokainās Čīkstēšanas un klabēšanas, tad nemaz nebūtu jaušama kaut jel kāda pārmaiņa deviņsimt piektā — deviņsimt septītā gada notikumus pārlaidušās provinces dzīvē; vienīgais, ko varētu atzīmēt, bija ļaužu vēl ciešāka pārliecība par savām tiesībām pārpilnīgi un dažādīgi pieēsties.

Pavasarī Elena aizveda vīru uz ārzemēm, un septiņas nedēļas vēlāk Samgins saņēma no viņas telegramu: «Antons nomira, apbedīšu šeit.» Vēl dažas dienas vēlāk viņa pārbrauca mājās, nokrāsojusi savus matus vēl košāk, kas nepavisam nesaskanēja ar viņai neparasto, gaužām vienkāršo, tumšo tērpu, un tādēļ Samgins pirmajā brīdī iedomājās, ka tieši šis apstāklis ir par cēloni viņas sapīkumam. Bet izrādījās, ka franču dzīvības apdrošināšanas biedrība nav izmaksājusi viņai naudu pēc Prozorova polises uz viņas vārda.

— Vilks viņu zina, kā viņiem vajag! — Elena errojās. — Ir gan uz naudu kā uzēdušies šie mīļie francūži. Man līdzi vīra testaments, konsuls izpūlējās, bet nemaksā.

Tad viņa jau miermīlīgāk piezīmēja:

— Tas ir, viņi maksā gan, bet pieprasa piecdesmit tūkstošu franku lielu nolaidumu, kamēr es gribu saņemt visus divus simtus.

Un jau laimīgi smaidīdama:

— Un te es saņemšu sešdesmit tūkstošus rubļu. Dzīvot var, jā?

Pēc tam viņa lika Samginam priekšā pārņemt visas vīra darīšanas un par vecajām Prozorova prāvām maksāt viņai vienu ceturto daļu honorārā.

— Vai ceturtā daļa par daudz? — viņa jautāja, vērīgi lūkodamās Samginam sejā. Samgins parasti saņēma pusi un atteica, ka ceturtdaļas pietiekot.

Viņa iesmējās.

— Mīļais Kļim Ivanovič, es tikai pajokoju. Man nevajag nekā. Es neesmu mantkārīga. Antonu pierunāju apdrošināt dzīvību manā labā, — to gan! Bet, ja jau sevi pārdod, tad nepārdodies lēti. Vai nav tiesa?

Ko jūs saucat par «pārdoties»? — Kļims atjautāja, paraustīdams plecus, vēlēdamies paradīt, ka tās vārdi saceļ viņā sašutumu, bet Elena smīkņādama apvilka ar rokām ap sevi loku, papurināja brunčus un sacīja:

— Lūk, še šito! Nedairieties, mīļo cilvēk, neliekuļojiet, nav vajadzīgs! Es sev cenu zinu.

Jā, ar viņu bija viegli un vienkārši. Bet dzīve vispār no jauna sāka uztraukt ar negaidītiem notikumiem. Kijevā tika nonāvēts Stolipins. Dronovu dzīvoklī iedegās nežēlīgi karstas debates par tematu, kas to noslepkavojis: ochranka jeb vai eseru partijas teroristi? Strīda dedzība Samginu pārsteidza: viņš tajā nesadzirdēja tomēr to prieku, kādu terora akti parasti mēdza izraisīt, un viņam likās, ka visi strīda dalībnieki ir nemierā, jā, ir pat sarūgtināti par ministra nāvi.

So noskaņu skaidros vārdos noraksturoja Tagiļskis; glaudīdams ar pirkstiem bārdas skupšķīti uz zoda, viņš teica:

— Zināms, ne jau Azefs bija vienīgais eseru pārstāvis ochrankā un policijas departamenta pārstāvis partijā. Klīst baumas, ka šāvējs bijis kāds grēkus izsūdzējis provokators, bet tāpat runā arī, ka pie kverkšķināšanas šāvējs izteicies: «Dzīve gan nav bez savas jēgas, bet visa viņas jēga ir ceptu kotlešu aprīšanā, un nav taču svarīgi — vai es apēdīšu vēl tūkstoti kotlešu vai arī pavisam mitēšos tās ēst, tāpēc ka rīt mani pakārs.» Tā kā nedz Sazonovi, nedz Kajajevi nekā tamlīdzīga nav sacījuši, tad es sev atļaujos novērtēt Bagrova kunga soli kā nelielu policijas departamenta mechanisma avariju.

Viņa īsiņā, rāmi un niecinoši izteiktā runa atvēsināja kopīgo jūtoņu, bet Nogaiccvs ar līksmību, kurā Samgins allaž uztvēra neīstas notis, — skaji paziņoja:

— Pilnīgi pareizi!... Skaidrs — šī lietiņa ir iekšlietu resora paša padarīšana! Sairums, bez varda runas. Taču arī Lopuchina darbs nav visai... teicams.

To pateicis, viņš apjuka un steigšus uzsauca:

— Bet tagad paklausieties, ko Marija Ivanovna uzzinājusi par Rasputinu!

Orechova bez kavēšanās ar aculiecinieka noteiktību sāka stāstīt par Sibirijas zemnieka uzdzīvi, par viņa lielīšanos ar savu tuvību cara ģimenei, par viņa pārvarīgo ietekmi uz carieni.

— Viss tas ne sevišķi līdzinās normāli funkcionējošai valstij, vai nav tiesa? — Tagiļskis pajautāja Samginam, pieiedams pie viņa ar tējas glāzi vienā, ar biskvitu otrā rokā.

— Jā, šādas tādas blēņas, — Samgins atteica.

— Bet mēs — palielinām armiju, atjaunojam floti... Klau tur tas jaunais cilvēks lasa interesantas dzejiņas, — jūs dzirdat?

Jaunais cilvēks, bāls, melniem matiem, melnā uzvalkā, ar it ka zelta brokātā kaklasaiti priekšā, augsto pieri saraucis krunkas, ar sasprindzinātu jutoņu deklamēja:

— Mēs slēpjamies no dzīves drausmām Gan klosteros, gan rciboņās,

Gan tēvuzemes darba trauksmē.

Gan melu rakstu burvībās.

— Laikam Permas gubernatora vai kāda apanažu pārvaldnieka dēls ar polisku četrstāvu uzvārdu. Vārdu sakot, kāda augsta birokrātā atvase. Divi reizes mēģinājis nonāvēties. Man un jums ir lemts aizstāt dzīvē šitādus vīrus.

— Ne visai patīkama perspektiva, — Samgins piesardzīgi sacīja.

— Vai tiešām? Bet man, vai zināt, labprāt gribas būt par ministru. Vite savu karjeru iesācis no kaut kā līdzīga pārmijniekam ...

Dzejnieks lasīja, acis pa pusei pievēris, uz kājām šūpodamies, labo roku iebāzis kabatā, ar kreiso tvarstīdams nezinko gaisā.

— Nekur sev mieru nerazdami,

Mēs vārdu miglā slēpjamies ...

— Muļķis, — Tagiļskis nopūtās, atiedams nost.

Tagiļska izturēšanās nebeidza Samginu uztraukt, — šajā izturēšanās veidā bija kaut kas tāds, kas aizvainojoši aizskāra Samgina patmīlu. Tur provincē, — tur Tagiļskis pret Kļima Ivanoviča gribu bija ievadījis attiecības, kuras acīm redzot negribēja te turpināt. Kāpēc negribēja?

«Tur viņš izplūda vaļsirdībās, tēloja liberāli, bet te apmierinās ar sastapšanos pie Dronova, nav mani apmeklējis un neizrāda arī vēlēšanos apmeklēt. Bet tomēr.. .» Un Samginu it īpaši uztrauca kaut kas līdz galam nepateikts mīklainajā Marinas slepkavības lietā. «Šeit viņš pat it kā izvairās sarunāties ar mani.»

Jauno — 1912. gadu Samgins sagaidīja pie Elenas.

Bija sapulcējušies ap pusotra simta cilvēku. Bija aktrises, advokāti, jauni literāti, divi sapieru bataljona virsnieki; bija kāds večuks ar ordeni kaklā un ar jaunu sievu — mīkstu un sārtu kā pankūka; pārsvarā bija jaunatne: studenti, nezkādi augumā sīciņi, švītīgi ģērbušies jaunekļi. Trejas istabas bija stāvgrūdām pilnas un trokšņainas kā teatra foajē starpbrīžu laikā, tikai paretam, pēc raibi un spilgti kā fazans ģērbušās namamātes neatlaidīgām pūlēm un skaļiem saucieniem: — Uzmanību! Silentium! Klusāk! Vārds mākslai! — publika nelabprāt aizvēra mutes, kamēr uzstājās artisti un oratori.

Maziņa, vējiņa aktrisīte Krasnochatkina, ietīta purpursarkanā zīdā, no kura apakšmalas reizēm smieklīgi pastiepās laukā kazas kājiņas sarkanās kurpītēs, pacēlusi melnās actiņas pret griestiem, rokām taustīdama gaisu kā neredzīga, sērīgi skaitīja:

— Mēs gūstā saistīti zvēri —

Vaimanājam, kā protam.

Viņai pateicīgi plaukšķināja, un tā ļāvās pierunājama nodziedāt duetu kopā ar Jeruchimoviču. Izrādījās, ka Jeruchimovičam ir patīkams, lokans baritons, un viņš divatā ar Krasnochatovu, pilns bezcerības, lūdzās nakti:

— Ai nakts! Dzidro plīvuru klāt

Steidz ātrāk pār pasaules maldu;

Ar aizmirses biķeri saldu

Kā māte, kas bērnam stāv klāt,

Nāc sirdssāpes remdināt!

No jauna skanēja aplausi, bet bija dzirdamas arī protestējošas balsis:

— Kungi, kālab tik daudz grūtsirdības?

— Pareizi! — iesaucās pavadītājs, vēl jauns, bet jau plikgalvis vīrietis fraka, lielu, za|u akmeni kaklasaites adatā un tādām pašām zaļām virskrekla podziņām.

— Nost ar grūtsirdību!

Ordeņotais večuks, turēdamies ar roku pie savas sirmas ķiļ-bārdiņas, pacilātā balsī kala jaunatnei:

— Mēs tagad sagaidām 12. gadu, apaļa gadsimta piemiņas gadu kopš mūsu uzvaras pār Napoleonu un Eiropas armijām, un sagaidām arī septīto mūsu valsts pārstāvju sapulces gadu,— vai ne tā? Mēs esam spēruši lielu soli uz priekšu, un jau tagad...

— Pareizi!

— Jautrāk, bērni!

— Kori!

— Mūsu draudzīgās attiecības ar Franciju gan atņem mums iespēju cienīgi atzīmēt šo ievērojamo jubileju, — večuks neatlaidīgi turpināja, taču jaunatne, sakustējusies, sagrūstījusies, sastājusi ciešā pulkā, rāva vaļa:

— Mēs no tālas zemes viņas ...

Jeruchimovičs, nepakustinādams sava akmens sejā ne panta, katru balsienu skaidri izrunādams, locīja:

Lielus darbus pastrādāt.

Līksmai brīvībai par godu Esam visi šeitan klāt...

— Diezgan! — korim priekša izlekdams, uzkliedza rūsgan-matains jauneklis ar pensneju uz smaila deguna. — Nost neprašu dziesmas! No kādām tālām zemes malām mēs esam sanākuši? Mēs visi esam krievi un atrodamies mūsu Krievu-zemes galvaspilsētā.

— Par-reizil

— Pavadītāj, — «Strauji kā viļņi»!

— Lūdzam viļņus!

Ar zaļajiem dārgakmeņiem izpušķotais cilvēks, pamājis ar galvu un rokām, sāka sist pa kauliņiem, Jeruchimovičs uzņēma dziesmas solo, un Samgins šaubījās, vai tik viņš neņirgājas par cilvēkiem, izdziedādams drūmos vārdus:

— Jo dienas, jo tuvāk Uz kapu ved mūs ceļš!

— Nu, vai zināt, — uzsauca kāds no blakus istabas, — saņemt jaungadu ar tādām dziesmām . ..

— «Tas ir vairāk nekā oriģināli,» kā teica cars Nikolajs Otrais, — viņam piebalsoja citi.

Bet Jeruchimovičs neapmulsināms dziedāja tālāk:

— Tu mirsi, tevi apraks, lai kāda tava dzīve,

Ne celties, ne dzīvot...

— Diezgan! — uzsauca vairāki klausītāji reizē, pie kam sevišķi skarbi skanēja sieviešu balsis, un atkal priekšā izlēca rūsganmatainais, sausnējais cilvēciņš, ģerbies kaut kādā ērmotā mālu krāsas svārciņā ar savilkumu uz muguras. Grozīdamies uz visām pusēm kā vējagailis, parādīdams akrobatisku ķermeņa veiklību, rokas vicinādams, viņš sašutis runāja:

— Kauns klausīties! Triju paaudžu jaunatne ir dziedājusi šo glupjo, gara nabago dziesmu. Un kāpēc šī dīvainā jaunatne, ņemdama dzīvu dalību demokrātijās politiskajā kustībā, nav radījusi nevienu vienīgu cīņas dziesmu, izņemot «Pletnīti» — šo pērtu ļautiņu dziesmu?

— Bravo!

— Vareni teikts!

— Pareizi, — piebalsoja pavadītājs ar redzamu prieku.

— Bravo!

Runātājam aplaudēja, traucējot viņa runu, bet viņš kliedza cauri plaukstu zivju dīķa plīkšķiem.

Troksni pārskanēja Jeruchimoviča balss:

— Tu, Aļabjev, būtu labāk tad arī ņēmis uz sevis Ružē de Lila lomu, nevis kā tagad «Satirikonā» lasītājus smīdinājis ...

— Pietiek strīdiņu!

— Vai ir savienojami pesimisms un jaunība?

— Jā, — viņam atkliedza. — Vairākums pašslepkavu ir jaunieši ...

— Beidziet!

— Nodziedāsim «Lai atmetam pasauli veco»!

— Pamēģini vien atmest, nelga, — Jeruchimovičs norūca; viņa metāliskās acis nosvīdušajā sejā stīvi raudzījās uz Sam-ginu, it kā to atstumdamas.

Sim cilvēkam bija kaut kas jāpasaka.

— Jums ir ļoti patīkama balss, — Samgins sacīja.

— Bet raksturs — nepatīkams, — atbildēja students.

— Tiešām?

— Jā.

«Rupjš un nav nekāds gudrais,» Samgins nosprieda, nemēģinādams sarunu turpināt.

«Marseljēzai» nepiekrita, bet apmierinājās ar to, ka uzsāka:

— Rūgtas asaras lej jauneklis Sev uz svārkiem košajiem.

Tanī istabā, kur strādāja Prozorova rakstvedis, bija ierīkota bufete; no turienes viesi nāca atpakaļ, patīkami uzbudināti, vēķ uzkodu gremodami; aplaizījuši lūpas, viņi ar jaunu žirgtumu metās vārdu karā.

Troksnis pieauga arvien lielāks, izveidojās vairākas nometnes, no kurām sprēgāja vārdi kā dzirksteles no ugunskura. Blakus istabā kāda balss gandrīz histēriski kliedza:

Nost gara nabadzības sludinātājus, brīvības iežogotājus, racionālisma fanātiķus!

Pie klavierēm gari un plaši runaja pazīstams advokāts un dzejnieks, liela auguma vīrietis bajārisku stāju, sirmiem, sprogainiem matiem, ar dzīves pārsātināta un nogurdināta cilvēka seju.

— Deviņpadsmitais gadsimts ir pesimisma gadsimts, — nekad literatūrā un filozofijā nav bijis tik daudz pesimistu kā šinī

I

gadsimta. Neviens nav vēl mēģinājis ierosināt jautājumu: kur meklējams šās parādības cēlonis? Bet tas ir saredzams skaidrāk par skaidru: materiālisms! Jā, tieši tā, — materiālisms! Materiālā kultura nerada laimi, tā nav radoša. Gars nespēj apmierināties ar lietu skaitlisko daudzumu, kaut arī tās būtu skaistas. Un, lūk, šeit tad nu Marksa mācības gaitā paceļas nepārvarams šķērslis.

<Jeruchimovičs> stāstīja ukraiņu valodā nebēdnīgu anekdoti par pārspīlētas smalkjūtības saduršanos ar pārspīlētu kautrību. Smalkjūtības īpašnieks bija labi audzināts liberālā domu virziena vīrs, bet ar kautrību Jeruchimovičs apveltīja kādas valsts vēsturi. Vēsture bija pusmūža dāma, pēc profesijas — muižnieciskās Romanovu ģimenes krustmāmiņa, kas mīlēja labi iedzert un paēst, bet citādi vadīja godīgas atraitnes dzīvi. Kautrības un smalkjūtības attieksmes savā būtībā tika izrietinātas no pirmējās nevarības un no iniciativas trūkuma pie otrās. Beidzās ar to, ka ieradās kāds trešais, ļoti pārdrošs un nekautrs, krustmāmiņu izvaro un apaugļo, un viņa, sajuzdama, ka izpildījusi dabas likumu, visiem liekajiem ļaudīm pasaka:

— Vāķieties prom, muļķi!

Kļimam Ivanovičam līdzās uz krēsla šūpojās garš, kārns, ģeniāli izbužināts literāts Orlovs, «pēdējais narodņiku klasiķis», kā viņš pats sevi bija novērtējis «Biržas ziņu» anketā. Glāstīdams ar plaukstu sev celi un ar papirosu diriģēdams, viņš padobjā balsī stāstīja jaunai, vienkārši ģērbtai un nedaiļai komisko lomu tēlotājai aktrisei:

— Muļķi tiek audzēti ar magoņu sēklām. Lauku sievai nav vaļas noņemties ar mazuli, pazīdīt to ar krūti un visu citu. Viņa sakošļā magones, iztaisa no tām knupi, iebāž bērnam mutē, tas pasūkā un, skat, ir jau aizmidzis. Jā. Magones ir miega līdzeklis, no tām taisa opiju, morfiju. Narkoze.

— Visu jūs zināt, visu! — nopūzdamās jūsmoja sieviete.

— Bet kā gan lai citādi! Skat, viņi tur par marksismu spriedelē, bet pajautājiet viņiem, kā dzīvo sādžiniece! To viņi nezina. Rakstu mācītāji. Varizeji.

Rakstu mācītāji aiz Samgina muguras meklēja un atrada līdzīgumu starp Džemsa «Reliģiskās pieredzes daudzveidību» un Diprela «Filozofijas mistiku». Slavenais advokāts pie klavierēm dusmojās:

— Atvainojiet! Angļi ir izdomājuši Sekspiru, bet mums, lūk še, Leonids Andrejevs.

Otrā istabā kāds ļoti līksmi solīja:

— Pagaidiet! Itālieši sapērs turkus, kļūs mūsu kaimiņi Melnajā jūrā, atvērs Dardaneļus ...

— Pēc tam mēs sapērsim viņus ...

— Bet ko jūs domājat? Tas ir iespējams!

PieSamgina pienāca Elena un smaidīdama klusītēm apvaicājās:

— Vai nav garš laiks?

— Nē.

— Jūs to no tiesas sakāt?

— Pilnīgi.

Padraudējusi Kjimam ar pirkstu, viņa paskatījās pulkstenī.

— Laiks sēsties pie galda.

Advokāts un dzejdaris, veikli saķēris Elenu zem rokas, vēl sev pār plecu runādams, kādam iespaidīgi noteica:

— Japaņu kara beigu cēliena un piektā līdz septītā gada notikumi ir parādījuši mums, ka mes dzīvojam uz vulkānā, jā, jā, — uz vulkānā!

Vakariņu galds sniedzās visā ēdamistabas garumā un turpinājās viesistabā, bez tam vēl gar sienām stāvēja vairāki galdiņi, klāti katrs četrām personām. Elektrisko spuldžu aukstā gaisma ar gudru ziņu bija padarīta liegāka ar sarkanām un oranža krāsas papīra rozetēm, tālab stikls un sudrabs uz galda mirdzēja siltāk, bet ļaužu sejas izskatījās maigākas un jaunākas. Apkalpoja divi veci trakoti sulaiņi un čigānietes tipa kalpone ar kuprainu degunu. Elena Prozorova, uz krēsla stāvēdama, jautri komandēja:

— Dāmas izvēlas sev vietas un kavalierus.

— Tas ir netaisni! Katrai iznāk pa divi, un arī tad, kā rādās, vel atliek.

— Kur paliks atlikums?

— Vieta atradīsies.

— Vai zem galda?

— Aptecētāju maz — uzaicinu uz pašdarbību, — sauca Elena, bet Samgins nodomāja:

«Sievietes viņu neciena: dziedātāja, veča mīļākā. Bet viņa ļoti jauki prot iznesties.»

Nažu un dakšiņu metāliskie trokšņi, stikla šķindoņa it kā vel vairāk atdzīvināja un paasināja vārdus, un frāzes. Aļabjevs, rūsgano galvu šad tad papurinādams, laida vaļā runu:

- Tautas pārstāvju valsts valdības forma, pieņemsim, nav pilnīga. Tomēr Vācijas piemērs, viņas strādnieku šķiras pārstāvju skaita pieaugums reichstagā neapgāžami liecina mums par šās sistēmas attīstības spējām.

— Tas ir ārpus strīda, — kāds uzsauca.

— Vācija būs pirmā sociālistiskā valsts pasaulē.

AJabjeva pensneja stiklos zibēja sarkanīgas liesmiņas.

— Parlamentārā valdības sistēma atsvabina jaunatni no nepieciešamības nodarboties ar politiku. Politika pataisa Faustus par Don-Kichotiem, bet cilvēks taču savā būtībā ir Fausts.

— Pareizi, — piebalsoja iepretim Samginam sēdošais pianists, rūpīgi ziezdams sev žāvēta šķiņķa maizi, un, smaidīdams pār visu sārto seju, atzinīgi pamāja ar gludi sasukāto galvu.

Pianistam kaimiņos pa kreisi sēdēja «pēdējais klasiķis» un komiķe aktrise, pa labi — milzīgais resnais dzejdaris. Samgins atcerējās, ka šis smagais dēlietis vēl pirms deviņi simti piektā gada bija savā sonetā attaisnojis un uzslavējis zināmo, bet pirms viņa vēl neviena neatzīto Kariotas Judasa darbu. Atmiņa mechaniski atgādināja Azefa Judasa darbu un citus politiskās nodevības aktus. Un tikpat mechaniski domas pievērsās faktam, ka XX gadu simtenī Judass ļoti bieži ir pacelts tiklab par dzejas, kā prozas darbu varoni, par varoni, kuru izskaidro un attaisno.

«Tors Iledbers, Leonids Andrejevs, Golovanovs, kaut kāda tur zviedriete, vācietis Dreizers...» Kļims turpināja domāt, jo klausīties strīdos bija garlaicīgi. Viņš domāja un reize ar to apskatīja ļaudis.

Dzejdarim blakām, ar dakšiņu sīgu skrubinādams, nervozi dīdījās Aļabjevs, kā grasīdamies uztrūkties un aiziet no galda,, pie tam grūstīdams solidu, ceriņkrāsās zīdā cieši iešūdinātu dāmu. Viņa centās savu kaimiņu pierunāt:

— Negrūstieties, Mitja!

Sarngina kaimiņš, lūpas šmakstinādams, domīgi runāja viņam pie auss:

— Mūsu paaudzē bija vairāk vienprātības. . . Tagad cilvēki kļuvuši... daudzveidīgāki. Varbūt brīvdomīgāki, — kā jūs domājat? Iedzersim no angļu rūgtā ...

Dzēra rūgto, tad dzēra vēl kaut kādu chinas liķieri, bet plikpaurainais kaimiņš, — kas arī bija advokāts, ar neizteiksmīgu ģīmi, melnām uzacīm, noskūts kā aktieris, pamācīja:

— Pie diabēta ir noderīgs konjaks, pie vēderkaitēm upeņu šņabis.

Jeruchimovičs deklamēja dzejoļus, viņa balss skanēja komiski grūtsirdīgi, un, kad viņš nopūzdamies noskaitīja:

— Liela gan, jūsu majestat,

Jūsu muļķība stāv jums klāt! —

puse viesu pie galda sāka skaļi smieties.

«Maz viņiem vajag,» Samgins prātoja.

— Klusu! — kāds uzsauca.

Pulkstenis uz kamina saka bez steigas un skumīgi skandināt savu bēru zvanu aiztecējušajam gadam. Visi piecēlās kājās, cenzdamies pārāk netrokšņot. Un, kamēr noskanēja divpadsmit vienmuļīgie atsperes sitieni, Samgins nodomāja, sev pārmezdams:

«Ir aizgājis vēl viens gads bez pēdām . ..»

Sāka saukt urā, trinkšķēja pokāli, un ļaudis, it kā tiešām grūtu bridi pārdzīvojuši, ņipri steidzās vēlēt cits citam Jaungada laimes, sāka saukt:

— Runu! Kungi... lūdzam Platonu Aleksandroviču ... Runu!

Slavenais advokāts ilgi liedzās iepriecināt ļaudis ar savu oratora talantu, pēdīgi tomēr piecēlās, atglauda ar kreiso roku savus pajukušos, iesirmos matus, novietoja roku pretī sirdij uz vestes un, labējā turēdams augsti paceltu pokālu, uzsāka ar kādu frāzi latiņu valodā, kas tomēr pagaisa vēl nenorimušajā troksnī.

— ... sacīja Marks Aurelijs. To pašu, tikai citiem vārdiem, pa-teicis arī Seneka, un viņi abi ir atkārtojuši Zenonu ...

— Tad bija tev no Zenona arī iesākt... — nomurmināja Jeruchimovičs.

Platona Aleksandroviča acis, lielas un skaistas kā sievietei, bija īsti daiļrunīgas, un viņš prata ar tām rīkoties tikpat viegli un veikli kā ar mēli. Kad viņš klusēja, acis piešķīra viņa labi koptajai sejai vilšanās izteiksmi, bet, uz sievietēm lūkojoties, plati atvērās un likās lūdzamies pēc palīdzības cilvēkam, kura dvēsele ir nogurusi, slepenu sāpju plosīta. Viņam bija sieviešu siržu lauzēja, ģimeņu laimes ārdītāja slava, un, kad viņš runāja par sievietēm, viņa seja drūmi saraucās, zilganās acu zīles kļuva tumšas un skatienā parādījās kaut kas liktenīgs. Tagad, runādams par filozofiem morālistiem, viņš acis piemiedza un iededzināja tajās augstprātīgu smaidu, ar to ļoti izdevīgi apgaismodams savu sasarkušo seju.

Es lūdzu piedot man šo ekskursiju senās pasaules filozofijas novadā. Es to darīju tālab, lai atgādinātu seno stoiķu ietekmi kristīgās morāles izveidošanā.

Maziņā filozofijas lekcija draudēja izvērsties par īsti solidu; Samginam kļuva garlaicīgi klausīties un mazliet nepatīkami vērot oratora vaibstu spēli. Viņš pievērsa savu uzmanību sievietēm, kuru še bija desmita pusotra, un visas viņas šķita it kā sastingušas, daiļrunīgā Platona balss un zīmīgā smaida apburtas.

Visas, izņemot Elenu. Spītīgi uzsukātie mati, ņiprās, spriganās acis un spilgtais tērps atšķīra Elenu kā svešu putnu, kas neviļus ielidojis parasto mājputnu aplokā. Nedzirdami knikšķi-riādama pirkstus, smaidīdama un mirkšķinādama acis, viņa kaut ko čukstēja resnam, bardainam vīram, kurš klausīdamies piepūtās aiz pūlēm savaldīt smieklus; seja viņam bija pieplūdusi asinīm, un savai bārdā slēptajai mutei priekšā viņš turēja salveti. Gandrīz pilnīgi kailais pauris viņam spīdēja tā, it kā smiekli lauztos laukā cauri kauliem un ādai.

«Viņa nerēķinās ar modi. Un arī ar ļaudīm,» Samgins atzinīgi nodomāja.

— Un, lūk, pēdīgi mēs redzam, ka šie gadu simteņus ilgstošie mēģinājumi aprobežot dvēseles augšanas brīvību ir noveduši mūs pie sociālismā un apdraud mūs ar vienlīdzības briesmīgo varu. Mani kungi! Mēs šeit — lai pateicība dievam! — neesam vienlīdzīgi. Es esmu pārliecināts, ka neviens no jums nevēlas atkārtot mani, tāpat kā es nevēlos atkārtot kādu no jums, kaut viņš būtu vai ģeniāls. Mēs visi esam nevienādi kā puķes, kā metāli, kā minerāli, kā viss pašā dabā, un ikviens no mums ir pieticīgs savā savdabībā, katram ir darga sava neatkārtojamā individualitāte. Es uzsaucu jaungada tostu par individualitatu daudzveidību, par gara attīstības brīvību.

— Āmen, — sulīgā balsī noteica Jeruchimovičs, tomēr viņa ironiskais sauciens pagaisa kaut arī ne visai vienbalsīgajās, toties skaļajās urjavās. Advokāts, vīnu izdzēris, meta uz Jeru-chimoviču izaicinošus skatienus, bet šis, liedams šampanieša glāzē klāt sarkano vīnu, bija pilnīgi nogrimis šai darbā. Uzlēca kājās Aļabjevs un aši, skanīgi iesaka:

— Es apsveicu sava ļoti cienījamā skolotāja un kolēģa skaisto runu, tomēr, to apsveicot, es esmu parada ...

Palika nezināms, kam un ko īsti viņš parāda, jo visi bija jau apreibuši un visiem gribējās runāt.

— Komisarževska ir par daudz saslaveta ...

— Dievs pasarg! Jūs runājat kaut ko drausmīgu ... Viņa nav saprasta un — es redzu — vēl arvien viņu nesaprot .. .

— Zoress ir pārliecināts, ka vācu strādnieki kara nepieļaus...

— Bet vai strādnieki ir par to pārliecināti?

Komisarževska ir romantiskās drāmās aktrise un, sevis vēl

pilnam neizteikusi, aizgājusi bojā tāpēc, ka bija spiesta šķiest savu talantu reālistiskās lugās. Reālisms samaitā mūsu mākslu.

— Ak, cik tas pareizi! Šī mūsu zemes nelaime...

Jeruchimovičs, durstīdams ar dakšiņu gaisu, tumši sadrūmis,

runāja:

— Makrokosmā — komētas, mikrokosma — baktērijas, mikrobi, — kā lai mēs, cilvēki, mākam dzīvot? Jā! Es prasu: kā dzīvot?

— Tā ir ākstīšanās! — Aļabjevs viņam uzkliedza, bet Jeruchimovičs, pavērdamies apkārt, pajautāja:

— Vai tiešām?

Iejaucās večuks ar ordeni, gandrīz kliegdams komandiera tonī:

— Tas taisnība! Taisnība! Slimības vairojas, jā, jā! Mums finansu ministrijā aiztecējušā gada laikā ir nomiruši...

Viņa dāma tam atgādināja:

— Bet visi taču tikai veči...

Un tūlīt savu teicienu pārlaboja:

— Daudz vecāki par tevi.

Kāds blonds jauneklis ievaidējās kā pāršauts zaķis:

— Manu dieniņ, cik mēs esam nabagi ideju ziņā ... Kur ir mums ērgļi?

Kāds, izbāzis galvu gar portjerām, aizvainots runaja pretī:

— Bet Merežkovskis? Ļevs Šestovs? Vasilijs Vasiļjevičs Ro-zanovs?

— Mjā, — kūtri, kā snauzdams, šļupstēja Samgina kaimiņš. — Personība. Vēstures svira.

— Angļiem ir Šekspirs, Bairons, Šellijs, pēdīgi — Kiplings, bet mums — Leonids Andrejevs un baskāju apoloģija, — iespaidīgi runāja slavenais advokāts.

— Bet tas taču no Dostojevska, no viņa «pazemotajiem un apvainotajiem»...

— Mūsu literāti nemīl savu dzimteni, ienīst Krieviju...

Pamazām cauri troksnim izlauzās un to pārvarēja raudulīga,

smilkstoša balss; tā nāca no galda gala, no cilvēka, kurš līgodamies stāvēja līdzās namamātei, — sauss, ģērbies frakā, ar olveidīgu galvu, lielu degunu un pelēku, smailu bārdiņu; kratīdams roku virs Elenas krāsotajiem matiem, ar otru roku viņš vēcināja salveti un kliedza:

— Kauns un negods Eiropas priekšā! Kaut kāds klaidonis, baskājis, žuliks Rasputins dižojas ar carienes viņam rakstītu vēstuli, un cariene šai vēstulē raksta, ka viņai vienīgi tad esot labi, kad tā pieglaužoties tam pie pleca. Krievijas cariene, ko? Un šis šarlatans dēvē cara ģimeni — manējie! Kas tas ir?

— Par Rasputinu ir dažādas domas ...

— Ne jau krievu cari vien ir pieturējuši sev nerrus, savādniekus, plānprātiņus ...

— Nē, pagaidiet! Ap Rasputinu luncinās galminieki, viņu paklausa ministri, — ko?

Viņš kliedza tik iekaisis un tik raudulīgā balsī, kā kad Ras-putins butu nodarījis pārestību viņam pašam — aizņēmis viņa vietu. Viņu sāka jau apsaukt, kāds uzsauca:

— Pie joda Rasputinu!...

Bet kliedzējs vēl joprojām spiedza un vaimanāja. Samgins juta, ka plecam pieskaras kāda roka. Tā bija Elena.

— Mīļais Kļim Ivanovič, pasakiet arī jūs kaut ko! Jūs te maz pazīst un labprāt uzklausīs. Vajag šo jandālu izbeigt. Vēlāk novāks galdus, padejosim... Jā? Lūdzu, lūdzu!

Samgins, pats to nemanīdams, bija iedzēris vairāk, nekā to parasti atļāvās. Galva viņam patīkami dūca, un bija tīkami apzināties, ka neviens no šiem ļaudīm nebija pasacījis vairāk, kā varētu pateikt viņš, neviens nebija pateicis nekā tāda, kas viņam nebūtu zināms, ko viņš nebūtu pārdomājis. Viņš — bagātāks. Viņš stiprāks. Un nevajag nekādas sevišķas drosmes, lai šo ļaužu priekšā uzstātos. Pār galdu plīvoja zilgans tabakas dūmu mākonis, dūmos šūpojās dažādas fizionomijas, spīguļoja nespodras acis, apkārt viss šķita miglains, izplūdis kā sapņu rēgs. Viņš piecēlās, pieskandināja ar dakšiņu pie glāzes un, nenogaidīdams, kamēr ļaudis kaut cik norimst, iesāka runāt, kā bija paradis runāt tiesā, sausi un lietišķi.

— Kungi! No visa, kas te tika sacīts, visnozīmīgākie bija vārdi par Faustu un Don-Kichotu. Sis temats mums sen pazīstams, Turgeņeva temats. Bet šeit tas tika nostādīts citādāk, tā, kā jau sen to vajadzēja nostādīt. Jā, mēs tiekam audzināti par Don-Kichoticm. Sākot ar bērnību, ģimenē, skolā, literatūrā mums tiek iepotēta pārliecība, ka nenovēršama ir upurus nesoša kalpošana sabiedrībai, tautai, tiesību idejām, taisnībai. Vienīgā perspektiva, ko mums gaiši un skaidri parāda, ir — bībeles jaunekļa Izaka perspektiva, — upuris tēvu dieviem, upuris senču tradicijām ...

Manīdams, ka troksnis kļūst arvien klusāks, Kļims Ivanovičs Samgins iejūsmojās un pazemināja balsi, jo zināja, ka augstajos toņos viņa pavājā balss skan sausi un sprakstoši. Caur dūmu plīvuru viņš redzēja uz sevi nekustīgi vērstas it kā mērojošas acis. Viņš sajuta drosmes uzplūdus un pirmo reizi mūžā saprata, cik patīkama ir drosme.

Jūs zināt, ka Izaks tika apmainīts ar aunu. Mūsu dienās

aunus neziedo dievam, no tiem cērp vilnu vai no aitādiņām šuj kažokus. Bet pie vecajiem elkiem tagad ir pievienots kāds jauns — strādnieku šķira, un cilvēkupuru ziedošanas nenovēr-šamība turpina pastāvēt. Es neuzstādu un nemēģinu atrisināt jautājumu: vai sociālisms ir realizējams ar strādnieku diktatūras palīdzību, ka to māca Ļeņins. Sis jautājums atrodas ārpus manas kompetences, jo es neesmu Don-Kichots, bet, zināms, man ir ļoti saprotama cienījamā un augsti talantīgā Platona Alek-sandroviča doma, viņa sajūta, izsacīta vārdos par vienlīdzības briesmīgo varu. Es te runāju par to, ka mūsu prāts, šis pirro-nisma orgāns, visumu kritiski pētījošā Fausta orgāns — ir ticis varmācīgi pārvērsts par ticības orgānu. Bet ticība, atvasināta no loģikas, palikusi bez atbalsta jūtās, noved pie cilvēka saskaldīšanās, iekšējas sašķelšanās. Tieši no šejienes, no šās sašķelšanās, izaug krievu inteliģencei tik raksturīgās īpašības: šaubīšanās, viņas principu |oganība, pretrunu pārpilnība, ātra pārliecību maiņa.'

Kļims Ivanovičs Samgins bija pārliecināts, ka saka kaut ko loti oriģinālu, dzi|i sevī pašā mītošu, paša izdomātu, pa visu savas apzinīgās dzīves laiku paša neatlaidīgā prāta iznēsātu. Viņam šķita, ka viņš skaisti un spīdoši izklāsta ‘«gan aukstā prāta vērojumu, gan sirdī skumji izjustā» rezultātus. Aizrāvies no savas drosmes, viņš pazaudēja sev parasto izteikšanās piesardzību un tai pašā laika izjuta tādu kā atriebības baudu, atriebības — nezinkam.

— No šās dziļākā kritērija ļoganības mēs mantojam tādus faktus kā Pētera Struves marksisma apmaiņu pret viņa tagadējo jaunslavofilo patriotismu un kā viņa «Kritisko piezīmju» pārmaiņu ar rakstu krājumu «Vechi»; tādus kā sociāldemokrātu partijas sairšana divās vienotrai naidīgās frakcijās, ka provokatori teroristu partijas centrālkomitejā un vispār lielais politisku provokatoru skaits, nodevības faktu daudzums ...

Tālāk viņš nevarēja savu runu turpināt, jo publika bija pagurusi klausīties, un arvien biežāk sāka jau atskanēt reibuja izsaucieni:

Jūsu Don-Kichots un Fausts ir Dostojevska dievs un velns...

— Pareizi.

— Septiņdesmitajos gados par vēstures aktivo spēku atzina personību . . .

— Bet kad pussifnts personību bija pakārtas ...

— Jūs runājat pliekanības!

— Kāpēc pliekanības?

Divdesmit gadus vēlāk sāka sludināt, ka pestīšana esot — masu bezpersoniskajā gribā ...

— Pareizi.

— Atļaujiet: kas ir pareizi?

— Kungi! Izteiksim pateicību runātājam ...

Pusotra desmita vīriešu un sieviešu ar namamāti priekšgalā Samginam sirsnīgi aplaudēja, viņš klanījās, un viņam likās, ka ir kļuvis tik viegls, ka aplausi, celdami viņu gaisā, viņu šūpo. Slavenais advokāts stipri spieda viņa roku un laipni sacīja:

— Es esmu sajūsmināts. Tik nobriedušas domas ...

Trakotais vīrietis ar garo degunu gandrīz histēriski kliedza

uz pianistu:

— Jūs piecdesmit reižu kliedzāt: «Pareizi!» — bet kas pareizi?

Pēdējais, ko Samgins vēl skaidri atminējās, bija tas, ka pie viņa pienāca stipri iereibusī Elena un, paņēmusi viņu zem rokas,

sacīja:

— Es no politikas ne velna nesajēdzu, bet jūs, mans mīļais, viņus lieliski apstrādājāt... Bet šis Platons... neticiet viņam! Viņš gan ir muļķis, bet viltīgs. Un kārumnieks. Iesim, es tūlīt sākšu uzjautrināt publiku.

Tad Elena stāvēja pie klavierēm, pianists spēlēja kaut ko draisku, bet viņa vēl draiskāk dziedāja, pavadīdama- dziesmas vārdus ar vēl jo riskantākiem žestiem, mirkšķinādama acis, vijīgi izlocīdama augumu kā kaķe, svaidīdama mazās kājiņas laukā no spilgto brunču apakšas.

Jauna jautra biju, ja!

Kur nu mana jaunība?

Rociņ mana baltajā?

Kājiņ mana smuidrajā?

— Brra-avo! — sauca publika, pārkliegdama skanīgo, gavilējošo balstiņu.

Pif-paf! Kadriļai Riturneli spēlē.

Pif-paf! Pēkšņi es Kaistu kaislā kvēlē!

— Die-ievišķīgi! — šņukstošā balsī sauca kāds no bara.

Pif-paf! Pasaulīt!

Es kaut ko jau protu!

Pif-paf! Šo un to.

To un šito protu!

Večuks ar ordeni ķiķināja sīkus smiekliņus, šļupstēdams:

— Mūžam nenovīstošā! Ak manu dieniņ . ..

Modes luteklītim,

Kas te pasmīnē,

Es ar tupelīti Nosperšu pensnē!

— un viņas kāja uzšāvās vienā augstumā ar pleciem.

Šās specifiski uzbudinošās dziesmiņas iespaidā Samgins pārgāja mājās un, atmodies vēlu pēcpusdienā, tūdaļ atkal to atcerējās.

Trešajā dienā Prozorova kabinetā, kur Samgins strādāja un pieņēma klientus, Elena, ar papirosu rokā atlaidusies pusgulu uz ādas dīvānā, viņam stāstīja:

— Bet jūs krietni sametāties tovakar. Jūs esat — ļoti... svaigs. Un drošsirdīgs.

Kļims piegāja pie viņas, piesēdās uz dīvānā un, cik vien maigi spēdams, sacīja:

— Jūs ļoti labi nodziedājāt Beranžē!

— Jā? Priecājos, ka jums ir paticis.

Viņa nogulās ērtāk un, knipjus sizdama, pamirkšķinājusi ar acīm, sacīja:

— Tas man ir tikpat kā lūgšana. Kā tas tur ir latiniski? Credo quia absurdum, jā? Antons ciest nevarēja šo dziesmu. Viņš, nabags, bija moralists ...

Pēc tam notika kaut kas, par ko Samgins pāris minušu agrāk nebija domājis un ko nebija vēlējies. Pagulējusi brītiņu klusu, aizvērtām acīm, sieviete nopūtās un, acis mazliet pavērusi, pusbalsī ierunājās:

— Ziniet, — izturēsimies pret faktu vienkārši. Tas neuzliks mums nekādu pienākumu, ne ar ko mūs neapgrūtinās, jā? Ja iegribēsies — atkārtosim, ja negribēsies — aizmirsīsim. Ar mieru?

— Lieliski, — Samgins steidzīgi atteica.

— Noskūpstiet! — viņa pavēlēja.

Elenas lakonisms Kļimam tvanovičam ļoti patika un stipri cēla šo sievieti viņa acīs.

«Jā, šī nav Alīna. Vienkārša, ne ēnas no izlikšanās. Bez histērijām ...»

Apziņa, ka šis sakars ar Elenu nevar būt ilgstošs, Kļimu mazliet pat sarūgtināja un kaitināja. Šīs jūtas tomēr drīz izgaisa, turpretī tiekšanās uz mierīgo, spēcīgo Taisu ne tikvien neizzuda, bet kļuva it kā vēl stiprāka. Tomēr ar Taisu izskaidroties nekad neizdevās, viņa nez kālab bija kļuvusi mazrunīgāka, skarbāka. Samgins ievēroja, ka Taisa nemet vairs uz viņu jautājošo skatienu un it kā izvairās palikt ar viņu divatā. Viņš bija pārliecināts, ka tagad to nodarbina jautājums par pāriešanu no Ivana Dronova pie viņa, Kļima Samgina, un jau pats ne visai steidzās dzirdēt tās izšķirošo vārdu. Viņš bija pārliecināts arī par- to, ka šis vārds būs tieši tāds, kādu viņš to sagaida.

«Godīga sieviete,» viņš domāja.

Viņš neuztvēra neko, kas būtu varējis mainīt viņa vienkāršo un skaidro priekšstatu par Taisu: sieviete ir par kaut ko Dro-novam pateicību parādā, ar pateicību tam kalpo, un viņai neveikli un grūti pārmainīt saimnieku, kaut gan viņa labi saskata visus Dronova trūkumus un saprot, ka kopdzīve ar to nenodrošina viņas nākotni.

«Anfimjevnas dzīves pēdējos gados Varvara izturējās pret to ļoti slikti, bet Anfimjevna tomēr neaizgāja citur kalpot,» viņš sev atgādināja un gudroja par to, ka Taīsa varētu iemācīties rakstīt uz Remingtona rakstāmmašīnas.

Samgina prātu nemierīgu darīja Semjakins, bet viņš tomēr bija pilnīgi drošs, ka Dronovs viņam šķēršļus ceļā neliks, un viņu ne druskas nemulsināja arī Taīsas interese par politiku.

«Tas aiz gara laika. No labas sirds. Un tagad jau tas nav vairs arī laikmetīgi.»

Toties jo lielāks pārsteigums viņam bija, kad Dronovs, ieradies vēlā vakarā puspiedzēries pie viņa, kā apstulbis galvu mētādams, gārdzošā balsī nobuldurēja:

— Tosja ir aizgājusi. Vai tu saproti?

Samgins nodrebēja, sajuzdams, ka viņā iesvilstas niknums. Viņš pašreiz sēdēja pie galda, lasīdams sarežģītu prāvu par Gotliba Kunstlera 15 000 rubļu lielo prasību no Fjodora Petļina par līguma nepildīšanu; rīt bija jāuzstājas tiesā, un labas izdošanās gadījumā šī prāva atnestu viņam solidu honorāru. Dusmīgi un ar pārliecību viņš noprasīja, lūkodamies pāri brillēm uz Ivanu:

— Pie Semjakina? Jā?

Dronovs nolika sev priekšā krēslu un, ar vienu roku turēdamies pie tā atzveltnes, ar otru klusēdams uzsvieda uz galda saņurcītu aploksni, — Samgins ar šķēru galiem satvēra aploksni un ar šķebīgu sajūtu to paņēma rokā. Aploksne bija mitra.

— Vai ārā drēgns?

— Lietus, ka viņu velns ... Lietus, — Dronovs murmināja, visu laiku galvu grozīdams un acis mirkšķinādams.

— «Ivan, es no tevis aizeju,» — Samgins lasīja lieliem, cipariem līdzīgiem burtiem uzrakstīto vēstuli. — «Man ir apnikuši tavi paziņas un visa šī pļāpāšana un kņada. Es nesaprotu, kāpēc tev tas vajadzīgs un kam vispār tas viss. Blēži un dienaszagļi, un viņu nāk arvien vairāk. Tu. zini, ka es pret tevi esmu izturējusies labi, ļoti draudzīgi un vaļsirdīgi, bet redzu, ka esmu kļuvusi tev nevajadzīga un tu manis ne druskas necienī. Tu redzi, kādu Semjakins parāda man uzmanību, bet viņš ir nelietis un man, protams, ļoti sāpīgi, ka tev ir viss vienalga, kā šis neģēlis pret mani izturas. Protams, es pati varētu iecirst viņam pa purnu, bet nepārzinu, kādas ir tavas darīšanas ar viņu, un es vispār nevēlos iejaukties tavās darīšanās, bet tomēr man tās nepatīk. Un tu aizvien vairāk sāc dzert. Tu esi labs, es zinu, ka savā būtībā tu esi labs: bet man ir kauns, ka man jābaro un jādzirda tavi viesi un ka man vairāk nekā cita nav. Man liekas, ka es esmu noderīga kaut kam citam, es gribu dzīvot nopietnu dzīvi. Ardievu, Ivan! Nedusmo, Taīsa!»

Samgins vēstuli izlasīja, atsvieda to nost un dažas sekundes nicinoši noskatījās Dronovā. Arī Ivans pats izskatījās piemircis, atmiekšķējies, — viņš visu laiku turējās pie krēsla atzveltnes un, ar degunu šņākādams, mirkšķināja acis un elsoja.

«Muļķis. Gatavs vai raudāt,» Samgins nodomāja, bet skaļi tiesneša tom sacīja:

— Viņai taisnība. Tu esi ierīkojis pie sevis tīro traktieri vai dzelzceļa staciju. Vistrulāko muldoņu klubu. Tev liekas, ka tas ir politisks salons. Viņai taisnība.

— Bet kurš gan nav plukata? — Dronovs svešādā balsī iejautājās, paceldams krēslu un uzsizdams ar tā kājām uz grīdas. — Iesākumā viņai tas patika. Atnāk visādi ļaudis, par visu ko izrunājas...

— Nekā nesaprazdami, — Samgins iebilda.

To tu, brāl, melo, — Ivans pretojās, šķietami atskurbdams. — Tu maldies, — viņš pārlaboja. — Visi saprot to, kas tiem jāsaprot. Tarakani, peles. .. saprot mušas, suņi, govis. Cilvēki saprot visu. Dod man kaut ko iedzert, — viņš palūdza, bet, redzēdams, ka mājastēvs nesteidzas viņa vēlēšanos pildīt, lūgumu neatkārtodams, turpināja:

— Tosja visu saprata.

— Ļoti laba sieviete priekš tevis, — atriebīgi noteica Kļims Ivanovičs Samgins.

I

To es zinu, — Dronovs piekrita, berzēdams pieri. — Viņa, lirai... Jā. Viņa man bija mātes vietā. Smieklīgi? Ne, nav vis smieklīgi. Tiešām bija, — viņš nomurmināja un turpināja, vel vairāk atžirbis: — Viņa ļoti cienīja tevi un gaidīja, ka tu ... kaut ko pateiksi, izskaidrosi. Veiak dabūja zināt, ka tu Jaungada naktī esot turējis kādu tur runu ...

Dronovs apklusa, taustīdamies gar krūtīm, it kā pārliecinādamies, vai ir veselas krūšu kabatas.

— Nu, un — tad? — Samgins paklusi jautāja.

— Kas?

— Runa?

— Ak ja! Bija sarūgtināta. Allaž taujāja par tevi, vai tad tu neesot boļševiks.

Bet tu laikam iztēloji viņai mani par boļševiku?

Dronovs pamāja ar galvu, izvilka no kabatas kādu grāmatiņu.

— Runu viņai ir atstāstījuši, protams, sagrozītā veidā, — Samgins piezīmēja.

— Nezinu.

Dronovs uzsita ar grāmatiņu sev uz delnas un no jauna atsāka:

— Lūk, še, četrdesmit divi tūkstoši man guļ bankā. Septiņpadsmit uz kārtīm iespēlēju, deviņus — spekulēdams ar ādām armijai priekš siksnām, četrpadsmit sakrāju pa drusciņai. Sem-jakins apsolīja divdesmit piecus. Maz, bet tomēr.. Semidubovs arī dod. Avīze — būs. Dvēseli velnam pārdošu, bet avīze būs! Jeruchimovičs būs feļetonists. Viņš visus Doroševičus pieveiks. Varen indīgs vīrs. Avīze būs, Samgin. Bet, palūk, Tosja ... ek velns ... Iesim ieturēsim kaut kur vakariņas, ko?

Samgins no kopējām vakariņām atteicās, bet ne gluži bez cerības iejautājās:

— Kas zina, varbūt viņa vel atgriezīsies?

— N-nē, negaidu. Es taču zinu, kurp viņa ... Tā bija Rozā, kas viņu uz turieni novirzīja, — Dronovs murmināja, iebāzdams grāmatiņu kabatā.

Viņš aizgāja, pamezdams Samginu nespējīgu nodarboties ar Kunstlera un Petļina prāvu. Aizsmēķējis papirosu, īgni bungodams ar pirkstiem uz biezās «lietas», Kļitns Ivanovičs Samgins aizvēra acis, lai labāk saskatītu Taīsas smuidro augumu, viņas augstās krūtis, viņas mierīgas, drošās kustības un, kaut gan mazliet nekustīgo, tomēr glīto seju, vērīgās, jautājošās acis. Atminējās, kā viņš, uzlicis roku tai uz krūtīm, bija atvēsināts ar viņas mierīgo, izsmējīgo jautājumu: «Kas jūs tur interesē?»

Atminējās, kā kādu citu reizi viņa pati, negaidot saņēmusi tā roku un paskatījusies delnā, bija sacījusi:

— Ilgi dzīvosiet, — gara dzīvības līnija.

«Ne nu tik interesanta, bet gandrīz tikpat daiļa kā Marina. Ebrejiete droši vien pievērsīs viņu boļševikiem, bet no tiem ir nodrošināts ceļš tikai uz cietumu un trimdu. Laikam Eižens Richters ir sacījis, ka skaista sieviete, ja nav muļķe, nekad neļaus sev ticēt sociālismam. Taīsa ir muļķe.»

Taču šis apsvērums viņu neiepriecināja.

«Tomēr arī es pats esmu Don-Kichots, sapņotājs, kas tiecas dzīvi ar domāšanu izdomāt. Bet dzīve izdomājumus necieš, necieš,» viņš lūkoja sevi pārliecināt, turpinādams domāt, cik mierīgi un mājīgi būtu varēts iekārtot dzīvi kopā ar Taīsu.

Kļima Ivanoviča Samgina fantazija nebija visai bagāta, taču, pats šo trūkumu apzinādamies, viņš pieskaitīja to pie savām labajām īpašībām. Pēc savas runas Jaungada naktī viņš uzskatīja par savu pienākumu lasīt sociālistisko presi, kaut gan ar piespiešanos, bet vairāk vai mazāk akurati pārskatīdams laikrakstus: «Naša zarja», «Djelo žizņi», «Zvezda», «Pravda». Abas pirmējās viņu kaitināja ar savu smago, neveiklo valodu un sīkumaino, seholastisko polemiku ar abām pēdējām. Samginam šķita, ka šīs avīzītes ir bezspēcīgas, nevar ietekmēt lasītāju tā, kā tas būtu vēlams, ka to rakstu forma kompromitē polemikas idejisko būtību, sarausta un sadrupina materiālu, dusmu patosu tajās aizstāj sīks, personīgs ļaunums pret saviem senākajiem domu biedriem. Vispār šīs avīzītes vadīja grupa inteliģentu, kuri gan saprot, ka analfabētu zemnieku valstij ir vajadzīgas-reformas, bet nevis revolūcija, kas pie mums iespējama tikai kā «dumpis, nežēlīgs un briesmīgs», kādas ir bijušas visas «krievu tautas politiskās kustības», ko aprakstījuši Daniels Mordovcevs un citi «tautas mīlētāji», kuru grāmatas Klims bija lasījis jaunībā, — bet kas, lai gan saprazdami, tomēr neprata runāt par to vienkārši, skaidri un pārliecinoši.

Kļims Ivanovičs Samgins bija pārliecināts, ka visu, kas tiek iespiests šais garlaicīgajās avīzītēs, viņš spētu pateikt iespaidīgāk, spilgtāk un asāk.

Boļševiku laikraksti viņu kaitināja vēl stiprāk, — kaitināja un naidīgi satrauca. Šajos laikrakstos viņš nomanīja noteiktu nolūku savest viņu ienaidā pašu ar sevi, -^pārliecināt viņu> par visu viņa vērtējumu, visas viņa domu izmaņas nepareizību. Tie iedarbojās ar savu ironiju un izsmieklu, uzbudināja ar valodas raupjumu, ar domas tiešo atklātību. To saturs tika apgaismots ar sociālo filozofiju, un tā bija «frāžu sistēma», kuru apstrīdēt viņam nebija pa spēkam.

K|ims Ivanovičs prata domāt gan tikai sīkas domas, tomēr viņš mācēja domāt un saprata, ka pret šo «frāžu sistēmu» bija iespējams no savas puses stādīt pretī tikai vienu:

«Es negribu!»

Ikreiz, kad viņš domāja par boļševikiem, — boļševisms viņam iemiesojās vienā plecīgā, mierīgā Stepana Kutuzova personā. Ārzemēs dzīvoja šās mācības pamatu licējs, bet Samgins vēl arvien' turpināja šo mācību dēvēt par fantastisku frāžu sistēmu, un Ļeņinu viņš spēja iedomāties tikai kā inteliģentu un rakstu-mācītāju, kas sarūgtināts par to, ka zaudējis tiesības dzīvot savā dzimtenē, un drīzāk par balsi nekā par reālu cilvēku.

«Bez šaubām, kaut kas histērisks, lidzīgs Garšinam vai Gļe-bam Uspenskim. Protams, Don-Kichots.»

Kutuzovs bija reāls, sen pazīstams lielums. Viņš ir kaut kur tepat tuvu un darbojas kā organizators. Pie katras sastapšanās viņš atstāj tāda cilvēka iespaidu, kas gūst aizvien dziļāku pārliecību par savu nozīmi, par savu tiesību mācīt un darboties.

Pēdējā sastapšanās bija visai pavairojusi šo iespaidu.

Pāris dienu pēc Kļima uzstāšanās pie Elenas viņa, labvēlīgi smaidīdama, sacīja:

— Ziniet, Kļim Ivanovič, jūsu runai bija lieli panākumi. Es politikā droši vien saprotu ne vairāk par tītara mātīti, Don-Kichotu pazīstu tikai pēc jocīgām bildītēm biezā grāmatā, Fausts manās acīs ir tikai pamuļķis vīrietis no operas, bet arī man patika tas, kā jūs runājāt.

Viņa pavīpsnāja, padomāja un noteica:

— Kā tāds zemnieciņš, kas, padzīvojis pilsētā, mācītu savus sādžiniekus, kā vajag domāt. Vai tas jūs neaizvaino?

— Gluži otrādi: tas man glaimojoši, — Samgins atsaucās.

— Pie mums vasarnīcā bija tāds zemnieciņš, viņš tik jocīgi mēdza teikt: «Pilsētā visi spēlē, un katrs cilvēks ir pielāgots savai mūzikai.»

Pēc tam viņa Kļimam pavēstīja:

— Laptjevs-Pokatilovs ielūdz jūs pie sevis, — vai zināt, kas tas tāds? Viņš ir muļķītis, tomēr ļoti interesants! Muižnieks, namu īpašnieks, bagāts, laikam ir bijis te pilsētas galva. Mīl šansonetes, it īpaši francūzietes, ar visām bijis pazīstams: ar Otero, ar Fužeri, ar Iveti Gilbēri, ar visām slavenībām. Viņam interesanta māja, ēdamistabā griesti izskatās pēc siles un izrakstīti dažādiem ornamentiem, viņš to dēvē par «bajaru stilu». Veselu istaba pilna ar porcelānu, — daudz ļoti jauku lietu.

— Bet kāda viņam vajadzība pēc manis? — Samgins pavīpsnāja. Sieviete atteica:

— Viņam patīk oriģināli cilvēki. Vai iesim? Es ar esmu ielūgta, — sendienas atminoties, — viņa piezīmēja pamirkšķinādama.

Un nu Kļims Ivanovičs Samgins bija liela istaba zem garena kupola veidīgiem, ar senlaicīgu krievu ornamentu raibi izrakstītiem griestiem.

Istabas stūri • aiz galda — sēdēja divi vīri, viens no tiem plaši pazīstams profesors ar grieķiski skanošu uzvārdu, — Sam-gins bija klausījies viņa lekcijas, bet grūto uzvārdu nevarēja atcerēties. Tam blakus sēdēja garš cilvēks ar izžuvušu seju un vaigubārdu, — viņš izskatījās pec angļa, kādus tos mēdz zīmēt karikatūristi. Ar vienu roku turēdamies pie galda, ar otru pie svārku pogas, kājās stāvēja neliela auguma izspūris vīriņš un atkāsēdamies šķidra balstiņā runaja:

— Un tātad mēs redzam ...

Seja viņam bija pelēka, savītusi, it ka izbijusies, arī runāja viņš, it kā par kādu sūdzēdamies.

Samginam bija zināms, ka rūpnieki, it īpaši maskavieši, skarbi kritizē Domes muižniecisko politiku, ka pie Konovalova un pie Rjabušinska notiek pārrunas par ekonomiskajiem un ārpolitikas jautājumiem, ka tur ir uzstājušies ar ziņojumiem Pēteris Struve un kāds vārdā nenosaukts, bet visai ievērojams meņševiks. Šinī istabā nemanīja cilvēku, kas izskatītos ka tirgotāji vai fabrikanti. Šeit bija sanākusi inteliģence, bija daudz Samginam vai nu personīgi, vai pēc fotoattēliem pazīstamu vīru: profesori -ne no sevišķi izcilajiem, literāti; bārdiņu plūkāja Leonids Andre-jevs ar savu skaisto, kupla melnu matu meža ietverto bālo seju, skumīgais «narodņiku pēdējais klasiķis», žurnālā «Sovremennij mir» redaktors, Nogaicevs, Orechova, Jeruchimovičs, Tagiļskis, Chotjaincevs, Aļabjevs, kādas grezni ģērbušās, oriģināli safrizētas dāmas, vienai mati sasukāti uz ausīm un vaigiem tā, ka viņas seja izskatījās kroplīgi šauriņa un smaila. Visas viņas ap pusmūžu, pāri trīsdesmitiem gadiem, bet viena jau gluži sirma vecīte ar brillēm, untumaini piepūstām lūpām un piezīmju grāmatiņu rokā; viņa rīkojās ar grāmatiņu ka ar vēdekli, apvē-dinādarna savu maziņo, melnīgsnējo ģīmīti. Elena bija kaut kur nozudusi.

Istabas gala pie sienas stāvēja cieša cilvēku grupa, kuri izskatījās pēc fabrikas strādniekiem, pārsvarā jau solidos gados, bārdaini, bet viens garš un plecīgs, vēl gandrīz jauneklis, pat bez Ūsiņām žirgtajā sejā ar lieliem vaigu kauliem, un otrs viņam līdz pleciem, sprogains, rūsganiem matiem.

— Valstī strauji attīstās rūpniecība. Lielburžuazija organizē savu presi: te «Slovo», Maskavā «Utro Rossiji». Maskavieši ar finansu ministru priekšgalā pieprasa mainīt tirdzniecības līgumus ar ārvalstīm, vispirmām kārtām ar Vāciju, — sūdzējās izbiedētais cilvēciņš, kāsēdams arvien stiprāk.

Viņā klausījās ļoti uzmanīgi. Istaba, kur atradās ne mazāk kā pussimts cilvēku, pildījās ar smacīgu siltumu. Samgins neviļus noliecās un nodūra galvu, kad klusumā atskanēja Kutu-zova pazīstamā balss:

— Piezīmējiet vel turklāt, ka Dome atbalsta valdības pasākumus flotes un armijas palielināšanai!

Pēc tam Kutuzovs izvirzījās no strādnieku grupas un sacija:

— Tā kā cienījamais orators ar savu runu nesteidzas un viņam, kā redzams, ir liels krājums faktu, un šie fakti visiem zināmi, bet manā rīcībā ir tikai piecas minūtes, — pēc tam man no šejienes jāaiziet, — tad es lūdzu atļauju man izteikties.

Sev pār plecu viņā ieskatījies, Samgins redzēja, ka Kutuzovs, ģērbies zviedru fasona ādas svārkos, izskatās pēc dzelzceļa strādnieka, no jauna ataudzējis sev lielu, platu bārdu un pats kļuvis it kā šaurāks plecos, bet garāks augumā. Tikai viņa seja nebija ne druskas mainījusies, arvien vēl tās pašas plati atvērtās, pelēkās acis ar pazīstamo vīpsniņu tajās.

«Tāds pats kā senāk. Brīnums, ka okšķeri nevar viņu saķert.»

Tad viņš ievēroja, ka ar savu ārējo izskatu un uzvalku Kutuzovs neatšķīrās no cilvēkiem, kas stāvēja tam apkārt.

Kutuzovs smēķēja, bārda viņam kūpēja, bet viņa balss skanēja labi sadzirdami un skaidri.

— Ir arī vēl citas kārtības, bet ne mazāk interesanti fakti, — saņēmis atļauju runāt, viņš iesāka. — Kāda bijusi mūsu valdības līdzdalība Balkanu savienības organizēšanā? Kādas ir valdības attiecības pret Balkanu karu, kas tika uzsākts tūdaļ pēc italiešu-turku kara un kura mērķis, bez šaubām, ir pilnīga Turcijas satriekšana? Vai tikai buržuāzijā nedomā mūs pamielot ar jaunu karu? Pret ko? Un — par ko? Lūk, fakti un jautājumi, par kuriem būtu jāpadomā mūsu inteliģencei.

Samgins sēdēja pie kādām gandrīz neieraugāmām, tāpat kā griesti un sienas izkrāsotām durvīm; tās nebija cieši aizvērtas, kāda balss aiz tām ūboja:

— Dārgais draugs, es viņam saku, šīs lietas ir jāizprot līdz galam vai arī nav nemaz jāsaprot, — dzīvo pusaizvērtām acīm. Bet atļauj, viņš man atbild, es taču esmu premjerministrs! Nu, tad — aizver acis pavisam!

— Ai, tas bija labi! — izsaucās Elena.

Jautrā tērzēšana aiz durvīm traucēja Samginu klausīties Ku-tuzovā, bet viņš tomēr uztvēra atsevišķas vietas no tā runas.

— Viena no krievu inteliģences pamatīpašībām ir tā, ka viņa vienmēr par vēlu sāk domāt. Pēc tam kad franču strādnieki 30. un 70. gados bija jau parādījuši savas šķiras proletāriskās apziņas spēku, pie mums vēl vienmēr turpināja runāt un rakstīt par to, cik zemnieku darbs veselīgs un cik stipri fabriku darbs notrulina saprāta attīstību, — runāja Kutuzovs, bet aiz durvīm jautri skanēja Elcnas balstiņa:

— Es viņu redzēju pie vienas savas draudzenes bez bikšu ...

— Acīm redzot viņš jau toreiz ir gatavojies uz stāšanos Jupitera Romanova vaiga priekšā.

— Pavisam nesen vēl mūsu legālie marksisti un tiem līdzi meņševiki ir novērtējuši, cik pamācošs viņiem franču advokātu piemērs, cik vilinoša visādu brianu, miljeranu, viviani un pārējo tiem garā radniecīgo sīkburžuazijas blēžu priekšzīme, kuri, piedraudējuši lielburžujiem ar sociālismu, nodod proletariātu un pārvēršas par kapitālistu ieroču nesējiem ...

Samgins nodomāja: «Cilvēkam ar bārdu gan neklātos runāt šādā tonī.»

— Apmelojums, — kāds iesaucās, un pec viņa divas trīs balsis atkārtoja to pašu vārdu. Daži, uzlēkuši kājās, sāka kliegt, vēcinādami ar rokām uz Kutuzova pusi:

— Jūs nedrīkstat...

— Meli!

— Bet — «Vechi»? «Vechi»?

— Ahā!

— Bet demokrātijās apzīmējums par «Nakamo Chamu»?

— Par huņņiem, no kuriem «domu un ticības sargiem» jābēg, jāslēpjas alās un katakombās.

— Krievijā nav katakombu!

— Nav tiesa! Kijevas lavrā ir katakombas...

— Arī Odesā ir katakombas.

— Krievu inteliģences vidū nodevēju nav.

— Cik patīk!

— Iesāciet ar Ļevu Tichomirovu ...

— Inteliģences varonīgo dzīvi apliecinājusi vēsture...

— Atjaujiet! Viņš nerunāja par visu inteliģenci...

Kutuzovs smējās tā, ka bārda trīcēja, un ari viņš pastarpēm

sauca:

— Atļaujiet, es vēl neesmu beidzis ...

— Nav ari vajadzīgs.

— Vai nu mēs jūs, maskotos, nepazīstam!

Pa mazajām durtiņām iznāca Elena, jautādama:

— Kas te notiek?

Viņai pakaļ, kā gumijas bumba palēkādams, izvēlās apaļš vīriņš sārtu seju un jautrām laimīga cilvēka acīm.

Kutuzovs atmeta ar roku un devās uz durvīm zem velves biezajā sienā, viņam sekoja vēl daži cilvēki, bet istabā kliegšana aizvien vēl pieņēmās, kļūdama karstāka, aizvainotāka, un aizvien biežāk un uzstājīgāk cauri troksnim lauzās pazīstamā, spalgā Tagiļska balstiņa.

Arī Samgins jutās Kutuzova runas aizskarts un pat nomākts. It īpaši viņu nomāca apziņa, ka viņam trūkst apņēmības ielaisties ar Kutuzovu strīdā. Sis cilvēks nezin vai saprastu Fausta nesamierināmību ar Don-Kichotu.

— Boļševiks. Boļševiki nav demokrāti, — nekādā ziņā!

Elena, acis piemiegusi, paskatījās uz griestiem, uz ļaudīm un

noteica:

— Kaut kas līdzīgs pīrāgam ar sēnēm, — vai ne tā? Samgins, klusu ciešot uzsmaidīdams sievietei, klausījās Ta-

giļska uzbudinošajā balsī:

— Visu dzīves parādību novērtējumi nāk no inteliģences, un arī viņas pašas lomas, viņas sabiedrisko nopelnu augstais novērtējums pieder viņai pašai. Taču mēs, inteliģenti, zinām, ka cilvēks dairās runāt pats par sevi sliktu.

Atskanēja sašutuši saucieni:

— Nav taisnība!

— Tolstojisms!

— Kaut kāda demagoģija!

Bet Tagiļska balsi bija grūti nomākt, tā urbās troksnī iekšā kā svilpe.

— Lūdzu neuztraukties! Nav mans nolūks pazemināt kāda nopelnus, bet pašam man tādu nav. Es vēlos pateikt tikai to, ko sacīšu: inteliģents pirmajā paaudzē ir kaut kas visai nenosakāms, izplūstošs, salīdzinot ar zemnieku un strādnieku ...

— Kas par oriģinālu atklājumu!

— Nešķiediet velti ironiju, mums viņas ir maz, — Tagiļskis turpināja, piespiezdams sevī klausīties. — Es zinu: pie mums, tāpat kā Francijā, ir pietiekoši liels daudzums dzimušu inteliģentu. Viņu vectēvi bijuši popi, sīki tirgotāji, krodzinieki, uzņēmēji, vispār sīkpilsonība, bet viņu tevi gājuši tautā, tiesāti simt deviņdesmit triju prāvā, simtiem sēdējuši cietumā, tikuši izsūtīti uz Sibiriju, turpretī viņu bērni ir atrodami starp eseriem un meņševikiem, bet, protams, daudz lielākā skaitā kalpojošās inteliģences vidū, kas šā vai tā stiprina vēl arvien pastāvošo patvaldniecibas strukturu, — patvaldniecības, kura nākamgad taisās svinēt savas pastāvēšanas trīssimt gadu jubileju.

— īsāk! — kāds pavēlēja, bet Tagiļskis noprasīja:

— Vai šī pavēle domāta man vai patvaldībai?

Pāris cilvēku iesmējās.

Apaļīgais Laptjevs-Pokatilovs, Elenai aiz muguras stāvēdams, ļoti smaržīgu cigāru smēķēdams, izņēma no zobiem dzintara iemuti un, pieliekdamies sievietei pie pleca, pusbalsī sacīja:

— Brīnums būtu, ja rit mani neizsauktu uz žandarmērijas pārvaldi.

— Bet jūs, mīļais, neālējieties, — Elena atbildēja. — Es pat iedomāties nevarēju, ka pie jums šodien kaut kas šitāds.

Tagiļskis, Samginam neredzams, turpināja:

— Bārdainais cilvēks, kuram neatļāva še runāt, ir jauns krievu inteliģences tips . . .

— Ir mums tādi jau bijuši!

— Neesmu sastapis. Boļševismam ir savas oriģinālās līnijas.

— Kādas? Interesanti zināt.

— Lasiet «Pravdu»! — Tagiļskis deva padomu.

Tagad sāka runāt cilvēku divdesmit reizē. Samgins uztvēra histērisku Aļabjeva saucienu:

— Nejegas padoms! Šinī gadsimtā, kad Bergsons ir uzsācis jaunu eru filozofijas vēsturē ...

— Mitja dusmojas, — Elena pasmīnēja pret Laptjevu; arī viņš pavīpsnāja:

— Mitja sajūt demosu kā savu personīgo ienaidnieku. Mes, vecie muižnieki, esam daudz iecietīgāki pret tagadējo jaunatni...

Kaut kur tuvumā sūdzējās Nogaicevs:

— Kas tas ir? Sava prāta trūkst — tad ar vāciski ebrejisko prātu ir nolēmuši dzīvot? Mans dievs . ..

Briļļotā vecīte, draudoši kratīdama piezīmju grāmatiņu, ar zemu, vīrišķīgu balsi kliedza uz Tagiļski:

— Sis jūsu par strādnieku pārģērbies draugs cenšas iztēlot neesošo — avantūristu fantāziju. Es saku: mācība par šķirām ir meli, šķiru nav, ir tikai godkārības un uzpūtības, materiālisma un ateisma, šās sātana mācības, samaitāti cilvēki.

Lūk! Tas ir pareizi! — klaigāja Nogāicevs. — Vecie La-fargi, Marksa meita un viņa znots, beidza dzīvi pašnāvībā, — luk, kur tas ir, šis materiālisms!

Cauri visai kņadai tomēr urbās un spiedās smalciņa Tagiļska balstiņa:

— Mans jautājums ir jautājums vakardienas inteliģencei: zeme atrodas bīstamā stāvoklī. Strādnieku masu slepkavība 1,.enas raktuvēs no jauna ir izraisījusi politisku streiku vilni...

Tie ir ekonomiski streiki.

- Nē. Ekonomiskajos piedalījās ne vairāk kā pusotra simta tūkstošu, politiskajos pāri par pusmiljonu . . .

Tagiļskis draudēja ar karu ar Vāciju, viņam aizrādīja, ka reichstagā pārsvarā ir sociālisti, priekšsēdētājs Seidemans, — tie ncat|aus buržuāzijai karot.

— Bet ja pirmie iesāks franči?

— Atminieties Berlines strādnieku manifestāciju sakarā ar Agadiras jautājumu ...

— Franči neiesāks!

— Četrdesmit gadu gatavojas un — neiesāks? Jūs jokojat!

— Kārtību, kungi! Es uzaicinu ieturēt kārtību! — profesors kliedza, velti nedzirdami sizdams ar zīmuli uz gaida; tūlīt pēc viņa kāds spalgi kā slīcējs iebrēcās, ievaimanājās:

— Neviens no še klātesošiem nav izrunājis svēto vārdu tēvija! Tas ir briesmīgi, kungi! Aizmirsdami tēviju, mēs nostādām sevi ārpus viņas, paši izdzenam sevi no mūsu tēvu zemes.

— Ne visi tēvi modina bērnos mīlestību.

— Vai gan ne pa savu tēvu pēdām mēs esam nonākuši tur, kur tagad atrodamies?

Orators, laikam sevi apdullinājis ar savu histērisko brēkšanu, iebildumus nedzirdēja.

— Kungi, — viņš brēca, — atdosim pienācīgo...

Bija skaidri redzams, ka ļaudis jau noguruši. Saskaldījušies mazos pulciņos, viņi runāja pusbalsī, Samginam aiz muguras virda dedzīgi čuksti:

— - Gandrīz simt gadu Francijas vēsturi taisa advokāti...

— Kungi! Atdosim pienācīgo atzinību konstitucionaldemokratu partijai, jo šī partija zina, kas ir tēvija, sajūt tēviju, mīl viņu.

— Miļukovieši nav vairs demokrāti, — kāds uzkliedza, bet viņam tūdaļ atkliedza pretī:

Bet vēl nav buržuji!

— Gan nonāks līdz tam!

— Tomēr tas ir garlaicīgi, — Hiēna sacīja saviebdamās, Laptjevs viņai tūdaļ piekrita:

Jau sen garlaicīgi!

Istabā bija ļoti smacīgi, bet ļaudis aizvien stiprāk iekaisa, uzbudinājās, kaut gan viņu skaits bija krietni sarucis. Samgins, nevēlēdamies satikties ar Tagiļski, palēnām pievirzījās pie durvīm un, izgājis uz ielas, dziļi atelpoja.

Nupat bija pārgājis ražens lietus; salts vējš, rudens vēstnesis, dzina melnu mākoņu plūksnas, pa tām īrās dilstošs mēness, mirkļiem apstarodams ielas bruģi; akmeņi taukaini spīdēja, blāvi, kā no alvas, spīguļoja logu stikli, viss visapkārt it ka kaut kam draudzīgi mirkšķināja. Samginu panāca un pasteidzās viņam garām divi vīrieši, viens no tiem gaja, kā iejūdzies sakās, - viņam plecos spīdēja vara taure — bass, otrs, saliecies, sabāzis rokas kabatās, turēja padusē iežmaugtu mazu, melnu kastīti. Piegrūdies Samginam, viņš nomurmināja:

— Atvainojos, — un pēc tam turpināja: Ne velna nebūs!

Tāpat vien tikai: pastabulēsim, paēdīsim, padzersim, pagulēsim, nomirsim ...

— Bet pagaid, gan redzēsi, skaļi sacīja cilvēks ar tauri.

«Jā, kaut kas būs,» Samgins nodomāja. «Vai karš? Nav

ticams. Tomēr labāk karš. Rastos kāda vispārīga noskaņas vienība. Domes tiesības kļūtu plašākas.»

Ka ik reizes pec pasivas piedalīšanas ļaužu sapulcēs viņš jutās it kā dzirdēto vārdu saberzts, raibuma un pretrunību daudzuma uzbudināts. Un, tapat kā vienmēr, viņš iznāca no Lap-tjeva nama sapulces ar parasto cilvēku nicināšanu.

«Ne tie ir Pausti, ne Don-Kiehoti,» viņš prātoja un sāka soļot Ienāk, sameklēdams papirosu un pārdomādams Tagiļska vārdus par Kutuzovu: «Jauns krievu inteliģenta tips.»

Sī doma Samginu padarīja tik nemierīgu, ka viņš piespiedās par Kutuzovu nedomāt.

Apstājās, aizsmēķēja un lēni soļoja tālāk, lūkodams sev iegalvot;

«Par tādu tipu varbūt izrādītos cilvēks, kas sevī harmoniski savienotu Don-Kichotu un Paustu.»

«Tagiļskis . . . Ko grib šis... jezuits? Ar to, ko viņš sacīja, viņš droši vien provocēja. Gribēja izzināt boļševisma piekritēju daudzumu. Strādnieki, — ja tie tiešām bija strādnieki, — neizsacījās. Var būt, ka tie bija vienīgie boļševiki šajā . . . pīrāga pildījumā. Piena ir asprātīga.»

Un Samgins gandrīz jau naidīgi nodomāja:

«Pelēcīgi, šiki ļautiņi. Bet patlaban dzīve no jauna, draud ar notikumiem, kuri prasīs, lai cīnītos tiem pretī. Prasīs, jo tie draud ar personības pakļaušanu verdzībā, ar vēl smagāku verdzību. Tiešām, tiešām, — ikvienai domai ir tiesības tikt izsacītai, .ikvienai personībai pieder neapstrīdamas tiesības domāt neatkarīgi no laikmeta un apkārtnes spaidiem,» to Kļims Ivanovičs Samgins cieši atcerējās. Viņš vienlīdz viegli un ar vienlīdzīgu spēku būtu varējis atkārtot jebkuru domu, katru jebkura cilvēka izteiktu frāzi, tomēr viņš juta, ka visu šo domu plašā plūsma prasās pec norobežojuma vienā kopīgā formā, pēc iekļaušanas noteiktos krastos un gultnē. Viņš redzēja, ka katrs cilvēks peld pa dzīves virspusi, turēdamies pie kāda sava salmiņa, un redzēja, ka priekš viņa neauglīgās vārdu brāzmas un viesuļi tikai pastiprina tā parasto, pa daļai niecinošo attieksmi pret cilvēkiem, saasina šo attieksmi līdz sausam un asam īgnumam. Viņš piesargājās uzstāties plašās sapulcēs, tāpēc ka redzēja: daudzi cilvēki mākslu diskutēt pārvalda izsmalcinātāk nekā viņš, zina vairāk faktu, izlasījuši vairāk grāmatu. Ir ļaudis, kas par viņu apdāvinātāki. Jā, par nožēlu, tādi ir. Un Kļims Ivanovičs Samgins atcerējās kupraino meiteni, kas drosmīgi un ar dziļu pārliecību par savam tiesībām bija uzsaukusi lielajiem:

«Nu, ko jūs aušojaties? Tie taču nav jūsu berneļi!»

No jauna sāka rasināt lietus. Samgins paņēma važoni, paslēpās zem ratu adas uzjumes. Zirgs tecēja lēnām, viņa krusti neglīti cilājās, klikšķēja kāda atskrūvējusies dzelztiņa virs sēdētājā galvas, sirdigi bungoja lietus.

«Cik nīkulīga dzīve!» Kļims Ivanovičs sasāpināts domāja.

Taču šī viņa nelāgā oma nevilkās ilgi. Elena izrādījās par visās lietās interesantāku sievieti, nekā viņš to sākumā bija domājis. Māksliniece mīlas technika, viņa viegli prata uzbudināt Kļima juteklību, likdama tam pārdzīvot vēl neizjusta spēka vis saldākās konvulsijas; bet viņš bija tais gados, kad vīrietim ir jau vajadzīgs uzmudinājums no partneres puses un viņš ir sievietei pateicīgs par tās iniciatīvu.

- Es mīlu mīlēt ka reibonī, — viņa reiz pēc apkampieniem, kas Samginu bij pārsteiguši, sacīja. Mīlēt, mans draugs, vajag virtuozi, bet nevis kā dzīvniekiem vai gvardes oficieriem.

Interesanta Elena bija arī ar savām zināšanām par «augsto aprindu» ļaužu, gvardes oficieru, lielo birokrātu, baņķieru jautro dzīvi. Viņai bija neizsmeļams faktu, anekdoti! un tenku krājums, un viņa to visu stāstīja ar bijušas bagātu kungu istabenes izsmieklu, — istabenes, kura pati tikusi bagata un pārcilā atmiņas par muļķiem.

Ta ka viņa mīlēja lasīt un bija jau daudz lasījusi, tad spēja salīdzināt dzīvos ar mirušajiem un īstenībā esošos ar izdomātajiem.

Ak, ja es varētu uzrakstīt par jums, vīriešiem, visu to, ko es zinu! — viņa mēdza teikt, sizdama knipjus, pie kam tās acīs uzdzirkstīja zaļganas liesmiņas. Žirgta, vienmēr dzīvespriecīgā omā, ietinusi savu pusaudzes ķermeni spilgtā Ķīnas zīda, viņa kā mīksta bumbiņa nedzirdami vēlās no istabas istabā, dungodama franču dziesmiņas, pārcilādama no vienas vietas otrā apzeltītas vara un bronzas lietiņas un žadzinādama kā žagata, — viņai bija arī īsta žagatas kāre uz vizuļiem, un viņa pati jau ar visa daudzkrāsaini vizēja.

Ar lietām viņa apgājās godbijīgi, ar mīlestību, mīlīgi glāstīja tas pirkstiem, uzaicinādama Samginu:

— Paskaties, cik tas veikli izstrādāts!

— Apbrīnojami, — Kļims Ivanovičs piekrita, caur brillēm lūkodamies ķēmīgā ķīniešu dieviņā un turēdams Elenu aizdomās, ka tā viņu eksaminē, izpētī viņa gaumi.

Nogurusi skraidīt, viņa ar papirosu zobos atlaidās uz kušetes un ļoti labi stāstīja anekdotes, pavadīdama balss skanīgo rota-ļību ar dzīvu vaibstu spēli.

.— Atbrauc mājās sabiedrības dāma ar viešņu un sakliedz uz istabeni: «Kāpēc jūs esat viesistabā pārvietojusi mēbeles tik muļķīgi, tik bezjēdzīgi?» — «Tā, lūdzu, nav mana vaina, to jaunkundze te pavēlēja.» Tad mammiņa saka viešņai: «Manai meitai ir ļoti asprātīga fantazija.»

Samgins pieļāvīgi smīnēja, uzskatīja šāda tipa anekdotes par pliekanām, izlasītām no humoristiskiem žurnāliem, un tūlīt tās aizmirsa. Bet nereti viņš dzirdēja arī citāda paveida anekdotes:

— Iet vaļā uzdzīve pie «Lāča» atsevišķā kabinetā, un kāds apriņķa muižniecības maršals saka, ka viņš esot par zemes pilnīgu atdošanu zemniekiem. «Vajag atdot viņiem zemi par velti!» — «Bet vai jums zeme ir?» — «Nu, protams, ir. Tikai — ieķīlāta un no jauna parķi lata, tā ka banka taisās pārdot to utrupē. Bet es no tā varu iztaisīt sev karjeru Domē, es neesmu slikts orators.» Vai nav smieklīgi?

— Smieklīgi, — Kļims Ivanovičs piekrita.

Bet vai zini, ko ministrs Goremikins pateicis Suvorinam: «Nav slikti, ka zemnieki dedzina muižas. Muižniecība ir jāuzpurina, lai viņa beidz reiz spēlēties ar liberālismu.»

Neinteresēdamies, no kādiem avotiem viņai zināmas ministra domas, Samgins pavaicāja:

Kad tas bija?

—• Piektajā gadā. Togad varen stipri plītēja. Bet Suvorins ir mijš un gudrs vecītis. Ievērojams teatra pazinējs. Bet aktierus viņš nemīl. Viņā ir kaut kas zemniecisks, skaudrs, aktierus un aktrises viņš uzskata par mazliet nepilnīgiem un plānā galdiņa urbējiem. «Aktierim nav savas paša lūgšanas, bet vajag, lai ikkatram cilvēkam būtu sava lūgšana,» — redzi, ko viņš sacīja, līs viņu diezgan bieži sastapu, man gribējās tikt viņa teātrī. Bet viņš atteica: «Nē, Ļena, jūs piederat operetei, vodeviļai, bet es operetes neciešu, vodeviļas pie manis nespēlē.» Viņš ir ērmots. Bet, jāsaka, visi krievi ir ērmoti — nevar saprast, ko viņi grib: republiku vai vispasaules grēku plūdus.

Klausīdamies šādos stāstos un prātojumos, Samgins klusēdams domīgi smēķēja un pie sevis sprieda, ka viss tas it kā nepiederas maziņajai sievietei, bijušajai kokotei, — nepiederas un viņu, Klimu, mazliet traucē. Tomēr viņš arvien vairāk pārliecinājās, ka no visām sievietēm, ar kādām viņš dzīvojis, šī bija viņam visvieglākā un parocīgākā un ka viņš nav daudz zaudējis, zaudēdams Taīsu.

Savu dzīves stāstu Elena izstāstīja ļoti īsi, stāstījumu pārtraukdama garām pauzēm: viņas vecmāmiņa Ivonna Danžero bijusi cirka akrobāte, pārlauzusi kāju, vēlāk sagājušies ar Tam-bovas muižturi, dzemdējusi meitu, muižturis nomiris, vecmāmiņa atvērusi Tambovā modes preču veikalu. Hiēnas māte mācījusies ģimnāzijā, to pabeigusi, šai laikā vecmāmiņa nomirusi, ugunsdzēsēju komandas sabraukta. Māte pasniegusi ģimnāzijā franču un vācu valodu, bet Elenu ievietojusi baleta skolā, no turienes viņa nokļuvusi kāda večuka — finansu ministrijas departamenta direktora Vasilija Ivanoviča Lanena rokās.

— Un pēc tam — tā tālāk! — viņa vienkārši nobeidza.

— Bet māte? — Samgins jautāja.

•— Nomira Krimā ar diloni. Tēvs, mūzikas skolotājs, viņu pameta, kad man bija pieci vai seši gadi.

Samginam šķita, ka tagad Elena dzīvo godīgi un, lai gan ir saglabājusi vecās pazīšanās, tomēr vairs nepiedalās uzdzīvē un pat, kā viņš sprieda pēc Laptjeva izturēšanās pret viņu, ir ieguvusi uzdzīvotāju tīri draudzīgu labvēlību.

Viņš bija kopā ar Elenu Valsts domē tam dienā, kad tur tika nolasīts pieprasījums par Ļenas raktuvju strādnieku slepkavībām.

Ministru ložā, pēdējais pa kreisi, premjers Makarovs, —• tu viņu zini? — Ciena čukstēja. Ne, padomā tikai, viņa turpināja čukstēt, — es šo zostēviņu pie vienas savas draudzenes, francūzietes, redzēju bez bikšu, bet viņam ir uzdevuši komandēt Krieviju .. . Tā tik ir anekdote!

Cienās čuksti nepatīkami traucēja Samginu salīdzināt Parizes parlamenta sēdes ainu ar to ainu, kas patlaban bija redzama viņam priekšā. Tur, Parizē, bija sēdējuši savā vairumā vienmulīgi, smagnēji, plecīgi ļaudis, bija sēdējuši mierīgi un izvaļīgi ka savās mājas, pārliecināti, ka viņi sevī iemieso Francijas tautas gribu. Viņu vidū bija ne mazums juristu, tiesību zinātāju, un juristi stāvēja arī viņu priekšgalā, viņus vadīja. Sie ļaudis dzīvo zemē, kas nelīgojas viņiem zem kājām. Viņi pārstāvēja sen organizētas partijas, katrai partijai tur bija sava vēsturē, savas tradicijas.

Te Samginam ienāca prātā sanāksmē izteiktais vārds — tēvija.

«Tiem cilvēkiem jau kopš 1789. gada ir tēvija. Viņi ir to iekarojuši.»

— Zini, ja jau kāds māk stāstīt anekdotes, tad tas ir Makarovs, — Ciena čukstēja. — Bet paskaties, kāds riebīgs mūlis ir Markovam! Un šis galīgi neapdāvinātais āksts Puriškevičs. Grozās, ka kad viņu cepinātu. Ne aplam solida sapulce, ko?

— Ja, — Samgins piekrita, ar sasprindzinātu skatienu aplūkodams cilvēkus, kuri grib būt likumdevēji, un pie tam domāja:

«Ko var dot man Nogaicevs?»

Nogaicevs kustējās un locījās savā atzveltni blakām resnam sarkanbārdainim plikpaurim kroku svārkos. Samginam likās, ka šim cilvēkam kakls daudz platāks par galvu un galva nevis turas uz kakla, bet ir tajā iesprausta un šūpojas uz ta ka arbūzs uz šķīvja, kuru kāds grūsta. Šā cilvēka tēvija droši vien aprobežojas ar viņa apriņķi vai guberņu. Markovs atgadina provinces diakonu, viņam ir cittautieša vaigu kauli — mordvieša vaigu kauli. Rodzjanko izskatās pēc viesnīcnieka. Pārsvarā ir šādi iadi ļaudis bez savām sejām un, jādomā, arī bez runas spējām. Sie amfiteātri aizņēmušie pārāk dažādi ģērbušies ļaudis uzvedas kā skolēni klasē, no kuras izgājis skolotājs: sačukstas, pieliekdamies viens pie otra, palēkdamies savos krēslos. Palūk, pie aizmugure sēdošā deputātā pagriezās profesors Miļukovs, cilvēks ar apaļu, sudrabotu galviņu, sārtu jaunpiedzimušā sejiņu un ciešu rindu asu, spīdošu zobu. Viņš smaida ta, it kā grasītos iekost. Tam ir priekšstats par tēviju. Tas jau spēka vīrs. Kas vel būtu viņam līdzīgs šajā daudztautībli ļaužu pūli — ļaužu, kuri sačukstas, lūkojas apkart, klausīdamies, ka viens no viņiem, roku mētādams, lasa kādu papīru, aizklājis ar to seju? Viņiem priekša lielā kastē spīd ministru zeltotie mundieri, un \ irs viena mundiera trīc, jādomā, aiz smiekliem, justicministra sirmā bārdiņa.

Kļims ivanovičs nebija tik godkārīgs, lai iedomātos sevi par vienu no deputātiem vai pat partiju lideriem, bet viņam ienaca prata Ļutova domas par viņu, un viņš bez mazākās fantāzijas piepūles pilnīgi skaidri iztēlojās sevi valdības locekļu loža.

Lūk, pēdīgi tika izsacīta frāze: «Tā bija, tā būs.» Tā sacēla dusmīgu, drūmu rūkoņu kreisajos solos un skaļus aplausus mon-archistu puse. Sevišķi skaļi plaukšķināja, kājās stāvēdams, rokas plaši plātīdams, vīrs kroku .svārkos, kratīdams mazo galviņu, it ka lūkodams to nosviest no nedabiski resnā kakla. No-gaicevs sēdēja, ierāvis galvu plecos, kūkumu uzmetis, salicis rokas uz pults un it kā gatavodamies lēcienam. Visi klausītāji zāle viļņojās, it ka visu zāli būtu sadrebinājis kāds grūdiens. Frāzi izsacīja ministrs ar solidu pirmšķirīgas viesnīcas sulaiņa seju; viņš to izsacīja, seju saraucis, pravieša balsī.

— Ek, muldonis! To viņš paņēmis no Leonida Andrejeva, — Elena pačukstēja, nez par ko priecādamās, un pat piegrūda ar elkoni Samginam pie sāniem.

Samgins atcerējās, kādu baudu par savu drosmi bija sajutis Jaungada naktī, un nodomāja, ka šis ministrs tagad izjūt gluži tādu pašu baudījumu. Tad atcerējās, ka Parizes Komūnas apspiedējs ģenerālis Galifē, saņemts parlamentā ar kliedzieniem: «Slepkava!» — kāju piecirzdams, bija atteicis: «Slepkava? Šeit!» Ai, kā tad bija klieguši!

— Ja tu zinātu, kas viņš par muļķi, šis Makarovs, — ka lapsene spindzēja Elena viņam ausī. — Bet skaties, tas, kurš pašreiz pieliecas pie Nabokova, Sūra Protopopovs, ir jautrs cilvēciņš. Nabokovs ļoti elegants vīrietis. Bet vispār — kādi viņi visi neveikli, peleki . . .

Kļims Ivanovičs piekrizdams pamāja ar galvu. Ja, patiešām, varbūt nevajag nekādās sevišķas drošsirdības, lai runātu ar šiem ļaudīm stingri, kuprainas meitenes tonī. Viņam gar acīm cita pēc citas, it ka kaut kur krizdamas, slīdēja pusaizmirstas ainas: policija sadzen Maskavas studentus manēžā, zemnieki un sādžās sievas rauj nost labības «magazinas» durvju atslēgu; ļaudis velk torni zvanu; ar ura saucieniem saņem zilpelēko caru Maskavas iedzīvotāju tūkstoši, tāpat viņu sagaida Ņižņijnov-gorodā; tūkstoš visu kārtu ļaužu stāv ceļos Ziemas pils priekšā, dzied «Dievs, sargi ķeizaru», kliedz «urā». Bet šis cars, pēc vispārīga sprieduma, ir pilnīga niecība, neapdāvināts, bez savas gribas, cilvēks, kuru it kā vadot viņa sieva — vāciete un kāds klaidoņa Sibirijas zemnieks, varbūt kriminālnoziedzniekā pēctecis. Un pēdīgi desmitiem tūkstošu maskaviešu ar sarkaniem karogiem seko sarkanam, puķēm apkrautam revolucionārā Nikolaja Baumaņa zārkam, pēc tam viņus šauj.

«Šeit ir sapulcējušies to ļaužu pārstāvji, kuri stāvēja uz ceļiem, to, kurus šāva, un tie, kas pavēl šaut. Ļaudis, kas savā masa tikpat neapdāvināti un bez savas gribas ka šis viņu cars. Cilvēki tikai tad top par vēsturi veidotāju speķu, kad viņu priekšgalā nostājas kāds drošsirdis, — kā bijušais poručiks Napoleons Bonaparts. Jā, — .«tā bija, tā būs».»

Elena visu laiku čukstēja, nosaukdama deputātu vārdus un tos raksturodama. Kļims Ivanovičs Samgins, pieliecis galvu tuvāk viņas sejai un pievērsis ausi, izlikās klausāmies, bet pats ātri pārlika:

«... Nepieciešama ir drosme un — vienkārša, skaidra devize: Francija, tēvija, tēvzeme. Sī devize ir saprotama tikai buržuāzijai, kura nepārtraukti, no paaudzes paaudzē attīsta savas tēvijas rūpniecību un tirdzniecību, vada viņas saimniecību, piespiež priekš savas tēvijas strādāt afrikāņus, indiešos, ķīniešus. Katra angļa labā strādā pieci indieši. Vai ir iespējama devize — Krievija, tēvija — zemē, kur nepārtraukti norisinās šķelšanās drama starp tēviem un dēliem? Kur gandrīz katrs gadu desmits saskalda inteliģenci sešdesmito gadu, septiņdesmito gadu darbiniekos, narodņikos un narodovoļcos, marksistos, tol-stojiešos, mistiķos ...»

Kļimu Ivanoviču pārņēma tāda sajūta, it kā viņam iekšā būtu pārtrūcis augonis, kas nebija ļāvis viņam viegli elpot. Sājā viegluma un drosmes noskaņā viņš iznāca no Valsts domes, un dažas dienas vēlāk šai pašā noskaņā viņš runāja plaši pazīstama advokata viesistabā:

— Pēc dažiem mēnešiem Romanovi taisās svinēt piemiņas svētkus par godu savai trīssimt gadu ilgajai varai pār Krieviju. Valsts dome ir asignējusi šiem svētkiem pieci simti tūkstošu rubļu. Ka izturēsimies mes, inteliģence, pret šiem svētkiem? Vai mums nav jāatceras, ar ko pilni ir bijuši šie gadsimti?

Viņš centās runāt ne pārāk skaļi, paturēdams prātā, ka viņa pasausā balss, augstāk pacelta, skan arvien skarbāk un nepatīkamāk. Viņš izsargājās no patosa, neatļāva sev iekaist, bet, runājot par to, kas viņam šķita sevišķi svarīgs, — balsi pazemināja, atrazdams, ka ar šādu paņēmienu klausītāju uzmanība tiek paasināta. Viņš runāja, brilles noņēmis, domādams, ka tuvredzīgo acu spulgums un izteiksme ļoti izdevīgi pasvītro viņa vārdu speķu.

īsi apskatījis Romanovu ģenealoģiju, viņš aizrādīja, ka šas krievu dzimtas pēdējais loceklis bijusi Pētera Lielā meita Elizabete, bet pēc viņas Krievijas troni uzkāpis vācietis, IIolšteL nas-Gotorpas hercogs. Kļims Ivanovičs bija, pārliecināts, ka dažiem klausītājiem šis vēsturiskais fakts būs kaut kas jauns, nedzirdēts, un viņam likās, ka nav maldījies, — daži klausītājies jutās acīm redzami pārsteigti. Novērtējis viņu neizglītību ar nievājošu smīnu, Samgina kungs sāka runāt drošāk. Uzskaitījis visas tautas sacelšanās no Razina līdz Pugačovam, neaizmirsdams pieminēt arī Kondrata Bulavina dumpi, par kuru viņ,š zināja vienīgi tik daudz, ka ir bijis tāds Donas kazaks Bulavins un ir bijis dumpis, bet, ko Donas kazaks gribējis un kādās formas izvērtusies viņa organizētā kustība, — par to viņš zināja tikpat maz kā visi citi.

— Jaunekli Michailu Romanovu ievēlēja bajāri par viņa muļķību, — Samgins pamācīgi vēstīja klausītajiem. — Vienīgais gudrais šās ģimenes cars bija Pēteris Pirmais, un tas šķita tik neparasti nedabiski, ka tumšā tauta dieva svaidīto atzina par antikristu, sātana kalpu, bet dažiem bajāriem bija aizdomas, ka viņa īstais tēvs esot patriarehs Nikons, kas sagrēkojies ar carieni. — īsi patēlojis carieņu, tad Aleksandra, Nikolaja Pirmā un vēl divu Aleksandru valdīšanu, viņš sacīja:

— Visai šķietami, ka tagad valdošais Nikolajs Otrais ir Mi-chailam Romanovam radniecīgs tikai muļķības ziņā.

Te viņš uz mirkli apklusa, iedzēra malku tējas, pakasīja ar mazā pirkstiņa nagu labējos deniņus, tad, dziļi atvilcis elpu, turpināja:

— Un tātad Krievija, mūsu tēvija, svinēs to cilvēku varas trīssimt gadu piemiņu, par kuriem ļoti grūti sacīt kaut jel ko atzinīgu. Mūsu konstitucionālais cars ir uzsācis savu valdīšanu ar Chodinku, turpinājis ar piektā gada 9. janvara Asiņaino Svētdienu un nesenajām strādnieku slepkavībām Ļenas zelta raktuvēs.

— Jūs aizmirsāt karu pret Maskavu, — uzsauca kāds nesaredzams, no tumšā kakta.

— Nē, neesmu aizmirsis, — Samgins atsaucās. Es atminos visu, bet tikai apstājos pie patvaldības visefektivākajiem darbiem.

— Kas gan vel efektīgāks!

— Maskavas piektā gada notikumus es labi pazīstu, bet man attiecībā uz tiem ir savs uzskats, un — pašreiz tagad izteikts — tas novirzītu mūs tālu sānis no mana izvēlētā temata.

Lūdzam nepārtraukt, — drūmi un draudoši iejaucas liela auguma cilvēks ar garu, šauru bārdu un gredzenveidīgi sagrieztam ūsām. Viņš sēdēja Samginam pretī, bez panākumiem pūlēdamies ar tējkarotīti izmakšķerēt tējas lapiņu no jau sen atdzisušas tējas glāzes.

Klims Ivanovičs Samgins turpināja runu. Viņš — jautājuma veidā — izteica bažas: vai uzticamo pavalstnieku tauta neies atkal, tapat ka deviņi simti ceturtajā gadā, uz pilsiau-kumu un nemetīsies atkal cara pils priekša ceļos trīssimt gadu jubilejas gadījumā?

— Mēs, krievi, par daudz labprāt metamies ceļos ne tikai caru un gubernatoru, bet arī skolotāju priekšā. Atcerieties:

Tu skolotāj! Ļauj tava vārda priekšā Ar pazemību locīt mūsu ceļus.

Nepareizi citējat, — iepriecināts piezīmēja cilvēks no kakta.

— Ievērojuši, cik viegli mēs metamies ceļos, — šo mūsu tieksmi izmantoja Japana, bet pēc viņas — vācieši, piespiezdami mūs noslēgt ar viņiem tirdzniecības līgumu, kurš izdevīgs vienīgi viņiem. Šā līguma spēks izbeidzas četrpadsmitajā gadā. Valdība palielina armiju, pastiprina floti, veicina karam strādājošo rūpniecību. Tas viss ar gudru ziņu. Balkanu kari nekad vēl nav pagājuši bez mūsu līdzdalības...

— Man šķiet gluži iespējams, ka patvaldība savā triju gadsimtu jubilejas gadā pasniedz mums par dāvanu — karu.

— Bet arī maziņa uzvara var atnest mums lielu nelaimi, — uzsauca cilvēks no kakta, bez kautrēšanās pārtraukdams Sam-gina runu un ta piespiezdams viņu pateikt:

— Es — beidzu.

Viesi klusēja, gaidīdami, ko sacīs mājastēvs. Viņš, liels un uzpūties ka tītartēviņš, piecēlās, sapurināja iesirmo, sprogaino artista galvu, pārvilka ar kreisās rokas plaukstu pār gludi noskūto, zilgano vaigu un, notraukdams ar pirkstu papirosa pelnus pelnu traukā, līksmīgā baritona balsī sacīja:

— Ļoti interesanta runa. Atļaušos sev pasvītrot tikai vienu viņas trūkumu: mazmazlietiņ par daudz vēstures! Ek kungi, vēsture! — viņš pusbalsī gurdeni izsaucās. — Kam viņa ir skaidra? Viņa nav vel uzrakstīta, nē, nav! Līdz šim viņa ir rak-stila kā romāns to laužu iepriecēšanai, kuri nesaskata esamības jēgu, — es nerunāju par pārejošo dzīves jēgu, nedz par (o, ko mums valdonīgi diktē rītdiena, bet par cilvēces būtības jēgu, cilvēces, kas ar savu miesu ir tik bagātīgi apsējusi mūsu planētu. Vēsture tiek rakstīta nācijās, rases, impērijas darbu attaisnošanai vai slavināšanai. Beigu beigās — vēsture ir mūsu senču nelaimju, ciešanu un piespiestu noziegumu atmiņu grāmata. Un uzmanīga vēstures lasīšana iedveš mums pārliecinošāk nekā evaņģēlijs: esiet žēlsirdīgi cits pret citu!

Viņš gurdeni aizvēra acis, pašūpoja galvu, ar skaistu plaukstas kustību atsvieda papirosu pelnu traukā, — atsvieda to ka izspēlētu kārti un, dziļi atvilcis elpu, enerģiski izslējis skaisto galvu, turpināja:

— Sās pasaules lielo cilvēku dzīves vēsture — lūk, kas ir īstenā vēsturē, kura nepieciešami jāzina visiem, kas negrib nodoties vilinošām ilūzijām, sapņiem par visas cilvēces laimes iespējamību. Vai mēs pasaules visdiženāko cilvēku vidū zinām kaut vienu, kurš būtu laimīgs? Ne, nezinām... Es vēlreiz atkārtoju: nezinām un nevaram zināt, tāpēc ka pat pēc mūsu ļoti pieticīgajiem uzskatiem par laimi - laimi nav baudījis neviens no lielajiem.

Viņa seja bija pieņēmusi sērīgu izteiksmi, un arī sulīgajā balsī skanēja skumjas. Viņš rotaļājās ar balsi un vārdiem ar lieliski izkoptu, talantīgu skatuves mākslinieka prasmi, pārsteigdams ar negaidītu intonāciju bagātību, ar vārdu daiļska-nību, kuros viņš skaisti ietērpa ironiju un skumjas, klusu sašutumu un lirisku apziņu par esamības bezcerīgumu. Ar svētas bijības un dievināšanas jūtam viņš izrunāja Leonardo da Vinči, Džonatana Svifta, Verlēna, Flobera, Šekspīra, Bairona, Puš-kina, Ļermontova vārdus, — bezgalīgu daudzumu vārdu, un nosauca to nesējus visus par lielmocekļiem:

— Lūk, viņi, mūsu baznīcas, mūsu intelektualistu baznīcas lielmocekļi, gara lielmocekļi, kādu nav un kādus nepazīst Kristus baznīca ...

— Kungi! — viņš ar gavilējošu, tomēr skumju apdvestu sajūsmu izsaucās. Ko varam mes, cilvēki, prasit no dzīves, ja pat mūsu dievi ir dziļi nelaimīgi? Ja pat reliģijas savā vairākumā ir dievu-cietēju — Dionisa, Būdas, Kristus reliģijas?

Viņš apklusa, galvu šūpodams, plato pieri glāstīdams; viņa labā roka lēnām slīga uz leju, viņš apsēdās uz krēsla un likās viss it kā izkustam. Visi vienprātīgi sāka viņam aplaudēt, bet cilvēks kaktā sacīja:

— Āmen! Bet — velns ar viņu, ar patiesību, — dzīvošu. Dzīvošu par spīti visām patiesībām ...

cs tomēr

— Jūs, kā parasts, atkal ņirgājaties, Charlamov, — skumīgi, tomēr arī it kā dusmīgi sacīja mājastēvs. — Jūs esat nosebojies nihilists, raug, kas jūs esat, — viņš piebilda un lūdza vakariņās, bet Elena atteicās. Samgins gāja viņu pavadīt. Bija jau vēls un ielas tukšas, pilsēta dobji dūca, laizdamās miegā. Pa dienu sasilušie nami atdzisdami dvesa no visiem vārtiem pretī smagu smaku. Dažā ielā mēnesnīca apgaismoja tikai namu augšējos stāvus, citā tikai ielas bruģi, un tas Samginu kaitināja.

Tev vajadzētu paklausīties, kā viņš deklamē Hamleta vai Antonija monologus. Pirmšķirīgs artists. Saka, ka Suvorins esot aicinājis viņu uz savu teātri, vienalga, ar kādiem noteikumiem.

Samgins bija pats ar sevi nemierā, sajuzdams, ka šis skaistulis nodzēsis viņa runu, kā ar lupatu nodzēš krīta uzrakstus no skolas tāfeles. Likās, ka to bija nopratusi arī Elena, kālab arī runāja tā, it kā gribēdama viņu, apbēdinātu, iepriecināt.

«Muļķe,» viņš domās tai pateica un pajautāja: — Vai viņš bieži tā tēlo pesimismu?

Elena labprāt atbildēja:

— Nē, viņš vispār ir jautrs un priecīgs, bet pie sevis mājas ietur stilu. Viņam nesaskaņas ar sievu, viņš ir precējies. Viņa ir ļoti bagāta fabrikanta meita. Ļaudis runā, viņa nedodot tam naudas, bet viņš ir kūtrs, ar tiesas lietām nodarbojas maz, raksta dzejolīšus, dod rakstiņus avīzei «Novoje vremja».

Samgins jau vairs neklausījās Elenā, prātodams par to, ka Francijā šāds tips nerakstītu vis dzejolīšu, kurus neviens nelasa, bet sēdētu parlamentā ...

— «Mēs esam kūtri un neesam ziņkāri,» — Kjims^ atcerējās un tūdaļ nodomāja: «Viņš neviena necitēja. Tā ir pašpaļāvības pazīme. Tēlo pesimismu — tā ir viegliņa spēle. Bet kaut ko skaisti pateikt viņš prot. Man ir jāsaņemas,» Kļirns Ivanovičs Samgins nolēma, juzdams laiku slīdam garām tik žigli, it ka viss, kas to aizpilda, veltos no kalna lejup. Bet notikumu straujā maiņa nesakrita ar to gauso lēmumu, kas darīja Kļimu Ivanoviču par ievērojamu figuru. Ar viņu laipni sasveicinājās redzamākie advokatūras pārstāvji, viņu aicināja uz dažadam sapulcēm, kad viņš runāja, tad viņā klausījās uzmanīgi, — viss tas gan bija, bet tas viņu neapmierināja. Viņš spēja ļoti labi tālāk attīstīt svešas domas, pastiprinādams tās ar lielu daudzumu nereti īsti oriģinālu citātu, viņa atmiņas krātuve bija neizsmeļama. Tomēr viņš juta, ka viņa zināšanas nav sagrupētas harmoniskā sistēmā, nav kādas vienas idejas ietvertas. Viņš no senām dienām bija paradis domāt, ka ideja ir faktu organizētības forma, mechaniskas prāta darbības rezultāts, un bija pārliecināts, ka dziļi cilvēciskais sakņojas kādā noslēpumainā būtībā, kas rada neikdienišķi apdāvinātus cilvēkus — kanoniķi Džonatanu Sviftu, lordu Baironu, kņazu Krapotkinu un citus tamlīdzīgus. Šī būtība dziji apslēpta emociju sfēra un nodrošina cilvēkam pilnīgu brīvību, pilnīgu domas neatkarību no vēstures, laikmeta vai šķiras varmācības. Kļims Ivanovičs Sam-gins saprata, ka tā ir jau ideja, kaut gan ne gluži jauna, bet viņa ideja, ko viņš pats izdomājis un iznēsājis sevī. Viņš bija tomēr pietiekami gudrs, lai redzētu: viņa rīcībā šī ideja ir neauglīga. Arī tā izrādās it kā tikai paviršas, mechaniskas prāta darbības rezultāts un nav pat piemērota darbam pie faktu noorganizēšanas harmoniskā frāžu sistēmā, — fokusam, kas viegli pieejams pat neapdāvinātiem ļaudīm. Kā visi talantīgie cilvēki, kuru biogrāfijās viņš zināja, Samgins bija neapmierināts ar dzīvi, nemierā ar ļaudīm un juta, ka viņā kā augonis briest asa neapmierinātība ar sevi pašu. Tā uzstādīja viņam satraucošu jautājumu:

«Vai tiešām es esmu emocionāli tik nabags, ka palikšu visu mūžu tāds, kāds esmu?»

Viņš atminējās, ka viņu bija novērtējuši bērnībā, cik izcils viņš bijis jaunība, pirmajos laulības dzīves gados ar Varvaru. Tas viņu arvien kaut cik nomierināja.

Elena aizbrauca kopa ar kādu kompāniju tvaikonī pa Volgu, pēc tam viņa iegriezīsies Kislovodska un sagaidīs tur Kļimu. Jā, arī viņam jāpaārstējas ar narzanu, jāatpūšas, viņš ir noguris. Bet Kjimain negribējās sevišķi pasvītrot, kāda rakstura attiecības viņam ir ar šo par daudz populāro un bagāto dāmu: tas varētu viņam kaitēt. Elenas pagātne nebija vēl aizmirsta, un viņa arī ne drusku nerūpējās, lai tā tiktu aizmirsta. Un, ar telegramām vienmēr savu braucienu atlikdams, Samgins sagaidīja, kamēr Elena aizceļoja caur Odesu uz Aleksandriju, bet no turienes — caur Maršēju uz Parīzi, uz rudens sezonu. Tad viņš aizbrauca uz Kislovodsku, pavadīja tur piecas nedēļas un mierīgā garā aizbrauca caur Tiflisu uz Baku, pa Kaspi-jas jūru līdz Astrachaņai un no turienes pa Volgu augšup līdz Ņižņijnovgorodai, apmeklēja turienes gada tirgu, apskatījās, kā pilsēta posās un kopās, rīkodamās patvaldības trīssimt gadu jubilejas svinēšanai, tad ar šādu pašu nolūku paviesojās Kos-troma. Viss tas Samginu stipri izklaidēja. Viņš daudz strādāja, bieži izbrauca uz provinci, vēl vienmēr nevarēja tikt galā ar prāvām, ko bija pārņēmis no Prozorova, bet radās jau ari sava klientūra, tā ka viņš pieņema pat palīgu, Ivanu Charla-movu, cilvēku ar dīvainībām: tas gandrīz nemitīgi svilpoja caur zobiem un nereti iesaka pusbalsī pats ar sevi mīlīgi runāties: Vai tu samani, Vaņa, kur te ir iegansts kasacijai?

Charlamovs bija plecīgs, lielu galvu, melnie mati sasukāti atpakaļ un cieši saglausti, kā salipināti, atklādami augstu pieri, biezas uzacis un apaļas kā ķirši, tumšas acis dziļos dobumos. Viņa kaulainās sejas āda šķita pelēcīga, uz kreisa vaiga samtaina dzimumzīme divdesmit kapeiku monētas lieluma, skrimšļotais deguns noliecies ka kāsis uz leju, bet lūpas biezas un sarkanas.

Charlamova dīvainību skaitā bija interesēšanās par kontr-revolucionaro literatūru, viņš zināja lielu daudzumu dažādu brošuru un romānu un neatlaidīgi centās apgaismot savu patronu:

— Lūk, še, Kļim Ivanovič, kāds ievērojams mūsdienu gabaliņš, Lopatina romāns «Mēris». Visu lasīt neatmaksajas,

es esmu atzīmējis dažas lappusītes, — pasmiesieties!

Vēlēdamies šo cilvēku izprast, Samgins lasīja:

«Fabrikstrādnieku veči, kuri vēl atminējās sacelšanās dienas Presņā, sarīkoja lauka karatiesas parodiju un nošāva ikvienu kroņa formā tērptu cilvēku.»

— Paklausieties, Charlamov, bet tie taču ir meli! — Samgins kliedza uz istabu, kur svilpodams strādāja viņa palīgs.

— Viņam, Lopatinam, viss ir meli.

— Kāpēc šadas grāmatas jūs interesē?

Mācos, — Charlamovs atbildēja. — Bet vai esat lasījis Rodionova «Mūsu noziegumu», Merežkovska «Slimo Krieviju», Lokotja «Nacionālisma attaisnojumu», Stolipina «Runas»...

Charlamovs it kā dižodamies minēja desmitiem gramatu. Samgins gulēja, smēķēja, klausījās un domāja, ka dīvainības sev piesavinās tukši, niecīgi cilvēki tālab, lai viņus ievērotu un pasniegtu viņiem uzmanības ubagdāvanu.

«Uzmanības ubagdāvana to tā ir nosaucis N. K. Michai-lovskis.»

Pie sava stāstā Samgins nestrādāja: pierakstīja septiņpadsmit liela formātā pastpapīra lappuses ar piezīmēm, ar Marinas un Bezbedova raksturojumiem, nolēma pataisīt Bērdņikovu par slepkavības noorganizetaju, Bezbedovu — par faktisko izdarītāju un tiem aizmugurē kā noslēpumainu tēlu nostādīt Krei-tonu, tālāk sāka attēlot pilsētu, bet iznāca tikai sauss rakstiņš, aptuveni tāds, kādi ir parasti Brokhauza leksikonā.

Paretam atnāca Dronovs, gandrīz vienmēr iereibis, uzbudināts, nevižīgi ģerbies, acis sarkanas, plaksti uztūkuši.

— Tosja ir izsūtīta uz Buju, Kostromas guberņā, — viņš stāstīja.

— Senāk uz turieni it kā nesūtīja, velns viņu zina, kas tā par pilsētu, iedzīvotāju tajā divi tūkstoši trīs simti. Viņa tur viena vienīga, tikai kaut kāds polis tur iestidzis, zaudējis inteliģenci, nodarbojas ar biškopību. Viņa — nekas, negarlaikojas, lūdz grāmatas. Aizsūtīju visas jaunas vien, nav pa prātam! Raksta: «Vai tu ņirgājies pa mani?» Redzi nu, kā ... Jādomā, viņa ir nopietni iegrābusies politikā ...

Par avīzes izdošanu Dronovs vairs nerunāja un uz Samgina jautājumu nomurmināja:

— Kas, pie joda, tagad par avīzi! Es, brāl, palaidu naudu darbā un — palaidu ar.

«Laikam melo,» Samgins nodomāja un painteresējās:

— Uz kārtīm paspēlēji?

— Cementu nopirku. Ķieģeļus . .. Liels būvmateriālu pieprasījums. Cerēju pārdot ar peļņu. Uz cementa apkrāpa .. .

Dronovam par Taisu stāstot, Samgins ievēroja, ka ēdamistaba Agafja norima trokšņot ar tējas traukiem, un, kad Dronovs bija aizgājis, Samgins bakuretainajai sievietei jautāja:

— Vai dzirdējāt par Tosjas likteni?

— Dzirdēju.

Mājastēvs lūkojās viņā, gaidīdams, ko viņa vēl teiks. To sapratusi, viņa ņipri sacīja:

— Ko lai dara, — dzīvot var visur, kad tikai dvēsele dzīva... Viens mans radinieks aizgāja trimda, tikko lasīt prata, bet pārnācis — avīzēs raksta ...

«Sī nav vis Anfimjevna,» Samgins nodomāja.

Pildīdama «vienas kalpones» vietu, Agafja strādāja nevainojami: ēdienus gatavoja garšīgus, dzīvoklī uzturēja tīrību un kartību, pati turējās gudri un prātīgi, nebāzdamās saimniekam acīs. Vārdu sakot, viņa nedeva nekādu iemeslu pieņemt tas vieta kādu citu, kaut gan Samgins labprāt butu to darījis: viņš sajuta savā dzīvoklī sveša — ļoti sveša cilvēka klātbūtni, kas turklāt nebija muļķis, bet visai spējīgs patstāvīgi novērtēt faktus un vārdus.

Kādu vakaru ieradās Dronovs divatā ar Tagiļski, abi iereibuši. Tagiļski Samgins nebija redzējis veselu pusgadu un par viņa apciemojumu vispirms jutās nepatīkami pārsteigts, bet, labāk viņā ieskatījies, sajuta ļaunu ziņkāri: Tagiļskis bija pārvērties gandrīz līdz nepazīšanai uz slikto pusi. Viņa apaļais, tvirtais augums bija zaudējis savu vingrumu un veiklību, pelēkie ērmīga fasona svārki šķita par daudz plati, atkladami viņa kustibu senāk nemanāmo stūrainību, apaļais ģīmis bija novājējis un izburbis, nožēlojamās, suniskās, Samginam nepazīstamas acis plati iepletušās. Tagiļskis arī agrāk likās ārēji zināmā mērā līdzināmies Dronovam, tāds pats apaļš, skaļš, taču senāk šī līdzība bija tikai pasvītrojusi Ivana tūļību, bet tagad Dronovs izskatījās labāk.

Muti čāpstinādams, Tagiļskis iereibuša cilvēka balsī ar nejēdzīgiem starpbrīžiem stāstīja:

— Kijevā nopietni paceļ jautājumu par to, ka ebreji lietojot kristiešu asinis. — Tagiļskis, klapēdams ar plaukstu sev uz ceļgaliem, sāka skaļi smieties. — Tas ir īsti laikā Romanovu jubilejas svinību priekšvakarā. Vai jūs, Samgin, esat anti-semits? Tāda gadījumā jums vajag pasludināt sevi par filosemitu — vai saprotat? Dronovs — anti, bet jūs filo. Bet es — ne šis, ne tas, vai — raugoties pēc apstākļiem, kas izdevīgāk.

— Viņš domā, ka viss tas izgudrots ar nolūku, lai sabiedrība radītu vēl vienu plaisu, — Dronovs paskaidroja, krēsla šūpodamies.

Bez šaubām, — Tagiļskis iesaucās. — Sašķelt, saskaldīt. Muļķīgi: sabiedrības nav. Ko lai skalda?

— Ko iedzert nav? — Dronovs ieprasījās, bet, kad mājastēvs apstiprinoši un stingri atbildēja: — Nav! — Dronovs tūdaļ atteica: — Tūlīt būs! ... — un aizgāja uz virtuvi.

Samgins nepaguva pret viņa patvaļību protestēt, turklāt tas nebija nekas jauns, — Ivans ne pirmoreiz sūtīja Agafju pec sava iemīļotā vīna.

Čāpstinādams, acis piemiedzis, ģīmi vaibstīdams, Tagiļskis buldurēja:

— Sabiedrība, tauta — tās ir fikcijas! Pie mums — fikcijas. Vai jūs zināt kādu citu zemi, kur ministri varētu sabotēt parlamentu, proti, tautas pārstāvniecību, ko? Pie mums_ sabotē. Jau vairāk mēnešu ministri neierodas Dome. Un šī ierēdņu nekaunība neviena neuztrauc. Neviena. Arī jūs neuztrauc, bet jūs taču . . .

Tagiļskis spiedzoši iesmējās, draudēdams Samginam ar pirkstu, tad, elpu atvilcis, turpināja:

— Bet vai zināt, es domāju, ka jiis esat gudrs un tāpēc slēpjaties. Bet jūs slēpjaties savā atturīgajā klusēšanā tāpēc, ka neesat gudrs un baidāties to atklāt. Bet es, raug, esmu sapratis, kāds jūs esat...

— Apsveicu jūs ar to, — Samgins sacīja, ne visai aizskarts no iereibušā vārdiem.

— Jūs neņemiet ļaunā, ari es esmu muļķis, — Zotovas lietā es ar vienu rāvienu būtu varējis iztaisīt sev karjeru.

— Kādā ceļā? — Samgins jautāja, neviļus pavirzīdamies Tagiļskim tuvāk un pat balsi klusinādams.

- Būtu varējis. Un pakampt žūksni naudas, — Tagiļskis muldēja kā pa murgiem.

— Jūs uzzinājāt, kas nošāva?

Tagiļskis sēdēja, atbalstījis rokas uz krēsla elkoņbal-stiem, paliecies uz priekšu, ka grasīdamies piecelties; aplaizījis lūpas, viņš aizmiglotām acīm lūkojas Samginam sejā un murmināja:

— Es — zināju, — viņš sacīja, pakratīdams galvu. — Tas pavisam vienkārši. Laupīšana ka nolūks izslēgta. Kas paliek? Greizsirdība? Izslēgta. Kas vel? Konkurence? Bija jāizdibina, kas konkurents. Skaidrs?

— Jā. Bet kas tad?

Samgins steidzas izvilināt vārdu, apsvērdams, ka, Dronovam klātesot, Tagiļskis par šo tematu nerunās.

— Faktiskais slepkava droši vien Bezbedovs, kuram ticis apsolīts, ka paliks nesodīts, iedvesmotājs banda neliešu, blakus minot, pavisam cienījami ļaudis.

— Vai tu par to lietu runā? — sacīja Dronovs, ienākdams un apsēzdamies līdzās mājastēvam, berzēdams sev pieri. — Sī lietiņa ir viņa mocība, — viņš pavēstīja, bakstīdams ar pirkstu Taģiļskim plecā, bet Tagiļskis turpināja:

— Bezbedova māju ir nopircis tiesas izmeklētājs. Nopircis aizdomīgi lēti. Ar rūdu bagātās zemes kaut kur viņpus Uraliem izrentētas vai pārdotas inženierim Popovam, bet tas tur ir tikai vārda pēc.

Kļima Ivanoviča atmiņā atdzīvojās Berdņikova ļumīgais stāvs, atskanēja viņa tumīgie, sprauslājošie smiekliņi:

— P-fu-bu-bu-bu.

Atminēties šo cilvēku bija dabiski, bet Samgins pats pabrīnījās par to, cik tālu pagātnē jau atkāpies Berdņiķovs un cik mierīgi un niecinoši viņš to atcerējās. Samgins pavīpsnāja un atvirzījās vēl tālāk nost no bijušā, nodomādams:

«Un viss šis bijušais notikums ar Marinu nav nemaz tik vērā liekams, kā es esmu sevi pieradinājis par to domāt.»

— Met mieru! — Dronovs, nevērīgi ar roku atvēcinādams, sacīja. — Ko gan tas viss var interesēt? Dzīvoja reiz vientuļa, bagāta atraitne, viņu par to noknaukšķināja, bezmantinieka īpašums palika kronim, kronis to izpārdod, tas ir viss un — rauj viņu velns!

— Tu esi muļķis, Dronov, — Tagiļskis pretojas, it kā no dzēruma atžirgdams, un, ar plaukstu uz krēsla elkoņbalsta sizdams, turpināja: — Ja paralēli viduslaicīgajam procesam pret ebrejiem par zaglīša Juščinska noslepkavošanu, ko, bez šaubām, bija nonāvējusi zagle Ceberjaka, tiesas priekšā būtu nonākusi Zotovas slepkavības lieta un sākumā liecinieka lomā tajā ievilkts prokurors, gubernatora znots... Es galvoju, ka šis liecinieks būtu nokļuvis uz apsūdzēto sola ...

— Pasakas, — Dronovs caur zobiem norūca, ar gaidošu skatienu lūkodamies uz ēdamistabas durvīm. — Fantazija, — viņš piebilda.

— ...par nelikumīgu izmeklēšanas pārtraukumu, kas aizdomās turētās personas nāves dēļ vien nevarēja tikt vēl izbeigta, jo darbvedībā bija dokumenti, kas noteikti runāja par personām, kuras slepkavībā vairāk ieinteresētas nekā Bezbedovs ...

— Tad ej taču tu ratā! — Dronovs uzkliedza, pielēkdams kājās. — Apnicis kā ... zostēviņš! Ga-ga-ga . . . Mēs gribam karot, — tas, lūk, ir noziegums, jā-ā! Jau astotajā gadā Izvoļskis sacīja Suvorinam, ka mums nepieciešams veiksmīgs karš, vienalga, pret ko, bet tagad šai pārliecībā ir jau ministru vairākums, tāpat monarchisti un pārējie... nihilisti.

īsiem solīšiem žigli mērodams istabu, arvien pamezdams acis uz ēdamistabu, viņš runāja, dusmīgi sprauslādams, ar plaukstām gūžas berzēdams:

— Sagatavojam aizmuguri, velns viņu ... Kālab šī trīssimt gadu jubileja tiks svinēta? Lai atgādinātu uzticīgajiem pavalstniekiem, suņa bērniem, caru milzīgos nopelnus. Kijevā notiks Viskrievijas tirdzniecības un rūpniecības izstāde.

— Karš? — S-skaisti, — Tagiļskis gurdeni noteica. — Vajadzīgs kaut kas katastrofisks. Karš vai revolūcija ...

— Ne, revolūciju tu te nepareģo! Nav pareizi, kad saka: «No vārda uguns neaizdegas.» Ja pēc vārdiem nāk fakti, tad katrā ziņā «aizdegsies». Jā... Nu, mājastēv, aicini vīnu dzert...

— Es — tēju, — sacīja Tagiļskis.

— Būs arī tēja, ejam!

Tagiļskis .sakustējās uz krēsla, taču necēlās, bet Dronovs, paņēmis Samginu zem rokas, ieveda to ēdamistabā, kur lampa virs galda apgaismoja spodri noberztu, sirdīgi šņācošu patvāri, divās pudelēs zeltainu vīnu, stikla un porcelānā traukus.

— Tu neņem ļaunā, ka es viņu atvedu un... vispār te saimniekoju, — Dronovs klusītēm sacīja, liedams glāzēs vīnu.

— Vari neatvainoties, — Kļims Ivanovičs atļāva.

— Tu esi kļuvis cienīgs, ievērojama persona, — Dronovs nopūtās. — Kā redzams. .. atradis savu taku. Bet es, lūk še, visu laiku mētājos savā cilpā. Pagaidām tā vēl plata, vēl nežņaudz. Tomēr nav miera. «Tu rāpies kalnā — velns tevi aiz kājas.» Tosja uz vēstulēm ar neatbild, — kas tas varētu būt? Nebūs taču laidusies bēgt? Vai nomirusi?

Samgins klausījās viņā nevērīgi, pie sevis domādams: «Protams, ka nebūtu slikti ieraudzīt Berdņikovu uz apsūdzēto sola kā uzkūdītāju uz slepkavību! Domāju par viesiem, cik viegli tie padodas dzīves triecieniem, faktu un ideju ietekmei. Cik viņš stāv daudz augstāk un ir neatkarīgāks kā viņi un vispār cilvēki, kas idejas un faktus uztver nenormāli, slimīgi.»

««Mes panesam dzīvi kā sāpes» — kas to ir teicis?»

Dronovs paskatījās blakus istabā un vīpsnādams sacīja:

— Guļ. Postā viņš aizies, droši vien nodzersies. Izpostīja ar šo slepkavību sev karjeru.

— Izpostīja?

— Nu taču. Viņam bija piedraudējuši pat ar tiesu par kaut kādām tur dienesta kļūdām. Ar banku arī neizdevās: bija uzminis kādam uz kajas vai uz meles. Bet žēl viņa, gudrs cilvēks! Tagad nu arvien atnāk pie manis sirdi izkratīt. Nez vai citās zemes ar izkrata sirdis jeb vai ne?

— Nezinu.

— Jadomā, ka tikai pie mums. Tas ir zīmīgi. «Sirdi izkratīt» — ka zagli policijā. Pat it kā smieklīgi. Izkrata cilvēks kaut kur sirdi un dzīvo bez sirds. Atpūšas no viņas.

Dronovs runāja it kā divbalsīgi — ir īgni, ir žēlabaini; ar nagiem plūkaja savu īsi apcirpto ūsu sarus, raustīja ar pirkstiem sev ausi; viņa acis mulsi klejoja pa galdu, lūkojās vīna glāzē.

— Biju vakar uz referātu par nakamā kara iemesliem. Referēja kāds nenozīmīgs bezvārda cilvēks ar lieliem, kaut kā uz ātru roku šķībi greizi iespraudītiem zobiem. Referatiņš... ar nenoteiktu nolūku. Ta sakot, informējošs: še jums fakti, bet secinājumus taisiet paši! Tajā bija runa par mūsu politiku Persijā un Balkanos, par Dardaneļiern, par Persijas jūras līci, par Mon-goliju. Manuprāt, apslēptais secinājums bija šāds: ja mēs negribam būt Eiropas kolonija, tad mums sparīgi jāķeras pie mūsu robežu paplašināšanas, proti, jāved koloniālā politika. M-jā, velns ...

Ar vienu roku turēdams vīna glāzi pret seju, ar otru atgaiņādams Samgina papirosa dūmus, viņš brīdi klusēja, nopūtās, izdzēra vīnu.

Tur bija Gurko, sadrūmis, sajaunojies, pareģoja katastrofu, runāja ta, it ka kandidētu uz Napoleona lomu. Pēc zināmā gadījuma ar Livalu un auzu zādzību viņam, Gurko, protams, nav nekāda jautrā dzīve. Tas idiots, oktobrists Stra-tonovs, viņam visu laiku piebalsoja, uzstādīja prasību: dodiet mums stipru cilvēku! Nogaicevs piepeši pasludināja sevi par monarehistu. Kā saka: kļuva dievticīgs svētku priekšvakarā. Pleika.

Nošļācis vīnu pokalam garām, Dronovs neķitri izlamājās un turpināja, arvien vairāk noskaizdamies:

— Veselu runu noturēja. «Aristokrātijā,» viņš saka, «ir dieva radīta, dievs ir izvēlējies dievbijīgākos ļaudis un izgreznojis tos ar savu gudrību. Bet sociālismu izgudrojuši buržuāzijā un tirgoņi strādnieku aristokrātijas iebaidīšanai un apmānīšanai, un tāpēc sociālisms ir meli.» Bija tur ari kadeti, Maklakovs — ministra brālis, izskatās pēc rūnīta runča, tad Singarevs, Nabo-kovs. Bija Gučkovs. Garlaicības — gubām. Pec tam cilvēku divdesmit aizbrauca vakariņot, bet pēc vakariņām iedegās literātu karš, kaķu žņaudzējs Kuprins ar Leonidu Andrejevu saplūcās, Muižels raudāja, bija īsts ļembasts...

Dronovs atkal uz brītiņu apklusa, tad pēkšņi salecās uz krēsla un iespiedzās:

Viņš klusē... taisnības pīlārs un apliecinājums! Nu, kāpēc tu klusē?... Ek Samgin ... Tad ej taču tu pie velna!...

Atjēdzies! Tu esi piedzēries, — Kļims Ivanovičs stingri sacīja.

- Ej pie velna! — Dronovs atkārtoja, ar kāju atgrūzdams krēslu un līgodamies. — Nūjā, es esmu piedzēris ... Bet tu skaidrs... Nu tad — esi ar skaidrs... rauj tevi velns!

Pieturēdamies pie krēsla atzveltnēm, viņš ielīgoja otra istabā un saka tur kliegt, Tagiļski raustīdams:

Iesim ... ei! Mosties ... iesim!

Samgins cieši sakostiem zobiem sēdēja pie galda, nogaidīdams, kamēr piedzērušie aiziet, bet, tiklidz viņi, rūkdami kā divi suņi, bija nozuduši, viņš pazvanīja Agafjai un pavēlēja:

— Ja Dronovs vel kādreiz atnak, sakiet, ka es neveļos viņu redzēt!

Ka putnu izknābātā sievietes seja pietvīka, gandrīz pilnīgi baku izplūktās uzacis notrīcēja, acis plati izpletās, bet lūpas viņa cieši saknieba.

«Nepiekrīt. Protestē.» K|ims Ivanovičs Samgins saprata un stingri noprasīja:

— Vai dzirdējāt?

— Kā ne, — dzirdēju.

— Vajadzēja atbildēt: «Klausos,» — vai: «Labi.»

— Klausos, Agafja vilcinādamās atbildēja un aizgāja.

«Jā, viņu vajadzēs atlaist,» K|ims Ivanovičs Samgins nosprieda. «Droši vien šis nelietis ieradīsies atvainoties. Viņš ir kļuvis familiārāks, nekā tas Sančo pieļaujams.»

Dronovs tomēr neatnāca, un pagāja vairāk nekā mēnesis, iekams Samgins viņu atkal ieraudzīja «Vīnes» restorānā. Šis restorāns iespieda avīzēs sludinājumus, kas vēstīja publikai, ka vakaros' pec teatra «Vīnē» varot redzēt visus plaši pazīstamos rakstniekus. Samgins jau sen gribēja apmeklēt šo ļoti oriģinālo restorānu, kur nerādīja vis šansonetes, dejotājus, anekdotu stāstītājus un burvju māksliniekus, bet tieši literātus.

Un te nu viņš sēž piepīpotas zāles kaktā pie galdiņa zem aizvārgušas palmas, sēž un vēro no platas vēdekļveidīgas lapas apakšas. Novērot grūti, pār galdiem plīvo zilganu dūmu plīvurs, cilvēku sejas vāji saredzamas, tas it kā šūpojas un izplūst dūmos; acis rādās bezkrāsainas un neskaidras. Labi tomēr dzirdams balsu troksnis, skaidri izceļas skaļas, visai publikai domātas frāzes, un Samginam, tajās klausoties, nāk atmiņā Balzaka uzrakstītas lappuses viņa romānā «Sagrenāda» par vakariņām pie baņķiera.

— Kungi! Te tiek apgalvota ķecerība ...

— Ierosinu uzdzert par Ļevu Tolstoju.

— Viņš ir miris.

— Nāvi ar nāvi iznīcinājis.

— Es jums saku, ka Kuprins ir lielāks talants par mušu dārgo ...

— Mitējies! Viņa nāve nav nekā izlabojusi.

— Bet tu nedižojies ar savu neizglītību: iznīcināt nozīmē uzvarēt, nokaut!

— Vai patiesi? Paldies! Es līdz šim neticēju, ka tu esi muļķis.

— Ķeceriem — anatema — maranata!

— Labi! Tad uzdzersim par mūsu dārgo Leonidu ...

— Nost ar tostiem!

— Kungi! Gaismas bērnu augstā gudrība ir allaž pret laikmeta dēlu gudrību. Mēs esam gaismas bērni.

— Nost ar augstām gudrībām!

— Augstākā gudrība ir — līksme!

— Lai līksmojamies!

— Un lai skandinām slavu slavu pelnījušiem!...

— Ierosinu uzdzert par Aleksandru Bloku!

— Ķā-ādēļ! Lai viņš pats uzdzer!

— Atļauj! Zinātne ...

— Ir derīga tikai kā technika.

— Pareizi! Zinātnieki ir iluzionisti ...

— Ar ko atšķiras mistika no atomistikas? Ato!

— Mums ģimnāzijā fizikas skolotājs nevarēja pierādīt, ka bezgaisa telpā nevienāda smaguma priekšmeti krīt ar vienādu ātrumu.

— Bet medicinas nevarība?

— Kungi! Mēs visi esam krituši eņģeļi, izsūtīti uz nometināšanu, pasaulē.

— Vāji! Nost!

— Ludzu vardu! Man ir sakams kaut kas par mīlestību ...

— Uz papu vai uz mammu?

— Uz svešu mammu, ne vecāku par trīsdesmit gadiem. Pludoja versmīga basīte:

— Beilisa lieta, tāpat Dreifusa lieta ...

— Nost ar Kijevas politiku, — pašiem savas līdz atraugām,

— Sējiet prātīgo, sīciņo — mūžīgo!

— Bet atļaujiet! Kālab tad bija taisīt revolūciju?

— Lai Kalibanu padarītu cilvēcīgu . ..

— Miljoni ir bezprāši.

— Pareizi!

— Prātīga ir kapeiciņa ...

— Es nerunāju par naudu, bet par cilvēkiem.

— Uzmanību!

— Pareizi, miljons gudrāks par prātu.

— Dižais ir neprātīgs.

— Bravo-o!

— Kā dievs.

— Jā! Patiesi diženais ir neprātīgs kā dievs. Dižums apskurbina. Kas ir prātīgs? Vai tagadne? Jā?

— Ho-ho-ho! Pie velna tagadni!

— Viņa ir bez prāta. Viņa tiek mākslīgi radīta.

— Viņu taisa ministri Domē.

— Nevajag aizskart ministrus.

— Vispirms cilvēciskojiet Kalibanu!

— Kad pie viņiem pieskaras, viņi krīt.

— Vācija top par sociālistisku zemi.

— Ak kungs! Lai mums šis rūgtais biķeris aiziet secen!

— Ar to nevar jokot!

— Mes nejokojam, mēs lūdzamies.

— Mēs raudam ...

— Nost ar politiku!

— Kungi! Ja ...

— Dzīve kļūst dārgāka ...

— Un arvien nervozāka ...

— Iznīciniet pūli! Iznīciniet šo bezsejaino, briesmīgo kaut ko ...

— Kal-libanu!

— Bet es jums saku, ka Komisarževska ir ģeniālā . ..

— Paklau, es pasūtīju sev zosi, zo-si! Ho-ho-ho, — saprati?

— Kungi, — vislaikmetīgākā un traģiskākā dziesma ir «Man pazuda gredzentiņš». Ir viens tāds gredzentiņš, tas sasaista mani, cilvēku, ar virkni man līdzīgu ...

— Jaierosina jautājums par honorāru paaugstināšanu.

— Pagaidi! Nevar neko saprast, klaigā kā tirgū.

— Esmu pazaudējis gredzentiņu, es neredzu sev līdzīgo...

Blakus Samgina galdiņam indīgi nokrāsojusies dāma skandēja:

Mēs — gūstā saistīti zvēri Vaimanājam, kā protam Pie durvīm aizrestotām ...

— Ne... vajag, — viņu lūdzās izspūris, piedzēries jauneklis melnām acīm, sārtu seju, — lūdzās un glāstīja viņas roku. — Nevajag dzejoļu! Runāsim vienkāršiem, godīgiem vārdiem.

Pie dāmas stalti piegāja garš vīrietis ar pliku pakausi, — viņš noliecās, un viņa kupla bārda uzguļas uz dāmas dekoltētā pleca; dama atrāvās, bet plikgalvis skaidriem, noteiktiem vārdiem sacīja:

— Ģenerālis Bogdanovičs aizrakstījis Jaltas pilsētas priekšniekam Dumbadzem vēstuli, lai Dumbadze noslīcina Rasputinu. Fakts!

— No kurienes tu to zini? — dama noprasīja, stipri uzsvērdama vārdiņu tu.

— No pašas ģeneralienes ...

— Tu atkal biji tai zaņķī?

— Bet, Miluša ...

Jauneklis piecēlās, nc visai droši kājas švīkstinādams, pienāca pie Samgina galdiņa, aizķeras ar izbužinātajiem matiem aiz palmas lapas un smaidīdams atvainojās pret Samginu:

— Atvainojiet!

Tad sadrūmis sacīja:

— Ko lai dara — spēkam vara. Dzejniekam nav pasaulē svara, — saprotat?

Jauneklis mitrām acīm skatījās Samginam sejā, no acīm uz sārtajiem vaigiem ritēja asaras; viņš mēģināja aizsmēķēt papirosu, bet tas salūza, un, uz to skatīdamies, viņš murmināja:

— Spēkam vara. Vara ir no vara. Varš — bez gara. Vārdi iznīcina domas. To ir sacījis Tjutčevs. Vajag domas iznīcināt, izdeldēt... Šķīstīties bezdomībā ...

Pie galda otrā pusē palmai apsēdās Dronovs ar muguru pret Samginu, bet ar seju pret viņu pinkains, sarkanbārdains cilvēks garām rokām un smalku balsi.

— Man pudeli margo, mīļais, — viņš pavēlēja sulainim un pajautāja Dronovam: — Bet ko jums?

— Gravē — balto.

— Tad tā. Un žigli!

Un no jauna pievērsās Dronovam:

— Tas, mīļais, — ģimnāzistiem. Viņš pieņem laiku par darba algas mērogu, — vai ne? Bet, lūk, es jau trešo gadu vācu materiālus par XVIII gadsimta mūziķiem, bet galdnieks ar mašinu palīdzību pa šiem gadiem ir pataisījis sešpadsmit tūkstošu krēslu. Galdnieks ir bagāts, pat ja viņam pienāktos tikai desmit kapeiku par krēslu, bet es? Bet es — ubagmaize, rakstu recenzijiņas avīzēm. Vajadzētu braukt uz ārzemēm — nav naudas. Pat grāmatas iegādāties nevaru... Tā, lūk, mans mīļais...

— Tomēr strādnieku jautājumu vajag atrisināt, — drūmi sacīja Dronovs.

— Vajag? Nu, tad arī risiniet, — sarkanbārdis deva padomu. — Izdzeriet vīnu un atrisināsiet. Lēmumi jāpieņem dzērumā... vai aizvērtām acīm ...

Dronovs uz sava krēsla pagriezās atskatīdamies; viņa ska-liens uzdūrās Samgina brillēm, viņš uzcēlās, sniedza vecajam paziņam roku un ar redzamu prieku labsirdīgi sacīja:

— Ā! Tu šeit?

Samgins klusēdams sarokojās ar viņu, bet Dronovs apgrieza savu krēslu, apsēdās un jautāja:

— Vai re, ko Tagiļskis? Tu lasīji? Aizvakar bija «Birževkā» — nošāvies.

— Nomiris?

— Nu protams! Zel, nebija simpātisks, bet — gudrs. Gudrie vispār nav simpātiski.

Samgins godprātīgi ieklausījās sevī: kadas sajūtas pamodinās, kādas [domas] izraisīs viņā Tagiļska pašnāvība?

Viņš uztvēra tikai vienu: uz visiem laikiem nozudis nepatīkams un pat ar kaut ko bīstams cilvēks. Tas ir tīri jauki. Un Dronovs vēl augstāk pacēla viņa jutoņu: plati smaidīdams, tas pusbalsī noteica:

— Tu, lūk, arī esi ne visai simpātisks, bet gudrs — ļoti.

«Velti es uz viņu sadusmojos,» Samgins, uz Dronovu lūkodamies, domāja. «Viņš ir nelietis, tomēr vaļsirdīgs. Sī viņa vaļsirdība zināmā pakāpē top par nekaunību. Un viņš... toreiz bija piedzēris . . .»

Pie sarkanbārdaiņa pienāca kāds resnītis un aizveda to sev līdzi. Apreibušais jauneklis bija nozudis, bet pie damas pienāca garš, sausnējs lieldegunis bālu seju, šķidru nenoteiktas krāsas bārdiņu un pensneju; viņš bīdīja pie pleca sārtvaidzi meiču ar resnu zeltainu matu pīni.

— Lūk še, Miluša, atļaujiet jums stādīt priekšā! Deg un kvēlo sapņos par skatuvi...

Viņa vārdus nomāca kāda skaļa balss:

—«Niecīgs pret laiku — es mūžīgs pats sev» — to ir sacījis Baratinskis — skaists dzejnieks, kuru jūs nepazīstat. Dzejnieks, kurš tik dziļi ka neviens pirms viņa ir sajutis nāves nojausmu traģisko poēziju.

Dronovs jau bija stājies pie savu Sančo pienākumu pildīšanas, nosaukdams publikas vārdus un titulus.

— Te viss vairums ir «vezumnieku plukatu», kā viņus presē nosaucis Andrejs Belijs. Bet tieši viņi ir tie, kas saceļ troksnī literatūrā. Viņi, bral, šeit ir reputāciju noteicēji.

Dronovs runaja nevērīgi, ne visai labprat, kā aiz gara laika, un viņa vārdos nebija jaušams nekāds īgnums pret puspiedze-rušajiem, skaļajiem ļaudīm. Literātus viņš raksturoja ne saviem vārdiem, bet ar viņu pašu spriedumiem citam par citu, kādi tie bija izteikti recenzijās, parodijās, epigramās, anekdotēs.

Samgins klausījās šajos viņam pa daļai jau zināmajos raksturojumos, klausījās ar ļaunu prieku, viņam aizvien patīkamāk bija redzēt cilvēkus niecīgus, seklus.

— Kad iesāksies karš — viņi sevi paradīs! — drūmi izteicās Dronovs.

— Kāpēc tu esi tik pārliecināts, ka karš nenovēršams? — Samgins, brītiņu klusējis, jautāja.

Dronovs, pavēries viņā, paraustīja plecus.

— Tu domā: vācu esdeki nepieļaus? Protams, viņi ir spēks. Bet ne jau vācieši vien grib karot... grib arī franči un mēs ...

Mazliet pacēlis augumu no krēsla, viņš paskatījās apkārt un sapīcis pukojās:

— Kurkst kā vardes purvā. Vai esi ievērojis, — lūk, še, jau cik gadu, kopš par literāro sarunu tematu ir nāve?

Samgins nolieca galvu, atteikdams:

— Solids temats.

Dronova neizskatīgā seja saviebās skarbā grimasē.

— Ko nu — solids! Māžošanās. Nāve nekādu pienākumu neuzkrauj — dzīvo, kā vēlies! Bet dzīve ir barga dāma: vai jums, suņa dvēseles, nepatiktos padomāt, kā jūs dzīvojat? Tur, lūk, tā lieta.

— Ir smieklīgi redzēt tevī morālistu, — Samgins nedraudzīgi piezīmēja.

— Tātad nelien, pūcīte, zvirbuļa kāzās? — Dronovs bez aizvainojuma sajūtas pavaicāja un pavīpsnāja. — Ek tu ... aristokrāts! Nē, mani šī spēlēšanās ar nāvi kaitina. Dievvārds — nekrietna spēle. Dzejnieks advokāts Andrijevskis nesen lasīja gabalus no savas «Grāmatas par nāvi», — veselu grāmatu raksta, — ko tu teiksi! Atradis nodarbošanos. Notēlo visas miroņu apbedīšanas, kādas vien redzējis. Stolipins, mūsu ministra «atraitnais brālis», noklausījies saka: «Sēnalas un pliekanība.» Bet, Kļim Ivanovič, teic, — ko tu darīsi, kad iesāksies karš? — viņš piepeši iejautājās, un atkal viņa ģīmis uz paris sekundēm neglīti piepūtās, acis apstājās vienā punktā, viņš viss sastringa, sastinga.

— Darīšu to, ko godīgie ļaudis dara, — Samgins mierīgi atbildēja.

— Jā-ā . .. Zināms, — Dronovs nenoteikti noīdēja, bet tūdaļ

atkal, turklāt stipri uzmācīgi, turpināja: Tā nav atbilde! Velns

zina, kas tas ir — godīgie ļaudis? Vai es godīgs? Nu, pasaki!

— Protams, — Samgins mierinoši atteica, būdams nemierā ar šādu sarunas novirzienu un ar to, ka Dronovs traucēja viņu uztvert apskurbušu cilvēku valodas. Apmeklētāju bija palicis maz, bet tie trokšņoja vēl skaļak; kāda griezīga balss, troksni pārspēdama, kliedza:

— Vai atceraties Merežkovska pravietojumu?

Mūsu vārdi skan te sveši.

Nāvei lemti kritīsim,

Pārāk agrie ziņuneši Pārāk kūtram ziedonim.

— Vai dzirdi? — Dronovs jautāja.

— Jā. Bet tā ir dzeja, un dzejas saturu komandē ritmi un atskaņas. Man laiks iet mājās ...

Arī Dronovs piecēlās un stāvēja, galvu nodūris, pārcilādams no vienas vietas uz otru sērkociņu kārbiņu, tad sacīja:

— Es vēl pasēdēšu.

«Kalibana personifikācijā miniatūrā,» Samgins domāja par viņu, soļodams pa ietvi. «Iznirelis. Neatrod sev vietas, un no tā arī nāk visi viņa fokusi. Viņa loma — būt atslēdzniekam, ūdensvadu ierīkotājam. Vaterklozetus remontēt. Nu, labākā gadījumā būt par komiju pārtikas veikalā. Bet viņš grib spēlēt politiķi.»

Bija noiijis ražens lietus, un ļoti patīkami ieelpot atveldzēto gaisu, lietus likās aizskalojis nedabisko, bet šai pilsētai raksturīgo pelējuma smaku. Spodri spīdēja mēness, laukuma bruģis zīžaini vizēja, pa akmeņu starpam kā stikla ķirzakas locījās mazas urdziņas.

— «Mēnesnīcas zilais sudrabs,» — Samginam nāca prātā, un viņš, palēninājis soļus, iecietīgi noskatījās, uz jātnieku caru ar zelta bruņucepuri galvā.

«Sī nebūt nav vissliktākā no karaļu cīņu vēsturēm ar muižniecību. Karalis un muižniecība,» viņš atkārtoja, meklēdams starp tām kādu analoģiju, «iekaroja troni, iznīcinādams labākos muižniekus. Valdīja trīsdesmit gadu. Turēja savās rokās Puškina likteni.»

Vienas stundas laikā noklausījies tik daudz muļķības, Kļims Ivanovičs Samgins likās sev dziļi gudrs un bija noskaņots neparasti labsirdīgi. Visas tās putekļos samaltās idejas, par kurām tika klaigāts restorānā, bija viņam zināmas, un viņš šķita sevi visu ideju centrā, jutās to valdnieks. Viņš juta, ka citu muļķība un banalitāte to ceļ augšup, apstiprina viņa tiesību nedomāt par cilvēku likteņiem . .. Viņš arvien labprātāk sāka apmeklēt dažādas sanāksmes un, atturēdamies no strīdiem, neiejaukdamies citu pretrunībās, uzstājās tikai ar īsam, kodolīgām runām, norādīdams, — ja katram cilvēkam tiek atzīta brīvu uzskatu tiesība, tad šī brīvība uzliek katram par pienākumu cienīt arī pretinieka uzskatus.

«Attiecībā uz īstenību ikviens no mums ir prāvinieks prasītājs, ikviens aizstav sava «es» intereses no vardarbības pret viņu. Cīņā par materiālajām interesēm ļaudis dažreiz k|ūst par personīgiem ienaidniekiem, bet dzīve taču sava visumā neizpaužas tikai kriminālā vai civilā procesā, eksistences cīņas teorija nedrīkst nomākt un arī nenomāc, augstākās gara intereses, nedz apdzēš cilvēka svētās cenšanās — pazīt pašam sevi.»

So domu dažādi variēdams, bagātīgi izpušķodams to citātiem, viņš mākslīgi slēpa zem vārdu apsega tas nodeldētību un nevarību un arvien pārliecinājās, ka viņa klausās uzmanīgi un izturas pret viņu ar cienību. Viņš bija «godīgs pret sevi», saprata, ka par šo uzmanību un cieņu viņš maksā maz, sīka vara naudā, un tāpēc viņa attieksmes pret cilvēkiem, kļūdamas arvien nevērīgākas, pieņēma to labsirdīguma nokrāsu, kāda ir dabiska nobriedušam, pieaugušam cilvēkam sarunā ar pusaudžiem. Visa visuma viņa dzīve ritēja gaužam mierīgi, ērti un omulīgi, un viss, kas lielāka vai mazākā mēra satrauca cilvēku sirdis, viņam noderēja par līdzekli k|ūt jo ievērojamākam un populārākām.

Janvara beigās atgriezās Elena un tūlīt pie pirmās tikšanās, neslēpdama savu izbrīnu, sacīja viņam:

Vai tu vari iedomāties — man bija skumīgi bez tevis! Ja, ja. Tu man esi tāds — ar sāļumiņu, ar skābumiņu . . . Atspirdzinošs, — viņa tērzēja, Kļimu skūpstīdama. — Esi pieradis pie visām cilvēku muļķībām un Joti labi proti nejaukties citu darīšanas, — es tik ļoti neciešu, ka jaucas manējas.

«Gudra,» Samgins ne vairs pirmo reizi sev brīdinoši atgādināja; Elenas kompliments viņam likās ne sevišķi glaimojošs, bet viņš tomēr priecājās, to redzot. Viņa bija apģērbusi, kā parasts, kaut ko raibu, vilnāmi, mīkstu, pati veikla kā kaķēns. Puszviļus uz dīvānā, ar papirosu zobos, viņa žirgti stāstīja, ar labās rokas pirkstiem uzsizdama šad tad pa knipim.

— Parizē stipri interesējas par mums, bet mūs neliela! Viņiem nepatīk šī muļķīgā ebreju tiesašana Kijevā. Kokovcevs Berline esot izteicies, ka Dome un prese nav vel tauta, un vispār visi nosoda mūsu ministru attiecības pret Domi. Es tur iek|uvu politiķu aprindas, mana sena draudzene apprecējusies ar advokātu, ’ bet viņš ir parlamentā, briesmīgs patriots un neieredz vāciešus. Resns, briesmīgi viegli saskaistas, kļūst sarkans un tā tik vien lūko, ka tūlīt plīsīs aiz dusmām. Viņa ar tāda pati resna mamma, no Kostromas, franciski runā ka aita, vīrs smejas' vai traks. Viņš man sūdzējās, cik grūta un briesmīga esot krievu valoda, un rukšķēja: krov, krovļa, korrova, krruglij, krug, krra-sivo, krotkij, krrisa, krepko... Ļoti labi saprot krieviski. Stipri lielīja mūs, ka mums Dome tikai trīspadsmit — velna ducis — sociālistu, un arī tie paši cits ar citu nesatiek, bet visi pārējie vai nu Sibirijā, vai emigranti.

— Vai par karu arī runā? — Samgins jautāja.

— Franči vienmēr runā par karu, — Elena pārliecināti atbil

dēja un vīpsnādama, savīdama savus pirkstus kopā ar Samgina pirkstiem, paskaidroja: Ļoti daudz advokātu, un jūsu amats

jau ir vai nu uzbrukt, vai aizstāvēt. Bet francūzim bez parastās klientūras ir vel ari belle France, patrie . . .

- Tēvija nav joks, — pamācoši piezīmēja Samgins.

Šūpodama viņa roku, kā svērdama tas smagumu, Elena turpināja:

— Jādoma, ka ir tādi cilvēki, kuriem vienalga, ko aizstāvēt. Pirms ša dzīvokļa mēs ar vīru dzīvojām Baseina ielā, māja, kur dzīvoja arī grāfiene vai kņaziene — neatceros, ka sauca, kaut kas kā Meiendorf, Meienberg, vārdu sakot — meien. Sī grāfiene aizstāvēja sava sunīša tiesības ķēzīties uz parādes kāpnēm ...

K|ims Ivanovičs Samgins ar patiku klausījās viņas jautrajā pļāpāšanā, bet viņam netikās anekdotes, kurās var viegli atrast alegorisku jēgu. Un tāpēc viņš piespieda sievieti pāriet no vārdiem pie darbiem, kuri viņai, tapat kā arī viņam, bija vienmēr patīkami.

Samgins saprata, ka tuvojas kādi jauni un lieli notikumi. Viņa acis nozīmīgs bija tas fakts, ka valdošās dinastijas trīssimt gadu jubilejas svinības abās galvaspilsētās pagāja vairāk nekā pieticīgi, svinēja province, visaktivakā dalībniece 1613. gada notikumos — Jaroslavļa, Kostrorna, Ņ'ižņijnovgoroda. Arī province tomēr svinēja ar piespiešanos, bez prieka, aprobežodamies ar aizlūgumiem un paradēm un padodoties monarehistisko «Krievu tautas» un «Ercenģeļa Michaila» savienību teroram, — bija labi zinatns, ka vadošā loma šais savienībās pieder policijai, garīdzniecībai un šur tur ari pilsētu galvām, pa lielākai tiesai tirdzniecības, bet nevis rūpniecības lielburžuazijas pārstāvjiem. Varēja likties, ka «tauta» pareizi novērtējusi Nikolaja II neap-dāvinātību un atminējās viņa valdīšanas galvenos notikumus

Chodinku, 9. janvari, karu ar Maskavu, apšaušanu Ļemrs raktuvēs, neskaitāmās zemnieku un strādnieku masu slepkavības. Ari Eiropas karaļi, Romanovu radinieki, izturējās pret šo jubileju visai atturīgi, droši vien rēķinādamies ar cara attiecībām pret Domi, kura pārstāvēja lielburžuazijas intereses. Visā visumā bija skaidrs, ka patvaldība savu mužu nodzīvojusi ne tikai politiski un morāli, bet arī fiziski, jo troņmantnieks nedziedināmi slims ar deģenerātu slimību. Un acīm redzami tuvojas karš, kas galīgi iznīcinās carismu, atvietos to ar republiku.

Kļims Ivanovičs Samgins nebija pietiekami liels reālists, lai spētu skaidri iztēloties savu vietu nākotne. Viņš to arī nemēģināja. Bet jau dažu labu reizi bija uzdevis sev jautājumu: vai nav laiks iestāties partijā? Taču pastāvošo partiju skaita viņš neredzēja nevienu, kas būtu diezgan cieši organizēta un spētu nodrošināt viņam cienīgu vietu. Nodrošināt — nevar, bet var gan viņu kompromitēt ar kādu kļūmīgu soli, tamlīdzīgu kā kadetu braucienu uz Viborgu.

Viņš uzmanīgi sekoja Domes dzīvei, apmeklēja tas sēdes, un viņam likās, ka visas partijas pārorganizējas ar novirzīšanos vispār uz kreiso pusi. Kadetu konference atzina par nepieciešamu: demokratizēt vēlēšanu tiesības, reformēt Valsts padomi, prasīt atbildīgas ministrijas. «Oktobristi» sašķēlās «kreisajos», «zemcos» un «labējos». «Oktobrists» Gučkovs publiski paziņoja, ka «valdība ved valsti pretī katastrofai». Ne mazāka nozīme bija arī kongresiem: tirdzniecības kalpotāju, deviņdienu ilgajam skolotāju, pilsētu darbinieku un lauksaimniecības kongresiem.

Dronovs līksmojās:

— Demokrātijā kustas!

Viņš kļuva arvien bagātāks, — tas bija redzams pēc viņa uzvalku dažādības un labuma, pēc darīšanu cilvēka stājas, pēc viņa stāstiem.

Izrādās, ka Tagiļskim ir sieva — un vēl kāda! — viņš aizmiedza vienu aci un gari nosvilpa. — Modernā stilā, nevienas dabiskas kustības, runā mirējas balsī. Es pie viņas iekļuvu, pateicoties sludinājumam: grāmatas pārdodamas. Grāmatas — lieliskas. Visi mūsu klasiķi, Šella vai Snclla iesējumā, suns viņu zina! Septiņi simti rubļu noplēsa. Es viņai pateicu, ka biju pazīstams ar tās vīru, viņa tikai pavaicāja: «Ja?» Un — vairāk ne zilbes par viņu, maita!

— Tev vajag apprecēties, — Samgins deva padomu. Dronovs izbrīnījās:

— Kā tā? Bet — Tosja? Es, brāl, viņu drīz izpestīšu. Man ir jau noteikti apsolīts.

— Viņa aizies pie boļševikiem, — Samgins kaitināja, viņam neticēdams. Dronovs, jautājoši Samginā skatīdamies, brītiņu klusēja, tad piepeši sacīja:

— Nu, kas par to? Es ar viņai līdzi. Izdosim literatūru. Nopietno literatūru.

Viņš pēdējā laikā bija iesācis smēķēt, un tas viņam nepavisam nepiestāvēja: maziņš, apaļš, ar papirosu zobos, viņš atgādināja patvāri. Un patlaban, neveikli aizsmēķēdams papirosu, ģīmi saraucis, viņš turpināja:

— Vai zini, man tā vien liekas, ka mūsu strādnieki sekos Ļeņinam, — viņš par daudz vilinoši un skaidri pierāda proletariāta diktatūras nepieciešamību ...

Samgins piesardzīgi atturējās izpaust savas domas par aktuālajiem jautājumiem, bet Ivans ar kaut ko viņu uztrauca, un viņš nenocieties caur zobiem noteica:

— Nepieciešamībai pretī nostājās neiespējamība, — tas ir ļoti noderīgi veselā prāta audzināšanai...

Dronovs no jauna vaicājoši apturēja savas nemierīgās acis pie Samgina sejas, un Samgins, pašam negaidot, savu domu papildināja:

— Ļeņins nolemj savu frakciju nelegālai pastāvēšanai.

— M-m, — Dronovs norūca un, ar dūmiem aizrijies, sāka sēkdams klepot.

Par strādnieku šķiru Kļims Ivanovičs Samgins domāja tikpat maz kā par to dažādo tautu dzīvi, kas ietilpa impērijas sastāva, — šīs tautas paretam atgādināja sevi ar tādiem faktiem kā «Andižanas sacelšanās». Par strādniekiem domāt, protams, pienācās biežāk — ik reizes, kad notika viņu apšaušana. Bet šīm domām piemita pārejošs raksturs; pieskardamās apziņai, tās tomēr nemodināja Kļimā atbildības ideju par dzīvi, kas dibināta uz cilvēku apspiešanu, uz viņu slepkavošanu. Bet kopš tā laika, kad Vācijas sociāldemokrātijā bija ieguvusi reichstagā vairākumu un Šeidemans iesēdies priekšsēdētāja krēslā, Kļims Ivanovičs Samgins atcerējās, ka viņš dzīvo laikmetā, kad ir iespējamas Zoresa, Vanderveldes, Brantinga, Pablo Igleziasa, Eižena Debsa, Bebcļa un daudzu citu vīru personības, kuru vārdi jau iegājuši vēsturē. To atcerējies, Samgins gan nesajuta velēšanos nostādīt savu vardu tiem blakus, bet noskārta, ka spriedumos par strādnieku šķiru tomēr ir jāievēro apdomība, kuru-ieteic sensenā morāle: «Nespļauj akā, — kādreiz var iznākt no tās padzerties.» Samgins saprāta, l<a šī paruna tomēr neaizliedz sp|aut akā, no kuras dzers citi. Pasakot Dronovam savu domu, ka Ļeņins nolemj revolucionāro proletariātu nelegālai eksistēšanai, viņš bija it kā aizrādījis uz kādu savu cerību un tāpēc pārmeta sev neapdomību.

Pret 1914. gada vasaru Kļims Ivanovičs Samgins bija visai redzama persona to ļaužu vidē, kuru pamatīpašība bija stingri kritiska attieksme pret īstenību, kas ritēja arvien straujāk un vētraināk. Par viņu ļoti vienprātīgi tika sacīts:

— Gudrs cilvēks.

Viņš saprata, ka šiem ļaudīm zem kritikas maskas slēpjas vēlēšanās aprobežot vai arī likvidēt visus mēģinājumus un centienus pagriezt īstenībai kaklu pa labi vai pa kreisi, pagriezt to tik krasi, ka kritiķi var palikt kaut kur nomalē, tukšumā, kur nemājo cerība un kur nav vietas sapņiem. Sabiedrība, kurā viņš grozījās, — advokāti ar lielu patmīlību un trūcīgu praksi, sava darba nomocīti un sarūgtināti vidusskolu pedagogi, atēdušies, bet dzīves garlaicības mākti Semjakinam līdzīgi esteti, sievietes, kas lasīja franču revolūcijas vēsturi, m-me kolanes piezīmes un burvīgi jauca kopā politiku ar koķetēriju; jauni, vēl kritikas, šā slavas suņa, nenorieti un nesakosti, bet jau ar trakuma pazīmēm savās attieksmēs pret jautājumu par mākslas sociālo atbildību sirgstoši literāti, ta saucamās «bohēmas» pārstāvji; kādi nekādi nerunīgi Domes deputāti, gan pieskaitīti pie vienas vai otras partijas, tomēr, cik redzams, nepārliecināti, vai programas ir spējīgas piepildīt visu viņu vēlēšanos dažādību. Viens no tiem, sauss, platu pieri un askēta seju, ļoti skaidri izsacīja savu attieksmi pret politiku, paziņodams:

— Tādās formās, kādās ta tagad izpaužas, politika aiziet dzīves pamatjautājumiem secen. Tas pamatā ir statistika, bet statistika nevar ietekmēt, piemēram, dzimumattiecības, bērnu stāvokli un audzināšanu, ja vecāki šķīrušies, un vispār ģimenes dzīves jautājumus.

Bet gandrīz visi šie ļaudis savas runas mēdza iesākt ar vārdiem:

Mēs, demokrāti... Mes, krievu demokrātijā ...

«Raznočincs ir deģenerējies,» Samgins prātoja. «Viņš bija teicams blakus muižniekam, bet ne tirgotājam. Lai varētu būt vienlīdzīgs ar muižnieku, ir nepieciešams zemes īpašums. Vienlīdzība ar buržuju ir daudz vieglāk sasniedzama.»

So ļaužu vidū bija ne mazums neirastēniķu, viņi bija lasījuši Freidu un, būdami pārliecināti, ka ir «sevi iepazinuši», bija sevišķi stiprā pārliecībā par, sevi kā izņēmuma cilvēkiem. Visi šie (audis vēlējās nostāties pāri īstenībai, viņi gandrīz visi bija bezpartejiskie, jo baidījās, ka partijas un programas disciplina var ļauni atsaukties uz viņu personīgās «garīgās konstitūcijas» savdabību. So ļaužu sociālo pašnovērtējumu vislabāk bija izteicis Aļabjevs:

— Mēs esam savas zemes pēdējā rezerve, — viņš teica, un viņam pretī nerunāja.

Vienā no šo ļaužu sapulcēm Samginam nāca kaut kas atmiņā: jaunībā, kad viņš vēl kolekcionēja nelegālās epigrainas, karikatūras, cenzūras aizliegtus rakstus, viņam bija spiestuves novilkuma sleja, kur vārds «lidztautieši» bija kļūdas dēļ salikts saīsināti «lītauši», bet uzmanīgais vai arī ironiski noskaņotais cenzors bija nosvītrojis pirmo ī un ar stingru roku virs tā uzlicis sarkanu u. Samgins ievēroja, ka viņam attīstās kaislība uz smieklīgo un tieksme smieklīgo vēl pārspīlēt.

Cilvēku niecības skatījums Kļimam Ivanovičam Samginam pio sirds neķērās, bet arī prieka nedarīja: viņš sen jau bija sev iestāstījis, ka šī aina ir normālā.

Viņš nejuta sarūgtinājumu arī jūlijā, kad milzīga manifestantu straume plūda pa bJevas prospektu uz Ziemas pili, lai izteiktu caram savu paļāvību un sajūsmu par tā vīrišķīgo vienaldzību, ar kādu tas visā savā valdīšanas laikā tik izšķērdīgi bija šķiedis savu pavalstnieku asinis. Ļaužu tūkstošu soļu dobjā dunoņa uz prospekta ozolkluču bruģa saplūda par savdabīgu, neritmisku troksni, it kā bruģa klučos tiktu dzīti koka mieti. Iela smagi dūca, pār ļaužu kailajām galvām pacēlās juceklīga daudzbalsu rēkšana:

«A-atpestī, kungs, savus ļaudis ...»

— Ur-rā-ā-u-u!

— «Mūsu dievabijīgajam imperatoram Nikolajam Aleksandro-vičam uzvaras dāvinādams ...»

— lir-rā-ā-u-u!

Drūzmas priekšgalā, laimīgi starojošas sejas pret debesīm paslējuši, soļoja pazīstamās Domes deputātu figūras, vīri ar zeltā izšūdinātiem mundieriem, sarkankājaini ģenerāļi, garmataini popi, studenti baltos svārķeļos ar zelta pogām, studenti mundieros, sievietes greznos tērpos; kā gumijas bumbas palēkdamies, gāja kaut kādi resnvēderi, tiem blakus līgojās nabadzīgi ģērbušies veci ļaudis spieķīšiem rokās, sievietes raibiem lakatiņiem galvā, daudzi meta krustus, bet viss vairums soļoja atplestām mutēm, skatīdamies kaut kur pāri priekšējo galvām un piepildīdami gaisu ar bļaušanu un rēkšanu. Namu logos un balkonos sievietes un bērni, tie arī kliedz, māj ar rokām, bet visvairāk, šķiet, fotografē.

— «Morituri te salutant», — Samgins nodomāja, bet tūdaļ viņā pamodās ari šaubas: «Nē, tā tas nav.»

— Redz, tā ir cara vienotība ar tautu, — kāds sacīja viņam aiz muguras.

— Gluži tā tas tomēr laikam nav... Bet viens ir pilnīgi skaidrs: tā ir stichiska kustība ...

Elcna pusbalsī kaut ko runāja, bet Kļims viņā neklausījās un, tikai nejauši uztvēris vārdus: — Ikviens ir paradis kaut ko aizstāvēt, — sānis paskatījās uz viņu. Elena stāvēja, turēdamās ar roku viņam pie elkoņa, un viņas izkrāšļotā seja bija norūpējusies, skumju ēnu pilna, it kā to būtu pārklājuši gājēju drūzmas saceltie pelēkie putekļi, kas kā caurspīdīgs mākonis plīvoja tai pāri.

— Ak, man žēl, ka es neaizbraucu uz Parizi, — viņa nopūtās. — Te tagad iesāksies velns zin kas...

— Tas var nospēlēt atspirdzinoša satricinājuma lomu, — Samgins pamācoši atteica. — Tas, zini, ir tā kā ar piesātinātu sāls šķīdinājumu, — sāls nekristalizējas, ja to nesatricina...

— Nē, es neesmu sāls un nevēlos, lai mani tricina, — viņa īgni noteica.

Samgins apklusa, vērodams savus pazīstamos: lūk, ļaudis grūstīdams, gandrīz skriešus aizskrej Nogaicevs čičunčas žaketē, sajūsmā un sviedros laistošos seju; nedroši soļo garais Jeroņi-movs, turēdams ar kreisās rokas pirkstiem savu ausi; galvu noliecis, iet Piļņikovs zem rokas ar gara auguma dāmu baltā tērpā, neparasta veida cepurīti galvā; svarīgi soļo Stratonovs ar resnu bozi rokā, viņam līdzās dīdās Puriškevičs ar savu pliko paurīti, palso bārdiņu, un soļo tuklvaidzis Markovs, līdzīgs svētdienas kārtā apģērbtam lopkautuves miesniekam. Bija redzami daudzi strādnieku pulciņi.

«Nav atriebīgi,» Samgins nodomāja un tad ironiski kādam iejautājās: — Vai «proletariātam nav tēvijas»?

Garām aizgāja ap trīsdesmit mūrnieku, kas strādāja pie piecstāvu nama celšanas tai ielā, kur dzīvoja Samgins, gandrīz iepretī viņa dzīvokļa logiem; visi viņi bija, pēc Brjusova izteiciena, «baltās skotelēs». Samgins pazina tos pēc viņu meistara — sausa večuka ar kailu pauri, pūkainu mērkaķa purniņu un caururbjošu cietēja balsi.

— Dienaszagļi, — viņš augām dienām vaimanāja un lamājās neķītriem vārdiem, par ko pēc iedzīvotāju sūdzēšanās bija aizsaukts uz policiju un nosēdējis tur trīs dienas, bet ceturtajā agri no rīta gaudoja atkal: — Dienaszagļi-i, velna bērni-i... -Un no jauna gaisā līgot līgoja aizliegti vārdi.

Viņam pakaļ soļoja otrs ļoti uzmanību saistošs mūrnieks, garš, platiem pleciem, ar kuplu, zeltsprogainu matu mežu, lielu, skaistu bārdu, ar patīkamu, labsirdīgu smaidu sārtajā seja un debeszilajās, skaidrajās acīs, — viņš strādāja tuvāk Samgina logiem nekā pārējie, un Samgins nereti nopriecājās par viņa krāšņo izskatu.

Sīkiem solīšiem tipināja vienādos pelnupelēkos uzvalkos ģērbti puisēni un meitenes, jādomā, kādas bāreņu patversmes audzēkņi; gāja pastnieki, dzelzceļa staciju nesēji, kādas slimnīcas kopējas, muitas ierēdņi, kareivji bez ieročiem, un, jo tālāk garām aizstiepās pūlis, jo skaidrāk tika redzams, ka gājiena astē jau darbojas šo stichiju organizējošais princips. Pilnīgi acīm redzami tas izpaudās policijas jātnieku nodaļā.

— Ieiesim «Lācī»! — Elena uzstājīgi sacīja. — Es esmu putekļu pierijusies, bet man tomēr gribas ēst.

«Lācī» kliedza urā, saskandināja cits ar citu, tinkšķēja pokālu stikls, paukšķēja no pudelēm izraujami korķi, viss bija tā, it kā ļaudis būtu salasījušies stacijā kādu pavadīt. Samgins ieklausījās steidzīgajā troksnī, ātri noņēma brilles un, stiklus apslaucīdams, nolieca galvu pār galdu.

— Pazīstama balss, — Elena sacīja, uzsizdama knipi.

Samgins arī pazina spiedzīgo, saldeno balstiņu, kas urbās

viņam ausīs, — tā piedereja Zacharam Petrovičam Berdņikovam.

— Mēs karojam humāni, ar cilvēkmīlestību, uzvaram ar to, ka pabarojam. Vidusāziju visu esam iekarojuši ar cukuriņu un katuniņu ...

Samgins paskatījās caur brillēm no uzacu apakšas uz kaktu — tur lauru un palmu vidū diži, it kā pret griestiem tiekdamās, pacēlās neaizmirstamā, bumbai līdzīgā figūra, laistījās sejas sartais pūslis, spīguļoja asās ačeles, labajā rokā Berdņikovam bija vīna kauss, ar kreiso viņš sita sev pa krūtīm, — sitieni skanēja mīksti, kā pa mīklu.

— Vācietis karo ar dzelzi, ar tēraudu, viņš karo ar mašinu un — galvenais — ar gudrību! Ar gu-udrību!

— Atceros, tas ir Berdņikovs. Tāds veikalnieks un izvirtulis, kādu nav daudz ...

Samgins neklausījās Elenā, bet divu pie blakus galdiņa sēdošu vīriešu klusajā sarunā; viens no tiem bija kalsnējs, pliku galvvirsu, garām ūsām un zelta zobiem, otrs — ar zilām brillēm uz resna deguna, sirmu bārdu un augstu pieri.

— Zachars ieskrēja gan cilpiņā, — teica zeltzobis.

— Izlocīsies. Viņam ir sakari.

— Nu, kas tur sakari! Mums ministri vai ik nedējas mpinās. Bet Domē — skauģi darbojas.

— Nekas. Karš tirdzniecību negremdē.

Viņi apklusa, bet Berdņikova stūrī kāds nikni kliedza:

— Apmieriniet zemnieku!

— Tātad jūs spriežat: pieturēt? — zeltzobainais paklusi jautāja, vecis, pulkstenī skatīdamies, atbildēja vēl klusāk:

— Nav ko steigties. Tūlīt vajag atnākt Mitjam, paklausīsimies, ko viņš būs uzzinājis.

— Ko tu tik izklaidīgs? — Elena dusmīgi jautāja.

— Es klausos, — Sarngins atbildēja un dzirdēja:

— Mūsu humanitārā, radikālā inteliģence ir visu savu mūžu centusies aizsteigties priekšā vēsturei, — dzēlīgi klaigāja Berd-ņikovs. — Darināt vēsturi viņa nav mācījusies no Kārja Marksa, bet no Jemeļkas Pugačova ...

— Padzīt Domi ... — kāds ierēcās.

— Jau piedzērušies, — Elena nosprieda. — Nē, es te nevaru, te jāsmok nost! Es gribu tīrā gaisā, uz salām, — viņa untumaini uzplijās.

Samginarri arī gribējās aiziet, viņu uztrauca doma, ka var sadurties ar Berdņikovu, bet viņu kavēja Elena. Pirms vēl viņš bija paguvis tai izskaidrot, kāpēc nevarot braukt uz salām, — pie blakus galdiņa knaši pienāca jauns, gaišmatains sārtvaidzis un klusām kaut ko pateica.

— Te nu jums ir Zachars, — atzinīgi noteica vecais. — Jūs sakāt — cilpa, bet viņš, skat, jau aizcilpojis mums garām...

Cilvēks ar zelta zobiem nobālēja, saguma, noplātīja rokas.

— Kas to varēja iedomāties ...

— Jā, tas ir cirtiens! Paņems trīssimt tūkstošu vismaz ...

— Bet atļaujiet, Miron Vasiļjev, kas gan varēja viņam to pateikt? ...

— Viņam visur sava roka ...

Zeltzobis uzlēca no krēsla, uzbrēkdams:

— Tu esi pateicis, nelieti! Tu!

Viņš skaļi izlamājās neķītriem vārdiem, no viņa lamām zāle it ka pieklusa.

— Iesim taču! — Elena ļoti nepacietīgi uzstāja.

Uz ielas viņi atvadījās. Sarngins gāja mājup kājām. Strauji

rikšoja žiglie važoņi, ekipāžās sēdēja virsnieki, likās, ka viņi visi sēž tādā pašā pozā, kā sēdējis pats pirmais Samgina ievērotais: galva lepni pacelta, zobens nostādīts starp ceļiem, rokas saliktas uz spala.

«Berdņikovs,» Samgins domāja, pievienodams šai figūrai paļājama^1 vārdus: «Noziedznieka tips, neģēlis...»

Viņš apķērās, ka lamā resnvēderi gluži mechaniski un tāpēc, ka uz apvainojumu parasts atbildēt ar apvainojumu. Taču sevišķu niknumu pret Berdņikovu viņš nejuta, bija atlikusi tikai viegla šķebīguma sajūta.

«Tas bija tik sen. Un stipri vien līdzinājās anekdotei.»

Izaka katedrāles pusē granda un gaudoja kara orķestra mūzika, uz turieni knaši soļoja ļaužu grupas, aizaulekšoja žandarmu jātnieku nodaļa, dūrās acis baltos mundieros tērpto policistu lielais daudzums, pie Kazaņas katedrāles drūzmējās uzticamie pavalstnieki. Samgins piegāja pie kādas grupiņas paklausīties, par ko tiek runāts, bet policijas virsnieks, kaut gan pieklājīgi, tomēr uzstājīgā tonī deva padomu:

— Kungi! Izklīstiet!

— Sveiki! — uzrunāja Samginu Semjakins, pieskardamies viņam pie elkoņa un pie panamas sev galvā. — Ko mēs te? Vai neiesim labāk prom no šās ļaunu atmiņu vietas? Nu, redziet, karš...

— Man viņš nav vajadzīgs, — Samgins sausi atteica.

— Tiešām? Nē, es karu uzskatu par pavisam savlaicīgu, par ārkārtīgi derīgu: karš individualizē tautas, liek tām ciešāk sakļauties ...

Semjakins runāja skaļi, tumīgā balsī, un no viņa plūda tik stipras smaržas, ka arī vārdi likās sasmaržoti. Uz ielas viņš izskatījās vēl skaistāks nekā istabā, tomēr ne tik solids, — pārāk jau švītīgi bija viņa gaišais ceriņkrāsas uzvalks, braši iegumzītā, dārgā panamas cepure, spieķītis ar ziloņkaula rokturi, rokas pirkstā melns akmens.

— Karš iznīcina kārtu atšķirības, — viņš stāstīja. — Ļaudīm nav pietiekoši daudz prāta un varonības, lai spētu sadzīvot mierā, bet ienaidnieka priekšā ir jāiekvēlojas draudzības un brālības jūtām, jārodas vienotības apziņai šajā spēli- ar likteni, lai to uzvarētu.

Aiz dzelzs treliņu sētas mazā, putekļainā dārziņā maršēja pulciņš bērnu — puisēni un meitenes — ar lāpstām un nūjām uz pleciem; viņiem pa priekšu, mutes harmoniku spēlēdams, soļoja gadus desmit vecs muzikants, sānis no bērniem gāja briļļaina sieviete svītrainos brunčos.

— Serjoža, — takti! - viņa sauca. — Viens, divi, viens, divi!

— Vācu sociālisti — mūsu skolotāji, — dūdoja Šemjakins. — Viņi jau pērn balsoja par jauniem nodokļiem speciāli bruņošanās vajadzībām...

No šķērsieliņas kā dūmu vāli no dūmeņa ātri cits aiz cita vēlās laukā ļaužu blāķi ar svētbildēm rokās, ar cara, carienes, troņmantnieka ģīmetnēm; pec tam, cilvēkus ar zirga krūtīm izgrūstīdams, ar pātagu biedēdams, izjāja melnbārdains policijas jātnieku oficieris un sakliedza:

— Jums ir sacīts, izbeigt! Atpakaļ! Marš, atpakaļ!

— Ir sakustējusies Krievzeme, — nerimstoši skaidroja Šemjakins, žaketēs un katūna kreklos ģērbtu cilvēku piespiests pie sienas; viens no tiem, vīrs ar sirmu bārdu, platiem pleciem un resnu nūju, uz Samginu skatīdamies, ar pārestības sajūtu sūdzējās:

— Viens rīko tā, otrs — šitā, nekā nevar saprast! Bet laiks paiet!

— Uz kurieni jūs rīkojaties iet? — Šemjakins apvaicājās.

— Tas tad, lūk, ir, ka mēs nezinām.

— Bet kas jūs esat?

— Visvisādi.

— Pilsētas parks, — tas ir, vezumnieki.

— Ielu bruģētāji.

— Bet sakiet, kungs, — kādi karam iemesli? — jautāja Sam-ginam vecis ar nūju.

— Manifestā ir pateikts.

Izmantodams grūstīšanos uz ietves, Samgins atšķīrās no Sem-jakina nostāk; kaut kur tuvumā atskanēja bungu dārdoņa, spalgi iesvilpojās stabule, un, privātos ļaudis no ielas izspiezdami, kā virzulis izspiež garaiņus, kājām ielas akmeņus rībinādami, ga-> rām sāka soļot liela auguma gvardes zaldāti, pavadīdami pulka karogu.

— Preobraženci, — kāds godbijīgi sacīja; kāda cita balss:

— Semenovci.

— Draugi! Pareizticīgajam... Kristu mīlošajam karaspēkam — ur-rā!

Šim uzaicinājumam atsaucās ne vairāk kā kāds desmits balsu. Samginam garām steigdamās, viņu pagrūzdama, pelēkā virsvalkā tērpusies sieviete ar «Sarkanā krusta» saiti ap piedurkni skaļi sacīja:

— Zaldātos ir arī žīdi, tatari...

Un tūdaļ kāds vīriņš īsām kājelēm, baltu skoteli priekšā, salmu cepuri galvā, Samginam līdzās nokliedza sievietei pakaļ:

— Gvardijā visi ir kristīgie, muļķe!

— Pats muļķis! — sieviete atkliedza, pagriezusi pret to baltu, kā miltiem noputinātu seju. — Vai tu, vai, kristīji?

— Pagaidi Pagaid! Kā tu uzdrošinies ...

Samgins nogriezās pa kādu šķērsielu, noņēma platmali un, ar mutautiņu slaucīdams nosvīdušos deniņus, nodomāja:

«Neattīstīti ļautiņi... Šādu ļaužu labad ...»

Doma neizdomājās līdz galam, to traucēja drūms saīgums.

Viņš atminējās, ka priekš nedēļām trim to ielu, kurā viņš dzīvoja, policija sagatavoja Francijas republikas prezidenta braucienam pa to. Uz policiju tika izsaukti visi ielas sētnieki, pēc tam dienas divas policisti staigāja pa mājām, kaut ko pārbaudīdami, trijos namos izdarīja kratīšanas, vienā apcietināja kādu studentu, gaišā dienas laikā policists no darbnīcas, kur tika laboti koka instrumenti, aizveda Agafjas labu paziņu Beņ-kovski, noskūtu, nenosakāma vecuma plikgalvi, kas ļoti līdzinājās katoļu pateram. Agri no rīta nokrāsoja zilganā krāsā ap jaunceltni esošo sētu, tad noskaloja ielu ar ūdeni un sadzina tajā pāris desmitu pieklājīgi apģērbtu, solidu, lielāko tiesu bārdainu vīru. Viņu vidū izrādījās arī vēl jaunekļi, un tie izgudroja jautru rotaļu: apstādinādami garāmgājējus, piespieda tos pie vēl nenožuvušās sētas, un gājējs notraipīja savu apģērbu sānos vai uz muguras.

Ap dienas vidu ielas galā atskanēja uztraukts svilpiens, un, it kā tam paklausīdams, pa ielu žigli aizslīdēja spīdošs automobilis, tajā sēdēja resns cilvēks ar cilindru galvā, tam pretī divas zeltā mirdzošas militārpersonās, trešā — blakus šoferim. Viena daļa politiskās apsardzes vīru tēloja ielas gājējus, citi dīkdieņus, kas interesējas par publiku namu logos, bet Kļims Ivanovičs Samgins, gar loga aplodu skatīdamies, sprieda, ka resnajam Puankarē kungam gan būtu vajadzējis atbraukt vienu gadu agrāk — uz Romanovu jubileju.

Blakus istabā atradās Agafja, un, kad viņš rītsvārkos un kurpēs iegāja tur, viņa, līdz elkoņiem kailās rokas uz krūtīm salikusi, saņēma Kļirnu ar jautru smaidu.

— Jūs laikam priecājāties, ka dabūjāt redzēt Francijas republikas galvu?

— Viņam jau galva nemaz nebija redzama — tikai lielais vēders no cilindra līdz pat zābakiem, — sieviete atbildēja. — Cik jocīgi, ka viņiem cars — privatcilvēks, kaut kas līdzīgs tirgonim, — viņa pļāpāja. — lin gailvā melns spainis, — dižāka izskata dēļ vajadzētu kaut ko citu, kauču vai kamilavku, kādas nēsā mūsu protopopi, bet šitā — pat mūsu policmeistaram ir skaistāks apģērbs.

Samgins reti kad ielaidās sarunās ar Agafju, bet šī bakurēta inā kļuva arvien familiārāka, uzbāzīgāka. Strādāt viņa strādāja tomēr vienmēr tikpat nevainojami, nedodama nekādu ieganstu viņu apmainīt ar citu. Kļimam būtu gribējies atrast pie viņas virtuvē vīrieti, bet, izņemot Beņkovski, nevienu neredzēja, kaut gan kādi vīrieši tur katrā ziņā nāca: Agafja nesmēķēja, Beņkovskis tāpat, tomēr virtuvē vienmēr bija jūtama tabakas smaka.

Pāris dienu vēlāk Elena parādīja viņam ar spalvu rupji uzzīmētu karikatūru: no zobeniem un durkļiem veidotā kvadrātā — bumba ar Puankarē seju, kvadrata stūros, augšā — rublis ar pusnodilušu Nikolaja Romanova ģīmi un Anglijas karaļa kuiļa galvu, apakšā — Beļģijas un Rumānijas karaļi un uzraksts: «Punkts kvadrātā,» — proti, franču mēlē runājot — Puankarē.

— Charlamovs iedeva paskatīties, — Elena sacīja. — Viņam vienmēr ir šādas tādas interesantas lietiņas.

— Jaunībā es ar mēdzu niekoties, vākdams tamlīdzīgas... spalvas un zīmuļa draiskulības, — Samgins neatzinīgi noteica, bet nepiebilda, ka tagad šīs nerātnības modināja viņā gandrīz naidīgu sajūtu pret nerātņiem. Pamazām tādas pašas sajūtas sacēla Charlamovs ar savu uzsvērto interesi par dažādām iedzīvotāju konservatīvisma un kontrrevolucionaro noskaņu izpausmēm. Viņa klusā svilpošana un pusbalsī pašam ar sevi vestās sarunas, pat viņa gludais, melnais it kā čuguna matu cekuls uz galvas, — viss viņš radīja ērmotas, pat nejēdzīgas aizdomas; gribējās domāt, ka viņš matus krāso, dzīvo ar svešu pasi, ka viņš ir esers, terorists, maksimalists, izbēdzis no izsūtījuma vietas. Bet Elena zināja, ka Charlamovs ir Prozorova brālēns otrajā pakāpē, ka viņa tēvs veterinārs un dzīvo Kurskā, bet māte tikusi septītajā gadā arestēta un mirusi cietumā.

Dažas dienas pirms Samsonova armijas sagrāves Charlamovs pasniedza Samginam smēķējamā papīra lapiņu:

— Vai nevēlaties painteresēties?

Samgins izlasīja ar «Rcmingtonu» rakstītu dzejoli:

Draugi, atstāsim marksismu cēlo

Un lai aizmirstam doktrinu šo!

Kāds nu šovinisms krūtis mums kvēlo!

Kam mums šķircuiu bangojošo?

Nu celies un posies, esdek-patriot.

Joz zobenu, piesprādzē piešus Un kauj vācu proletāriešus! (Divreiz.)

Iesim turp, kur mūs sagaida glāsti,

Kur pats Gučkovs mums roku jau sniegs.

Kas mums cilvēku bēdas un lāsti!

Alarksa testaments svētais mums lieks.

Nu celies utt.

Ska|i kliedz to Gcorgijs Pļeclīanovs,

Seidemans, Vandervelde un Gēds.

Viņu murgus tiem pakaļ Burjanovs Mums no Valsts domes tribines brēc.

Nu celies utt.

Liksim nost brīves karogu sārto!

Mums trejkrāsaino vajā būs tīt, —

Mūsu strādniekus karpulkos kārtot Un pret Vācijas strādniekiem dzīt!

Nu celies utt.

— Vāji, — Samgins noteica.

— Nu pavisam! — atsaucās Charlamovs.

— Rupji, — Samgins vēl piemetināja.

— Primitivs, — Charlamovs paskaidroja kā atvainodamies, paraustīdams plecus.

«Vai viņš ņirgājas?» K|ims Ivanovičs jautāja pats sev, un tagad pirmoreiz ievēroja, ka Charlamovam apakšlūpa biezāka par virsējo, kas piešķir viņa sejai niecinošu izteiksmi, un ka acis viņam ļoti nekustīgas, raugās nekautrīgi, taisni. Tagad Samginam iešāvās prātā arī tas, ka Charlamova vārdi bieži vien skan divdomīgi.

Pār vācu sūtniecības grautiņu viņš pastāstīja tā:

— Ārdīja nost nepatīkama stila mūra namu. Būtu jau varējuši noārdīt arī kaimiņu namus. Bet, ja policija atļāvusi, tad ir Ziemas pili izpluinītu. Man pazīstams pristava palīgs sūdzējās: karš ir vēl nule tik iesācies, bet jau klīst baumas par zādzībām: nupat arestēja cilvēku, kurš lūkoja pārliecināt publiku, ka namu nojauc ar priekšniecības atļauju par to, ka tā īpašnieks, intendants, nozadzis četrdesmit tūkstošu pāru zaldātu zābaku un pārdevis tos vāciešiem. Bet, kad no vēstniecības jumta nogāza bronzas tēlu grupu, kāds vecītis skaļi pasacīja: «Tā, redz še, būtu labi arī plikos vara puišus no Aņičkova tilta novākt.»

Samgins vēsi jautāja:

— Tātad jūs noliedzat šinī notikumā tautas dusmu izplūdumu?

— Es nekādu dusmu nemanīju, — Charlamovs vainīga balsi, jau pavisam neslēpti ņirgādamies, atbildēja un piebilda:—Vienkārši |audis papriecājas ar priekšniecības atjauju.

— Tas, protams, nav patiesiba, tas ir šaržs! — noteica Sam-gins, bet Charlamovs vēl piemetināja:

— Bet avīžnieki, skat, Jaunojas: viņiem ir aizlieguši publisku savu jūtu izteikšanu, atņēmuši runas iespēju; pat tik labi domājošo, uzticamo savedēju «Reč» — arī to aizklapējuši.

Samginam bija pilnīgi skaidrs, ka visu valsti aptvēris patriotisku jūtu uzliesmojums, — japaņu karam sākoties, nekā tamlīdzīga viņš nebija novērojis. Tagad turpretī liberālā buržuāzijā vienprātīgi bija pieņēmusi lozungu «cara vienotība ar tautu». Valsts dome bija svinīgi nosvītrojusi visas savas nesaskaņas ar valdību, studenti rīko patriotiskas manifestācijas, no provinces uz cara vārda lido simtiem telegramu, kurās tiek runāts par cīņas gatavību un izteikta pārliecība par uzvaru; avīzes laiž klajā faktus par «teitoņu zvērībām», literāti prozā un dzejā draud vāciem ar iznīcību, visgarām ar pacilātību runā par Donas kazaka Kozmas Kručkova varonību, kurš privat|aužu kareiviskās drosmes iekarsēšanai ar zobenu sacirtis un ar pīķi nodūris vienpadsmit vācu kavalēristu.

— Desmitu droši vien pielikuši klāt, — Charlamovs sacīja.

«Viņš spēlē skeptiķa lomu tāpēc, ka grib sevi izcelt,» Samgins

nosprieda. Viņam nepatika arī tas, ka Elena arvien biežāk mēdza izteikties par Charlamovu:

— Interesants. Jocīgs. Savādnieks.

— Savādnieku mums pārāk daudz, aiz viņiem gluži jānogurst, — Samgins piezīmēja, bet dažas dienas vēlāk atkal dzirdēja:

— Talantīgs! Vakar lasīja man priekša kaut ko līdzīgu operetei, — ļoti smieklīgi! Tur dievbijīgs baņķieru koris tik jocīgi dzied:

Līdzcilvēku kaulus grauzt —

Ko vēl jaukāku var jaust?

— Šinīs dienās, man šķiet, nebūtu vietā cirka joki, — Samgins sacīja, bet Elena stingri runāja pretī:

— Nē, tieši šādās dienās vajag dzīvot priecīgāk nekā parasti! Starp citu: vai tu saproti kaut ko biržas spēlē? Es ceturtdien iespēlēju astoņus tūkstošus, bet es tevi brīdinu, ka tas ir bīstami, labak sapirkties zeltu, zeltlietas ...

— Jā, zināms, zeltu, — K|ims Ivanovičs Samgins vienaldzīgi apstiprināja.

Sās sievietes rīkošanās viņu neinteresēja, tās uzslavas Char-lamovam viņā greizsirdību nemodināja. Samginu nodarbināja jautājums: kādus ceļus un perspektīvas viņam paver karš? Karš bija nolicis zem ieročiem tik milzīgu skaitu cilvēku, ka droši vien tas ilgi nevilksies, - gadiem ilgi karot nepietiks līdzekļu! Protams, Antante austriešus un vāciešus sakaus, Krievija iegūs izeju uz Vidusjūru, nostiprināsies Balkanos. Tas viss ir tā, bet — ko iegūs viņš? Samgins cik spēdams cieši apņēmās: nostādīt sevi redzamā vietā. Sen jau laiks.

«Man tas jādara aiz cieņas pret savu dzīves pieredzi. Tā ir vērtība, kuru man nav tiesības paslēpt no pasaules, no cilvēkiem.»

Tomēr šīs formulas viņu neapmierināja. Viņš atskārta, ka nevis no ļaudīm, bet gan pats no sevis mēģina apslēpt kaut ko nezināmu, kas visu mūžu viņu tirdījis. Kļims Ivanovičs neuzskatīja sevi par godkārīgu un nesajuta, ka viņa pienākums būtu kalpot cilvēkiem, viņš nebija arī mizantrops, taču redzēja visu ļaužu vairākumu esam niecīgus cilvēciņus, bet dažus sajuta organiski sev naidīgus. Paklīda tumšas baumas par Samsonova armijas sagrāvi Austrumprūsijā, un viņš pārmeta sev sava sprieduma pārsteidzību. Bet pāris dienu vēlāk Elena, knipjus sizdama, parādīja viņam fotouzņēmumu:

— Paskaties, kāds kuriozums!

Attēls bija miglains, nebija iespējams uzreiz nemaz saskatīt, ka tajā uzņemta daļa ielas, divi mūra namiņi; salauzti logu rāmji, izsistas rūtis, no lieveņa ārā uz akmens kāpņu laukumiņa redzamas kāda cilvēka kājas, visa iela piemētāta salauztām mēbelēm, stāv pianino ar norautu vāku, šķērsām pār ielu guļ nocirsts koks — kļava vai kastaņa, pie koka ugunskurs, no tā rēgojas laukā pianino vāks, bet pie ugunskura lielā Voltēra atzveltnī, kājas salicis uz rakstāmrnašinas, ar šauteni starp ceļiem, sēž un skatās ugunī krievu zaldāts. Dibenplānā pavisam neskaidri saskatāmi vēl divi kareivji, tie vai nu iejūdz, vai nojūdz bczformīgu zirgu.

— Var parakstīt: uzvarētājs, vai nav tiesa? — Elena iejautājās. Samgins īgni atteica:

— Es esmu pārliecināts, ka visa šī... nejēdzība ir tīši inscenēta, lai varētu to nofotografēt. Šādi tādi praporščiki, korespondenti, — Samgins prātoja. Elena pretojās:

— Nē, to ir uzņēmis doktors Maļinovskis. Viņam ir vēl otrs uzvārds — Bogdanovs. Viņš nav praktizējies, bet, zini, ir tik ļoti mācīts. Pirmajā manas laulības dzīves gadā viņš lasīja pie mums kaut kādas lekcijas. Ļoti vienkāršs un izklaidīgs.

Nopurinājusies ar pleciem un krūtīm, uzsitusi knipi, viņa priecīgi sacīja:

— Bet tomēr, zini, tas ir ļoti interesanti, ka karš. Tas stipri aizrauj! No rītiem pamodusies tūlīt domā: «Kurš kuru?» Un gaidi avīzes kā tīkamu, uzjautrinošu paziņu.

— Tiem, kurus kauj, diezin vai tas ir tik uzjautrinoši, — Samgins pamācoši piezīmēja, bet Elena filozofiski atsaucās:

— Tad lai iztaisa tā, ka nav jākaujas.

Bet vēl pēc kādām dienam viņa ar izbrīnu paziņoja:

— Iedomājies, — Charlamovs dodas karā kā brīvprātīgais.

Nevarēja saprast, kāpēc viņas izbrīnā skanēja prieks.

Samgins jautāja:

— Kāpēc tas tev ir patīkami?

Un saņēma atbildi:

— Tu aizmirsti, ka es esmu mazliet francūziete.

Bija visai nepatīkami: Samgins nupat bija nolēmis sūtīt Charlamovu uz vienu no Novgorodas guberņas apriņķiem sūdzības lietā par Smilšaines ciema zemnieku nelikumīgu muižniecei Ļevašovai piederošas aramzemes un tāpat arī pļavu piesavināšanos. Muižniece bija mirusi, bet viņas mantinieks Valsts domes deputāts G. D. Nogaicevs bija atradis kādu vecu zemes plānu un pilnvarojis Prozorovu iesniegt tiesā viņa prasību pret ciema kopienu. Prozorovs bija prasību iesniedzis un Apgabaltiesā prāvu vinnējis. Bet tiesu palata Apgabaltiesas spriedumu bija atcēlusi, un reizē ar to, atsaukdamies uz Ļevašovas dāvinājuma aktu, savas tiesības uz apstrīdamās zemes vienu daļu bija pieteicis klosteris, pierādīdams, ka zemnieki jau trīs gadus rentējot zemi no viņa.

Lietas galīgai sarežģīšanai zemnieks- Aņisims Froļenkovs bija iesniedzis paziņojumu, ka tās pļavas, kuras klosteris neapstrīd, Nogaicevs pārdevis vijam tūdaļ pēc Apgabaltiesas sprieduma, bet klosteris it kā esot izmantojis šo pļavu sienu Froļenkova izdotā vekseļa samaksai. Kļims Ivanovičs Samgins jau arī agrāk bija sapratis, ka šī ir tumša lieta un ka Prozorovs, uzņemdamies to vest, izdarījis neapdomību, bet pirms kādām dienām pie viņa bija atnācis Nogaicevs un galīgi pārliecinājis, ka šo prāvu vajag izbeigt. Nogaicevs bija ieradies stipri nobijies un to neslēpa.

— Atzīstos, manu dārgo, — es toreiz rīkojos pirmajā iekar-sumā. Es neesmu darīšanu ciivēks un arī likuma smalkumus nepazīstu. Tomēr... negaidīts mantojums, ziniet, bet es neesmu bagātnieks, un ģimene — ģimene uzliek pienākumus... Zemes plāns mani samulsināja. Tagad es saprotu, ka plāns, tas vēl... tā sakot, — hipotēze.

Viņš bija izskatījies tā sevišķi tīri nomazgājies, sasukājies, ģērbies vienkārši, cieti sapogājies, it kā pirms stundas būtu iznācis no pirts. Runādams viņš glaudīja gan bārdu, gan gūžas, gan biezās žaketes atlokus, labsirdīgā seja bija izrādījusi apjukumu un nožēlu, bet acīs rotājies blēdīgs smaidiņš.

Samgins bija īgni noprasījis, ko viņš vēlas.

— Mieru! — Nogaicevs noteikti un mazliet spiedzoši atbildēja un tumši piesarka. — Ir taču, ziniet, neērti Domes deputātam karot ar zemniekiem šais dienās, kad... jūs saprotat? Un es ļoti lūdzu jūs aizbraukt pie zemnieciņiem un piedāvāt tiem izlīgumu miera ceļā. Citādi, redziet, dabūs zināt avīzes, uzķers ... Bet tā — mierīgi un klusi...

«Tas nav slikts priekšlikums,» Samgins apsvēra. «Un šī būs mana pēdējā no Prozorova pārņemtā prāva.»

Ļoti patīkami bija sev atgādināt, ka pēc šās lietas izbeigšanas viņš kļūs brīvs no tagad neizbēgamās biežās tikšanās ar Elenu, kas ar savu tuvību viņu jau zināmā mērā apgrūtināja, bet reizēm arī aizvainoja ar pārāk familiāro izturēšanos pret viņu.

Un tā nu viņš kratās izļodzītos, vecos ratos pa grambainu pasta ceļu no Borovičiem uz Ustjužnu. Cauri miglai viņam uz ceļgaliem lāgiem sijājas smalks, auksts lietus, ratu ādas kulba dreb, skaras pie galvas. Samgins izbāza laukā un atvēra lietussargu, lietussargs pie ratu grūdieniem dūrās vecajam braucējam mugurā, un vecis ar aizsmakušu rīkli skubināja zirgu:

— Na-a, velcies, velcies!

Zirgs bija labs, tecēja knaši, skubinājuma nemaz nevajadzēja, un likās tīrā nejēdzība, ka viņu bija piespieduši vilkt tik sagrabējušus ratus.

Gar ceļa malām miglā slīd koki, šūpojas melni, rudens vēja apšķubīti zari, nemierīgi lidinās un žadzina baltspārnotas žagatas, tarkšķošos ratus saņem un pavada sāja purva dūņu smaka, mitrums, sūkdamies ādā, uzdveš smagu grūtsirdību un neparastas domas. Cik niecīgas ir visas Nogaicevu, Froļcnkovu un Smilšaines ciema zemnieku ķildas salīdzinājumā ar to drāmu, kas norisinās Ziemeļfrancijā un draud ar bojā eju Parizei — «pasaules Atēnām»! Ja vācieši uzvarēs, franči ne vien tiks no jauna aplaupīti ekonomiskā ziņa, bet kļūs nospiesti ceļos mazāk apdāvinātas tautas priekšā nekā viņi paši. Jā, tas būs trieciens, kas atsauksies uz visas Eiropas likteņiem un, protams, arī uz visas cilvēces likteni. Ir iespējams, ka vācieši ari bez revolūcijas radis sev savu Napoleonu un izvirzīs sev mērķi — iekarot visu Eiropu. Bet Japana pa to laiku iesāks Āzijas pakļaušanu. Tālākā nākotnē cilvēcei draud sadursmes un kari rasu starpā. Un, ja cilvēks atceras, ka viss tas notiek uz maziņas, bezgalīgā izplatījumā gaistošas planētas, tūkstošu grandiozu zvaigznāju, miljonu citu planētu vidū, planētu, ar kurām salīdzinot zeme ir varbūt vienīgais tāds puteklītis, uz kura piedzimst un dzīvo cilvēks, būtne, kam atvēlēts tikai piecus vai sešus gadu desmitus ilgs mūžs ...

Šāda veida domas netraucēja Samginu bieži, un ikreiz to ierosinātājas bija grāmatas, kuru temats skāra «pasaules sāpes» par cilvēku kosmosā, vai arī viena vai otra varoņa frāžu sistēma, varoņa, kurš vienīgi tikai viņa radītājam izprotamu iemeslu deļ domāja kā pesimists. Kļims Ivanovičs šīs domas nemīlēja un sargājās pie tām uzkavēties, atskārzdams, ka tās var pakļaut viņu sev tāpat, kā parasti ikviens programatiskas domāšanas veids pakļauj sev cilvēkus. Taču viņš turēja tās sev rezervē, atzīdams vienu ļoti vērtīgu to īpašību — spēju novirzīt cilvēku nost no īstenības, pacelt viņu tai pāri. Viņš labi redzeja, ka cilvēki šķiet viens otram gudrāki, ja runā par «relativitātes teoriju», par saules iekšējo temperatūru, par to, vai Piena Ceļam ir bezgalīgas spirāles vai arī loka forma, kā arī par to, vai zeme sadegs vai sasals. Pašam nemanot, viņš kādā mirklī bija uz visiem laikiem apzīmējis šo stalto [domu] vērtību ar vārdiem:

«Var pieļaut, ka tas viss ir tā, bet varbūt arī ne tā. Tomēr dzīvot var arī, šos jautājumus neatrisinot.»

Šais stundās miglas pūslī, kas ubadzīgi ierobežoja apkārtni, ratu dzelžu žvarkstēšanā un klabēšanā Samgins pirmoreiz mūžā, turklāt ļoti labprāt nodevās domām par to, ka cilvēka esamība ir mīklaina un ka šī mīklainība ļoti līdzinās bezjēdzībai. Fiziski un garīgi noguris viņš pret vakaru iebrauca nelielā, šauri sablīvētā pilsētiņā; tā izskatījās it kā pienaglota pie zemes ar pusotra desmita baznīcu zvanutorņu naglām.Ncrunāt-nīgais vedējs nedurstīdamies dzina zirgu garām mazām kalēju kalvītēm, kur tumsā spīdēja ēzēs kvēlojošu ogļu uguntiņas un vienā laidā klaudzēja veseri; uz pelēkas upes krasta arī ritēja trokšņains darbs, — zāģēja dēļus, skanēja tēšamie cirvji, kaut kas čīkstēja, un visam pa vidu bija, dzirdama steidzīgi dziedāta «Dubinuškas» melodija:

Ei dubinuška zaļā!

Ei dubinuška, straujāk!

Piespiežam! Viens, divi, trīs!

Reizē!

— Aiz-iet, aiziet, aiziet! Teciņiem, teciņiem, nu tik tā!

Tur pa vakara krēslu cilvēku divdesmit dzina no krasta uz upi dzeltenu, nule uzbūvētu liellaivu — tichvinku.

«Vēl vienmēr sensenā primitivā dzīve,» Samgins prātoja. «Atpalikuši no Eiropas. Jaucamies tai pa kājām. Iedvešam bailes ar savu ļaužu pārpilnību, modinām skaudību ar savām bagātībām.»

Prātā nāca zaldāts atzveltņa krēslā, ar kājām uz rakstāmmašīnas.

«Mežoņi. Mežoņi.»

— Uz viesnīcu, — no trokšņa kaut cik uzmundris, Samgins sacīja. Vedējs mierīgi atbildēja:

— Kādēļ? Es zinu, uz kurieni vajag!

Viņš apturēja zirgu pie divstāvu mājas lieveņa. Mājai ielas pusē pieci logi, palodzes izrotātas smalkiem kokgriezumiem, zilie slēģi izkrāsoti puķēm un izskatās pēc sienu tapetēm. Uz lieveņa iznāca liels, bārdains vīrs un klanīdamies mīlīgi sacīja:

— Laipni lūdzu! Jādomā, būsiet piekusis? Oļka! Žigli!

Vīrietis nozuda, ieradās Oļka, slaida, smuidra meiča^1 ar resnu

bizi un tik sārtu seju, ka pat košās lūpas tajā maz atšķīrās. Arī viņa izrādījās mazrunīga un uz jautājumu:

— Kam šī māja pieder? — atbildēja:

— Saimniekam.

Un tad KJims Ivanovičs Samgins sēdēja pie galda gaišā, tīrā istabā ar liektiem Vīnes krēsliem un gaišzilām, puķotām tapetēm, — puķes ļoti līdzīgas rudmiesēm. Pie vienas sienas — «ri-jolis», skapis ar stikla durvīm, trauku vidū stikla karafe ar baznīcu, kas mākslīgi iebūvēta no krāsotiem koka skaliņiem. Pie dibensienas karājās cukura lieldienu olas, bet viena milzīga, sarkana, no koka, apsieta ar zaļu lentīti. Divos pārējos plauktos dažādas kastītes, kārbiņas, šķīvji, bļodas, tukšas pudeles, viena no tām lāča veidā. Pie otras sienas divas litogrāfijas: «Svētā ģimene» un cars Nikolajs Otrais ar sievu, troņmantnieku un meitām, izdota viņa dinastijas trīssimt gadu jubilejas atzīmēšanai. Starp abām bildēm zārkam līdzīgā sarkankoka kastē nedzirdami šūpojās veclaicīga angļu pulksteņa svārsteklis. Goda kaktā piecas svētbildēs, divas no tām sudraba rizas un vīnstīgām pušķotos kiotos. Uz galda sīca patvāris, bet neviens nenāca pasniegt tēju, un māja bija tik klusa, it kā visi gulētu.

Samgins bija nesapratnē: viesnīca te nav, taču ko tas nozīmē?

Bet tad ieradās tas pats lielais vīrs ar krāšņo, gaišo piln-bārdu, kuru būtu varējis apskaust pat Varavka.

— Lūdzu tējiņu iebaudīt! — viņš skanīgā balsī uzaicināja, apsēzdamies pie galda pretī patvārim.

— Atvainojiet, es nesaprotu, — kāpēc es esmu atvests pie jums? — Samgins jautāja.

— Pareizi esat atvests, pēc depešas, — skaistulis viņu apmierināja. — Nogaiceva kungs atsita depešu, lai aizsūta jums pretī ekipāžu un vispār jums izpalīdzētu. Pie mums te diezgan nomaļš kakts. Labie zirgi visi paņemti kara. Mani sauc Aņi-simu Jefima dēlu Froļenkovu — pasaku to jūsu ērtības labā.

Viņš runāja viegli un tekoši, viņam bija alta balss, gandrīz kā sievietei, bet tas ļoti labi saderēja ar viņa glīto, stalto augumu un skaisto ģīmi. Nogaiceva iejaukšanās pamodināja Samginā kādas nenoteiktas aizdomas, tomēr Froļenkovs tās izklīdināja.

— Esmu kuģu meistars, taisu mokšanas, tichvinkas un vispār visādas citas upju laiveles. Ļoti lūdzu neņemt ļaunā: sieva aizbrauca pie vecākiem, tieši uz Smilšaini, turpat, kur arī mums rīt jābrauc. Sī man ir otrā, nule šopavasar apprecēju. Aizbrauca abas ar māti, ar manējo, proties, ar vīramāti. Vienu dēlu noņēma kara skrīveros, otrs tepat mājās palīdz man. Znots, bijis skolotājs, strādāja par pārdevēju monopoļkā, — to ar paņēma karā, nu, un meita ar viņam līdzi — par māsu Sarkanajā krustā. Monopoļku aizslēdza. Bet, kā runā, tad tā esot kronim devusi pusotra miljarda ienākumu.

— Laikam miljardu ...

— Ar tāpat kapitāls ... Karš, jādomā gan, lielu naudu prasīs?

Atbildes nenogaidījis, viņš turpināja:

— Labi ir, ka šo piņķerīgo lietu esat nodomājuši izbeigt miera ceļā, viņa Smilšaines zemniekus tīri postīja laukā. Smil-šaines ciema vecākais te cietumā sēž, zemstes priekšnieks viņu uz menesi ietupināja — nejēdz vecais visu izrīkot, kā nākas. Bet jūs, jūsu labdzimtība, esiet vien mierīgs, es Smilšainā esmu visiem zināms cilvēks.

«Kāds patīkams,» Samgins nodomāja. «Un, kā redzams, nav muļķis...»

— Drusku nesaprotama mums, vientiesīgajiem ļaudīm, ir tagadējā politika. Kā tas nāk: karš izdevumus palielina, bet ienākumus ir samazinājuši? Un vispār, vai zināt, bez degvīna nav darbam tā veiksme! Allažiņ, kad ļaudis bija noguruši, — pasolīji viņiem spainīti sīvā, viņi kā dzīvot atdzīvojās. Pavei, kad uzvarēsim, — taču visus zaudējumus piedzīsim. Ka'ut tikai drīzāk! Sadot labi pa kaklu vienreiz, otrreiz, kā nākas, un pieprasīt, sak, maksājiet ciet izdevumus un zaudējumus, citādi — sadosim vēlreiz.

Samgins atgādināja Samsonova armijas sagrāvi.

— M-jā, nošāva šķībi. Bet nekas: ļaužu mums pietiks. — Froļenkovš padomāja, pamirkšķināja. — Nu, sevišķi steigties ar gan nevajag. Ir jau arī karam savi labumi. Tā jau tas vienmēr mēdz būt: vienā ziņā ļaunums, otrā labums.

— Bet kur te jūs saskatāt kādu labumu? — Samgins jautāja.

— Grūti pateikt! Tomēr — ko tur nu neteiksi? Mums ļaužu izrādās pārāk daudz, bet zemītes maz. Pārtikušai dzīvei nekādi nepietiek. Uz Sibiriju zemnieki paši labprātīgi neiet, bet pārcelt viņus ar varu priekšniecībai... trūkst vai nu drosmes, vai? Piedodiet man! Es runāju tā, kā domāju.

— Lūdzu, lūdzu! — Samgins žirgti un uzmudinoši sacīja. — Jo vaļsirdīgāk, jo labāk.

— Turklāt mēs taču runājam divatā, — Froļenkovš turpināja, plati smaidīdams. — Mūsu starpā teikts, starp mums arī paliks, tak jau tā?

— Bez šaubam, — Samgins piekrita un nodomāja: «Ļoti gudrs.»

Sai cilvēkā viss viņam patika: dzidrās, gaišzilās acis, platais, mīlīgais smaids, stingrie, sārtie vaigi. Četras nelielas grumbiņas pierē ievilktas tik akurati kā nošu līnijas.

«Lūk, ko nozīmē: atklāta seja,» viņš nosprieda.

Patika kuplā, ar zilo satina kreklu izdevīgi atēnotā bārda, patika, ka viņš dzēra tēju tieši no glāzes, neliedams apakštasē. Priecājoties par šo cilvēku, Kļirns Ivanovičs Samgins sajuta, ka viegli uzvirmo jauni domu burbuļi.

«Zemnieks — aristokrāts. Seno Volgas laupītāju, zemju pār-staigātāju pēctecis. Sadko. Vasilijs Buslajevs. Dežņevs. Tās rases cilvēks, kuru teitoņi grib pakļaut verdzībā, iznīcināt...»

— Es, redz, runāju par to, ka zemnieki savas lielās trūcības dēļ dumpojas, — par to viņus per, šauj, dzen cietumos. Tur drosmes pietiek. Bet pārcelt lieko skaitu uz Sibiriju vai Āziju — drosmes trūkst! To, raug, nevar saprast! Kā tas tā? Sist nav žēl, bet pārvest uz jaunu vietu neuzņemas? Te, pēc mana zemnieciskā prāta, politika klibo. Aušojas politika. Ko jūs sakat?

[Froļenkova] acis bija kļuvušas it kā šaurākas, tumšākas.

— Doma par piespiedu pārvietošanu ir ļoti oriģinālā doma,— KJims Ivanovičs sacīja, kāri klausīdamies.

— Piektais gads iemācīja arī zemnieku domāt, — ar smaidu un pat pamācoši piezimeja Froļenkovs. — Domāt gan esam iemācījušies, bet nav ar ko parunāt, un tāds viesis ka jus, protams, ir man tīrie svētki. Mūsu pilsētiņa no seniem laikiem nodarbojas ar amatniecību: kuģīšus būvējam, purva dzelzi taisām, naglas un visādas sīkas lietiņas kaļam, tiekam daudzināti ka labi namdari. — Viņš apklusa, nopūtās un, abām rokām pacilājis bārdu tā, it kā gribētu to no sejas noņemt, piebilda:

Vispār, jāsaka, dzīšanās uz dzīvi ir. Bet vieta nomaļa, — purvi, ezeri, upītes, Mologas pietekas — Čagogošēa, Kovža, Pesja, šādi tādi meži, — no tā visa, protams, maizītes kaut cik iznāk. Tomēr liela saspiestība, šaurība, bet šaurība — ka baznīcā, tā pirtī — visur vienāda. No sirds sakot, — tauta te ir tumša, rupja. It īpaši jaunie ļaudis. Ārzemēs, kā dzird, liekos jaunekļus aizsūta pie nēģeriem, pie indiāņiem, uz Ameriku, bet pie mums viņi tepat pa mājām bakstās ... Tagad nu, lūk še, ir karā noņemti, tad ir palicis klusāk...

— Bet streiki, — ir bijuši? — Samgins apjautājās.

— Nē, streiki pie mums tagad nenotiek, bet žūpība, kaušanās, tās, lūk, traucē darbu!

Dzidrās acis plati atvēris, Froļenkovs paskatījās pulksteni un uzcēlās, sacīdams:

— Lūdzu, neņemiet ļaunā! Jums no ceļa vajag atpūsties. Tepat blakus istabā viss ir sataisīts. Ja kā ievajagas, pakliedziet Oļku.

Un, plati smaidīdams, parādīdams ciešu dzeltenu zobu rindu, viņš vēl noteica:

— Pie mums atbraucis publisks sprediķotājs, brālis Demids, — vai neesat par tādu dzirdējuši? Ļaudis saka, esot ievērojams. Es eju paklausīties.

Samgins, juzdamies jau atpūties, ievaicājās:

— Vai es ar varu?

— Jā, esiet tik laipns!—froļenkovs priecīgi atbildēja. — Tas nav tālu, gandrīz tepat līdzās!

Pēc dažam minūtēm Samgins atradās istabā, kur bija sapulcējušies vairāki desmiti cilvēku, kādi trīsdesmit sēdēja uz krēsliem, uz soliem, uz triju logu palodzēm, pārējie stāvēja kājās tik cieši cits pie cita, ka Froļenkovs tikai ar pūlēm lauzās starp tiem uz priekšu, stingri, kā tāds, kam ir vara, tiem iečukstēdams:

— Pašķiries! Palaid ...

Istaba acīm redzot bija kādas kancelejas telpa, pie griestiem karājās divas lampas, apgaismodamas cilvēku galvas, pie sienam — <dokumenti> ietvaros, pie dibensienas [nesalasāms] un cara portrets.

Froļenkovs aizveda Samgimi pirmajā rindā, pačukstēja kaut ko ausī plikpaurainam večukam; tas paklausīgi atbrīvoja krēslu; Samgins apsedas, izslaucīja apsvīdušās brilles, uzlika tās un tūdaļ nodūra galvu. Aiz maza galdiņa, pie sienas piespiests, rokām uz gaida atbalstījies, pārliecies, it kā grasīdamies tam pārlēkt pāri, stāvēja Diomidovs sirmu galvu, baltā kreklā, ar neaizpogātu apkakli un uz krūtīm uzšūtu melnu krustu, bet par galdu svārstījās liels, veršokus tris garš zeltīts vai misiņa krusts, uzkārts sudraba važiņā ap kaklu, aizķerdams šauro, sirmo bārdu, kas bija uzaugusi vel garāka.

Viņš dobjā, neizteiksmīgā balsī skumīgi runāja:

— Jēzus Kristus ļaudis, mūsu pestītāja, mūsu ķēniņa un dieva, mūsu mieramīletāja un rnierasejēja, kas pie Poncija Pilātā par mums uzņēmies nāvi, cietis, aprakts un augšāmcēlies...

Krekla baltums krasi atēnoja viņa sausās, kaulainās sejas tumšo adu un bezzobainās mutes melno dobumu, ko vēl vairāk pasvītroja pareto ūsu sirmie sari. Sludinātājā gaišzilās acis bija zaudējušas savu senāko dzidrumu un izskatījās maziņas, kā pusaudža acis, — laikam gan tāpēc, ka dziļi iegrimušas savos dobumos.

«Vai pazīst?» Samgins sev jautāja, nevēlēdamies, ka Diomidovs viņu pazītu. Pēc tam viņam likās, ka šis cilvēks droši vien apzinīgi lūko iztaisīt sevi līdzīgu Svētlaimīgā Vasilija svētbildei.

— Un no Kristus mēs, viņa kalpi, maldīdamies šās zemes niecīgajā nemierā, esam atkāpušies, novērsušies. Kas tad nu mūs uz to ir spiedis?

Te Diomidovs atstiepās taisns un, rokas kratīdams, saka runāt par «nožēlojamiem šās pasaules kārdinājumiem», «par prāta lepnību», «par zinātnes māņu gudrībām», par kauna pilno un nāvējošo miesas uzvaru pār garu. Viņa runa bija pārbagāti izpušķota lūgšanu vārdiem, psalmu pantiem, kleriķu literatūras citātiem, tomēr nereti un svešādi tajā ievijās ari baznīcfilozofijas sludinātāju laju frāzes:

— «Prāts ir tuvāku mīlestības slepkava» ...

— «Vai vārds neuzskata par īstenību savu atbalsi?»

Samgins nāca pie slēdziena, ka Diomidovs runā tikpat bezkaislīgi, amatnieciski un parasti, kā pie tiesas apsūdzētāji nosaka savas runas sīku kriminalpārkāpumu lietās.

«Tomēr viņš paliek uzticīgs sev. Un savam dievam,» Samgins atzina.

Istabā bija smaga un šķerma mitruma smaka. Samginam blakus sēdēja, acis pa pusei aizvēris, liels, resns vīrietis kroku svārkos, sarkanu seju, gandrīz pēc katra ar uzsvaru izsacīta sludinātāja teikuma viņš paklusi nokrekstejās un jau divi reizes bija ieteicies:

— Bet saki man, esi tik labs ...

Diomidovs tagad sāka runāt, dusmīgi iespiegdamies:

— Vācieši tiek uzskatīti par vismācītāko tautu pasaulē. Lieli izgudrotāji — vaterklozetu izdomājuši. Kristieši. Un, lūk, viņi pieteica mums karu. Par ko? To neviens nezina. Mēs, krievi, karojam vienīgi tikai cilvēku aizstāvēšanai. Mums vienīgi Pēteris Pirmais ir karojis ar kristiešiem savas zemes paplašināšanas dēļ, bet šis cars bija dieva ienaidnieks, un tauta viņu uzskatīja par antikristu. Mūsu cari ir vienmēr karojuši pret pagāniem, pret muhamedāņiem, tatāriem, turkiem ...

Kaut kur no kakta, no tumsas, atskanēja jautra, skanīga balstiņa:

— Pret tautu ar ...

Klausītāji klusi sakustējās, it kā gaidīdami vēl kaut ko, un tiešām sagaidīja! Kāda drūma balss sacīja:

— Tomēr tāpat arī turks grib mierīgi dzīvot.

Kāds trešais atgādināja:

— Un kāda joda līda kauties ar japāņiem?

Samgina resnais kaimiņš uzcēlās un, ar roku mādams, smagā, gārdzošā balsī uzsauca:

— Klusāk, publika!

Bet kaktā klaigāja:

— Nu, un kas par to? Nūjā, es pateicu! Pateicu taisnību...

— Kalēji trokšņo, naglinieki, — pastāstīja Frojenkovs, piestājies Samginam aiz muguras. — Varbūt vēlaties iet projām?

— Jā, labprāt...

— Vecais garlaicīgi runā, — bez kautrēšanās sacīja resnais un pievērsās Diomidovam, kas stāvēja, rokas atspiedis pret galdu, šūpodamies, nogaidīdams, kad troksnis pāries. — Es

tevi, cienītais, dzirdēju runājam Pleskavā, trešajā gadā, un, toreiz tu runāji indīgi!

Diomidovs greizi paskatījās uz viņu, tad, bārdu nopurinājis, pievērsās sievietēm, kas stāvēja ap viņu, un viena no tām, gara un izģindusi, kliedzošā balsī lūdzās:

— Pasaki mums, tēv, — kas tas tāds tur uzradies pie cara, kaut kāds manīgs zemnieciņš?

No kakta dusmīgi sauca:

— Nemācījis mūs, muļķus, — būtu labāk gājis uz karalauku zem lodēm — pierunāt, lai nekaujas...

— Pareizi!

— Visus labos zirgus atņēma ...

Samgins tīkoja ātrāk aiziet, likās, ka Diomidovs noskatās uz viņu un viņu pazīst, bet aiziet neizdevās, — Froļenkovu bija apstājuši plecīgi bārdaiņi, bet Diomidovs, vēcinādams kreisajā rokā sažņaugtus nezkādus papīrus, labo roku sniedza viņam un penterēja:

— Sveiks, Kļim! Tu. esi jKJims, un vai tu esi — pats? Ikviens ir pats, ikviena ir pati. Nē, mani neiekārdināsi... nē, nē!

Kāds izsaucās:

— No papīriņiem sprediķo, skatieties, skatieties! Papīriņi... Ek tu liekulis!

Froļenkovs ar platu smaidu pievērsās Samginam:

— Atļaujiet iepazīstināt: tas ir mūsu pilsētas galva, lopkopis, zoskopis, .Vasilijs Petrovs Deņisovs.

Viņi trijatā izgāja uz lieveņa patīkamā mēnesnīcas vēsumā. Mēnesnīca spoži laistījās trekno dubļu samtainajā mirdzumā, neskaitāmo ūdens peļķu blāvajā stiklā, apspīdēja ķieģeļu divstāvu māju rindu, raibi izkrāsotu baznīcu. Deņisovs paspieda Samgina roku ar savu plato, mīksto un karsto plaukstu un vaicāja:

— Sakiet, lūdzu, — vai jūs nebūtu ar mieru paēst pie manis vakariņas?

— Parunātos, — piepalīdzēja Froļenkovs.

Samgins bija ar mieru. Tad Deņisovs paņēma viņu aiz elkoņa, pastūma savu resno roku viņam zem paduses, paziņoja:

— Mazliet salst! — un veda viesi pāri ielai, to gandrīz vai nesdams nešūs.

Tagad uz ielas Deņisovs izskatījās vēl lielāks, tā ka Samgins neviļus nodomāja:

«No viņa iznāktu divi tādi kā es.»

Froļenkovs slampāja ar zābakiem pa dubļiem un ņurdēja:

— Naglinieki atkal siena rapjas! Ko tu ar viņiem" izdarīsi!

— Izdarīsim, — ar pārliecību apsolīja pilsētas galva.

Pēc tam minušu desmit viņi sēdēja patumšā, lādēm un trauku skapjiem piekrauta istabā. Deņisovs palūkojās šai istabā, no-krekstējās un nozuda, bet Froļenkovs, mīlīgi savā galvaspilsētas viesī lūkodamies, stāstīja:

Lūk, no kā arī cilvēki starp citu pārtiek. Mums ļoti daudz sprediķotāju: bija brālītis Ivanuška Curikovs, bija Kronštates Jānis...

Un, pameklējies pēc trešā, viņš piesardzīgi piebilda:

Tāpat arī Ļevs Tolstojs. Un tagad, lūk še, visi melš, it kā Sibirijas zemnieks Grigorijs Rasputins esot lielā spēkā, — vai esat dzirdējuši?

— Rasputina nozīme ir stipri pārspīlēta, — Samgins atteica un ar to ļoti iepriecināja skaisto vīru.

— Jā, jā, mēs te arī domājam, ka melš niekus! Pie mums mīl patiesību pārspīlēt. Piemēram, naglinieki gaužas par dzīves trūcību, bet nopelna vairāk par namdariem. Bet namdari atsaucas uz viņiem, sak, kalēji dzīvo labāk par mums. Slepenas biedrības dibina ... Ir, ziniet, grūti ar strādnieku ļaudīm. Vajadzētu par katru darbu zināmu cietu maksu nosacīt...

Durvīs, tas no stenderes līdz stenderei aizpildīdams, iestājās Deņisovs, aicinādams:

— Esiet tik laipni!

Viņi iegāja liela istabā, kuru ar savu balto uguni apgaismoja divas spirta lampas, nostādītas uz galda liela daudzuma bļodu, šķīvju un pudeļu vidu. Deņisovs saņēma Samginu aiz pleca un pievilka pie nelielas, resnas sievietes sarkana kleitā ar melnām lentītēm.

— Mana dzīves biedre Marija Ņikanorovna, un šī te — mana meita Sofija.

Meita izrādījās galvas tiesu lielākā un plecos platāka par māti, spēcīga, ar brīnum resnu matpīni, sārtiem vaigiem; viņas lielās, mīlīgās acis Samginam atgādināja istabeni Sašu.

— Mana krustmeita, — paskaidroja Froļenkovs un pievērsās Deņisova sievai: — Nu, mājasmāt, komandē!

Samginu nosēdināja Sofijai blakām, un viņa tūdaļ apvaicājās: Vai jums teicēja vecis patika?

— Es neesmu šās profesijas cilvēku cienītājs.

— Es - tāpat. Ari runā viņš slikti. Viņš saka mierasējējs, it kā Kristus sasietu mieru. Mums ir daudz ļoti mānīgu verbu: sēt, siet...

— Pagaidi, — sacīja viņai tēvs. — Vispirms mēs iedzersim.

Bet meita negaidīja, turpinādama pjlnskanīgā, tumīgā balsī

tērzēt:

— Ak, cik lieliski runā Pēterburgā! Pat tad, kad visa nesaproti, arī tad patīkami klausīties.

Viņas vecāki un krusttēvs glāzītēm rokā ar lepnumu skatījās uz viesi, bet tikai īsu brīdi. Deņisovs apņēmīgi sacīja:

Nu tad, dieva vārdā, iemetīsim pamatā zāļu šņabītil

Zaļu šņabis bija tik dedzinošs, ka Samginam aizcirtās elpa un acis aptumsa. Tad izrādījās, ka pēc šā zāļu šņabīša ir nepieciešams uzkost marinētus pākšu piparus. Pēc tam «noskalo-šanai» bija jāiedzer glāzīte vienkārša «baltā» ar «Rīgas balzamu» un jāuzkož Solovecas siļķe.

— Vismaigākā siļķe, garšas ziņā pirmā visa pasaulē, — Deņisovs paskaidroja. Vāciešiem ir Bismarka siļķe, nu, bet pret šito tā tīrais lūks! Bet tagad garša jāapdzēš ar angļu rūgto.

Iedzēra rūgto. Galda parādījās zosu ķidiņu zupa. Froļenkovs sajūsmā salīgojās, berzēdams ar rokām ceļgalus.

— Mans mīļākais strēbiens!

Bet Deņisovs teica:

— Pie mums pēc sensena paraduma vakariņas tikpat sātīgas kā pusdienas. Ēdam ne aiz salkuma, bet prieka pec.

Pēc trim īsti prāva tilpuma glāzītēm Samginu pārņēma lēnprātīgās, mīligas sēras. Gribējās pasacīt kaut ko neikdienišķīgu, bet atmiņa teica priekšā tikai dīvainus, nenosakāmus vārdus.

— Jā, tā nu, lūk, tas ir...

Traucēja arī Sofija, jautādama:

— Vai jūs esat lasījis Merežkovska romānu par ķeizaru Juliānu? Bet Kingsleja «Hipatiju»? Man šausmīgi patīk vēsturiskie sižeti: «Ben-Ilūrs», «Kurp eji», «Pompejas pēdējās dienas»...

Tas nemaz nekavēja viņai ēšanu, un, pēc Samgina domām, ja viņa tikpat veikli un ar tādu pašu baudu lasa, tad viņa tiešam lasa daudz. Bet viņas māmiņa ēda ar tādu aizrautību, ka viens bija pilnīgi skaidrs: šai brīdī viņas intereses, viņas domas nesniedzās tālāk par šķīvi. Froļenkovs un Deņisovs eda ātri, dzēra bieži un apmainījās īsiem teikumiem, no kuriem varēja spriest, ka Deņisovs sūrojas, bet Froļenkovs to mierina:

— Zaldāts apēdis visu.

— Zosu gaļas viņam nedos.

— Arī zossgaļai atradīsies vēders.

Istabu pildīja maigs, smaržīgs siltums, medus smarža tīksmināja ožu, un gribējās, lai visa āda ienirtu šai siltumā, to ieelpotu. K|ims Ivanovičs Samgins lūkojās abos lielajos, plecīgajos vīros sev blakām, un viņam nāca prātā kāda nezināma cilvēka slavinājuma vārdi:

— «Mūsu Krievzeme ir pilna neizsmeļama spēka»... Nē; nevis mēs, grāmatnieki, sapņotāji, skaista vārda gūstekņi, nevis mēs darinām mūsu dzimtenes likteņus, — ir kāds cits, neredzams spēks: to cilvēku spēks, kam vienkārša sirds' un prāts...

Sofija Deņisova norūpējusies jautāja:

— Vai jūs nezināt, vai ir pārdošanā gleznas «Trīs varoņi» kopija?

Samgins nepaguva atbildēt, — pie viņa griezās jaunavas tēvs:

— Mēs, lūk še, sūrojamies par karu, abi sūdzamies. Karš mums stipri vien iegriež. Man bija līgums uz decembri piegādāt vāciešiem desmit tūkstošu zosu . . .

— Bet man — rekvizēja zirgus. Nav ar ko kokus pievest, bet pasūtījumi man pildāmi termiņā. Redziet, kāda padarīšana, — priecīgi smaidīdams, stāstīja Froļenkovs.

— Mēs neesam dievam patīkami ļaudis, — Deņisovs grūši nopūtās. — Tu rāpies kalnā, velns tevi — aiz kājas. Nevar saprast, kādēļ šis karš uzsākts.

— Jā, grūti saprast, — Froļenkovs piekrita. — Kā tiem vāciešiem vajag? Ko viņi bāžas virsū? Tik un tā mēs sapērsim. Tirgojas viņi labi. Brīvības viņam, vācietim, pie mums bija — atliku likām! Viņš ij ģenerālis, ij pārvaldnieks, ij kliņģernieks, — vari būt, par ko vēlies, dzīvo, kā patīk. Pasakiet mums: kāds gan bija kara iemesls? Ķeizars nebija mierā ar caru, vai kaut kas cits?

— Vai drīkst smēķēt? — Samgins pajautāja namamātei; viņas vietā un pat it kā ar aizvainojumu atbildēja meita:

— Lūdzu, — mēs neesam vecticībnieki.

— Izglītoti, — Froļenkovs smaidīdams piebilda. — Jauns būdams, es ar smēķēju, bet zobi sāka trunēt, tad atmetu.

Apaļajā, arī tikpat sārtajā Deņisovas sievas sejā šaudīgi zibēja asas, visu redzošas actiņas, zilganas kā ledus. īsiņās rokas nekļūdīgi un žigli lidinājās pār galdu; likās, ka tās spēj būt uzreiz visur, ka tās var izstiepties kā no gumijas visā galda garumā.

— Ēdiet, lūdzami! — viņa pusbalsī skubināja viesi. — Ēdiet, esiet tik labi!

Samgins aizsmēķējis sāka skaidrot kara cēloņus. Viņš nebija vēl paspējis pats par šiem cēloņiem nopietni padomāt, tomēr iesāka runāt labprāt.

— Vāci jau sen apskauž mūsu zemes plašumu un viņas bagātību pārpilnību ...

— Bet kas tad tie par plašumiem? Purvi un meži, — skaļi nokrekstējies, iebilda Deņisovs; sābrs viņu priecīgi atbalstīja:

— Bet bagātības ir vajadzīgas mums pašiem.

Palaizdams šīs frāzes gar ausīm, Samgins ņēmās runāt par

ģermāņu attiecībām pret slāviem un runādams piepeši samanīja, ka viņā iedegas naida jūtas pret vāciešiem. Līdz šim viņš šo jūtu nekad vēl nebija pazinis un tagad pat apmulsa par to, ka šīs jūtas viņā kaut kur slēpušās, gruzdējušas un nu nejauši uzliesmoja.

— Viņu mācītie vīri, vēsturnieki, nereti izteikušies, ka slāvi — tie ir tikai mēslojums, rupji runājot, tikai mēsli priekš vāciešiem un ka pret mums var izturēties tāpat, kā amerikāņi izturas pret nēģeriem ...

— Vai re, kā! — Froļenkovs izbrīnījies iesaucās, piegrūzdams ar elkoni sābrim. Deņisovs nokrekstējies nobubināja:

— Nu, ko tad viņi, tie mācītie...

— Nē! Man tas ķeras pie sirds! Es neesmu ar mieru!

Kļims Ivanovičs turpināja runāt un, savos vārdos klausoties,

arvien vairāk pārliecinājās, ka pats tic tam, ko runā, un brīžos, kad runu pārtrauca, ātri pārlika:

«Pienācis laiks, kad ir nepieciešams ticēt, un vai es padodos nepieciešamībai? Nē, nav tā, nav tas, bet — ir vārdi, kuriem nav ēnas, kuri nenes sevī pretrunu. Tie ir — tēvija, dzimtene... Tēvija briesmās.»

Cauri saviem vārdiem un domām viņš dzirdēja tiepīgo Deņi-sova rūkšanu:

— Tirdzniecībā vācietis naidu neparāda, tirdzniecībā viņš ir akurats.

— Ek, kāds tu, sābr, aplamnieks! — Froļenkovs tielējās pretī, piepildīdams glāzītes ar gaišdzeltenu, pēc medus smaržojošu liķieri. — Tev — kad tikai tirgoties! Tu būtu gatavs visu pilsētu pārdot...

— Pilsētas netiek pārdotas, — Deņisovs drūmi atsaucās, bet viņa meita centās pierādīt Samginam, ka Henriks Senkevičs raksta vēsturiskāk nekā Dimā-tēvs.

Pēc divām glāzītēm zeltainā liķiera Kļims Ivanovičs samanīja, ka mēle viņam kļuvusi smaga, kājas it kā atņemtas, nekustas.

«Kā es piecelšos un iešu?» viņš prātoja, klausīdamies neatlaidīgajā balstiņā blakām:

— Dima pilnīgi ignorē peizažu . ..

Deņisovs dobji dūca:

— Ir sacīts: tev nebūs nokaut!

— Kas to teica? — jautri atvaicāja Fro|enkovs. — Tas, lūk. ir tas jautājums: kas to teica?

— Dievs!

— Viņš ir dažādi runājis. — Jozuam Nuna dēlam viņš sacīja: «Kauj, — es apturēšu sauli pie debesīm.»

— I-tin-ne-kā tamlīdzīga dievs nav sacījis!

— Apturēšu sauli, lai tu redzetu, — ko kaut!

— Jūs, krusttēv, sajaucat, — aizrādīja Sofija.

Pēc tam viss satumsa, izira, pazuda.

Pie apzinātas esības Kļims Ivanovičs Samgins atgriezās, pamodies no asām vēdergraizēm; bija tā, kā kad zarnās kustētos un šņirkstētu sadauzīti stikli. Viņš gulēja uz brīnum mīksta-, karsta pēļa, ieslīcis tajā kā iejavā; aiz loga spīdēja saule, dāsni liedama gaismu uz sarmas rotātiem kokiem, taču māja bija pilna nesatricināma klusuma, — izņemot sāpes, nebija jaušams itin nekas. Samgins iestenējās, — līdz ar sapem viņš jutās arī ļoti neveiklā situācijā. Tai pašā brīdī siena pārsprāga tapetes, četrstūrains to gabals atlidoja sāņš, tika redzamas durvis, istaba iespraucās Deņisovs un sacīja:

— Ahā! — ar to ievadīdams jaunas grūtas dienas sākumu. Viņš aizvadīja viesi uz klozetu, kuram bija pilna tiesība saukties par vaterklozetu, jo pods skalojās ar ūdeni no baķa. Blakus šai ietaisei atradās otra, ne mazāk kulturālā, proti, vanna, un ūdens jau bija lajā galīgi sasildīts.

Lielais, smagais vīrs izrādījās ļoti veikls, viņš ātri piepildīja vannu ar ūdeni, atnesa palagus, dvieļus, apakšveļu, pastarpām paziņoja, ka:

— Sals ir uzcirties līdz vienpadsmit grādiem, paldies dievam!

Un pat lūkoja sastomījušos viesi nomierināt:

— Tas ir medus liķierītis, kas darbojas. Vari est, cik gribi, viņš izslauka kā ar slotu. Vācieši vairak par četrām glāzītēm nepanes, apģībst. Vispār jasaka, medus liķierītis — pieveic. Tas ir sievas noslēpums, viņas dzimtā tas turas jau simtu gadu, ja ne vairāk. Pat es nezinu, kas tur vēl par āķi bez stipruma, bet stiprums — nav jau nemaz tik liels, grādi sešdesmit pieci līdz septiņdesmit.

Kad Samgins iegāja ēdamistabā, tur pie patvāra sēdēja tikai pilsētas galva viens pats, zilā kreklā, ruda vilnāna vestē, milzīgi platās melna tūka biksēs un kažokādas rītkurpēm kājās. Viņa tuklo, sarkano ģīmi ne visai greznoja šķidra, peleka bārda,

arī mati uz punaina paura auga skopi. Mazās, aptūkušās, dzeltenās ačeles labsirdīgi vizēja.

— Jūsējie vēl guļ? *— Samgins apvaicājās.

— Manējie? Ne-e, tagad tak ir jau vēls, drīz būs vienpadsmit. Meita aizgāja uz repeticiju, — te pie mums ir arī teatra amatieri, tur izpravņika sieva komandē. Bet māte ir kaut kur tepat mājās, laikam viņā galā.

— Man pietrūkst sajēgas, kā es ar samaitātu vēderu lai aizbraucu uz to sādžu, — Samgins sūdzējās.

— Nav nemaz arī vajadzīgs braukt! Sābrs pareizi apsvēra: jūs esat piekusis, kur jūs varat braukt? Viņš aizsūtīja zirgu pēc pilnvarniekiem, — pret vakaru būs klāt. Bet jums būtu nācies izbraukt jau ap sešiem no rīta. Kā jūs vēlaties: vai paliksiet pie manis vai pāriesiet pie Froļenkova?

Samgina vēdera stāvoklis neatļāva viņam ceļot, un viņš atbildēja, ka atzīst par labāku, ja iespējams, palikt tepat.

— Esiet tik laipni! Jutīšos pagodināts, — Deņisovs priecīgi atsaucās un, uztrūcies no krēsla, viesim pat paklanījās. Bet pēc tam iesāka:

— Mums te dažiem šejieniešiem nav saprotami kara cēloņi. Protams, ir taisnība, kā jūs vakar teicāt, ka vācieši krievus nemīl, tomēr jāprasa — kādi vācieši? Tirgotājam, īpaši tirgotājam vairumā, lieltirgotājam . . . taču nemaz nevajag mīlēt. Piedodiet man manu izprašanu, bet tirgotājs mīl tirdzniecību, fabrikants — fabrikāciju. Mans sābrs Froļenkovs mīl būvēt kuģus. Viņam, redziet, ir sava iedoma uzbūvēt tādu baržu sekliem ūdeņiem, kas slīdētu pa virsu bez iegrimes, — saprotat? Katram jāmīl savs darbs... Ja. Piemēram, redz še, es tirgoju ar zosīm. Manas zosis dzīvo un barojas pie minskiešiem, pie leišiem, tas no vāciem nav tālu.

Viņš runāja ar pieturām, pa starpbrīžiem piepūta vaigus un, lūpas izstiepis, izpūta pa garai, švīkstošai dvašas strūklai.

— Ģēles dedzina rīkli, — viņš izskaidroja savu švīkstināšanu. Smagā, bezkrāsainā balss skanēja saspīlēti, likās, ka pilsētas galva paļaujas ne uz vārdu jēgu, bet tikai uz balss spēku.

— Pie mums te runa, ka cara nolūks esot atriebties vāciešiem par kavēkļu celšanu turku kara. Tolaik cara vectēvs esot izstiepis roku paņemt Konstantinopoli, bet vācieši nepaļāvuši. Toreiz angļi ar vāciešiem bijuši uz vienu roku, bet tagad, lūk še, pret tiem, un caram pateikts: «Ņem Konstantinopoli, mums nav nekas pretī, tikai sasit vāciešus!» Un franči ar, — franči jau taisni lūdz: «Ņem, ko vien vēlies, bet paglāb no vāciešiem . . .»

Klausīties Deņisovā bija garlaicīgi, un Klims Ivanovičs Sam-gins sadudzis nepacietīgi gaidīja kaut ko, kas apturētu saspīlēto, smago runu. Mājā valdīja nesatricināms, silts klusums, tikai vienu reizi kaut kur daiļrunīgi noskanēja sievišķa balss:-

— Ej pasaki tam nešķīstgaram ...

— Tur sieva karo, — Deņisovs paskaidroja. — Posts ar tiem strādniekiem, tīrā nelaime!

Un, smagi nopūzdamies, piebilda:

— Nelaiķis tēvs mani mācīja: strādniekam vajag staigāt tavā priekšā kā mūkam pie klostera priekšnieka. M-jā ... Bet tagad gājējs tev ir tīrais slepkavnieks, visu tikai sasist un salauzt un tad tikai rīt un gulēt.

Te Samginam ienāca prātā, ka ir labs iegansts, ar ko tikt vaļā no mājastēva, un pateica, ka līdz pilnvarnieku atbraukšanai viņam vēl šis un tas esot jāpārlasa prāvas dokumentos.

— Esiet tik laipni, lūdzu, lūdzu, — Deņisovs steigšus atsaucās. — Jūsu čemodāniņu sābrs ir jau atsūtījis šurp ...

«Ar gudru ziņu,» Samgins nodomāja, aplūkodams gaišo istabu ar diviem logiem ielas un sētas pusē, ar milzīgu gumij-koku kaktā un «Ņivas» prēmiju — Jakobija «Katrinas Otrās un Zviedrijas prinča portretu» pie sienas. Glezna karājās virs plata, zaļa dīvānā, uz logiem putnu būrīši, vienā rosījās stalts sarkankrūtains svilpis, otrā bēdīgi sēdēja uz laktiņas glīts, pelēks putniņš.

«Jādomā, lakstīgala,» Samgins sprieda.

Viņš apsēdās uz dīvānā, aizsmēķēja, piemiedza acis un nogrima domās. Tomēr vēders nelika mieru, neļāva domāt, domas kūtri tērpās nenoteiktos vārdos:

«Jā, tādas viņas ir ...»

Atmiņā nāca pāris desmitu apriņķa pilsētu, kurās viņš bija uzturējies. Tādu pilsētu ir simtiem. Tādu cilvēku kā Deņisovs ar Froļenkovu droši vien simtiem tūkstošu. Tāds ir arī guberņas pilsētu iedzīvotāju vairākums. Nemācīti, bet gudri, darbīgi ļaudis... Viņu rokās ir amatniecība, sīktirdzniecība. Un arī sādža viņu rokās, viņi apgādā to ar precēm.

«Viņu, protams, ir labu tiesu vairāk nekā fabriku un rūpnīcu strādnieku. To vajadzēs uzzināt noteiktāk,» Kļims Ivanovičs nolēma, klausīdamies, kā vēderā kaut kas burkšķēja un rūca ka tīrais pērkons. Bija pazemojoši skriet ik pusstundas uz klozetu, pārtraucot svarīgo domu plūdumu. Bet, atgriežoties uz dīvānā, atgriezās arī domas.

Viņš prātoja, ka ģimnāzijā un it īpaši universitāte atņem

šiem ļaudīm viņu savdabību, bet, būtiski ņemot, tieši šinī valodas, domu un sadzīves savdabībā, visā, kas vēl saglabā sevī vēsturiskās pagājības atbalsis, — tieši visā tanī izpaužas nācijās īstenā seja.

«Tēlodama negativās parādības un raksturus, mūsu literatūra ir aizgājusi šiem ļaudīm secen. Sis ir kritizējošās un moralizējošās mākslas galvenais grēks. Mūsu māksla ir caur un cauri morāliskā.»

Ienāca tumīgā mājasmāte ar paplāti rokās un sacīja sausā, caur zobiem švīkstošā balsī, kas līdz pilnībai saskanēja ar viņas sviesta rausim līdzīgo figuru:

— Šejiet iedzeriet buljoniņu — uz vietas nocietinās!

Samgins izdzēra un jau pēc desmit minūtēm jutās daudz mierīgāks, it kā no iekšpuses ieeļļots.

Metās jau krēsla, kad ieradās jautrais un sārtais Froļenkovs un līdz ar viņu trīs zemnieki: viens — arī gara auguma, platu pieri, sarkanmatis, ar koka kāju un nūjiņu spalvainā ķetnā, bargu, akurati apcirptas bārdas noaugušu ģīmi, lielu degunu un zem kuplam uzacīm apslēptām acīm, ar ziliem zatarsvār-kiem uz varena auguma; otrs — mazāks augumā, plikgalvis, sirmu bārdu, strupu degunu, īsos, vatētos svārciņos un no kaut kādas nelokāmas ādas kā no jumtu skārda pašūtos zābakos.

«Tādu ir daudz,» Samgins sprieda, vērīgi ieskatīdamies trešajā.

Trešais bija ģērbies ar grīstē sagrieztu šalli sajoztā vatētā sieviešu virsjakā, pelēkiem tūbas zābakiem kājās. Pirmajā acu uzmetienā viņš izskatījās mazāks par saviem biedriem, bet tikai tāpēc, ka bija ārkārtīgi plecīgs. Uz galvas vesela kodaļa sirmu, sprogainu matu, ar tādiem pašiem matiem biezi aizaugusi seja, no bārdās rēgojās deguns, liels un taisns kā dzenim, spīguļoja melnas acis. No galvas sākot, šis cilvēks pārsteidza ar savu skrandainību: no caurumainās jakas spraucās laukā vates pikas, uz vēdera šalles bārkstis, — likās, ka šo cilvēku ir lūkojuši^ aptēst, apēvelet, padarīt viņu ne tik platu un stūrainu, bet aptēst nav izdevies, un viņš palicis visgarām tikai apkapāts, skaidām nokārstīts.

— Lūk še, te nu mēs esam klāt. — Froļenkovs ziņoja. — Sitie tad nu būs tie pilnvarnieki...

Plūksnainā zemnieka skatiens pašaudījās pa Samgina seju un, atradis viņa acis, nepatīkami apstājās pie tām ka pielipis.

- Sis ir japaņu kara varonis Dudarovs, Stepans, šis - mūsu gudrā galva Jegerovs, Michaila Stepana dēls...

— Bet es — Lovcovs, Maksims, — skanīgi noteica plūksnainais. — Sie divi bija pilnvaroti vest prāvu, bet mani ciems pilnvaroja izlīgšanai miera ceļā.

Saviem biedriem viņš nevērīgi atmeta ar roku; tie stāvēja abās pusēs durvīm kā sardze.

— Sēdieties! — negribīgi viņus uzaicināja Deņisovs; tie paklausīgi apsēdās, bet Lovcovs panācās soļi divi uz priekšu, pa-mīņājās kājām, it kā pārbaudīdams grīdas izturību, un turpināja:

— Un, lai nebūtu stostīšanās un mānīšanās, tad es ar to reizi...

— Tu pagaidi, — ko tu? — iesaucās Froļenkovs.

— Ar to reizi pieprasu — ziņojiet, kādi jūsu noteikumi!

— Ak tu kungs! — Froļenkovs iekliedzās.

— Tu, Aņisim, neesi nozvejota līdaka, tev nav ko uztraukties. Ņem savu sābri par paraugu, — sēž kā čuguna piemineklis kapsētā.

— Bet tev nav te ko kašķi meklēt, Lovcovl — īgni viņam deva padomu pilsētas galva.

— Kā tad es meklēju kašķi? Es vienkārši paskaidroju advokāta kungam, kāpēc esmu sūtīts ...

Augšējos toņos Lovcova balss bieži parlūza, iegardzās. Bis zemnieks stāvēja, švītīgi elkoņus paplētis, delnas sānos iespriedis, pirkstus aizbāzis aiz apjoztās šalles. Mati ap viņa seju prej tīgi kustējās, it ka augdami, viņa ciešais skatiens Samginu kaitināja.

— Mans pilnvaras devējs liek jums priekšā: viņš atsauks tiesā iesniegto prasījuma sūdzību pret Smilšaines ciema zemnieku kopienu, bet kopienai jāatsakas no savas pretprasības no viņa, no Nogaiceva.

— Vai tas ir viss? — Lovcovs prasīja.

— Jā. Viss.

— Lēti. Bet ka tad ar mūsu zaudējumiem? Kas atlīdzinās mums mūsu zaudējumus?

— Ko jūs saucat par zaudējumiem? — Samgins painteresējās un tūdaļ saņēma sīku izskaidrojumu:

— Par zaudējumiem saucas naudas cipari. Tas advokāts, kas pirms jums vilka šo prāvu vairāk nekā trīs gadus un arī tāpat aiz brillēm slēpa savas bezkauņas acis .. .

— Vai re, skat, kas viņam, kūdītājam, par valodu! — jautri uzsvēra Froļenkovs.

— Viņš saņēma no mums naudas ciparu tūkstoš viens simts un sešdesmit rubļu, tas pirmkārt! Par deviņi simti piecdesmit rubļiem mums ir kvītis.

— Viņš ir nomiris, Sarngins atgādināja.

Patraucēsim mantiniekus, — plūksnainais zemnieks paziņoja. — Un mēs vēlamies saņemt naudas sumu par četri gadi ilgu pļavu izmantošanu, tas — otrām kārtām. Pļavu rentē-tājs — raug, kur!

Lovcovs ar galvas mājienu norādīja uz Froļenkova pusi, — jautrais skaistulis izstiepa uz viņa pusi roku, parādīdams pigu, bet Lovcovs paskurināja tikai galvu, ātri un mierīgi turpinādams:

— Mums viss ir saskaitīts.

— Man arī, — Froļenkovs atteica.

— No Nogaiceva kunga mēs vēlamies saņemt pieci simti rubļu par izdevumiem, par viņa nelikumīgo nodarījumu, par slepeno norunu ar mūkiem, par viltotiem zemes plāniem.

— Viss tas, visas jūsu prasības... ir naivas un bez jebkāda pamata, — Sarngins viņu pārtrauca, juzdams, ka nespēj vairs savaldīt savu sašutumu, ko viņa sacēla melno acu ciešais, nesatricināmais skatiens. — Nogaicevs dzēš savu prasību un ar mieru maksāt jums divi simti rubļu. Lieciet vērā, ka viņš var arī nemaksāt...

— Sa-amaksās! — Lovcovs mierīgi atteica. — Un Froļen-kovs ar samaksās.

— Vai tā gan? — ķircinādams iejautājās Froļenkovs.

— Katrā ziņā samaksāsi, Aņisim! Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit rubļus. Lai nu tu ar policiju ņēmi mums nost sienu, tomēr tas ir zagts . . .

Vai jūs redzat, kā viņš runā? — Froļenkovs pasirdījās. — Ek tu Maksim, kad tu reiz rimsies, trakais tarakan?

Sarngins piecēlās, īgni pateikdams, ka runa ir vienīgi par Nogaiceva prasības izbeigšanu un divi simti rubļu samaksu no viņa puses.

— Ne par ko vairāk es runāt nevaru un nerunāšu, — viņš stingri paziņoja.

— Bet jūs, — ko jūs klusējat? Froļenkovs pikti uzkliedza klibajam un Jegerovam.

— Mēs — ko nu mēs? Mēs tikai apmēram tā kā par lieciniekiem, — Jegerovs klusi atbildēja, bet Dudarevs piemetināja:

— Mums netic, — redz še, Maksimu atsūtīja.

— Mani atsūtīja tāpēc, ka jūs esat gļēvuļi... bet man vairs nav no kā bīties, esmu jau diezgan baidīts, — Lovcovs noteica.

Deņisovs arī dzīrās celties, bet tikai atmeta ar roku:

— Ejiet, Jegerov, uz virtuvi, iedzeriet tēju!

Bet Lovcovs pagriezās pret solidajiem ļaudīm ar muguru un sacīja:

— Jūs nevarat? Saprotu: jūs esat pretēja puse. Mēs sūtīsim pret jums savu advokātu.

Viņi izgāja. Froļenkovs cieši aizvēra aiz tiem durvis un pievērsās Samginam:

— Nu re, runājiet nu ar tādu...

Bet viņu īgni pārtrauca sadrūmušais Deņisovs:

— Velti tu, sābri, viņus atvedi pie manis. Man šai lietā nav nekādas intereses. Tagad ļaudis sāks melst, ka arī es esmu šai drazā iejaukts.

— Bet vai tu tā kā nebūtu tajā iejaukts? — Froļenkovs vīpsnādams ieprasījās. — Re nu, Kļim Ivanovič, vai jūs redzējāt, kas par stūrgalvīgu zemnieciņu? Ne viņam mantas, ne maizes, nedz viņam kā žēl, ņemas tikai ļaužus kūdīt! Un, palūk, gandrīz katrā ciemā atrodas viens vai divi tādi plikadīdas, kam viss vienalga. Sitas ir pat cietumos sēdējis, pa etapiem dzenāts, tagad policija noteikusi nekur neizbraukt, dzīvot, kur dzimis. Bet viņš jau nemaz nemāk dzīvot, vairāk tikai kaitē. Tīrais posts sādžai ar tādiem.

— Tas viss piektā gada vaina... Maskava piegružoja, — sadrūmis piebilda Deņisovs.

— Taisnība! — Froļenkovs piekri’ta. — Maskava ir daudz sagrēkojusi pret mums, pret Krieviju .. . nudien, dievvārds!

— Būtu jāpaklausās, ko viņi tur spriež, — Deņisovs ierosināja, smagi pieceldamies kājās, un uzmanīgi izgāja no istabas, izmezdams vel īgnu pārmetumu:

— Tu, Aņisim, tomēr esi ne šim, ne tam atvedis viņus pie manis...

— Nekas, pacietīsi, — skaistulis noburkšķēja viņam pakaļ un apsēdās Samginam līdzās uz dīvānā. — N-jā, Maskava ... Sestajā gadā atgriežas pie mums šejienes ciema zemnieks Sergejs Post-ņikovs, trīs gadi nodzīvojis Maskavā par sētnieku, — līdz tam laikam bija kluss, piemīlīgs strādnieka cilvēks ... Un nu sāka te tādas lietas laist vaļā, ka viņu saņēma ciet, aizveda Nov-gorodā un turpat arī pakāra. Tas tika izdarīts tik ātri, ka nebija ko manīt: šodien pulksten vienos notiesāja, bet rīt rītā soda izpildīšana. Es biju tai lietā par liecinieku: dikti nobrīnījos! Stāv viņš tāds, nesukātu galvu, bet runa ar tiesnešiem tā, kā kad viņš būtu tas, kam pieder vara.

Froļenkovs to stāstīja rāmā balsī, lēni ar abām rokām glāstīdams bārdu, klāstīdams to uz vestes; viņa sārtā seja vēlīgi smaidīja.

«Pamāca mani kā jaunekli,» Samgins arī tāpat vēlīgi nodomāja.

— Protams, Maskava paliek Maskava. Valsts domi izcīnīja. Dome, protams, var atnest savu labumu. Viss atkarīgs no cilvēkiem. No mums Domē iekļuva Nogaicevs. Piektajā gadā zemnie-ciņi viņu paplūkāja, viņš izbijās, zemīti pārdeva Deņisovam, birztaliņu cs nopirku. Bet tagad, skat, Nogaicevs sāka tiekties atkal muižturos... Un saputroja. Lēnprātīgs, tic grafam Tolstojam, bet mantas kārs. Tik kārs, ka mums pat jāsmejas. Kārs, tomēr nepraša.

Durvis klusītēm pavērās, pilsētas galva ieskatījās istabā, pamāja ar pirkstu pie sevis, — Froļenkovs uzcēlās, smaidīdams pamirkšķināja Samginam:

— Aicina. Eima!

Viņi izgāja gaitenī, apstājās pie liela skapja; augstu sienā bija izbūvēts četrstūrains logs, pa kuru uz skapja durvīm krita gaisma un bija skaidri sadzirdama Lovcova balss:

— Tu, Jegerov, esi krietnus desmit gadus par mani vecāks, bet — tā kā muļķāks. Varbūt tu tā tikai izliecies, lai būtu vieglāka dzīve, ko?

— Mitējies, Maksim, tavas runas mēs pazīstam ...

— Vai ta zemnieki var viņiem ticēt? Vai tu esi jel kad redzējis no viņu puses kādas rūpes par mums? Viņiem tikai viena rūpē — zemnieku dīrāt. Kādu labumu sev esi dabūjis? Nav mums no viņiem labuma, ir tikai spēku zaudēšana.

Samgins saprata, ka noklausīties pa logu nav goda lieta, bet Froļenkovs ar savu plato muguru bija piespiedis viņu kaktā starp sienu un skapi. Varēja dzirdēt, kā strēba no apakštasēm tēju, čirkstēja uz ķieģeļa trinams naža asmens; vecišķa balss kurnēdama sacīja:

— Bet tu dzer, dzer, lielais runātāj! Pielūko, aizvilks atkal uz policiju.

Treknas, smacējošas smaržas ar vālu plūda pa logu gaitenī.

— Raug še, Dudarovam kāju noņēma «baznīcai un tēvijai par slavu», kā to bērneļi skolā dzied. Un tagad atkal ir iesākuši zemniekiem galvas, rokas un kājas raut nost, bet priekš kā? Kā labumam šo karu ir sagudrojuši? Tavam labumam? Vai Dūda rova?

— Vai re, suns! — līksmi pačukstēja Froļenkovs; Kļirns Iva-

23 — Mnksims Corkijs — Kaksti XXI 3\S3

novičs izš]ūca viņam gar muguru un, atgriezdamies istabā, nodomāja:

— Jā, patiešām, kaitīgs tēvainis. Šinīs dienās, kad no jauna ir pacelts jautājums:- «Vai slavu strauti k]ūs par krievu jūru, vai viņa izsīks...»

Istabas vidū stāvēja Deņisovs, skatīdamies grīdā, rokas salicis uz vedera, lēni griezdams vienu īkšķi ap otru; pacēlis acis uz viesi, viņš paskurināja galvu.

— Nekā prātīga nebūs, — ar Maksimku lietas nenokārtosi

— Es domāju aizbraukt uz Smilšaini, parunāt ar zemniekiem tieši, bez starpnieka, — Samgins sacīja. Deņisovs kļuva žirgtāks, palaida rokas vajā un, gūžas bružādams, pārliecināti noteica:

— Tāpat nekas neiznāks. Zemnieki likuma nesaprot, — paraduši dzīvot patvaļīgi. Nogaicevs ir velti apgrūtinājis jūs, dievvārds, velti! Padomājiet paši, ko nozīmē — izlīgt! Tas nozīmē — pārdot intereses. Uzticiet, Kļim Ivanovič, uzticiet šo lietu man un sābram, mēs atradīsim līdzekļus izlīgumam miera ceļā.

Ienāca Froļenkovs un smaidīdams ziņoja:

— Lamājas. Izdzēruši pudelīti un nu tik plāj vaļā versmīgus vārdus.

— Lūk še, tāpat arī degvīns: noliedza pārdot — un visur sākās pašdarbība: kandžu tecina, koka spirtu dzer iekšā, — Deņisovs sirdījās, Fro]enkovs jautri, tomēr ne bez skaudības papildināja:

— Bet klosteris paklusītēm pārdod šņabīti, pa pieci rubļi blašķīti.

— Tēju dzert, tēju dzert! — aicināja lepni uzcirtusies Sofija un, paņēmusi Samginu zem rokas, noraizējusies sāka iztaujāt:

— Vai piekrītat, ka inteliģences pagrieziens uz reliģiskās domāšanas pusi atsvabina viņu no Hegeļa un Marksa filozofijas miglas, padara viņu patriotiskāku un ka tas ir Merežkovska nopelns?

— Ij saprast nevar, par ko jautā, — sajūsmināts nodudināja Deņisovs, uzsizdams ar plaukstu meitai pa muguru; Froļenkovs, skanīgiem smiekliem atbalstīdams viņa sajūsmu, piebilda:

— Dažreiz viņi, tie jaunie, salasās kopā un ka tad iesāk plāt vaļā! Sēdi, klausies un — nudien! Visi vārdi krieviski, bet — ko runā — nekā nevar saprast!

Kļims Ivanovičs Samgins redzēja, ka abu tēvu — miesīgā un garīgā — sajūsma meitai nav vienaldzīga, ka viņas sārtā seja pašapmierināti pietvīkst, apaļās actiņas saldi piemiedzas. Sarn-ginam nepatika cilvēki, kas daudz jautā. Nepatika arī šī kuplā meiča, mīksta kā dūnu spilvens, un viņš bija priecīgs, ka ievi, ar savu iejaukšanos nepajaudami viņam atbildēt, bija likuši Sofijai savu pirmo jautājumu aizmirst un uzdot jau citu:

— Vai jūs pazīstat profesoru Piļņikovu? Jā? Vai nav tiesa kāds viņš asprātīgs un apdāvināts! Rudenī viņš brauca pie mums medībās... te pie mums ezerā ir milzums meža zosu ...

— N-jā, meža, — Deņisovs skeptiski iebilda, bet meita stāstīja tālāk:

— Viņi bija trīs: viens dzejnieks, tāds milzīgs, mīlēja labi paēst, otrs — nav zināms, kas.

— Ir zināms, — Froļenkovs iebilda. — Kaut kāds no vietas atlaists ierēdnis, uzvārdā Tagiļskis.

«Vārda brālis,» Samgins nodomāja, bet tomēr apvaicājās: — Kāds viņš izskatījās?

— Nepatīkams, — meiča atteica, saraukdama degunu, — Samgins neviļus apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Neliela auguma, tāds savārdzis. Sirms. Nerunīgs, — Fro-ļenkovs papildināja krustmeitas izteicienu.

Meiča no jauna sāka uzdot gudrus jautājumus, un Samgins, jau pietiekami nokaitināts, noturēja nelielu runu:

— Jūs ļoti daudz kas interesē, — viņš iesāka, cenzdamies runāt rāmi. — Bet man tomēr šķiet, ka mūsu dienās visu un ikviena interesēm vajag būt koncentrētām pie kara. Mēs karojam ne sevišķi veiksmīgi. Mūsu kara ministrs pērkona balsī avīzēs vēstīja, ka karam viss sagatavots, bet izrādījās, ka tas nav taisnība. No tā izriet, ka ministram nav bijis skaidra priekšstata par viņam uzticēto saimniecību. To pašu var sacīt arī par satiksmes ministru.

Aizrādījis uz ceļu būvju nesaskaņotību ar valsts aizsardzības mērķiem, Samgins uzmanīgi parunāja par finansu ministrijas darbību.

— Mēs dzīvojam uz parāda, no franču baņķieru aizdevumiem, esam aizņēmušies jau pie divdesmit miljardiem franku.

Samgins savu runu bija uzsācis tāpēc, lai aizbāztu izglītotajai jaunavai muti, bet drīz vien pārliecinājās, ka viņš izmēģina savas runas dāvanas un turklāt ar sekmēm. Par to viņu pārliecināja Froļenkova un Deņisova saspringtā uzmanība, — abi sābri sēdēja nepakustēdamies, sastinguši sava nekustībā tiktāl, ka Froļenkovs, turēdams vienā rokā tējkaroti ar medu, ar otru pieturēdams glāzi, nekādi neņēmās pacelt karotīti pie mutes, medus kusa un pilēja uz galdauta, bet, kad klusā laulātā draudzene viņam kaut ko pačukstēja, viņš par atbildi dusmīgi atvieza zobus. Deņisovs sēdēja, pret krēsla atzveltni atgāzies, acis izbolījis, smago roku uzlicis uz meitas apaļā pleca, un sēkdams smagi elpoja. Mazās, purvā iestrēgušās pilsētiņas dižvīru tik redzami parādīta uzmanība uzmundrināja Kļima Ivanoviča daiļrunību un iedvesa kādas viņam pašam vēl neskaidras cerības; vērodams abus sābrus, viņš tai pašā reizē atgādināja sev, ka šādu cilvēku ir miljoni, un turpināja runāt vēl jo drošāk, noteiktāk.

— Pievienojiet tur klāt vēl to, ka pie mums ir iespējams kaut kas pilnīgi fantastisks, kroplīgs, Eiropā nepieļaujams. Es ar to domāju Rasputinu. Puse no visa tā, kas tiek runāts par viņa ietekmi uz carieni un caru, bez šaubām, ir tenkas un izdomas. Bet tomēr paliek fakts: cara ģimenē kaut kādu lomu spēlē... tumšs, neizglītots, pērkams cilvēks. Vakar jūs dzirdējāt runājam sludinātāju, kuru es pazinu viņa jaunībā, kad viņš bija galdnieks. Tas ir cilvēks.. . nožēlojams, tā sakot, pierūsāta prāta cilvēks. Bet viņš ir godīgs, patiesi dievticīgs un cilvēku mīļotājs. Rasputins, kā redzams, tāds nav.

Froļenkovs nespēja ilgāk klusēt, viņš ielika karotīti glāzē, saķēra saujā bārdu zem zoda, salīgojās tā, ka krēsls iečīkstējās.

— Skat nu, vai re, kā skan patiesība! ...

— Bet ko ta tur lai dara? — skumīgi vaicāja Deņisovs. — Ak kungs dievs ...

— Vajag paplašināt savu uzmanības loku pret dzīvi, Kļims Ivanovičs doktoralā tonī deva padomu. — Jūs, tik daudzo guberņu, apriņķu, amatniekciemu iedzīvotāji, — jūs esat īsta Krievzeme ... īstenie viņas saimnieki; jūs esat spēks, jūsu ir miljoni. Nevis miljonāriem, nevis ierēdņiem, bet tieši jums, demokrātijai, ir jāvalda šī zeme... Jums nav jāsūta Valsts domē Nogaicevi, jums pašiem ir viņā jāpiedalās.

Bet darīšanas? Kā tad ar darīšanām? — smeldzošā tonī ievaicājās Froļenkovs.

— Darīšanās visādas grūtības, — drūmi ierūcās Deņisovs. — Sis karš ... Miera nav! Veikali prasa miera.

— Bet, klau, — zemnieki vēl virtuvē, — atcerējās Froļenkovs.

— Triec tu viņus pie velna! — drūmi atrūca Deņisovs. — Lai iet uz iebraucamo vietu. Saki, ka rīt parunāsim! Jūs, Kļim Iva-novič, atstājiet to visu mūsu zināšanā! Mēs Nogaicevam pateiksim... aizrakstīsim. Nieka lieta. Jūs neraizējieties! Mēs zemnieku pazīstam caur un cauri!

Froļenkovs izsūtīja pie zemniekiem sievu, bet pats piecēlās un, ieiedams blakus istabā, pasauca:

— Sābr, panāc šurp!

Izlietodama tēva prombūtni, Sofija tūdaļ jautāja:

— Vai esat lasījuši Rodionova «Mūsu noziegums»?

— Nē, — Samgins strupi atteica.

Meičai bija karsti. Stipri sasarkusi no tējas un siltuma, viņa apvēdināja apaļo sejiņu ar mežģinēm apšūtu lakatiņu, — tuklā rociņa zibēja Samginam gar acīm.

«Istabene,» viņš novērtēja, bet meiča ņipri kā aizgūtnēm runāja:

— Ievērojama grāmata. Viņš ir zemstes priekšnieks Borovičos. Viņš tik briesmīgi iztēlo savus zemniekus, ka profesors Piļņi-kovs — tas arī ir no Borovičiem — teica: «Viss tas ir patiesīgi, bet Rodionovs jau grib atjaunot dzimtbūšanu.» Sakiet, — vai dzimtbūšanu nevar vairs atjaunot?

- Bet vai jums gribas, lai to atjaunotu?

— Es nesaprotu politiku, es to nemīlu. Bet vajag taču ar zemniekiem kaut ko darīt, reiz viņi tādi...

Froļenkovs, paskatījies pa durvīm, jautāja:

— Jūs stukulku spēlējat?

— Nē.

— Bet ramšu?

— To laikam varēšu.

— Tad laipni lūdzam! Sarausim līdz vakariņām, saspēlēsim!

Klims Ivanovičs bija apmierināts ar savu runu, abi sābri

viņam iepatika aizvien vairāk, viņš ar prieku piesēdās pie kārtīm, spēlē viņam veicās, — viņš iespēlēja astoņdesmit trīs rubļus, un, naudu kabatā liekot, viņam pavīdēja pat aizdoma:

«Tīri kā kukuli man iedeva. Bet par ko? Ak, es esmu bieži vien netaisns pret cilvēkiem.»

Pēc tam viņi krietni paēda, dūšīgi iedzera. Samgins nolikās gulēt, pats sevi neatmanīdams, un Deņisovs viņu pamodināja ap dienas vidu.

— Jums jāceļas, citādi netiksiet uz vilcienu, — viņš brīdināja. — Bet galu galā — varbūt padzīvosiet vēl kādu dieniņu pie mums? Jūs esat tāds vīrs — pa mūsu prātam! Uz vakariņām mēs esam ieaicinājuši piecus vai desmit cilvēkus patērzēt,— nu, kā?

Samgins atbildēja, ka ari viņš ļoti priecājoties par pazīšanos ar tik cienījamiem ļaudīm, bet palikt tomēr nevarot, jābraucot uz Rīgu.

— Arī tā paša kara darīšanās? Ek karš, karš...

Līdz Borovičiem viņš stundas trīs šūpojās ērtos ceļa ratos uz mīkstām atsperēm. Borovičos nokļuva tieši laikā uz vilcienu, bet Novgorodā atkārtojās ari agrāk jau piedzīvotais, tikai vēl stiprākā mērā.

Bufetes telpā, ko bija aizņēmuši virsnieki, oficiants mazs, gludi noskūts večuks ar katoļu mūka seju atrada Samginam vietu kaktā pie galda zem lauru koka; galdam divas trešdaļas bija apkrautas šķīvju kolonām, brīvajā daļā oficiants nolika Samginam traukus. To darīdams, viņš paziņoja, ka vilciens uz Rīgu kavējoties un neesot zināms, kad pienākšot, bet piestātne esot aizsprostota ar Sibīrijas zaldātu ešeloniem, kas tiekot steidzīgi sūtīti uz fronti; tie esot aizturējuši jau divus sanitarvil-cienus uz Petrogradu.

— Un tad te vēl arī Polijas bēgļi spaidās...

«Zina, ka runā ar Pilsētu savienības locekli,» Samgins sevī nodomāja un apjautājās:

— Nav kārtības?

— Paši sevī samistrojušies, grūti noskatīties, — vecītis atteica.

Parastais nažu un dakšiņu mierīgā darba troksnis skanēja

it kā pa jaunam, ietverdams sevī arī zobenmakstu kareivisko iešķindēšanos. Aiz logiem uz perona dziedāja, rēca un dārdēja orķestra vara taures, muziķu reizēm pārspēja manevrējošo loko-motivju griezīgie svilpieni, pārmijnieku uztrauktie signāli, kaut kur tuvumā skanēja zaldātu dziesma. Virsnieki, cieši sajozušies ar zobenu siksnām, izturējās ļoti skaļi, ar plašu vērienu. Bija daudz sieviešu un puķu, paukšķēja šampanieša korķi, restorānā vidū pie gara galda stāvēja vīrietis frakā, ar pāršķirtu bardu, augstu pieri un pliku pauri un, augstu pār galvu turēdams vīna pokālu, kaut ko runāja. Līdz Samginam atlidoja tikai atsevišķi vardi:

— Mūsu kļūda... Nevajadzēja... Un mēs 71. gadā vārējām ... Un mazo valstiņu grupas vietā dabūjām — Vāciju.

— Apmierinies, papiņ! — kliedza jauneklīga, skanīga balss. — Atspiedīsim prūšus pirmatnējā stāvoklī. Par mūsu armiju ur-rā!

Urā kliedza labprat, kaut arī nesaskanīgi. Kāds ierosināja:

— Uz viņa majestātes veselību ...

— Atstāt!

— Kāpēc?

— Kas to uzdrošinājās?

— Kabakā nav vietas ķeizara slavināšanai!

— Pareizi!

— Nē, atļaujiet...

Lieglaimīgi smaidīdams, pie lauru koka pienāca maziņš, vājš virsnieciņš un lūkoja nolauzt lauru zariņu. Viņam mugurā bija viss jauniņs, spīdēja siksnas un sprādzes. Spīguļoja lielas acis. Melnīgsnējā seja ar asu degunu un mazu, melnu bārdiņu lika Samginam iedomāties:

«D’Artaņjans.»

Virsnieks bija galīgi piedzeries, viņš Ilgojās, rokas kustējās nenoteikti, zariņš nelūza, — tad viņš sāka vilkt ārā zobenu no maksts. Samgins uzcēlās no krēsla, apsvēris, ja karavīrs iesāks lauru zāģēt vai cirst... Samgins žigli atkāpās nost un apstājās pie loga.

Atskrēja vecais oficiants.

— Atļaujiet, es ar nazīti...

Virsnieks smaidīdams paskatījās uz viņu, nosvepstēja:

— Taisies prom! — atvēzējās ar zobenu, atmuguriski sagrīļojas un cirta kokā; aizlidoja dažas lapas, zobens atsitās pret šķīvjiem uz galda.

Klimatu Ivanovičam iesāņš kaut kas ierēcās un iešņācās, viņš paskatījās uz logu — tikai ar divkāršo logu stikliem no viņa atšķirtas, briesmīgi vaibstīdamās, ņirdza bārdainas, zobainas sejas. Virsnieka zobens Kļimu Ivanoviču nebija sabaidījis, bet šīs divas sejas lika nodrebēt. Un, raugi, viņas nav vairs divas vien, bet jau piecas, desmit un vēl vairāk. Zobus atņirguši, tie neticami ātri kļuva vesels bars. Divi stāsta, mētājas rokām, uz-gumda cieši citu pie cita saspiedušos, kā bruģa akmeņi pelēko, bezformīgo cilvēku grupas nedzirdamos smieklus. Tie saspiežas arvien ciešāk klāt pie loga, tie var izspiest rūtis, ielauzties restorānā.

Pāris sekundu Samgins jutās tuvu ģībonim. Viņam likās pat, ka viņš dzird necilvēciskus, rēcošus smieklus un ka šie smiekli ir nosmacējuši orķestra vara tauru vaimanāšanu un dūkšanu, lokomotivju svilpienus un pārmijnieku signālus.

Divi plecīgi žandarmi veda prom piedzērušo cirtēju, viņus pavadīja resns virsnieks, bet večuks, trauku lauskas novākdams, saīdzis stāstīja:

— Katru dienu atgadās kaut kas tamlīdzīgs. Sis bija šodien jau otrais, vienu jau aizveda uz komandantūru: bija ielavījies dāmu tualetes istabā un sācis rādīt sievietēm savu atšķirību.

— Kafiju, dodiet man kafiju! — Samgins palūdza, iesāņš lūkodamies uz logu un ar mutautiņu slaucīdams sviedrus no sejas un kakla.

Pie lielā galda karav'iri un privāti ļaudis, vīrieši un sievietes, kājās stāvēdami, ar pokāliem rokā neganti skaļi, cits citu pārkliegdami, sāka dziedāt «Dievs, sargi ķeizaru», droši vien paši nesadzirdēdami, ka dzied nepareizi, nesaskanīgi. Negantā dziedāšana pārtrūka jau pie vārdiem «dod viņam spēku» — kāds bija sācis spalgi kliegt:

— Kā jūs uzdrošināties šaubīties par ķeizariskās armijas spēku?

— Jums vajag logus turēt aizklātus, — Samgins sacīja, kad večukiņš atnesa viņam kafiju.

— Aizkarus paņēma slimnīcai. Bet, protams, aizklāt vajag. Zaldātiem degvīna nedod, bet virsnieki, jūs paši redzat... Taču ne ar šampanieti vien iztiek, palieto arī stiprākus dzērienus...

Samgins greizi lūkojās logā. Zaldātu uz perona tagad bija mazāk, bet kādi trīs stāvēja cieši pie stikla, tagad viņu neskaidri redzamās, izplūstošās sejas bija nekustīgas, bet tomēr saglabājušas kaut ko baigu no nulējiem nedzirdamajiem smiekliem, kas nupat vēl bija tās izķēmojuši...

«Sapulcināti aizstāvēt tēviju,» Samgins domāja. «Kādu viņi sev iztēlojas tēviju?»

Sis interesantais jautājums ar vēl nepieredzētu spilgtumu pacēlās viņa priekšā, un Kļims Ivanovičs ar skubu sameklēja atbildi:

«Priekšstats «tēvija» nav pieejams masas cilvēkam. «Mēs neesam krievi, mēs — no Samaras.» Tēvija ir intelektuālā speķa radīts jēdziens. Kas nepazīst tēvijas vēstures, tam viņa neeksistē.»

Ļaužu restorānā palika arvien mazāk, cita pēc citas nozuda sievietes, troksnis tomēr auga lielāks, it Īpaši no Sarngina tālākajā stūri, kur bija sapulcējušies solidi privatcilvēki, trīs virsnieki un garš plikpauris intendanta formas tērpā, ar cigāru zobos un krustiski uzlipinātu plāksteri uz kreisā vaiga.

— Mācīties mums vajadzētu, — mācīties, bet nevis kauties, — viņš runāja skanīgā basa balsī. — Kauties mēs mākam tikai ar turkiem, un arī tos mums neatļauj sakaut...

— Bismarks saka . . .

— Bismarks ir miris ...

— Arī mēs visi mirsim.

— Vēsture ir inteliģences kulturālās darbības rezultāts. Saprotams, ta tas ir. Mācība par šķiru lomu vēsturē? Tas ir tikai viens no neauglīgajiem mēģinājumiem teorētiski izskaidrot so-cialās pretišķības. Ne buržuāzijā un ne proletariāts veick> vēsturi, bet kāds trešais.

««Kāds pelēka» J?» Samginain iečukstēja atmiņa.

Viņš raudzījās maziņajā, melnajā, tasītes malu ierobežotajā kafijas aplīti un steidzās šo jautājumu pēc iespējas ātrāk apslāpēt, reizē uztverdams no vispārējā trokšņa dažādus teikumus.

— Man tēvija ir kaut kas, bez kā es nevaru dzīvot pilnīgu dzīvi.

— Kungi! Atļaujiet atgādināt: še nav vieta politiskiem strīdiem, — kāds iespaidīgi sauca.

«Arī strīdiem ar sevi pašu,» Samgins papildināja, mecha-niski turpinādams sekot strīdam.

— Nav taisnība: Parizē ir interesantāk un patīkamāk dzīvot nekā Pēterburgā ...

— Polijā mēs pazaudējām tāpēc, ka ebreji mūs nodod. Avīzes par to neraksta, bet par to jau runā.

— Avīzes ir ebreju rokās ...

— Sās pēc dieva gribas savu tēviju zaudējušās rases nodevība ir jau pierādīta, — spalgi, balss pacēlumos spiedzoši kliedza vīrs ar pliku pakausi, olveidīgu galvu, sarkanu seju un šķidru, pelēku bārdiņu.

— Velns lai parauj! Bet atļaujiet taču: vai man, zemes īpašniekam, ir vai nav tiesības runāt par savas saimniecības interesēm?

— Nē, nav. Kara laikā visas pilsoņu tiesības likumīgi uzurpē ķeizara majestāte.

Griezīgi notrinkšķināja zvaniņš, un atskanēja sauciens:

— Vilciens uz Rīgu pienāk...

Jezgu jezgām atskanēja krēslu grūstīšana, trauku šķindoņa, kāds histēriski kliedza:

— Kungi! Sai liktenīgajā stundā .. .

— Kāpēc liktenīgajā, velns ar arā?

Desmit minūtes vēlāk Samgins sēdēja otrās klases vagonā. Vagons bija vecs, nobraukts, grabēja, klaudzēja un lekaja tik stipri, it kā gribētu izlēkt no sliedēm. Tā klaboņa un zvalstīšanās radīja Samgina sajūtu par ļaužu pārpilna vagona pārliecīgu vieglumu un nedrošumu. Trīs spuldzītes — pa vienai pie durvīm, trešā vagona vidū — blāvi apgaismoja cilvēkus uz dīvāniem, pa trim uz katra. Ļaudis līgojās, varēja gandrīz nodomāt, ka tie ir viņi, kas šūpo vagonu. Samginu grūstīja, viņam [8] pastāvīgi uz pleca uzveldamas, liela, resna sieviete rūsganā ādas jakā ar sarkanu krustu uz krūtīm un brūnu bereti galvā; abām rokām turēdama sev klēpī mazu čemodāniņu, galvu valstīdama pa dīvānā atzveltni gan uz vienu, gan otru pusi, — viņa gulēja un svelpjoši elpoja caur degunu; tās smagais ķermenis šļaugani līgojas, bet, vagonam salecoties, viņa uztrūkās un ik reizes žēlabaini pusbalsī nomurmināja:

— Ak tu kungs un dievs, pardon ...

Pie loga sēdēja un smēķēja vīrietis kroku svārkos, zīda mi-cīti galvā; no viņa sirmās bārdas kūpēja dūmi, un viņš izvalbītām acīm lūkojās savā pretimsēdētājā. Sa cilvēka seja atgādināja īstas dāņu sugas doga dižciltīgo purnu: lejas daļa izvirzījusies uz priekšu, bet piere nošļaubta pret pakausi. Tam blakām uz dīvānā snauda vēl divi — viens kluss un nedzirdams, otrs dusmīgi un it kā ko nožēlojot čamstinādams lūpas. Krēsla visus cilvēkus rādīja kroplīgus, un tas visai saskanēja ar Samgina jūtoņu viņš jutās noguris, salauzīts, uztraukts un šķita it kā iegrimstam Hieronima Bosa pasaules bezjēdzībā. Skumīgi viņam nāca atmiņā mazā, ar desmit baznīcām pie zemes pienaglotā pilsētiņa, siltā un mīlīgā Deņisova māja, gudrais skaistulis Froļenkovs.

Cilvēks ar doga ģīmi, ietinies rūtainā pledā, pusbalsī runāja:

— Saimniekam, saproti, ir sava saimniecība jāpārzina, bet viņš, nejēga, nekā nezina. Lika pamata akmeni ķeizarisko strēlnieku kazarmām, viņš, protams, bija tur klāt. «Brīnuma lieta,» viņš saka. «Sagāž vienā vietā visādus gružus, ar kaut ko aplej un iznāk stipri.»

— Pagaidi! — basa balsī paklusi un līksmi izsaucās sirmbārdis. —- Tas taču ievērojami, tas ir viņa priekšstats par valsti!

— Nu, viņš diezin vai ir spējīgs uz ironiju!

«Viņi to runā par caru,» nosprieda Samgins, aizvērdams acis. Pilnīga tumsā skaņas kļuva it kā skaidrākas. Varēja sadzirdēt, ka priekšā — otrajā nodalījumā pie durvīm skan vārga, sausa, paklusa klepus traucēta balstiņa, ļoti skaidri izrunādama vārdus.

— Mēs jau gandrīz tikpat kā kolonija. 67 procenti mūsu metalurģijas ir Francijas rokā, kuģu celtniecībā franču kapitala 77 procenti. Visu mūsu banku pamatkapitāls ir 585 miljoni, bet ārzemju kapitala viņās 484; šai pēdējā sumā 232 miljoni pieder Kančiem.

«Droši vien kāds nabags,» Samgins nodomāja. «Vēl viens Tagiļskis, jucis uz cipariem.»

— Mēs karojam tāpēc, ka Puankarē kungs vēlas dabūt revanšu par 71. gadu, grib iegūt atpakaļ rūdām bagāto apgabalu, ko vācieši paņēma pirms četrdesmit trīs gadiem. Mūsu armijas loma ir algotas ...

Pakluso balsi pārtrauca sašutuma sauciens:

— Ā, tad tādas tās lietas! Jūs te izklāstāt anarchista Ļeņina uzskatus, jā? Jūs esat ta saucamais boļševiks?

— Nē, neesmu boļševiks.

— Nu, nestāstiet man! Neesmu ābecnieks ...

— Bet Ļeņins ir cilvēks, kas labi prot rēķināt...

— Mitējies, Igor! — iejaucās kāda trešā balss, bet ceturtā, stipri zema, norunāja:

— Gan pagūsim izstrīdēties.

— Tātad, jūs sakāt, Ļeņins?...

— Pie mums vāji rēķina, — ieteicās sirmbārdis, pamādams ar galvu.

— Mūsu pamatrūpniecība — tekstiliju ražošana — ir visa mūsu rokās!

— Proti, Vtorovu un Rjabušinsku rokās.

— Nu, bet kā gan citādi?

No jauna citu žirgtajās balsīs ieskanējās vārga balstiņa, no sākuma neskaidri, bet tad Samgins sadzirdēja:

— Ja atmetam fantastisko proletariāta diktatūras ideju, tad no Ļeņina varētu daudz ko pamācīties mūsu ministri, — viņš ir ekonomists ar ārkārtīgi plašām zināšanām un lielam dāvanām ... Jā, pēc mana uzskata, arī strādnieku šķiras diktatūra ...

Spalgi iesvilpās lokomotive un tai pašā mirklī it ka kur atdūrās, vagoni iedārdējās, kaut kas sprāga kā šāviens, iečirkstējās bremzes, sieviete ādas jakā ar sarkano krustu uzleca kajas, iebelza ar čemodāniņu Samginam pa plecu un iekliedzās:

— Vai dieniņ, vai dieniņ! — Kas ta’ nu, kas ta’ nu?

Ļaudis visi bija pamodušies, uzlēkuši kājas un, cits citu grūstīdami, metās uz durvīm.

— Katastrofa, — Samgins sacīja, cieši piespiezdamies dīvānā atzveltnei, palicis pilnīgi bez spēka no satricinājuma, dārdēšanas un cilvēku panikas. Bet kāda balss jau mierināja iztrūcinātos:

— Paša stacijas tuvuma pēkšņi tika aizvērts zīmnesis. Maši-nists — lielisks zēns ...

Vai nu redzat? — dāma uzbruka Samginam. — Bet jus kliedzat: katastrofa!

Es nekliedzu.

Nu, ko jūs melšat? Es dzirdēju! Vai jūs no Pilsētu savienības?

Un viņa tūda| sāka ar sašutumu gvelzt, ka Pilsētu savienība esot organizācija, kas pati nezinot, kālab ta pastāv un kas tai jādara, un kādas tai tiesības.

Samgins īgni paskaidroja, ka Pilsētu savienību kritizēt vēl par agru, ka tā nule tikai uzsāk savu darbību, bet sieviete ar stipru pārliecību pretojās:

— Jūs jau traucējat mūs, Sarkano krustu, traucējat inten-danturu ...

Bet cilvēks ar doga ģīmi nevērīgi iemeta starpā:

— Abas — tiklab zemstu, kā pilsētu — savienības Joti labi zina, ko grib: viņas ir Miļukova armijas rezerves, lūk, kas viņas ir. Atlaidis Domi, — viņas parādīsies kā politiska organizācija, tā, lūk!

Samgins runāja pretī negribīgi, ar vienzilbīgiem vārdiņiem, ar plecu paraustīšanu, ar jautājumiem. Viņam pašam Savienības mērķi nebija gluži skaidri, un viņam bija patīkama doma par plašu demokrātijās apvienošanos ārpus Domes partijām. Bet viņa atmiņa, samaitāta un iztapīga pret paša gribu, ironiski iečukstēja: «Sagāž vienā vietā visādus gružus, ar kaut ko aplej un — iznāk stipri...» Tomēr par šādu organizāciju disputēt un domāt viņam neļāva kāds nepatīkams, pat nospiedošs iespaids: viņš bija pārliecināts, ka pirms piecām minūtēm garām aizgājis Tagiļskis. Jā, par to nebija šaubu. Tagiļskis, tikai pamazinātā apmērā. Viņš bija gājis lēnām, skatīdamies uz zemi; viņu bija grūstījuši, viņš bija līgojies, spiezdamies pie vagona sienas, un dažas sekundes nostāvējis, galvu nepaceldams, gandrīz balstīdams uz krūtīm savu plato, noskūto zodu.

Vilciens stāvēja, uzmodināto ļaužu balsis skanēja skaidrāk, gandrīz visas uzbudinātas un dusmīgas; dzirdamāk plūda nesteidzīgā Tagiļska valoda:

— Krievijas nacionālais īpašums tiek aplēsts, ja nemaldos, kopsumā uz 120 miljardu rubļu. Šajā sumā ir ieskaitāmi arī nolietotas Uralu rūpnīcas un tādi priekšmeti kā, piemēram, 1845. gada urbjmašina un 1837. gada tvaikāmurs, kādi tiek nodarbināti Jekaterinburgas dzelzceļdarbmcās ...

— Kroņa ierēdņu saimniekošana ...

— Tekstilpreču ražošana mums ir vēl saglabājušās septiņdesmito gadu aužamās stelles. Nacionālajā īpašumā ir jāieskaita zemnieku koka darba rīku inventārs — arkli, ecēšas ...

«Vientner tik skaita un skaita ... Divains dzīves mērķis saskaitīšana,» Kļims Ivanovičs sapīcis nodomāja un beidza klausīties Tagiļska runas sausajā švīkstoņa, — tā tecēja kā 'sausas smiltis. Pašreiz arī lokomotive īsi iesvilpās, parāva vilcienu, lēnā gaitā kādu minūti to pavizināja un atkal apstādināja vagonu burzmas, klaboņas, dārdoņas, svilpienu vidū; armijas signalista taure spalgi nopūta kādu signālu, atlidoja negants sauciens:

— Micr-rā!

Tas vēlreiz atgādināja Samginam kuprainas meitenes balstiņu:

— Ko jūs aušojaties? Tie taču nav jūsu bērneli!

Lokomotive no jauna nosvilpa un kā saniknota ar joni rāva

vagonus uz priekšu, tā ka dāma ādas jakā bija spiesta pieķerties Samginam pie colgala, bet sirmbārdainajam pasažierim pie pleca.

— Ak tu kungs un dievs ... Pardon. Šausmas, kā tie mūsu mašinisti brauc, — viņa nosirdījās un, brīdi padomājusi, paskaidroja: — Kā pa lauku ce]u.

— Vilciens aties pēc divām minūtēm, — skaļi paziņoja konduktors, iedams caur vagonu.

Nekad vēl Kļitnam Ivanovičam Samginam minūtes nebija rādījušās tik mocoši garas. Vēlāk viņš nereti atcerējās šo nemierīgo bezmiega nakti, — viņam likās, ka tieši kopš šās nakts ir galīgi nodibinājusies viņa attieksme pret dzīvi, pret cilvēkiem.

Straujš grūdiens, raujot uz priekšu vilcienu, lika viņam padomāt par mašīnistu:

«Tik tikko grāmatu protošam cilvēkam, kaut kādam atslēdzniekam ir uzticētas simtiem ļaužu dzīvības. Viņš ved tos simtiem verstu. Viņš var zaudēt prātu, nolēkt zemē un aizbēgt, var nomirt ar sirdstrieku. Var, savu paša dzīvību netaupīdams, sarīkot katastrofu aiz niknuma pret cilvēkiem. Viņa atbildība pret mani... pret ļaudīm ir niecīga. Piektajā gadā Kazaņas dzelzceļa mašinists aizveda revolucionāros strādniekus soda ekspe-dicijas acu priekšā.»

Cilvēka vara, vienpatņa vara — tas ir iestādījums uz visiem laikiem. Beigu beigas tomēr pasauli virza uz priekšu vienpatņi. Masas ir gājušas vienotru iznīcināt tieši vienpatņu intereses. Tāda ir pasaule. «Tā bijis — tā būs.»

Man jāatbrīvo mana atmiņa no tur piebirušajiem grāmatu putekļiem. Šie putekļi varvīkšņaini rotājas tikai mana prāta staros. Protams, ne visi. Tajos ir arī patiesa daiļuma graudiņi. Vārdu mūzika vērtīgāka par skaņu muziķu, kas iedarbojas uz maņām jūtām mechaniski ar savu septiņu nošu kombināciju dažādību. Vārds ir vispirmām kārtām cilvēka pašaizsardzības ierocis, viņa vairogs un bruņas, šķēps un zobens. Liekas frāzes apgrūtina gara kustību, viņa rotāšanos. Svešs vārds apdzēš manu domu, izkropļo manas jūtas.»

Šais domās nebija nekā jauna, tikai tagad tās parādījās ciešākā sakarībā un ar noteiktāku pārliecību nekā jebkad agrak.

Gaismiņā, sniegam puteņojot, vējam svilpojot un gaudojot, vilciens lēnā gaitā ieslīdēja ļaužu jūklī un burzmā, zaldātiem bāztin piebāztā pdsētā. Viņi drūzmējās stacijā, vējš dzenāja tos pa ielām gan grupās, gan pa vienam; viņi soļoja kājām, jāja zirgos, brauca zaļos ratos, veda lielgabalus. Itin visur, biezajos, salti žvīgojošajos sniega mutuļos pavīdēdami, kustējās pelēki stāvi, gan bez ieročiem, gan ar šautenēm plecā, kuprus uzmetuši, ar uzkabes somām mugurā. Sniegs triecās tiem pretī no ielu bruģa, bira uz galvām no namu jumtiem, ielu stūros virpuļoja un svilpoja viesuļi.

Kļims Ivanovičs Samgins bija ģērbies silti un ērti un noskaņots īsti vīrišķīgi, kā tas arī piederējās cilvēkam, kas aicināts ņemt dalību vēsturiskā pasaules notikumā. Apsnidzis, neparasts važonis zilā mētelī ar kapuci, somiskā ādas cepurē, sarkanu seju, ūsains, ļoti līdzīgs kāda vēsturiska ģenerāļa portretam, ar latvisku akcentu vienaldzīgi paziņoja, ka viesnīcās brīvu istabu nav.

Viņa sirmās ūsas auga kaut kā uz augšu, pret ausīm, viņš bija liels un resns, arī ekipāžā bija liela, turpretī zirdziņš maziņš, vājš un tipināja sīkiem riksīšiem kā vecenīte. Važonis pastāvīgi izkliedza dusmīgus uzsaucienus:

— Ehē, ehē! — Viņu stipri lamāja, kāds zaldāts pat iebelza zirgam pa sāniem ar šautenes laidi.

Trijās viesnīcās tiešām izrādījās, ka brīvu istabu nav, ceturtajā paskaidroja, ka katra istaba tiek izdota diviem. Samginam ierādītajā istabā bija nekārtīgi izmētāti karavīra apģērba gabali, uz galda gulēja zobens un binoklis, uz atzveltnes krēsla siksnā piesprādzēts revolveris, aiz gultas aizsegiem kāds šņāca kā rokas zāģis. Samgins pastāvēja brītiņu pie blava spoguļa, sakārtodams saburzīto apģērbu un izspūrušos matus, atrada, ka viņa seja pietiekami iespaidīga, un nokāpa apakšā restorānā padzert kafiju. Pie viņa tūlīt pienāca garš vīrietis ar apsietu zodu un pavaicāja caur zobiem, vai viņš neesot tas, kas evakuējot kādu tur fabriku. Pēc tam reizē ar kafijas atnesēju sulaini pienāca un bez kautrēšanās apsēdās pie galdiņa kāds rudmatis un, domīgi pētīdams savus nagus, garlaikotā tonī jautāja:

— Ko ta’ beidzot jūs esat nolēmuši ar savu cukuru darīt? Ak, piedodiet, tas neesat jūs. Tas ir, jūs neesat tas ... Jūs kādā uzdevumā? Ak, jā! Bēgļi. Nu, lūk še, es ar tapat... Esmu komandēts no Orlas. Bēgļi ir jāsūta pie mums, vispār uz valsts centru. Bet vagonu nedod, un kājām viņi — es domāju apsals kā zosis. Jā, ko mēs tātad darīsim?

Viņš runāja tā, ka bija skaidri redzams: viņš domā ne par to, par ko runā. Samgins ielūkojās viņa apaļajā sejā ar kārpiņu virs labējās uzacs un sprieda, ka aktieri ar šādam sejām operā «Boriss Godunovs» dzied Dmitrija partiju.

Samgins ievēroja, ka tikai viņš sēž pie galda viens pats, visi pārējie pa divi vai trijatā, un visi runā paklusām, pusbalsī, pieliekdamies viens otram pretī pāri galdiem. Līdzās durvīm uz biljarda istabu, kurā jau klaudzēja bumbas, pie apaļa galda brokastoja pieci virsnieki, tie nekautrēdamies smējās; šos smieklus izvilināja drukns, melnbārdains intendants ar zīda cepurīti galvā, — tas kaut ko stāstīja. Viņa dziļais bass plūda vienmuļīgi, izcēlās tikai bieži atkārtotie vārdi:

— Es saku: jūs’ selenc ...

— Neaptverams juceklis, — turpināja cilvēks ar kārpiņu. — Pastāvīgi kaut ko pazaudē, kaut ko meklē. No Jaroslavļas Orlā pienāca vagons ar audekliem, tika bez kavēšanās nosūtīts uz šejieni, bet še bez kavēšanās — pazuda.

— Ziepes, — sacīja kāds Samginam aiz muguras.

— Ko? — pavirši pajautāja Samgina kaimiņš, palūkodamies pāri viņa plecam.

— Arī ziepes nozaguši.

— Kāpēc nozaga?

— Kāpēc zog? Ka redzams — tāds sports...

— Kāpēc jūs domājat, ka nozaguši?

— Bet ko tad, pēc jūsu prāta, lai domā?

Kļims Ivanovičs Samgins bija stipri noguris no izgājušās negulētās nakts iespaidiem. Vienaldzīgi klausīdamies ļaužu klusinātajās sarunās, viņš skatījās laukā pa logu, aiz stikliem kā putas griezās biezs sniegs, tajā reižu reizēm pavīdēja bezveidīgi, pelēki stāvi, un likās, ka nupat nupat pie rūtīm pieplaks nedzirdami smejoši, bārdaini, zobaini ģīmji.

Paklausieties, — Samgins griezās pie sulaiņa, — vai nevar dabūt glāzīti degvīna?

— Nevajag, padod divas krūzītes, — parīkoja cilvēks ar kārpiņu un, izvilcis no krūšu kabatas plakanu pudeli, paskaidroja:

Konjaks. Martelo. Bet viņi te pacienātu jūs ar denaturatu.

— Pateicos, bet...

— Nu, kas tur nu? Mēs taču — karā.

Pēc tatn, ieliedams konjaku krūzītēs, viņš nosauca savu vārdu:

— Jakovs Petrovičs Paļcevs, — paskatījies ar miglainu nenoteiktas krāsas acu smagu, stindzinošu skatienu Samginam sejā, viņš atmeta atpakaļ galvu, izdzēra konjaku un, iebāzis mute aiz vaiga cukurgraudu, sāpīgi sarauca resno degunu. Paļceva ne-kautrība, viņa nevērīgā valoda, palso acu vienaldzīgais skatiens — viss tas modināja Samgina ziņkārību; klausīdamies garlaicīgajā balsī, viņš lūkoja šo cilvēku novērtēt:

«Gadu viņam ap četrdesmit. Tāds, kam nekas neizdodas. Droši vien: «vienalga viss, viss apnicis līdz kaklam».»

— Te milzums spekulantu un blēžu, — Paļcevs stāstīja, aizsmēķēdams papirosu brīnum garā iemutī. — Daži ģērbti zem-gorhuzaru^1 formā, tāpat kā jūs. Es vēl neesmu paguvis sev formu uzšūt. Vīrietis, kurš jums aiz muguras sēdēja, bija Izak-sons, Izaksons un Bermans — technisks kantoris, mašinu, darbgaldu, elektrības armatūru un tā joprojām imports. Abi — blēži, abi atrodas zem tiesas.

Viņš atkal izvilka plakano pudeli un ielēja krūzītēs konjaku. Samgins pateicās, izdzēra un samanīja konjakā kaut ko radniecīgu odekolonam. īsi apcirptos matus, sprogainus kā karakula vilna, ar plaukstu glauzdams, uzacis cilādams, Paļcevs brīdināja:

— Izaksons, bez šaubām, piedāvāsies jums pakalpot, tas nozīmē — jūs apšmaukt. Mani viņš jau iegāza par divi tūkstoši.

— Bet kā viņi to var izdarīt? — Samgins jautāja.

— Gan jau viņi zina — kā. Jūs kārtis spēlējat? Ne? Tas ir labi. Citādi... raug, ka vakar: kāds stulbenis trīs vagonus dēļu nospēlēja; bija atvedis uzdāvināt Sarkanajam krustam zārkiem un — nospēlēja ...

Restorānā visu laiku nepārtraukti viļņojās apspiestu, noraizējušos balsu rūkoņa, biljarda istabā klaudzēja bumbas, bufetē vienā steigā skanēja trauki, un pēkšņi visus šos trokšņus ka slaucīt noslaucīja skaļi uzlīgojis tenors:

— Urā!

Ek, buzuiukas pulka zēni īstos vārdus atminēj’...

Desmits balsu visas kā viena dejas ritmā uztvēra:

Krievuzcnie, māmuliņa,

Galva visai pasaulei!

1 Zemstu un pilsētu savienības huzars. Tulk.

Un biljarda istabā, uzsvilpienu un saucienu pavadīta, atskanēja aša papēžu rīboņa uz parketa.

— Jādomā, ka avīzes, — Paļcevs nomurmināja, piecēlās un steigšus aizgāja. Samginam dūrās acīs, ka steiga nesaskan ar šā cilvēka drukno, smago stāvu un izturēšanos. Klims Ivanovičs pārmeta sev, ka nebija paspējis Paļcevam apvaicāties, kur izvietoti bēgļi, kada ir viņu evakuācijas kārtība un technika, un vispār iepazīties ar šā darba paņēmieniem. Viņam gribējās to visu uzzināt jau iepriekš, iekams vēl nav ticies ar vietējiem Pilsētu savienības pārstāvjiem, — viņš vēlējās ierasties pie tiem kā cilvēks, kas ir jau lietas kursā un spējīgs darboties neatkarīgi no kaut kādiem citiem, droši vien viņam līdzīgiem... Viņš vēl pasēdēja minušu desmit, klausīdamies, kā biljardistabā vētraini vijas un līgojas dziesma, bet to pārskalda pārgalvīgi svilpieni, dārd smiekli, rībina dejotāju kājas, un viņam šķita jau neērti sēdēt vienam, gluži kā demonstrējot pret varoņu jautrību. Gribējās ieskatīties tur, bet durvis bija galīgi aizsprostotas, — gandrīz visi, kas vien restorānā atradās, bija saspiedušies cieši pie tām.

Samgins piecēlās un devās uz savu istabu, bet vestibilā viņu apstādināja ērmots vīrs vaļējā zvērādas kažokā, ar karakula cepuri rokā; viņa grubuļainajā sejā, alkatīgi izspiedušās, valbījās apaļas acis, galvā pasirmas aitu vilnas lekšķes, galva liela un balstās tieši uz pleciem, kaklu neredz, un šis cilvēks izskatās kuprains.

— Piedodiet, — viņš klusi, steidzīgi, mazliet krekstēdams sacīja. — Mani sauc Marku Izaksonu, — ja! Šinī pilsētā ļoti pazīstama persona. Man jūs jābrīdina: ar jums sarunājās krāpnieks, jā. Vietējais bārddzinis Jaška Paļcevs, jā. Blēdis, trumpotājs. Spekulants. Vispār neģēlis, jā! Jūs vēl esat še jauns... Uzskatīju par savu pienākumu... Te mana vizitkarte. Atvainojiet ...

Viņš pagrieza Samginam muguru un ar aizsmakušu rīkli kādam vai nu jautāja, vai paziņoja:

— Gatavs.

Uz kartītes Samgins izlasīja jau zināmos vārdus: «M. Izaksons un K. Bermans — tcchniskais kantoris.»

«Skaidri redzams, ka blēdis,» Kļims Ivanovičs nosprieda. Dažas minūtes vēlāk viņš sēdēja ekipāžā, bagātīgi apbirdināts ar sniegu. Putenis arvien vēl trakoja tikpat neganti, sniega padebeši likās smagāki un biezāki, varbūt tāpēc, ka diena bija kļuvusi gaišāka. Caur ātri skrejošiem sniega vāliem kā bezgalīga straume pulks pēc pulka gāja zaldāti, durkļi sukaja sniega mākoņus kā susekļa zobi. Sniegs bira viņiem virsū no jumtiem, šaustījās zem kājām, uzbruka no sāniem, <ļbet zaldātij> gāja un gāja, nomīdīdami kupenas, gāja klusēdami, nedzirdamiem soļiem pa dziļo aizu starp mūra mājām, kuru neskaitāmie logi bija ar sniegu aizputināti akli. Jautās kaut kas ārkārtīgi baigs, nomācošs šai mēmajā pelēko stāvu tūkstošu gājienā; zaldātu pleci un muguras likās apauguši ar baltu sūnu, un putenis it kā centās izdzēst viņu sarkanos seju plankumus. Samginam šķita, ka viņš vēl nekad nav dzirdējis vēju svelpjam un gaudojam tik nikni, tik neatlaidīgi.

Pēc tam Kļims Ivanovičs veselu stundu nosēdēja siltā, solidi mēbelēta kabinetā, klausīdamies, ka sūdzas liels, izblīdis vīrs ar divkāršu zodu un labsirdīgu vecas aukles seju. Šī labi koptā, kailā,-ar spīdīgu it kā glazē ādu pārvilktā, sārtu asiņu pilnā, noskūtās bārdās apvidū zilganā seja ar maziņo, mīksto muti, ar biezo, pret mazu, mīkstu degunteli kaprizi uzrauto virslūpu, šīs mīlīgās, gaišzilās actiņas, sirmie, cirtainie mati un viss šā cilvēka izskats radīja pilnīgi noteiktu iespaidu, ka tā ir veca sieviete vīrieša uzvalka.

Nevarīgi rokas virs galda plātīdams, viņš liriskā soprānā balsī lēnprātīgi, kaut arī ar pārestības izteiksmi stāstīja:

— Visi mani Savienības līdzbiedri atrodas frontē, bet es to pienākumu dēļ, kuri man ir uzlikti kā Krievu-Āzijas bankas vietējas nodaļas pārvaldniekam, pilsētu atstāt nevaru — un turklāt arī veselība neatļauj. Šie bēgļi ir sakoncentrēti verstu četrdesmit no šejienes, tukšās vasarnīcās, bet izrādās, ka šīs vasarnīcas noīrējis Sarkanais krusts slimnieku vajadzībām, un nu Krusts pieprasa, lai mēs nekavējoties tās atbrīvojam.

Viņa valoda plūda viegli, mierīgi, un bija skaidrs, ka viņam patīk runāt.

— Nemaz nav iespējams saprast, kas bēgļus ir novirzījis uz šejieni. Bet viņi vai visi, ziniet, ir ebreji, nabadzīgi un tik histēriski, un kliedz. Viņiem milzum daudz bērnu, bērni mirst, aukstums, nav ko ēst! Un bez tiem vēl tur ir kaut kādi namdari, kas bijuši salīgti uz Brestļitovsku, bet no turienes ir padzīti, darba uzņēmējs no viņiem aizbēdzis, nekā nesamaksājis, un tagad tie ari dumpojas, prasa naudu, maizi, cērt nost kokus, kurina krāsnis, noārdījuši nezkādas tur saimniecības ēkas, taisa zārkus un pārdod — mirstība starp bēgļiem liela! Un vispār nododas patvaļībām. Bet latvieši ir skarba tauta, un šī koku ciršana, saimniecības ēku bojāšana ... tas, protams, ne tikai latvietim vien var ķerties pie sirds! Ta nu jūs, cienītais K|im Ivanovič, esiet tik laipns, atraisiet... šo... Gordija mezglul Galvenais — namdari! Viņiem tur ir tāds kā savs aizstāvis, ārkārtīgi nepatīkams jauns cilvēks, bet viņš visu šo lietu pārzina. Telefonēšu, lai viņš jūs sagaida. Viņa uzvārds — Losevs.

Pabeidzis savu sūdzēšanos, viņš jau daudz žirgtākā toni iesāka runāt par preču trūkumu, par to cenu paaugstinājumu, par rubļa vērtības krišanu.

— Karu iesakot, rublis gaja par astoņdesmit kapeikām zeltā, bet tagad jau par sešdesmit divām un izrada tendenci noslīdēt līdz pusrublim. Saprotams: «nav ļaunuma bez sava labuma», lēts rublis arī spēj atsaukties labvēlīgi... bet tomēr, ziniet... Mūsu ministrijas finansu politika ... neizceļas ar sevišķu gudrību. Privāto banku loma ir par daudz sašaurināta.

Un, balsi pamazām klusinādams, viņš piepeši iesaucās:

Bet mēs taču esam jau tikušies! Vai atminaties? Kaut kur provincē Ņižņijā vai Samarā? Es toreiz nēsāju bārdu un mani interesēja sektantisms ...

— Kormiļicins! — Kļims Samgins tagad atminējās un atcerējās, ka jau toreiz šis cilvēks viņam bija šķitis pēc sievietes.

Gluži pareizi! — finansists apstiprināja ar priecīgu smaidu. — Bet tas ir mans pseidonims.

Samginam šī sastapšanās nebija no tādām, kas darītu prieku, — viņš jau vispār nepazina tādu sastapšanos, kas iepriecinātu. Tomēr šai brīdī viņš noteikti atskārta, ja sastapšanas ar ļaudīm šad tad ir modinājusi viņā kaut ko līdzīgu skaudībai vai sapīkumam par vieglumu, ar kādu cilvēki maina savas pozicijas, savas frāžu sistēmas, tad tā bijusi viņa kļūda.

«Sevis novērtējuma nepareizība, pašapziņas trūkums. Šādi fakti nedrīkstēja mani apmulsināt. Gluži otrādi: man ir tiesības būt lepnam uz savu nelokāmību,» viņš domāja, sēdēdams Varšavas dzelzceļa līnijas vagonā.

Putenis vel vienmēr trakoja, likās, ka tas rausta un šūpo vagonu, pūlas nosviest to no sliedēm. Lokomotive, grūti nosvilpusies, piesardzīgi pieveda vilcienu pie vasarnīcu ciemata stacijas perona. Samgins izkāpa no vagona kūsājošos saltu putu virpuļos, — tie tūdaļ aplipināja ar sniegu viņa brilles, tā ka nācās tās noņemt.

— Mier-rā! — norēca gara auguma virsnieks, ar vienu roku atdodams godu, ar otru pieturēdams zobenu, bet tai pašā mirklī satrūcies uzkliedza:

— Atlikt!

24*

371

Viņam aiz muguras stāvēja desmiti trīs zaldātu, apbruņoti koka lāpstām, garām aizskrēja konduktors, rīkodams: .

— Sēdiniet iekšā! Blakus pasta vagonam! Žigli!

— Skriešus — marš!

Zaldāti nozuda, uz perona palika stacijas priekšnieka sarkan-cepurotā figūra un liels, bārdains žandarms, no bagažas vagona lidoja laukā un krita zemē lempīgi maisi, viss norisinājās ļoti ātri, putenis sagrūstīja vilcienu, iežvarkstējās vagonu sakabes, iesmilkstējās sliedes. Samgins stāvēja, aizsargādams ar cimdoto roku seju no sniega, gaidīdams kādu jaunu cilvēku. Viņam likās, ka laiks velkas ārkārtīgi lēni' un pat nemaz neiet uz ' priekšu, bet griežas uz vietas. Un te viņš apķērās, ka viņam nav nekāda skaidra jēdziena par to, kas īsti šeit darāms. Pie viņa pienāca stacijas priekšnieks, jautādams aizsmakušā balsī:

— Vai jūs no Savienības pie bēgļiem? Tādā gadījumā esiet tik laipni: viņi ir tepat, tūlīt aiz stacijas. Pelēka māja.

— Te vajadzēja mani sagaidīt kādam Losevam.

— Loktjevam droši vien. Michailam Ivanovam Loktjevam, — stacijas priekšnieks ļoti skaļi sacīja, un nekustīgi stāvējušais žandarms lieliem, tomēr nedzirdamiem soļiem pienāca pie Samgina.

— Loktjevs pagaidām aizbraucis. Pelēkajā mājā ir krievi, — žandarms ziņoja un, pamādams ar roku uz apsnigušajiem maisiem, jautāja:

— Vai tā jūsu maize?

— Nē. Vai jūs mani pavadīsiet?

— Ja vēlaties, — žandarms piekrita un kurnēdams stāstīja: — Tūkstoš un trīssimt cilvēkiem atsūtījuši četrus maisus, bet tur ir labi ja desmit pudu, ne vairāk. Gādnieki... Ļaudis trešo dienu bez maizes.

Viņi izgāja caur stacijas ēku, sāka brist pa dziļām kupenām.

«Loktjevs,» Samgins gudroja un atcerējās nepatīkamo jaunekli, kuru viņš kādreiz mēdza rāt. «Miša.»

«Laikam es esmu pazīstams jau ar pusi Krievijas iedzīvotāju.»

Pamodās ērmīga un pat pārestīga doma: visur viņa ceļā nostādīti pazīstami cilvēki — it kā novērošanai, kurp viņš iet.

Vējš nogrūda no jumta žandarmam uz galvas sniega klēpi, sniegs piebira Kļimam Ivanovičam aiz apkakles, piestūķējās dziļajās galošās. Divstāvu koka mājas fasade kūpēja kā baltos dūmos, iekšā kaut kas kauca un čīkstēja.

— Te mitinās poļi un žīdi, — žandarms sirdīgi sacīja. — 2ī-diem ir kāds nomiris, — dzirdat, — visu laiku gaudo!

Istabā bez tām durvīm, pa kurām ienāca Samgins, bija vēl divējas un platas kāpnes divējiem posmiem uz otro stāvu. No abām durvīm kā sadeguši izbruka pusaudži, meičas, jaunekļi, un, tos pašķirdami, pa kāpnēm cienīgi nokāpa sirmbārdaini, noliesējuši veči garos paltrakos, ar benītēm un saburzītām samta cepurēm galvā, sirmiem peisakiem virspus bārdas gar vaigiem, un netīros rītsvārkos un burnusos satinušās večiņas; visi viņi bubināja, kliedza, vaimanāja, klanīdamies, rokas plātīdami. Poļu un ebreju vārdu juceklī Samgins uztvēra krieviskus:

— Un ko darīt ar bērniem? ...

— Mēs mirstam nost.

— Dodiet kaut jel kādu maizīti!

— Un kur paliek tas Miše, kurš saprot...

Kāda jauneklīga balss no kāpnēm sauca:

— Jums brilles uz acīm tāpēc, lai nekā neredzētu.

Saspiedušies vienā blīvā, daudzgalvainā ķermenī, bēgļi virzījās arvien tuvāk Samginam; no viņiem plūda pretī smaga, šķerma sālītu zivju un bērnu autiņu smaka; viņi turpināja kliegt:

— Kāpēc mūs nelaiž pilsētā?

— Vai mēs vainīgi, ka ir karš?

— Mūs aplaupa.

— Te nekā nevar nopirkt...

— Mēs esam nabaga ļaudis.

— Mums solīja: ejiet, jums būs viss...

— Mūs dzina ar varu ...

— Jūs mācāt sēt saprātīgo, labo — un ceļat karu, — sauca no kāpnēm jauneklīgā balss, un kaut kur no mājas iekšienes uz kāpnēm stāvētāju galvām pāri atplūda gari un sērīgi stiepta dziedāšana, atgādinādama lauku sieviešu vaimanāšanu pie miroņa.

— N-nu, vai zināt, tas ir... velns zin kas! — nomurmināja Kļims Ivanovičs, griezdamies pie žandarma.

— Ārprātīgo māja, — žandarms drūmi atsaucās un piebilda ar pārmetumu: — Slikti jums Savienībā tas ir noorganizēts.

— Bet kur pazudis šis lempis Loktjevs? Viņam vajadzēja mani sagaidīt, izskaidrot.

Mazliet pavilcinājies, žandarms ļoti klusu sacīja:

— Loktjevs tika aizsūtīts uz Pleskavu pēc turienes žandarmērijas pieprasījuma.

Cauri dumpīgajai balsu kņadai, sieviešu naidīgajiem vaimanu kliedzieniem stūrgalvīgi izlauzās dobjš, tomēr skaidri saprotams bass:

— Jau septītais cilvēks nomirst aiz muļķības radītām šausmām ...

Runātājs bija ļoti garš vecis ar garu, smailu bārdu, kas krita lejup no viņa tumšā, kaulainā ģīmja, kur zvēroja melnas, apaļas acis un drebēja ass deguns.

— Mēs lūdzam: dodiet mums atļauju, kuram ir kaut cik grašu, aizbraukt uz Orlu, uz Ukrainu. Te mūs aplaupa, mēs esam jau izputināti.

Viņam līdzās parādījās sarkanā segā ietinies vecītis, ar vienu roku saturēdams ciet segu pie apkakles, otru viņš cēla uz augšu, bet roka bezspēcīgi slīga atpakaļ. Viņa grumbainajā, asaru saslapinātajā sejā žēlabaini virājās nespodras, it kā aizkvēpušas acis, plaksti bija sarkani, kā apdedzināti.

Samgins centās uz viņu neskatīties, tomēr skatījās un gaidīja, ka vecītis pateiks ko neikdienišķu, bet tas tikai klusā, dziedošā balsī, reižu reizēm atņemdamies, dudināja kaut ko ebrejiski, un viņa sasarkušie acu plaksti aši trīsēja. Bija arī vēl citi veči un vecenes ar tādām pašām itin kā applaucētām acīm. Maziņa auguma sieviete, ar vienu roku vilkdama uz sapinkātiem matiem melnu tīkliņu, otru vicināja Samginam gar seju un kliedza:

— Par ko jācieš bērniem, par ko-o?

Vecais tvarstīja viņas roku, grūzdams to sāņus, un runāja:

— Vajag, lai bērni aizmirstu šādas dienas ... Sa! — viņš uzbrēca sievietei, un tā, aizsegusi seju ar rokām, sāka spiedzoši raudāt. Daudzi raudāja. No kāpnēm arī kliedza, rādīja dūres, kāpņu margas čīkstēja, kājas kļūdīdamās slīdēja, papēžu un zoļu klaudzieni uz pakāpieniem rībēja kā šāvieni. Samginam likās, ka sevišķs niknums bija lasāms bērnu acīs un sejās, neviens no tiem neraudāja, pat mazie ne, — raudāja vienīgi zīdaiņi.

— Nelaimīgie ļaudis, — Samgins nomurmināja.

— Kontrabandisti un spiegi...

— Ko te varētu darīt? — Samgins apvaicājās. Žandarms iesāņš paskatījās uz viņu un atbildēja:

— Jānosūta uz Orlu, tur izspriedīs. Sie vēl ir no pārtikušiem, ēd ik dienas, bet kā ir citās vasarnīcās...

Brēka un vaimanas Samginu uzbudināja, arvien smagāka smaka apgrūtināja elpu, bet vismocošāk bija just, ka aukstums dedzina kājas, pirkstus žņaudz kā ar nokaitētām lūškām.

Viņš pateica to žandarmam, tas deva padomu:

— Izejiet sētā, tur maizes ceptuvē krievu namdari dzīvo siltumā.

— Bet vai viesnīcas nav?

— Viesnīcas ir aizņemtas ar ievainotajiem.

Plašajā maizes ceptuvē garoja patīkams skābens siltums. Trīs logu kvadrāti, sniega aizputināti, nelaida daudz gaismas zem zemajiem griestiem, un pelēkajā mijkrēslī Samginam likās, ka ceptuve ir stāvgrūdām pilna [aužu. Bet viņu bija tikai pāris desmitu, pieci no tiem, sēdēdami pie liela darba galda, spēlēja kārtis, kādi septiņi stāvēja tiem apkārt, divas sapinkājušās galvas rēgojās pār zemas krāsns malu, kāds, kaktā nesaredzams, klusā tenora balsī dungoja skumīgu dziesmu, viņam piebalsoja harmonikas; uz maizes muldas vāka, rokas zem pakauša salicis, gulēja liels vīrietis cirtainiem matiem, svilpodams līdzi dziesmas melodiju. Krāsns dūmenī skarbi vaidēja, svilpoja un gaudoja vējš. Trumpotāji sauca:

— Bet man — visi sarkanie vien un neviena kārava, bēdu lietas!

— Kalps un divas mamzeles!

— Krusta kungs ar desmitniekiem... velns ar ārā!

— Klusāk! — apsauca viņus večuks, nosviezdams no klēpja kādu apģērba gabalu, ko pašreiz bija lāpījis, un, iespraudis adatu sev uz krūtīm dzeltenajā kreklā, priecīgi apsveicināja:

— Laba dieniņa, Semjon Gavrilič!

— Kaut tāda diena būtu visu ziemu, lai vācieši apsaltu, — žandarms pikti norūca un, pārlaidis skatienu istabai, noprasīja:

— Starpsienu esat sadedzinājuši?

— Starpsieniņu sastrādājām zārciņos.

— Jums nāksies atbildēt par sveša īpašuma iznīcināšanu.

— Atbildēsim. Šai acīm redzamajā jautājumā atbilde viegla — karš atļauj visādu iznīcināšanu.

— Balamute, — viņš te tā kā vecākais šiem, — žandarms drūmi paskaidroja un, pulkstenī skatīdamies, piebilda: — Es tagad aizeju uz staciju. Ja būs vajadzība — atsūtiet man pakaļ.

Samgins, uz sola sēdēdams, pūlējās nomaukt dziļās galošas, bet tās likās piesalušas pie puszābakiem, kāju pirksti neizturami sāpēja. Večuks ar dzelteno kreklu, mīlīgi smaidīdams, noskatījās viņa pūlēs. Sabāzis īkšķus aiz sudraba kalumiem rotātas kaukāziešu jostas, viņš stāvēja zaldāta stājā — «papēži kopā, pirkstgali uz āru», no galvas līdz kājām gluds, mīlīgs, ar akurati apcirptu, sirmu bārdiņu, smailu degunu, žiglām acīm.

Trumpotāji mitējās spēlēt, arī tāpat nolūkodamies Samgina

pūles, vienīgi dziedātāja balstiņa un harmonika saskanīgi un skumīgi smeldza.

— Nevar nomaukt? — vecais līdzjūtīgi pajautāja.

Samgins šajā jautājumā saklausīja kaut ko līdzīgu izsmieklam,

un ari citādi večuks viņam šķita liekulīgs, viltīgs. Viņš tomēr bija spiests nomurmināt:

— Vai jūs nevarētu piepalīdzēt?

— Ļeksej, panāc šurp! — vecais pasauca. No muldas nedzirdami nolēca uz grīdas lielais vīrietis ar cirtainajiem matiem, pietupās, satvēra Samgina kāju un, pieķerdams klāt ari bikses, parāva tik stipri, ka Kļimam Ivanovičam bija jāpalecas.

— Lēnāk, Ļeksej, tā tu kāju norausi, — večuks sacīja vēl vienmēr tikpat mīlīgi, tādējādi Samginu vēl jo vairāk uzbudinādams. Galošas bija novilktas. Samgins piecēlās kājās.

— Pateicos.

— Nav par ko, — Aleksejs kā taurēt notaurēja. Tas bija vīrs garumā veršoku divpadsmit pāri divām aršinām, platiem pleciem, apaļu, sārtu seju, cirtainiem matiem kā eņģelis viduslaiku gleznās.

«Kas par skaistuli!» Samgins pie sevis neatzinīgi nodomāja, soļodams pa cementa klonu.

— Vai jūs būsiet no Savienības? — apjautājās vecais.

— Jā.

— Jau ceturtais, — vecais noteica, vērsdamies pie savējiem un pat parādīdams kreisās rokas četrus pirkstus. — Vai jūs atsūtīja Michaila Loktjeva vietā? Jūs sakāt, bēgļu lietā? Nu tad, redz še, mēs ari esam tie paši acīm redzamie bēgļi. Un pat vēl Jaunāk.

Viņš viegli palēcās, uzsēdās jāteniski uz galda stūra un turpināja loti tekoši un gudri:

— Vēl ļaunāk tāpēc, ka ebrejus ir atvēlēts muļķot, poļi ir gandrīz kā gūstekņi, bet mēs esam krievi, kroņa ļaudis.

Samgins staigāja viņam garām, likdams kāju uz papēža un sizdams ar zoli uz kūla, lai sasildītu pēdas, un juta, ka saltums izplūst viņam pa visu miesu.

Vecais stāstīja: viņi esot strādājuši Polijā Sarkanajam krustam, cēluši barakas, darba uzņēmējs apzadzies, aizbēdzis, bet viņiem likts darbu turpināt ka dienas strādniekiem, pusotra rubļa dienā.

— Lēti, ar savu maizi. Nu, mūs ar gudru ziņu sāk pierunāt, saka — ir karš, jūsu brāļi acīm redzami karo, neesiet nu jūs ar plēsoņas. Nu, labi, — kur mūsu tiesa neaiziet vējā?

Viņam blakus piestājas otrs, garāka auguma, platacis, pliku-pauri, biezu vatētu kamzoli mugurā, gariem, pelēkiem tūbas zābakiem kājās, garu, kaulainu rūsganā, izbalojušā bārdā ieaugušu seju. Akurātais večuks iedvesmoti rīkojās ar skaitļiem:

— Četrdesmit trīs dienas, 1225 rubļi, bet mums izdeva pārtikai pa visu laiku 305 rubļus. Un — nokomandē: brauciet uz Liepāju, tur saņemsiet nopelnīto naudu un darbu. Bet Liepājā ar gudru ziņu paņēma no mums naudas dokumentu un, ieskaitījuši bēgļos, atsūtīja uz šejieni.

— Tas nebija labi darīts ar mums, jūsu labdzimtība, — dobjā, zemā balsī noteica plikpaurainais vecis, sakrustojis rokas uz krūtīm, platās plaukstas salicis sev uz pleciem, — viņa dobjajam basam atskanēja daždažādas atbalsis; kāds norūca:

— Apietas ar darba cilvēkiem kā ar gūstekņiem...

— Nebēdā par tautu!

Bet kāda spiedzīga balstiņa sauca:

— Tauta ir — kartupelis!

— Ei jūs tur! — uzbļāva plikpauris, pasviezdams labo roku gaisā. — Kļūsiet, kad runā par lietu! Un harmonikas ar varētu nečīkstināt.

Viņam tomēr nepaklausīja, pie galda sēdošo namdaru starpā iesākās arvien karstāks strīds, spiedzošā balss stūrgalvīgi uzstāja:

— Tauta ir kartupelis, viņa no visiem tiek ēsta: kungs ēd, ij zaķis ēd.

— Zaķis neēd, tārps ēd.

— Stāsti tu man! Grauž arī zaķis.

— Vabole ar.

— Vairāk par visiem tauta ēd pati sevi.

Kamēr akuratais večuks stāstīja par arteļa nedienām, Kļims Ivanovičs Samgins paguva apsvērt, ka taču ne šo cilvēku labad viņš pacieš aukstumu un visādas neērtības, ne viņu deļ ir uzņēmies pienākumu palīdzēt tēvijai tās cīņā ar spēcīgu pretinieku.

Večuka veiklajā stāstījumā, viņa skaidri redzamaja liekuļotajā piemīlībā Samgins uztvēra dzēlīgas pieskaņas: vecā lietoto vārdu — acīm redzami un ar gudru ziņu — biežo atkārtošanu viņš novērtēja kā kaut ko izgudrēm piesavinātu, it kā no veciem narodņiku stāstiem iztvertu. Un pašreiz šie cilvēki bija uzsākuši muļķīgu strīdu, kas atgādina dialogus Gļeba Uspenska tēlojumos.

«Aizdomīgs večuks ...»

Kājas bija sasilušas, ceptuves valganajā siltumā varēja atpogāt mēteli. Samgins apsēdās uz sola un stingri noprasīja:

— Bet ko jūs darāt še? Kāpēc nebraucat kaut kur strādāt?

Viņa jautājumi tūdaj pārtrauca strīdu, klusumā skaidri un

zobgalīgi noskanēja tikai viena vienīga paklusa balss:

—■ Atradis, ko jautāt...

— To es, jūsu labdzimtība, atļaušos jums paskaidrot, — akurātais iesāka, palēcies uz galda stūra kā zirga mugurā. — Pieraduši katru dienu ēst, mēs gādājam, lai kaut kas būtu. Trijās vasarnīcās saimniecības ēkas un kaut kādus šķūnīšus esam noārdījuši — un saskaldījuši malkā. Esam nolaiduši no kājas dažus kokus. Mūsu darbi acīm redzami pretlikumīgi, kā jau žandarms sacīja. Tomēr te ir daudz bērnu un tie cieš no saltuma, daži pat nomirst, un tad nu mēs pataisām tiem zārci-ņus. No ta arī pārtiekam. Aizvakar viena poliete nevarēja iz-dzemdēt, — nomira, šorīt no rīta tāpat viens vecītis dievam dvēseli atdeva. Un tā mēs pamazītēm arī dzīvojam.

Viņš runāja, savu izsmieklu vairs nemaz neslēpdams, bet Samgins juta, ka viņam seja nosarkst aiz sašutuma un ka sašutums viņu sasilda. Viņš aizsmēķēja papirosu un klausījās tālāk, gaidīdams, kad vislabāk būs nežēlīgi atmaksāt stāstītājam par viņa daiļrunību. Bet večuks, atņēmis elpu, turpināja:

— Bet še mēs uzturamies, jūsu labdzimtība, tāpēc, ka, būdami ieskaitīti bēgļos, esam bez kustības iespējām. Aizbraukt jau nu, protams, varētu, bet tad mums šim nolūkam vajag saņemt mūsu nopelnīto naudu. Līdz šejienei mūs atveda par brīvu, bet tālāk — aiz Rīgas — tur iesākas slepena tirgošanās. Par iesēdināšanu vagonos uz Orlu no mums prasa pussimta. Nav nieka nauda, bet arī pieckapeiks ir liels, kad tā nav.

— Tas nevar būt, — Samgins stingri atteica. — Bēgļi tiek pārvadāti bez maksas.

— Āre, arī jūsu priekštecis Miša tāpat domāja, viņš pat uzsāka ķīviņu sakarā ar šo pretrunu, bet tad, skat, žandarmu policija viņu pievāca, nezi’ vai pagrabā ietupināja, vai ko; bet mums — nopratināšana: vai Michails Loktjevs ir jūs kūdījis uz dumpi? Lūk, ar kādu gudru ziņu tas iekārtots ...

-- Droši vien viņš ir sastāstījis jums... visādas blēņas.

— Neesam to manījuši, — večuks atsaucās.

Bet skaistais milzenis Aleksejs ar pārmetumu balsī atgādināja:

— Viņš teica, ka karš esot visas tautas muļķība un arī vācieši esot muļķi...

— Tas tev, Aļoša, sapnī rādījies, — vecītis mīlīgi sacīja.

— Neviens nav no viņa tādu vārdu dzirdējis.

— To puisis ar gudru ziņu pats izdomājis, — viņš pievērsās atkal Samginam, apslēpis acis smaida krunciņās. — Bet Miša ir neapšaubāmi lietpratīgs cilvēks! Mēs tātad iesniedzām Sarkanajam krustam sūdzību: «Samaksājiet mums naudu, pāri par astoņiem simtiem!» Krusts pieprasa: «Dodiet dokumentus!» Mēs ar mieru, bet Miša ne, var dot projām tikai norakstus... Brīnum labi pazīst visas kroņa viltības ...

Viņa žirgtā balstiņa tomēr nenomāca plikpaurainā veča sirdīgo basu:

— Būtu tu, mu|ķi, klusējis, nejaucies vecāku cilvēku sarunā. Karš nav vis mu|ķība. Skat, kā karš piektajā gadā tautu sapurināja. Un tagad ar redzēsi, būs tas pats... Karš ir briesmīga lieta ...

Kļims Ivanovičs Samgins nolēma, ka ir laiks visu to izbeigt.

— Karš ir vēsturiski nenovēršama parādība, — viņš pamācoši iesāka, brilles noņēmis un lakatiņā apslaucīdams stiklus.

— Karš liecina par tautas skaitlisko un garīgo izaugsmi. Kara pamatā slēpjas konkurence. Ikviens no jums vēlas dzīvot labāk nekā līdz šim, — tāpat arī katra valsts, katra tauta ...

— Tauta ir kartupelis, — nomurmināja spiedzīgā balstiņa.

— Bet atgadās, ka cilvēks pieviļas, kļūdaini uzskatīdams sevi labāku, vērtīgāku par citiem, — Samgins turpināja, pārliecināts, ka šiem cilvēkiem nav daudz vajadzīgs, lai tie uzņemtu patiesību, kas pieejama prātam. — Vācieši, diemžēl, pieder pie ļaudīm, kuri ir pārliecināti, ka tieši viņi esot labākie cilvēki pasaulē, bet mēs, slāvi, esot nevērtīga tauta un tāpēc mums jāpadodas viņu gribai. 5o pašapmānīšanos jau četrdesmit gadus ilgi vāciešos ir audzinājuši viņu rakstnieki, viņu ķeizars, viņu avīzes ...

— Mēs avīzes lasām, — iebilda starpā akuratais večuks.

— Protams, avīzes raksta ar gudru ziņu . ..

Šoreiz vecais to izrunāja lēnām, kā noguris vai kā negribēdams. Cauri viņa vārdiem Samgins sadzirdēja kādu citu sakām:

— Nē, šitais briļļainais nebūs Loktjeva vērts ...

— Jūs nevietā lietojat vārdus «acīm redzami» un «ar gudru ziņu», — Kļims Ivanovičs Samgins sapīcis sacīja. — Jums nav gluži skaidra to nozīme.

— Ko nu par vārdiem? — vecais nopūzdamies atteica.

— Vārdu saki kā sacīdams, tas tikai vārds vien arī paliks. Bet

kad jau nu mēs, jūsu labdzimtība, esam no savas lietas noklīduši sāņus un jums līdz rītam laika daudz...

— Kāpēc līdz ritam? — Samgins nemierīgi iejautājās.

Vecais viņam paskaidroja, ka vilciens uz Rīgu esot tikai

viens, no rītiem. Ar to viņš Samginu vai apdullināja, nosita tam visu vēlēšanos pamācīt un izraisīja veselu virkni būtiski svarīgu jautājumu:

— Bet kur tad es ēdīšu, dzeršu, gulēšu?

— Guļai daudz vietas nevajag, — vecis mierinoši sacīja. — Ar tējiņu, ja jūs neapsmādēsiet, mēs varam jūs pacienāt. Oļoša, Foma, — viņš uzsauca, — lieciet patvārus, ir laiks!

Vecais stāvēja Samginam priekšā, gandrīz piespiedis viņu pie krāsns, un, saceldams viņā dusmas, modinādams aizdomas, stāstīja:

— Klejojam kā čigāni, bet mums ir visi saimniecības piederumi: ar darbu no ebrejiem esam nopelnījuši divus patvārus, tāpat mīkstas mēbeles... Tiem bēgļiem manta bijusi nebijusi, — kad tikai dzīvību paglābt...

Krāsns dvašoja KJimam Ivanovičam uz muguras, apdvesdama viņu ar sausu un tīkamu siltumu. Siltums vilināja uz snaudu, modināja tādas žigli garām slīdošas domas, uzdvesa mieru, samierināja ar nepieciešamību palikt kopā ar šiem ļaudīm. Brist uz staciju līdz ceļiem dziļajā sniegā vēja brāzienos negribējās, kaut gan stacijā varētu pārnakšņot pie kada no ierēdņiem.

«Pārciest dažādas neērtības ietilpst pienākumos, ko es esmu uzņēmies,» viņš nodomāja, iekšēji pavīpsnādams. Turklāt Osips kairināja viņa ziņkāri, modināja vēlēšanos iedragāt mīlīgā večuka autoritāti.

«Ko var ienest dzīvē šāds te gudrinieks, tikko lasīt protošs vīrelis? Viņš ir arteļa autoritāte, arī savā ziņā «izskaidrotāja kungs». Ceļ citiem mājas, — interesanti, vai viņam pašam ir sava māja. Vispār «izskaidrotāju kungi» dzīvo citiem, «dzīves skolotāju» lomā. Protams, ne vienmēr tas ir parazitisms, bet tomēr vienmēr — varmācība kaut kāda Kristus, kaut kādas frāžu sistēmas labad.»

Ceptuvē sākās dzīva rosība. Sprogainais Aļoša ar vājiņo, šaursejaino pusaudzi Fomu krāsnspriekšas bedrē nostādīja divus patvārus, rausa no krāsns ogles, kaktā trinkšķēja emaljētas krūzītes, plikgalvis vecis grieza no maizes klaipa vienāda lieluma riecienus, citi slaucīja galdu, stumdīja solus, pa klonu skanīgi dipēja basas kājas, no krāsnsaugšas norāpās divi vīri

sārtos kreklos, bez jostām, abi vienādi izspūruši, abi reizē un it kā gluži vienādām kustībām samauca zābakus, uzvilka puskažociņus un izgāja pa durvīm pagalmā. Viss tas norisinājās zilganā, machorkas dūmu pilnā krēslā. Krēsla arvien vairāk pieņēmās, vēja vaidi, svilpošana un gaudas krāsns dūmenī kļuva arvien dzirdamāki.

Samgins vēroja ļaužu trokšņaino rosīšanos un domāja par to, ka viņiem tiek uzturētas skolas, baznīcas, slimnīcas, viņu labā strādā skolotāji, mācītāji, ārsti. Vai šie ļaudis tādēļ top labāki? Nē. Viņi ir tādi paši, kādi bijuši divdesmit, trīsdesmit gadus pirms šodienas. Vesels ceptuves kakts līdz griestiem piekrauts lādītēm ar namdaru darba rīkiem. Priekš viņiem tiek taisīti cirvji, zāģi, ēveles, kalti. Rati, lauksaimniecības maši-nas, trauki, drēbes, stikls. Galu galā arī kara mērķis taču ir dot šiem ļaudīm zemi un darbu.

«Sī doma, protams, tiks atzīta tiklab par naivu, kā arī par ķecerisku. Tā skan pretēji visiem liberālajiem un sociālistiskajiem kanoniem. Bet ir pilnīgi pieļaujams, ka šī doma var kļūt par inteliģences vadošo domu. Cilvēku sabiedrības hierarehiskā struktūra pamatojas bioloģijā. Pat tārpi nav vienādi...»

Domas rosījās negribīgi, automātiski un drūmi...

Drēgnajā un smacīgajā pustumsā kopā ar stiprās tabakas dūmiem bija jūtama koka ogļu tvanīgā smaka. Samgina prātojumi netraucēja viņu iedomāties sevi viesnīcas istabā, netraucēja arī noklausīties namdaru sarunās.

Dusmīgi dūca plikpaurainā veča dobjais bass:

— Tu, Osip, niekojies ar vārdiem! Bet viņš pareizi pateica: karš ir nepieciešama lieta, tas tiek sūtīts no dieva.

— Par dievu netika runāts, — akuratais atteica.

— Mēs daudz ko nesakām, par ko domājam. Tu jau arī ne katru taisnību sacīsi, — taisnība visiem priekš sevis ir skaista, priekš citiem tumša. Tauta ...

— Tauta ir kartupelis! — iespiedzās pusmūža vīrietis ar pūces acīm un sarkanu, rūsganiem sariem apaugušu seju.

— Nu, kaut tevi velns! Ieņēmies vienu vārdu galvā. Tu, Sem-jon, esi jau pavisam kā negudrs! — neganti ierēcās plikgalvis.

— Pagaidi, Grigorij Ivanič! — Osips palūdza.

— Ko tur gaidīt? Tu paklausies: ko dievs ir piekodinājis ebrejiem? Izdeldē savus ienaidniekus līdz septītajam augumam, lūk, ko. Tatad izdeldē visus līdz pēdējam. Izdeldēja. To tautu, par kurām stāsta bībele, — zemes virsū nav...

— Un tomēr, Grigorij, mēs esam kartupeļi! Ko tikai grib, to ar mums dara ...

— Bet tomēr piektajā gadā tauta ...

— Zirgiem astes cirpa.

— Mitējies, Semjon! Dumpojās pamatīgi...

— Vai tu dumpojies?

— Es? Nē, es toreiz ...

— Kāpēc nedumpojies?

— Bija savs iemesls ...

— Neslēpies aiz iemesla, saki tu skaidri: kāpēc nedumpojies?

— Ļauj paskaidrot!...

— Ek tu, kartupelis!

Krāsnspriekšas bedrē Samginam pie kājām paklusām sarunājās Aleksejs ar Fomu:

— Ja būtu Miša, tas izskaidrotu ...

Bet pie galda turpināja klaigāt:

— Dumpji arī pirms piektā gada nebija nekāds retums. Bagātie zemnieki bija varen neganti uz kungiem.

— Paši gribēja par kungiem uzķepuroties.

— To jums Miša par bagātajiem ir iestāstījis...

— Bet vai tad tas nav taisnība?

— Nē, Miša runāja patiesīgi, — iejaucās Osips, slaucīdams dvielī zilu, emaljētu krūzīti.

— Kluss zēns, bet gars drošs ...

— Nūja. Es, kad viņā klausījos, domāju: «Sak, tev, šķelmi, nez vai ir ij divdesmit gadu, bet man — četrdesmit pieci!»

— Skola!

— Tā jau tā lieta. Viņš saprot, bet mēs ar tevi neatradām laika par savu likteni padomāt...

— Nokavējāmies ...

Namdari sēdās pie galda, un viņu bārdaino seju rinda Samginam atgādināja zobainos, bārdainos ģīmjus aiz loga rūtīm Novgorodas stacijas bufetē.

«Viņi prāto mana klātbūtnē tik droši, it kā manis neredzētu. Bet es taču esmu ģērbies kā militārpersonā ...»

Pie viņa pienāca Osips un pieklājigi palūdza:

— Esiet tik laipni, pie galda ...

Un pat ar roku pamāja gaisā, kā zirgu vezdams aiz ‘apaušiem. Viņa staltā auguma kustībās, viņa roku veiklajos žestos Samgins ievēroja tādu pašu rāmu pieglaimību kā viņa lokanajā balsī un mīlīgajās runās; bet, neraugoties uz visu to, viņš tomēr it kā atgādināja rupjo un skarbo Lovcovu un vispār visus pārgalvīgu domu cilvēkus.

— Ēdiet veseli! — Osips aicināja, nolikdams Samginam priekšā tējas krūzīti, divus graudus cukura un riku maizes. — Mēs darbā esam pieraduši ēst četrreiz dienā: rītā, pusdienā, bet, lūk še, patlaban šis ir tā kā launags, bet starp pulksten septiņiem un astoņiem — vakariņas.

Uz galda stāvēja divi patvāri, izgrūzdami garaiņus, pie tiem abiem dega pa stearina svecei, ļoti vāji apgaismodamas zilgano krēslu.

Plikgalvis Grigorijs Ivanovičs, izrādīdamies par lielu ūdens un maizes pazinēju, pukojās, ka maize skāba, bet ūdens šķerms, galda pretējā galā ālējās rudmatainais Semjons, kliedzošā balsī lūkodams pierādīt savam kaimiņam — plecīgam tēvainim ar pelēko nagu labējā acī:

— Ar vīzēm līdz paradizei neaizčāposi, nē, nē!

— Mani, jūsu labdzimtība, interesē jautājums — kā jūs domājat: vai cilvēks zemes virsū ir viesis vai saimnieks? — Osips negaidot ska|i iejautājās. Šis jautājums uzreiz pārtrauca visas namdaru sarunas, un Samgins, redzēdams, ka viss vairums gaidoši viņu uzlūko, saprata, ka šis jautājums namdariem jau ir pazīstams un interesants. Apņēmis plaukstām tējas krūzīti, viņš sacīja:

— Cilvēka dzīve virs zemes ir tik īsa, ka, protams, viņš jāuzskata uz tās par viesi.

— Nu, ko? — plikgalvis Grigorijs uzvaroši ierēcās. — Vai es tev neteicu? ...

— Pagaidi, nekliedz! — jautrā balsī palūdza Osips, lēni mādams gaisā ar roku. — Nu, bet, ja mēs ņemam cilvēku viņa īsās dzīves robežās, — kā tad tas ir? Kas tad viņš būs? Daži, lūk, apgalvo, ka cilvēki esot virs zemes saimnieki...

— Bet viņi ir viesi līdz nāves slieksnim, — Grigorijs iebilda un griezās pie Samgina: — Viņš, jūsu labdzimtība, velk uz to pusi, lai attaisnotu dumpi, tur, lūk, tā lieta! Viņš, redziet, ir it kā no ķeceru gājuma, rasko|ņiks, vai. Pratuļo nevis pēc dieva, bet pats pec sava prāta. Savā ziņā musinātājs... Viņš pie mums nav ilgi, tikai pāris mēnešu.

— Ļauj, Grigorij Ivanič, paklausīties atbildi! — rāmi palūdza Osips. — Tātad kas ir cilvēks savas dzīves laika robežās?

— Savu spēju saimnieks, — Samgins ne tūlīt atbildēja un ar gandarījumu redzēja, ka šī atbilde stipri samulsināja filozofu, bet plikgalvi ielīksmoja.

— Ahā! — tas ieaurojās un laida vaļā pērkondimdošus •smieklus, rādīdams ar pirkstu uz Osipu. — Vai saprati? Ikviens cilvēks ir pats savs saimnieks, bet pāri viņam — cars un dievs. Ta, lūk!

Visi klusēja. Osips rosījās tā, it kā gribētu no sola uzcelties, bet nespētu.

— Tas nozīmē tātad, — viņš paklusi ieteicās, — ja kāds var savas spējas paaugstināt, ja kāds ir mācīts zinības, tad tas ir saimnieks, bet visi pārējie — viesi.

Viņa balss tomēr tūdaļ atkal ieskanējās skāņi un uzstājīgi:

— Tātad es esmu viesis. Un visi mēs, brālīši, esam viesi. Labi. Jā, bet kāds tad ir mūsu mielasts? Šā vai tā — viesi taču nav ubagi, vai pareizi? Mēs — ubagi? Nekad! Paši pasniedzam ubagiem, ja kapeika turas. Mēs esam strādnieki, darbaspēks... Āre, mūs pamielo ar karu ...

Ar vārdiem par zinībām Samgins jutās personīgi aizskarts.

— Nav taisnība, ka zinības padarot mācītos bagatus. Darbu uzņēmēji dzīvo bagātāk par profesoriem, no tikko lasīt pratējiem zemniekiem iznāk bagāti fabrikanti un tā tālāk. Dzīves veiksme ir atkarīga no spējām ...

Osips skaļi nopūtās un sacīja:

— Mums, man ar gudru ziņu jāsaka, protams, nepieklājas ar jums strīdēties. Mēs acīm redzami neesam mācīti un — kas tiesa, tas tiesa — domājam paši ar savu prātu...

— Ko tu mēļo — mēs, mēs? — nikni uzkliedza Grigorijs Ivaničs. — Kurš te ir ar tevi vienis prātis? Kurš?

— Rau še, es esmu vienis prātis, — atbildēja viņā galda galā maza auguma vīriņš, pieceldamies kājās, lai viņu varētu saredzēt; Samginam no atstatuma viņš izskatījās kā pusaudzis, bet viņam gar ausīm uz zodu stiepās pareti, gludi bārdas sari; uz zoda bārda bija biezāka un krēslā rādījās zilgana.

— Rau še, es, kungam dzirdot, pasaku: esmu vienis prātis ar Osipu, bet ne ar tevi. Es tevi uzskatu kaitīgu par tavu radošanos ar žandarmu un tavu Mišas nosūdzējumu... Ek, vecais sātans!

Galvu gar patvāri pastiepis, spiedzoši iekliedzās ari rudma-tainais Semjons:

— Es ar tev, tārps nolādētais, pateikšu...

Ierūcās vēl divas trīs balsis, kāds bargi noteica:

— Tevi, Grigorij, mēs neesam par stārastu vēlējuši, bet tu te komandē ...

— Osips Kovaļovs ir. par tevi ir izglītotāks, ir saimnieciskāks ...

Garais, plikpaurainais vecis noliecās pār galdu, saķēra abēju roku pirkstiem krūzīti un, galvu uz labo un kreiso pusi šūpodams, sirdīgi rūca kā suns, kuram grib atņemt kaulu.

Kovaļovs piecēlās kājās, ar diriģenta žestu pacēla rokas un skanīgi iesāka:

— Pagaidiet, brā|i! Es skaidri saku: par priekšnieku es jums neuzbāžos, man tas nav vajadzīgs, man ir citāds virziens... Un nu metīsim liekās valodas pie malas! Ķersimies pie lietas!

Viņš mazliet atvirzījās no blakus sēdošā Samgina, tam palocījās un pieklājīgi palūdza:

— Jūsu labdzimtība, palīdziet mums saņemt savu naudu no Sarkanā krusta, un lai mūs atlaiž no šejienes...

Visi ļaudis pie galda saspiedās ciešāk, daži uzcēlās kājās, gaidoši lūkodamies uz viņa labdzimtību. Kļims Ivanovičs Sam-gins pašapzinīgi un valdonīgi pavēstīja, ka rit viņš darīs visu iespējamo, bet pašreiz viņam gribētos atpūsties, jo nakti slikti gulējis un viņam sākot sāpēt galva.

— Te ir dvingains un smacīgs gaiss.

— Nu, zēni, kustieties! — Osips Kovaļovs uzaicināja.

Pēc piecām minūtēm Samgins gulēja kaktā, kurp bija pārvilkta abra; uz abras bija uzklāts kažoks, šādas tādas tīros dvieļos ietītas mīkstas drēbes bija pagalvī spilvena vietā.

Kļims Ivanovičs bija apmierināts, ka ticis nostāk no šiem ļaudīm, no viņu sīkajām raizēm un neprašu strīdiņiem.

«Ļaužu vairākuma dzīvi vada cerības, ko tiem iedveš solījumi. Tā tas ir bijis vienmēr, un grūti iedomāties, ka tas kādreiz kļūs citādi,» viņš prātoja.

Guļvieta bija cieta, abras vāks čīkstēja, viens tās stūris arvien pie kaut kā klusi piesitās.

«Lūk, kā nākas dzīvot!» viņš domāja, juzdams žēlas pret sevi, uz nezinko dusmodamies, bet tai pašā laikā mazliet lepodamies ar to, ka izbauda tādas neērtības, un šis lepnums remdināja viņa sarūgtinājumu par neveiksmīgo pirmo soli kalpošanā tēvijas labā.

Ceptuvē skanēja apspiesti troksnīši, viena daļa namdaru likās gulēt uz klona. Grigorijs Ivanovičs uzrāpās uz krāsns, krāsns bedrē no jauna sildīja patvāri, vairāki cilvēki sēdēja vēl pie galda, klausīdamies kādā urbjošā balsī.

— Vienprātības vajag, bet pie kartupeļiem vienprātībā parādās tikai tad, kad tos ierok zemē. Mūsu sādžā ir sešdesmit trīs sētas, bet pārtikuši dzīvo tikai Jevsejs Petrovs Kožins, resnvēderis, izmanīgs ar plaša vēriena prātu. Ir arī vēl treji, bet tie vipam tikai tādi rokaspuiši, nu, tā kā unteri 'pulkvedim. Šis Jevsejs jau pavasarī zina, kas būs rudenī, kāda būs dzīve un cik kas maksās. Palūdz no viņa: «Aizdod sēklai!» Viņš dod ...

— Šie kumēdiņi sen zināmi.

— Tas tad, lūk, ir. Manam vectēvam astoņdesmit septiņi gadi, bet viņš saka: dzimtbūšanas laikos, pie kunga, zemniekiem bija vieglāka dzīve...

— Tā daudzi veci ļaudis saka...

— Nu, re nu! No kurienes tad, Osip, vienprātība celsies?

«Prātīgs cilvēks,» Samgins atzinīgi novērtēja bezcerīgo runu.

Vienu sveci apdzēsa, otra apgaismoja rudmatainā namdara

vara galvu, viņa klausītāju it kā akmens sejas un maziņo, sudrabotas bārdiņas ietverto Osipa ģīmīti, kas lūkojās gar patvāri, sveces uguntiņas apgaismots spilgtāk nekā pārējie; Osips kodīja maizi, piestrēbdams tēju; viņš nepārtraukti rosījās, kamēr citi visi sēdēja nekustīgi. Brītiņu viņā noskatījies, Samgins aizvēra acis, bet iesnausties nevarēja, traucēja Osipa klusā, skaidrā valoda.

Miegs īsti nenāca, lai gan Samgins jutās visai noguris. Ceptuvē virmoja nostāvējusies raudzētas mīklas, vēdera gāzes un aitādiņu smaka. Kāds runāja pa miegam, vārdiem aizrīdamies, kāds cits krāca sēkdams un piesvilpodams, kā mēdīdams vēja gaudošanu dūmenī, bet vēl nomodā esošie namdari turpināja paklusām sarunāties, un Samgins notvēra vienu otru nomaldījušos vārdu:

— Likums ... Medījums ... Mežainis nav zvērs ...

Tad Osipa skanīgā balstiņa:

— Vienam zeme ir par laimi, otram — par nelaimi...

— Tur ciet aiz kājām.

— Tā gan...

Samginam ādu kaut kas durstīja, un viņam bija aizdomas, ka tie ir kukaiņi.

«Kas viņam daļas gar šiem namdariem un ebrejiem? Kāpēc viņam jāšķiež savs laiks un spēki? Kalpošana tautai! Boļševiki!» [Nesalasāms.]

Galva tiešām dūca, pilna visādu trokšņu, uz mēles bija jūtami metāliski skābeni putekļi.

— Es neesmu vēl tik visai vecs, tikai piecdesmit viens gads, bet nosirmojis esmu ne no gadiem, — no dzīves...

«Vai tad tava dzīve ir ritējusi ārpus laika?» Samgins domās iebilda.

— Mans tēvs bija kalējs, strauja rakstura cilvēks, nesaticīgs, viņu pēc kopienas lēmuma izsūtīja uz Sibiriju, toreiz bija tāda kārtība: ja nesatiek zemnieks ar sādžu — aizsūta viņu uz Sibiriju kā kaitīgu. Nu, tēvs tur Sibirijā tā ir pazuda. Kad viņu sūtīja projām, es jau biju labi paaudzies, zemstes skolu pabeidzis. Mani paņēma pie sevis krustmāte un aizsūtīja uz Arza-masu klosterī, tur bija viņas draudzene mūķene. No klostera es ar gudru ziņu aizbēgu, kā zalktis aizlavījos uz Ņižņiju un tur piestājos pie namdara Asafa Andrejiča, — tas bija ļoti gudrs vecis un lielisks sava amata pratējs, lai gan briesmīgs žūpa. Līdz septiņpadsmit gadu vecumam viņš mani tā dauzīja, ka es ar gudru ziņu gribēju noslīcināties, bet izvilka, atdzīvināja. Viņš, cik mani piekauj, tik priecina: es to nedaru aiz niknuma, bet piemēra dēļ; es tev, Osipka, no tiesas saku: nav man tevis mācīšanai cita līdzekļa kā vien tikai sāpes un bēdas; bet kādam līdzeklim tomēr vajag būt, un to tu pameklē pats. Es biju muļķis, kā tas jau pienākas, un ilgi es muļķis arī paliku, strādāju, dzēru sīvo, ar skuķiem jakstījos, ne par ko nedomāju.

Ceptuve kļuva arvien klusāka, uz krāsns jau kāds krāca un elsa, kā atbalsodams vēja gaudošanu dūmenī. Pie galda septiņi cilvēki saspiedās ciešāk kopā, divi nolaida galvas uz galda, vēderainais patvāris pacēlās pār tiem valdonīgi un jocīgi. Uz-mirdzēja pa papirosa uguntiņai, apgaismodamas Alekseja skaisto seju, Semjona vara vaigus un kādu garu putna degunu.

— Domāt es iesāku Parizē, — turp mūs, astoņdesmit septiņus cilvēkus, ar gudru ziņu aizsūtīja uz Vispasaules izstādi būvēt krievu nodaļu. Četri turpat nomira no visādām slimībām, bet galvenām kārtām no degvīna. Kādi pieci tur palika uz pastāvīgu dzīvi. Parize, brālīši, ir neapšaubāmi skaista pilsēta, viņa aizēno visas mūsējās, pat Pēterburgu. Vispirmām kārtām tā ir priecīga pilsēta un strādnieku cilvēki ar viņā jautri. Vislepnākā pilsēta, pēc sava skaistuma un apmēriem droši vien vispirmā pilsēta pasaulē. Un tad nu tur pie mums sāka piestaigāt viens cilvēks, krievs, uzvārdā Zans, — atnāk un iztaujā, kā Krievijā dzīvo. Es tolaik pat vārda paviljons nevarēju pareizi izteikt, vienmēr teicu: palivjons. Nu, tad, raug, šis pats Zans. Viņš, tāpat kā mans tēvs, bija pēc priekšniecības likuma izsūtīts no Krievijas. Bija liels dzīves pazinējs!

Kļims Ivanovičs Samgins pasmīkņāja.

— Vēlāk es tādus cilvēkus esmu saticis arī pie mums, Krievzemē, viņus pazīt ļoti viegli: viņi nekad nerunā par sevi, bet tikai par darbaļaužu likteni.

25*

387

— Daži kartupeli ciena vairāk nekā maizi...

— Viņiem ir tāda doma, lai visas pasaules tauta, zemnieki un strādnieki, saņem visu varu savās rokās. Visi |audis: franči, vācieši, somi...

— Tās ir bērnišķīgas iedomas ...

— Pagaidi, Semjon Pavlič.

— Ko tur lai gaida? Pat dusmas saskrienas. Katrai nacijai ir savs cars, savs karalis, sava zeme, sava tēvija... Tu zaldātos esi dienējis? Zvērestu zini? Bet es esmu dienējis. Braucu karot ar japāņiem, — par laimi uz karošanu nokavējos. Jā, kad visi ]audis būtu ebreji, kam nav savas zemes un tēvijas, tad cita lieta. Ļaudis, mīļais cilvēk, staigā pa zemes virsu, viņa tur tos ciet aiz kājas, — no savas zemes neaiziesi.

— Tas taisnība, — kāds drūmi noteica.

— Viņa nav nedz tava, nedz mana, bet tomēr mēs ar tevi esam viņā — kartupeļi...

«Cik gudrs!» Samgins iemigdams atkal atzinīgi nodomāja, un pēdējie vārdi, ko viņš vēl dzirdēja, bija Osipa jautājums:

— Kas tā par tēviju, ja tā tev ir katorga?

Kļims Ivanovičs gulēja cieti un ilgi, atmodās spirgts un žirgts, — viņu pamodināja Osips:

— Laiks iet uz staciju. Es atnesu jums sniedziņu — nomazgājieties. Arī tējiņa gatava. Es ar braukšu ar jums reizē, man tur viena maza darīšana.

— Ļoti labi, — Samgins atteica, berzēdams cietās guļvietas atspiestos sānus un plecus.

Līdz Rīgai viņi brauca katrs savā vagonā, bet Rīgā Samgins sniedza Kormiļicinam iespaidīgu ziņojumu, iebiedēdams viņu ar dažādu skandālu un nelaimju iespējamību un pat ne-novēršamību, pierunāja viņu sūtīt bēgļus bez kavēšanās uz Orlu, nodeva viņā ziņā Osipu un tai pašā vakarā izbrauca uz Petrogradu, atsaukdams atmiņā un apsvērdams visu, ko no šā sava brauciena guvis.

No visiem ļaudīm, ko viņš šinīs dienās redzējis, sevišķi izcēlās skaistuļa Froļenkova monumentālais tēls. Patika atcerēties tā veiklās, noteiktās kustības, katrai no tām viņš neziedoja ne druskas vairāk spēka, kā bija nepieciešams. Ļoti nozīmīga bija nicība, ar kādu Froļenkovs runāja par kalējiem vai noklausījās Lovcova nekaunībās.

«Drošsirdīgs un gudrs vīrs. Francijā viņš būtu savas pilsētas deputāts parlamentā. Lovcovs — savas sādžas huligāns. Vil-

tīgā sadža sūta viņu sev pa priekšu, noliek viņu grūtākajās vietās ka cilvēku, kurš tai nav vajadzīgs un kura nav žēl.»

Atmiņa nevietā un kā pretrunu atdzīvināja labības magazi-nas durvju uzlaušanas ainu un mūrnieku Kubasovu; baidīdamies, ka mūrniekam blakām var parādīties vēl citas tamlīdzīgas figūras, Kļims Ivanovičs «ar gudru ziņu» pārlika:

«Diezin vai sādžā jel maz ir tādi cilvēki, kurus tā žēlotu... Var būt, ka tā izbīda priekšā cilvēkus tikai tālab, lai tiktu no tiem vaļā... Spēlē uz viņu godkāri. Spēlē apzinīgi un neapzinīgi.» Viņam nāca prātā Cecliova un Buņina stāsti par zemniekiem...

Bet pārsātinātās atmiņas mechaniskā darbība tomēr turpinājās, atsaucot acu priekšā sētnieku Nikolaju, akurato, viltīgo Osipu, rūsganmati Semjonu, krāvējus Ņižņijā Sibirijas ostā, desmitiem visādu garāmejot ievērotu pārgalvīgu cilvēku, — viņu rinda nobeidzās ar zobainajiem zaldātu ģīmjiem uz Nov-gorodas stacijas perona. Tagad gluži dabiski šķita atcerēties drūmo grāmatu «Alūsu noziegums». Viss tas kopā bojāja Sam-gina garastāvokli, aizdeva pat dusmas, bet dusmoties Kļimam Samginam nepatika.

«Dzīve apskalo mani kā upe salu, — apskalo, cenzdamās sadrupināt,» viņš sev skumīgi sacīja, un tas bija tik negaidīti, it kā to nebūtu sacījis viņš, bet iečukstējis kāds cits no ārienes. Atmiņas atsauktie ļaudis stāvēja viņam pretī kā naidnieki.

«Tieši uz šādiem ļaudīm liek savas cerības Kutuzovs, Pojar-kovs, biedrs Jakovs... Brjusovs tos ir nosaucis par liuņņiem. Ļeņins — Atila.»

Sapīkums pieauga.

«Revolūcija ar mežoņu spēkiem. Neprāts, kādu vēl nekad cilvēce nav pazinusi. Kazaku sapnis. Razins, Pugačovs bija kazaki, viņi sacēlās pret Maskavu kā valstisku organizāciju, kas saistīja viņu anarehistisko savvaļu. Katrīna pareizi uzminēja, ka jāiznīcina Aizkrāce,» viņš strauji domāja un nomanīja, ka šīs domas nespēj viņu nomierināt.

Petrograda saņēma viņu ar atkusni un miglu, virs zemes viss bija ietīts slapjā muslina, kas apgrūtināja elpu, slāpēja domas un iedvesa bezspēcības sajūtu. Mājās sagaidīja nepatikšanas: Agafja, salikusi kā vienmēr rokas uz krūtīm, paziņoja, ka aiziet strādāt slimnīcā par kopēju.

— Ļoti žēl, — Samgins saīdzis nomurmināja; šī bakurētainā sieviete ļoti labi bija pildījusi savu «vienas kalpotājas» darbu un naudu tērējusi tik skopi, ka droši vien, viņu neapzagdama, bija apmierinājusies ar bodnieku maksātajiem procentiem.

— Cik tur slimnīcā maksā? — viņš apvaicājās. — Es varu jums maksāt tikpat daudz.

— Es neeju naudas dēj, — Agafja vīpsnādama atbildēja, glāstot ar plaukstām sev plecus. — Jūs taču nestrādājat kara vajadzībās par naudu, — viņa piebilda.

Gribējās viņas visai saprātīgajā sejā pateikt kaut ko aizskarošu, apdzēst za|gano acu smīnu. Samgins atminējās Anfim-jevnu, un prātā iešāvās spilgta doma:

«Tagadējā sabiedriskajā struktūrā jābūt ļaudīm, kam nav tiesības uz personīgo iniciativu, uz patstāvīgu rīcību.»

— Es jums nolūkoju meiču no mājturības skolas, — Agafja sacīja, vēl vienmēr smaidīdama.

Viņa aizgāja, atstādama saimnieku apmulsušu no savas domas asuma. Vajadzēja to iztirzāt, notrulināt.

«Kāda savā pamatā ir mājkalpotāju sociālā loma? Protams, tā ir intelekta smadzeņu un nervu enerģijas atbrīvošana no nepieciešamības uzturēt dzīvoklī tīrību: izskaust tajā putekļus, gružus, mēslus. Savā būtībā tā ir visai cienījama fiziskās enerģijas līdzdarbība ...»

«Ir jāsastāda kāds sociāls katķisms, grāmata, kas vienkārši un skaidri stāstītu par dažādu attieksmju un lomu nepieciešamību kultūras procesā — par upuru nenovēršamību. Ikviens cilvēks kaut ko upurē...» •

Bet te viņš atcerējās tēva izteicienu par Ābrama upuri un dusmīgi aizsmēķēja papirosu.

Atgriezās Agafja ar savu vietnieci. Meiča izrādījās paresna sārtvaidze strupu deguntiņu, apaļās acis nespodras, kā zilganu putek|u pārklātas; runādama viņa bieži aplaizīja ar mēles galiņu savas pilnīgās lūpas, balstiņa viņai bija klusa un maiga. Samginam viņa patika.

Otrā dienā nelielā sapulcē kāda Savienības biedra dzīvoklī Klims Ivanovičs ziņoja par savu braucienu. Plašā ēdamistabā ar daudz fajansa pie sienām Samginā noklausījās pāris desmitu vīriešu un dāmu. Visi solidu apmēru Jaudis, tikai viens no viņiem ļoti kārns, bet ar vēderiņu, apa|u kā globu, stāvēja uz garajām kājām, sabāzis rokas kabatās, locīdams melnmataino galvu un saraucis bālo, uzburbušo, ar melnu, platu bārdu apaugušo seju. Viņš saistīja uzmanību arī ar to, ka izskatījās dažā ziņā līdzīgs garajai, vēderainajai krūzei, kas bija redzama viņam virs pleca.

Samginam pretī aiz gara galda, labsirdīgi viņā lūkodamies, sēdēja Nogaicevs, pirkstiem braucīdams bārdu, viņam līdzās, resnos elkoņus salicis uz galda, resnos plecus sarāvis uz augšu, sēdēja vīrs sarkaniem vaigiem, diakona matiem un nekautrīgu skatienu. Samginam bija tā, it kā viņš pazītu šīs maziņās seska acu zīlītes un sarkanām dzīsliņām pietīklotos, duļķainos acu baltumus.

Lietišķi iztēlojis namdaru stāvokli, Klims Ivanovičs Samgins atskarta, ka šis fakts vien ir par daudz niecīgs un tāpēc jāpa-dziļina tā nozīme.

— Viņu taisnīgo sašutumu ir jau mēģinājis uzkurināt kāds jauniņš propagandists, — viņš ir arestēts.

— Droši vien praporščiks, — ieteicās Nogaiceva blakus sēdētājs. — Visi praporščiki sociālisti.

— Tas ir pārspīlējums! — enerģiski uzsauca briļļotā dāma. — Arī mans dēls ir praporščiks.

— Jūs esat kadete, bet inteliģentu bērni vienmēr kreisāki par saviem tēviem un tātad ...

Garais, krūzei līdzīgais vīrs sakustējās un dobjā, zemā balsī sacīja:

— Nevajag pārtraukt ziņotāju ...

Samgins sāka stāstīt par bēgļiem ebrejiem un, paļaudamies uz savu ne visai bagāto fantāziju, attēloja viņu dzīvi aukstās vasarnīcās, ar bērniem, ar veciem ļaudīm, bez maizes. Pieminēja veci ar sarkanajām acīm, vārgo sirmgalvi, kurš klusēdams pūlējās, bet nespēja pacelt savu bezspēcīgo roku. Te viņš tūdaļ pamanīja, ka viņā vairs neklausās, un tas viņu spieda spēcīgāk pacelt balsi, bet pēc pāris minūtēm cilvēks ar diakona matiem, dobji nokrekstējies, sacīja:

— Jūs mani par filosemitu nepataisīsiet.

Kāds plikpaurītis ar pelēkā sejā nevīžīgi izkliestu bārdiņu, turēdams sevi aiz auss, nepacietīgi un aizvainoti skābā balsī ierunājās:

— Jā, esiet tik laipns, nevajag. Kālab kaitināt? No frontes nāk uztraucošas vēstis par viņiem, par ebrejiem.

— Spiegi, — resnā dāma noteica zemā balsī.

— Ja, vai redzat? Mums vajag atteikties no liberālā šablona...

— Pirms kara kontrabandisti, bet tagad spiegi. Mūsu mīkst-čaulība nebūt nav vēl kristīgā cilvēkmīlestība, — nemierīgi, steidzīgi un glumi runāja plikgalvis. — Jo, raugi, kad tika sacīts: nebūs nedz heleņa, nedz jūda, tad ar to bija sacīts: visiem vajag būt kristiešiem ...

— Beilisa prava pieradījusi, cik cieša ir šo ļaužu saliedētība ...

— Un Dreifusa prāva?

Samginu apmulsināja šis negaidītais, daudzbalsīgais niknuma izvirdums, un līdz ar to viņš arī saprata, ka, iekams paguvis kauju iesākt, ir to jau zaudējis. Viņš stāvēja, nolūkodamies, kā cilvēki aizvien vairāk cits citu uzbudina, viņa pirksti spēlējās ar zīmuli, slēpdami savu drebēšanu. Ļaudis saka jau kliegt cits uz citu, bet vīrs ar strupo degunu un seska acīm tik spēcīgi uzcirta ar plaukstu uz galda, ka bufetē ietinkšķējās glāžu un pokālu stikls.

Kāda jauneklīga balss skarbi uzsauca:

— Jūs paši esat viņus samaitājuši ar viņiem atļautajām apdzīvojamām zonām.

— Romā bija geto...

Ļaudis turpināja strīdu, mezdami viens pret otru vārdus kā trumpjus kāršu spēlē:

— Azefs!

— Rasputins!

— Heine!

— Dizraeli!

— Grautiņu negods...

— Grautiņi ir bijuši arī Vācijā.

— Uzaicinu izbeigt šo... jucekli, — skāņi un valdonīgi ierunājās krūzes veidīgais cilvēks. Viņš pašķiebās ar augumu uz galda pusi, bet tūdaļ, rokas izvilcis no bikšu kabatām, tās noslēpa aiz muguras un izstiepās taisns. — Mēs esam še sanākuši ne tāpēc, lai pārspriestu mūsu attiecības pret ebreju jautājumu. Tagad nav īstais laiks šo... jautājumu apskatīt, mūs gaida cits daudz svarīgāks un traģiskāks jautājums, proti — mūsu pašu jautājums, mūsu daudz cietušās dzimtenes jautājums. Domājot par to, to apspriežot, mums ir pienākums būt objektiviem... Saprotams, ka starp ebrejiem var būt spiegi, tāpat kā starp krieviem. Pieņemsim, ka procentuāli ebreju asinsradniecīgajā masā spiegu ir vairāk nekā pie krieviem, bet to var izskaidrot ar ģeogrāfiju — ebreji dzīvo pie robežas. Taču es atgādināšu Boduēna de Kurienē sarkastisko jociņu: ja krievs nozog, tad saka: nozaga zaglis, bet, ja ebrejs nozog, tad saka: nozaga ebrejs.

Samgins sadzirdēja kādu čukstam:

— Jūs dzirdat? Zīdu asins piejaukums liek sevi manīt.

— Viņam? Vai tas var būt? Kņazs...

— Tituls nav garantija pret infekciju. Lielkņaza Aleksandra Michailoviča māte dzīvoja ar ebreju ...

Kaut kur tuvumā šķindēja zvaniņš, mīksti būkšķēja durvis, ēdamistabā uzmanīgi nāca vēl cilvēki.

Garā vīrieša balss skanēja mierīgi un ar pārliecību, aizvien vairāk atgādinādama sirseņa dūkšanu.

— Nevajag aizmirst, ka mūsu armija ir ne viens vien desmits tūkstošu ebreju. Ja nu nepiesardzīgas, netaktiskas baumas nok|ūst avīzēs, tad tās var radīt armija ļoti kaitīgu rezonansi.

— Veikli pagrieza valodu ...

— Liberālis! Biedēt ir viņu taktika.

— Nevajag aizmirst ari to, ka piecu deputātu sociālistu notiesāšana uz spaidu darbiem nebūt vēl nenozīmē, ka ļaunums izravēts ar visām saknēm. Kaut gan iestāde, kuras uzdevums ir cīņa pret iekšējiem ienaidniekiem, ar Azefa un Bogrova gadījumiem paļāvusi zināmā mērā kompromitēt sava darba tech-niskos paņēmienus, tad tomēr viņa pietiekami labi pārzina naidīgo spēku kustību un nolūkus, bet šie spēki saceļ strādnieku protestus un streikus, propagandē anarehistisko sakāvniecības ideju. Es uzskatu par ļoti vērtīgu referenta ziņojumu, ka arī starp bēgļiem ir atklāta propaganda ...

Kļims Ivanovičs Samgins jutās apmulsināts.

«To es būtu varējis noklusēt. Bet es taču propagandistu vārdā nenosaucu.»

Un tūdaļ pats sev jautāja:

«Bet kāpēc man būtu vajadzējis to noklusēt?»

Atrast atbildi nebija laika. Samginam aiz muguras istabas kaktā čukstēja:

— Oho, kā baida ...

— Jā-ā... Bet tomēr, vai zināt...

Orators lēnām atvilka rokas sev no aizmugures un, sakrustojis uz krūtīm, sanošā balsī turpināja:

— Kas tad nu mums darāms? Daži no še klātesošiem ir jau pazīstami ar ideju, kuru es proklamēju. Tā ir ļoti vienkārša. Pilsētu un zemstu Savienībām cieši jāapvienojas par organizāciju, kurai vēsturiskā momentā vara uzliek par pienākumu atvietot Valsts domi pa tās paralizēs laiku. $ai progresivi noskaņotu ļaužu viengabala Savienībai, salīdzinot ar Domi, būtu tā priekšrocība, ka viņa būtu ļoti plaša, tā sakot, visaptveroša. Viņa iesaistītu sevī visu to vērtīgo, gaiši domājošo, kas ir palicis ārpus Domes. Vārdu sakot, tai jābūt plaši demokrātiskai apvienībai, kur ietilpst sīkie kalpotāji, lasītpratēji strādnieki utt.

Izveidojuši šādu organizāciju, mēs sagrausim pamatus zem «kreiso ēze]u» kājām, — kā izteicies Miļukovs, — un iegūsim plašu iespēju izdarīt visā zemē labāko ļaužu atlasi.

— Tātad — kreiso? — iejautājās resnis ar seska acīm; orators, uz viņu nepaskatīdamies un toni nemainīdams, atjautaja:

— Vai tad jūs sevi un savas partijas biedrus ierindojat sliktāko skaitā?

Viņš apklusa, bet, kad pāris cilvēku mēģināja aplaudēt, viņš ar noliedzošu žestu pacēla roku:

— Vēl dažus vārdus. Ir ļoti labi zināms, ka ebreji visai veikli propagandisti. Tāpēc ebreju izvietošanai ārpus viņu apdzīvojamām zonām vajag būt ar izolācijās raksturu, proti, viņi jānosūta uz zemniecības, turklāt reti apdzīvotiem apvidiem.

— Bet ko lai viņi tur dara? — jauneklīgā balss dusmīgi noprasīja.

— Gan viņi sev darbu atradīs, — atbildēja tas ar strupo degunu. — Ka ebreji mirst badā, tās ir tikai pasakas...

Samginam stipri patika garā runātāja ideja un viņa runāšanas veids. Viņa raižu pilnajā sirseņa dūkšanā bija jūtama cilvēka dziļa ticība, ka viņš pilda vienīgās nesagraujamās patiesības sludinātāja pienākumu un ikviens viņa vārds ir visvērtīgākā dāvana cilvēkiem. Kļimam Ivanovičam tika žēl, ka oratora āriene nesaskanēja ar viņa pārliecību, viņam vajadzētu būt ar ugunssarkaniem matiem, askētisku, bālu seju, degošām acīm, plašiem žestiem. Glumais, plikpaurainais vecītis paziņoja pārtraukumu, ļaudis uzcēlās no galda un tūlīt sagrupējās nelielos pulciņos. Samgins ievēroja, ka viņu skaits gandrīz divkāršojies. Pie viņa pienāca resnais sarkanvaidzis.

— Jūs nepazīstat? Stratonovs. Arī jūs esat kļuvis vecāks. Bet es, redz, slimoju, man ir diabēts.

Savas kaites nosaukumu viņš izrunāja ar patiku un svarīgi un ar mēli aplaizīja savas uzpūstās, zilganās lūpas. Strupde-gunis viņš izskatījās tāpēc, ka vaigi viņam bija uztūkuši, piebilduši un deguns iegrimis tajos.

— Bija patīkami dzirdēt, ka arī jūs esat atteicies no piektā gada ilūzijām, — viņš runāja, it kā taustīdams Samgina seju ar savu nekautro, bet jau žulgano acu stīvo skatienu. — Nākam pie prāta. Paldies vāciešiem, ka sit. Māca. Sapņojām par šķiru revolūciju, bet naidīgo kaimiņu aizmirsām, tikai viņš, lūk še, atgādināja.

Pienāca dāma ar zelta brillēm, paņēma Stratonovu aiz elkoņa un klusēdama veda kaut kur projām.

— Nu, kurp tu, uz kurieni? — viņš murmināja, smagi soļodams.

Nākamā nepatīkamā sastapšanās bija Tagiļskis. Sanāca dusmas, redzot viņu tādā pašā kara ierēdņa formā ar zelta uzplečiem.

— Bet es avīzēs lasīju, ka jūs...

— Kādās avīzēs? — Tagiļskis jautāja.

— Neatceros.

— No Pēterburgas avīzēm tas bija iespiests tikai vienā. Par daudz pasteidzās avīze mani nonāvēt.

— Kāpēc jūs tā?

— Dzērumā. Nu, karojam, jā? — viņš jautāja, atmezdams atpakaļ īsi apcirpto eža galvu. — Lietuvēna murgi! Divpadsmitajā gadā Vannovskis izteicās, ka armija ir bēdīgā stāvoklī: apģērbs slikts, un tā trūkst, šautenes novecojušas, lielgabalu maz, ložmetēju nav, zaldātu apgāde atrodas uzņēmēju rokās, un tā ļoti slikta, naudas pārtikas uzlabošanai nav, krediti nokavējas, pulki parādos. Un pie visa tā — mēs piedalāmies šai kautiņā tikai tādēļ, lai aizstāvētu Franciju no otrreizējas vācu sagrāves.

Runādams diezgan skaļi, Tagiļskis bakstīja ar pirkstu Sam-gina ādas jostā, likdams Kļimam Ivanovičam kāpties atpakaļ, līdz piespieda viņu pie sienas, kur smaididami sačukstējās glumais vecītis ar Nogaicevu.

Tagiļskis šķita stipri pārvērties, salīdzinot ar to, kādu Sam-gins bija viņu sastapis te Petrogradā agrāk. Seja viņam bija izkritusies, izžuvusi, pārklājusies ar pelēku, sīku krunciņu zirnekļtīklu. Varēja nodomāt, ka viņam bojāts kakls, jo galvu viņš turēja piešķiebtu un pagrieztu uz kreisā pleca pusi, it kā ko klausīdamies kā iztramdīts putns. Tomēr acu asais mirdzums un draiskā, skarbā balss Samginam sauca atmiņā Tagiļski kā prokurora biedru, kam bija uzdota kāda sevišķa izmeklēšana mīklainajā Marinas Zotovas noslepkavošanas lietā.

«Vai viņš toreiz gribēja mani iepīt šajā lietā un nogremdēt vai arī mani glāba?» Kļims Ivanovičs domāja, klausīdamies bez kautrēšanās plūstošajā runā.

— Vai atceraties Struves «Erosu politikā»? — Tagiļskis iejautājās un, pazibinājis zobus, ar plašu žestu parādīja uz publiku. — Erotomani, vai ne?

— Jūsu mēlīte, Anton Ņikiforovič, ir netaisna, — nopūzdamies sacīja Nogaicevs.

— Laikam derīga līdzdarbībai «Novoje vremjā»? — Tagiļ-skis noprasīja; glumais vecītis, divreiz palocījis galvu uz augšu un uz leju, šaurām actiņām nomērojis Tagiļski, lēnprātīgi

sacīja:

— Mūsu orgānā sociālisti nedarbojas.

- Kāpēc? Sociālisms nav bīstams — pēc tam kad viņš devis naudu karam. It īpaši maz bīstams viņš ir pie mums, kur Pļc-chanovs sācis iet zem rokas ar Mijukovu.

Vecītis bez steigas atkāpās no sienas un klusēdams devās projām.

— Meņšikovs, — Tagiļskis viņu nosauca vīpsnādams. — Viens no lielākajiem spalvas blēžu un iespiestā vārda neliešu nometnē, kā jūs, protams, to jau zināt. Brokhauza vārdnīcā par viņu teikts, ka, būdams tikumiski jūtīgs cilvēks, viņš apveltīts ar vājību nopietni nodoties patiesības atziņu meklēšanai.

Nogaicevs, rotaļādamies ar bārdu, labvēlīgi smaidīdams, paklusi noteica:

— Liekulība tiešām viņā ir jaušama. Varizejs!

— Tolstojietis, — Tagiļskis piebilda. Nogaicevs bārdā nosprauslājās un aizgāja, dodams Samginam iespēju ievērot, ka viņam ir samta zābaki ar mīkstām zolēm.

— Nesen es, lūk, šādā pašā sapulcē sastapu Struvi, — Tagiļskis no jauna pievērsās Samginam. — Viņš, kā jau tas ir viņa iedabā, vēl arvien turpina palikt akls kā apogs dienā. Apvaicājās man, kā es domājot. Es atteicu: «Ja idejas varētu izpirkt kā zirgus, kas ieklīduši muižas auzās, tad es jums samaksātu pa piecas kapeikas par tām manām idejām, kuras izmantojis krājums «Vechi».»

Jau kopš laba brīža ievērojis, ka solidie ļaudis uz Tagiļski skatās ar nīgrumu, Kļims Ivanovičs Samgins pārlika, ka arī viņam būtu no šā cilvēka jāaiziet. Viņš paspēra soli uz priekšu, bet Tagiļskis saķēra viņu aiz elkoņa.

— Kurp jūs? Pagaidiet, te mēdz dot vakariņas un turklāt ļoti garšīgas. Aukstas vakariņas un gluži labs vīns. Šo veco trauku īpašnieki, — viņš ar plašu žestu norādīja uz raibo fajansa greznību gar sienām, — ir lāga cilvēki ar plašiem uzskatiem. Viņiem ir vienalga, kas pie viņiem ēd un ko runā, viņi ir pietiekami bagāti, lai piedalītos vēsturē; karu viņi saprot kā vēstures pamatjēgu, kā varoņu taisīšanu un vispār kā kaut ko, kas dzīvi padara krāšņāku.

Viņš atkal modināja Samginā aizdomas, kas nebija nekādas jaunās:

«Izlūks. Okšķeris. Taisa radika|a karjeru, lai varētu tēlot Azefa lomu. Uzvedas nekaunīgi un, kā liekas, grib sacelt skandālu, tāpēc ka saniknots par savām neveiksmēm.»

Taču blakus šim minējumam, to nebūt neatvirzot pie malas, radās kāds otrs:

«Bet kas zina, varbūt tas viņam ir līdzeklis, lai reabilitētu sevi sabiedrības acīs. Bet vai nu tas šā, vai tā, tomēr viņa ņirgāšanās par skaistu dzīvi ir Merežkovska aprakstītā Chama ņirgāšanās, — šī kultūras noliegšana no krodzinieka un publiskās mājas īpašnieka dēla puses.»

— Ahā, ir ieradies mūsu viedais prātnieks, bezbailīgais filozofs, — paklausīsimies neizsakāmo, — balsi neklusinādams, sacīja Tagi|skis.

Par viedo prātnieku viņš nosauca mazu vīriņu ar melnas bārdas ieskautu seju; tas sēdēja uz krēsla, cilādamies, rokām mētādamies, sevi taustīdams, un aizgūtnēm skaļi bēra vārdus:

— Bet ja nu piepeši izrādīsies, ka viņš ir tas pats Ivanuška Muļķītis, Ivanuška Carevičs, kuru kopš senlaikiem lolojis tautas sapnis par taisnīgu caru, — tautas svētais sapnis?

Mazā vīriņa no sīkiem vaibstiņiem salipinātā, biezu, melnu matu ietvertā seja, viņa šaudīgi skraidošās acis un ķermeņa drudžainās kustības piešķīra tam zināmu līdzību ar pērtiķi «mērkaķīti», bet runāt viņš runāja tā, it kā vienā laikā ir ticētu, ir šaubītos, ir sajustu bailes, kas viņu dedzināja.

— «Tautas balss ir dieva balss»? Nē, nē! Tauta runā vienīgi par vielisko, par materiālo; bet tautas apslēptā doma, viņas sapnis par dieva valstību — jā! Tā ir svēta doma, svēts sapnis. Svētums prasa izlikšanos — jā, jā! Svētums prasa maskas. Vai mums nav zināmi svētie, kas izlikušies Kristus dēļ par plānprātiņiem, svētlaimīgiem, muļķīšiem? Viņi to darījuši tāpēc, lai mēs viņus neatstumtu, neapsmietu viņu svētumu ar mūsu banālajiem smiekliem ...

Viņā klausījās cilvēku desmit, iesāņus vērodami cits citu, gaidīdami, kurš pirmais bildīs kaut ko pretī, bet viņš runāja bez apstājas, uz krēsla pietrūkdamies, drebelēdamies, gan plaukstas lūdzoši salikdams, gan rokas atplezdams, apkampdams gaisu, smalstīdams to maziņām saujiņām, un likās, ka viņa melnās ačeles it kā slēptos bārdā, valbīdamās līdz ausīm, nolaizdamās līdz nāsīm.

«Viņā ir kaut kas no Bosa, kaut kas grotesks,» Samgins iedomāja, uzmanīgi klausīdamies vārdu nemierīgajā zvaņā.

— Un, kas zina, varbūt viss tas kauna pilnais, ko mes dzirdam par šo Sibirijas zemnieku, ir tikai izlikšanās, lai mēs pirms laika viņu neuzminētu, neievilktu viņu savās nožēlojamās ķildās, savās partijās un pulciņos, nenogremdētu mūsu bezdievības atvaros ... Mani kungi, — te top leģenda ...

— Varen lieji dzied sunītis,

Varen noticami dzied! —

sacīja Tagiļskis, un tai pašā brīdī atskanēja vēderainā garkāja dūcošā balss:

— Mūsu dienās, mans dārgais un cienītais, mūsu dienās vismazāk piederas pasaku mistika, lai cik skaistas arī būtu šīs pasaciņas. Atjaujiet jums atgādināt, ka kopš janvara Valsts dome sākusi noteikti kritizēt valdības rīcību, rīcību, kura ir absolūti nepieļaujama šais traģiskajās mūsu cīņas dienās pret ienaidnieku, kas draud mūsu nacionalajai pastāvēšanai, — jā, protams, tā tas ir! Draud mums ar nospiešanu verdzībā. Jums, protams, ir zināms par provinces administrācijas nelikumībām, par nelikumībām, kuras aizvien pieņemas un kuru dēļ bijušas jāizdara senātā revizijas, par vāciešu grautiņiem Maskavā, par to, kā izturējies Goremikins, par Brīvās Ekonomiskās biedrības slēgšanu un citiem tamlīdzīgiem valdības sojiem, kuri tikai vēl vairāk pastiprina mūsu frontes neveiksmju smago iespaidu.

Viņš runāja aizvien sirdīgāk, un tagad viņa balss kļuva līdzīga ūdens strūklas svelpjošai švīkstoņai, kad tā zem stipra spiediena šaujas laukā no ugunsdzēsēju šļūtenes uzgaļa.

— Jums ir zināms arī tas, ka mums — ne bez pūlēm — ir izdevies apvienot sešas Domes frakcijas vienā progresivā blokā un sāk nobriest nepieciešamība saliedēt vienā organizācijā Zemstu un Pilsētu savienības. Laukiem un pilsētai, muižturim un fabrikantam draud viens un tas pats ienaidnieks. Kā patriotiem mums ir tiesības cerēt, ka visi patiesi progresivie zemes spēki sapratīs šā bloka nozīmi. Un mums ir tiesības ne tikai cerēt, bet mums tiesības arī prasīt. Tāpēc es ar dziju sarūgtinājumu noklausījos jūsu literāri asprātīgo, bet politiski, bez šaubām, kaitīgo mēģinājumu it kā attaisnot Rasputinu tieši tai laikā, kad viņa neķītrā, ārdošā ietekme top arvien lielāka.

— Es tev gan rādīšu! — Tagiļskis noņurdēja, aplaizīja lūpas, sabāza rokas kabatās un piesardzīgi, kā runcis putnu medīdams, sīkiem solīšiem devās pie runātāja, bet Samgins «ar gudru ziņu» sāka virzīties uz priekšnama pusi, lai, paklausījies Tagijskī, kaut kuro brīdi varētu nemanīts aiziet. Tagiļskis tomēr nepaguva pateikt ne vārda, jo resnā dāma paziņoja:

— Ludzu kungus pie galda! Uzkodiet, ar ko dievs svētījis?

Ne Tagi|skis vienīgais bija šo brīdi gaidījis, visa publika

vienprātīgi saka plūst uz ēdamistabu. Samgins aizgāja mājās, prātodams par progresivo bloku, lūkodams iztēloties savu vietu tajā, domādams par Tagiļski un par visu, ko šovakar dzirdējis. Visu to vajadzēja samierināt, sak|aut cieši kopā citu ar citu, saskatīt derīgā graudiņus, aizmirst to, kas nederīgs...

Laiks ritēja apbrīnojami ātri. Pierādīdams savu bczvielis-kumu, tas bez pēdām zuda dedzīgu runu straumēs, vārdu dūmos, neatstādams aiz sevis ne putekļu, ne pelnu. K|ims Ivano-vičs Samgins daudz ko redzēja, daudz ko dzirdēja un turpināja palikt pats savs es, it kā pacelts gaisā pāri notikumu plašajai plūsmai. Fakti plūda viņam garām, plūda viņam cauri, viņu aizķerdami, aizvainodami, dažreiz viņu sabaidīdami. Bet viss aizritēja, un viņš nesatricināmi palika savā dzīves vērotāja lomā. Viņš ievēroja, ka cieņas sajūta pret savu patstāvību, savas neatkarības apziņa top viņā arvien stingrāka. Par vienaldzīgu sevi nosaukt viņš nevarētu, jo viss, kas attiecās tieši uz viņa personību, viņu stipri saviļņoja. Tā, piemēram, atkārtojās kaut kas līdzīgs tam, ko viņš bija pārdzīvojis pirms gadiem desmit.

Ceļā uz fronti netālu no Pleskavas no izļodzītajām sliedēm bija nogājis preču vilciens, kura sastāvā bija arī trīs vagoni ar cukuru, griķu putraimiem un dāvanām kareivjiem. Izrādījās, ka šo vagonu nebija nedz starp sadauzītajiem, nedz starp tiem, kas palikuši veseli pēc katastrofas. Klimam Ivanovičam Samgi-nam uzdeva šo brīnumu noskaidrot, tāpēc ka tiesas izmeklētājs neatbildēja uz Savienības pieprasījumiem, kura bija šos vagonus sūtījusi kādam pulkam tā vēsturiskās pastāvēšanas simtgadu jubilejai.

Izmeklēšanu vadīja provinces ierēdnis, prātnieks ar ļoti savdabīgu ārieni, garš, kumpains, lielu, smagu galvu, ar kuplām, kā pēc plūkšanās izbužinātām sirmu matu pinkām; viņa augsto, krunkaino pieri drūmi rotāja ārkārtīgi kuplas, sudrabotas uzacis, apēnodamas sarūsējušas dzelzs krāsas acis; kuprainais vanaga deguns it kā lūkoja slēpties kuplās, biezās, kā lietiņ izlietās ūsās, ūsu sirmums bija redzami nodzeltējis tabakas dūmos. Viņš izskatījās pēc virsnieka ne zemākā pakāpē par pulkvedi.

— Jevtichijs Ponormovs, — viņš sevi rekomendēja, it kā negribot vai nedroši sniegdams Samginam roku, bet, dabūjis zināt, kādā nolūkā pārlūks ieradies, sacīja: — Nevaru jūs iepriecināt: velns viņu zina, kur šie nolādētie vagoni ir pazuduši.

Viņam bija rupja, neizteiksmīga nenoteikta tembra balss, un runāja viņš ar nožēlu, it kā turētu par savu pienākumu cilvēkus katrā ziņā priecināt un ir sarūgtināts par to, ka šinī gadījumā nespēj šo pienākumu izpildīt.

— Noskaidrots, ka tās sādžas zemnieki, kuras tuvumā katastrofa notika, ir vagonus aplaupījuši, pat konduktoru piekāvuši, ielauzuši viņam galvaskausu, arī kurinātājs dabūjis pa purnu, bet viņi taču nevarēja nozagt vagonus. Tie aizdzīti kaut kur elles ratā. Arestēti septiņi cilvēki, tai skaitā četri sievišķi. Sievišķi, mans kungs, ir ārkārtīgi saniknoti par notiekošo! Tas, ziniet, |oti... Tā sakot, neiepriecina.

Samgins apjautājās, vai zaldāti vilcienu pavadījuši.

— Kā gan citādi? Vienpadsmit vīru. Zaldātus apcietināja militārais izmeklētājs, kad bija noskaidrojis, ka viņi piepalīdzējuši laupīšanā. Ziniet, sievišķi, nakts laiks un tā tālāk. N-jā. Visu veidu zādzības stipri uzplaukst. Zādzības un blēdības.

Samgins redzēja, ka šis zagļu un blēžu atklāšanas pūliņu saliektais cilvēks ir sen noguris un izturas pret savu darbu ar dziļu vienaldzību.

— Vai es nevaru iepazīties ar nopratināšanas protokoliem?

— Vispār tas nav tā pieņemts, bet — karš un jūsu oficiālais stāvoklis... Es domāju — var. — Viņa valoda kļuva mundrāka. — Starp citu: kur jūs esat apmetušies? Vēl nekur — n-jā! Ceļa soma stacijā? Ahā.

Un jau ar triumfa pieskaņu balsī pavēstīja:

— Apmesties viesnīcā te nekur nevarēsiet. Pilsēta pieblīvēta ar bēgļiem, ievainotiem, pēc kara grūtībām atpūtā atbraukušiem karavīriem, spekulantiem, šuleriem, visādiem marodieriem un mēsliem. Bet es varu jūs iepriecināt: te visi iedzīvotāji, pat pārtikušie, pelnās, izdodami istabas. Vērtīgās un sīkās lietas apslēpj, paši pārvācas šķūņos, pirtīs, dārzu lapenēs. Arī mana dzīvokļa saimniece ir viena no tādām. Jūs varat piemesties pie viņas, bet tikai istabā, kur jau mitinās viens virsnieks — poru-čiks, ievainots un — muļķis. Kopā ar pusdienām, tēju vai kafiju un vakariņām viņa ņem divdesmit pieci rubļi, — nauda tagad mazvērtīga.

Kad Samgins pateica, ka piekrīt, tiesas izmeklētājs likās pārsteigts.

— Kaut gan, taisnību sakot, ko jūs šeit sadarīsiet? Bet tā nav mana darīšana. Pasauksim saimnieci!

Pārstūmis ar mēli papirosu no viena mutes kaktiņa otrā, viņš noņēma tālruņa klausuli. — Jā. Tūdaļ pat.

Ieradās saimniece, maziņa, veikla sarkanmate ar zaļu priekšautu, sārtu lelles sejiņu un naivām, pelēkām acīm.

— Poļina Petrovna Vitovta, — pateica viņas vārdu izmeklētājs.

Viņa ļoti laipni uzsmaidīja un aizveda Samginu istabā ar logiem pret mucām piekrautu pagalmu. Kļims Ivanovičs naktī bija slikti gulējis, vilciens no Petrogradas bija vilcies gausi, ar dažādiem kavēkļiem, ilgi stāvējis pie stacijām, kurās gandrīz visur bija drūzmējušies zaldāti, sievietes, skrandaini veči, bija riebīgi smilkstējušas harmonikas, gaudīgi skanējušas dziesmas, klaudzējuši dejotāju zābaki un pa kupejas logu glūnējušas iekšā bārdainas rezervistu sejas. Mocoši bija pat atminēties šo dienu, pavadītu vienā dzelžu rīboņā un šķindoņā, svilpienu, vaimanājošu dziesmu, klaigu, lamāšanās un harmonikas vienmuļās čīk-stināšanas vidū. Novilcis frenci, Kļims Ivanovičs atstiepās uz kušetes un gandrīz tūlīt aizmiga. Viņš pamodās no savādas sajūtas, ka kāds nezināms spēks grib uzsliet viņu ar kājām gaisā. Samgins pacēla galvu un kājgalī ieraudzīja otru galvu, nostādītu starp diviem virsnieka uzplečiem uz ļoti bieziem un platiem pleciem. Nebija grūti uzminēt, ka, kušeti celdams un kratīdams, virsnieks pūlas ar redzamu nolūku nokratīt gulētāju no tās. Samgins žigli pierāva kājas, nolaida tās uz grīdas un steigšus jautāja:

— Ko jūs darāt? Ko jūs vēlaties?

— Grāmatai, te vajag būt grāmatai, — ar lūpām skaļi no-šmakstinājis, virsnieks paskaidroja, atstiepdamies taisns. Balss viņam bija aizsmakusi, vai nu saaukstēta, vai aizkritusi; augums plecīgs, platām krūtīm, pie krūts svārstījās balts krustiņš, virs baltās pieres kā suseklis saslējušies melni mati.

— Poručiks Valerijs Nikolajevs Pctrovs, — viņš sacīja, nostādamies Samginam pretī. Kļims Ivanovičs arī nosauca savu vardu un pastiepa roku, virsnieks tomēr tikai papurināja galvu un noteica:

— Es nevaru spiest jūsu roku.

— Kāpēc?

— Jūs sēžat, es — stāvu. Vai ir pieļaujams, lai virsnieks stāv civilista priekšā ar izstieptu roku?

— Es esmu tuvredzīgs un vēl ar miegiem, — Samgins miermīlīgi paskaidroja, redzēdams sev priekšā noskūtu ģīmi biezām lūpām, mongoļu actiņām un platu degunu.

— Jums vajadzēja to man paskaidrot, — virsnieks atteica, noslēpis rokas aiz muguras.

— Es tad nu arī paskaidroju.

— Par vēlu. Jūs devāt man tiesības domāt, ka jūsu izturēšanās ir parastā civilo liberālu, sociālistu un vispār to ļaužu izturēšanās, kuri slēpjas Zemstu un Pilsētu savienībās, jaukdamies mums pa kājām ...

Balsi paceldams, viņš sēca un šņāca vēl ska|āk:

— Jūs pat pasmīnējāt, ar to uzsvērdams savu necieņu pret tēvijas aizstāvi un armijas godu, necieņu, uz kādu man ir tiesības atbildēt ar revolvera lodi.

«Šitas to spēj,» Samgins nodomāja un, pūlēdamies apspiest uztraukumu, miermīlīgi sacīja: — Jā, armija mūsu dienās ir pelnījusi...

Petrovs sulīgi nošmakstināja.

— Mūsu dienās? Bet sestajā un septītajā gadā, iznīcinādama revolucionārus, nebija pelnījusi? Ne?

— Protams, — arī toreiz, — Samgins steigšus piekrita.

— Priecājos to dzirdēt, — poručiks Petrovs sacīja. — Priecājos, — viņš atkārtoja. — Citādi... Es esmu divkauju piekritējs. Bet jūs?

— Nav man nācies pieņemt šai jautājumā kādu lēmumu, Samgins piesardzīgi atbildēja. — Bet, man šķiet, vai kara laika divkaujas nav aizliegtas?

— Jā gan. Bet kāpēc? — uzstājīgi noprasīja poručiks.

— Tas ir ļo-oti viegli saprotams,— Samgins sacīja, juzdams, ka viņam uz deniņiem izspiežas sviedri. — Iedomājieties, ka kāda privātpersonā jūs izaicinātu un jūs... ļoti augstvērtīgs cilvēks — nostājaties pret viņa lodi...

Poručiks Petrovs kā apžilbis pavirāja acis, nošmakstinaja un, biezās lūpas savilcis plašā smaidā, sniegdams Samginam roku ar īsiem pirkstiem, atzinīgi, pat priecīgi nošvīkstināja: Bravo! Jūsu roku... Patīkami ir sastapt prātīgu cilvēku... Mēs iedzersim! Alu, jā? Lielisks alus.

Viņš piebakstīja ar pirkstu pie sienas. Ienāca resna, gaišmataina sieviete.

— Bier, — Petrovs pateica, parādīdams tai divus pirkstus.

— Zwei Bier! Nekā nesaprot, govs tāda. Velns viņu zina, kam ir vajadzīgas šīs mazās tautas. Tās vajadzētu pārcelt uz Sibi-riju, tas būtu pareizi! Vispār Sibiriju jāliek apdzīvot cittautiešiem. Bet šitā, ziniet, viņi dzīvo pie robežām, visi šie latvieši, igauņi, čuchnas, un sliecas uz vācu pusi. Un visi — revolucionāri. Ziniet, piektajā gadā Rīgā unteroficieru skola lieliski izpaisīja latviešus, kāva tos kā trakus suņus. Vareni unterofi-cieri, teicami šāvēji...

Murgainā pazīšanās kļuva arvien tuvāka un smagāka. Poru-čiks Petrovs sēdēja plecu pie pleca ar Kļimu Samginu, plak-šķināja ar plaukstu tam uz ceļgala, grūstīja viņu ar elkoni un plecu, par diezinko priecājās, un Samgins arvien vairāk pārliecinājās, ka viņam blakām sēž nenormāls, par savu rīcību neatbildīgs cilvēks. Viņa šaurās mongoļa ačeles tā nedabiski grozījās savos dobumos, spīdēdamas kā zivs zvīņas. Samginam nāca atmiņā poručiks Trifonovs, — tas bija mazāk bīstams, lādzīgāks par šito.

«Tas bija žūpa, nelaimes putns, bet šis slims ar nerviem. Ārprātīgs. «Varonis».»

Resnā sieviete atnesa alu un šķīvīti ar sāļiem sausiņiem. Petrovs, zobenu klaudzinādams, strauji nosprādzēja portupeju, novilka mundieri un, palicis svītrainā zīda kreklā, atrotija kreiso piedurkni, parādīja bicepsu un noprasīja Samginam:

— Vai nav pamatīgs? Uzdzersim armijai! Nu, pastāstiet tagad, kas un kā tur Petrogradā! Kas tas tāds par Rasputinu un vispār visas šīs tenkas?

Viņš tomēr stāstījumu nemaz nenogaidīja, bet, izrāvis krekla malu no biksēm, atsedza kreisos sānus un, sizdams ar pirkstu pa sarkano rētu, lepni paskaidroja:

— Ar durkli! Lai dabūtu durkļa dūrienu, ir jāpieskrien pretiniekam gluži klāt. Vai nav tiesa? Jā, mēs frontē sevis nežēlojam, bet jūs aizmugurē... Jūs esat mums lielāki ienaidnieki nekā vācieši! — viņš kliegšus izkliedza, uzsizdams ar glāzes dibenu uz galda, un neķītri nolamājās, stāvēdams Samginam priekšā un airēdamies īsajām roķelēm kā peldētājs. — Jūs, civilisti, esat pataisījuši aizmuguri par armijas ienaidnieku. Jā, to jūs esat izdarījuši. Ko es aizstāvu? Aizmuguri. Bet, kad es vedu ļaudis triecienā, es neaizmirstu, ka varu dabūt lodi pakausī vai durkli mugurā. Vai saprotat?

— Esmu dzirdējis par gadījumiem, kad zaldāti nogalinājuši virsniekus, — Samgins iesāka, jo poručiks gaidīja atbildi.

— Ahā, esat dzirdējis?

— Jā, bet es tam neticu ...

— Ir naivi tam neticēt. Jūs droši vien izliekaties, liekuļojat. Bet stādieties sev priekšā, ka starp zaldātiem, ko virsnieks ved pret ienaidnieku, ir četri, kurus šis virsnieks deviņi simti septītajā gadā nopēris. Un taču gandrīz katrā rotā var atrasties to zemnieku vai strādnieku radinieki, kuri revolūcijas gados nopērti vai nošauti.

Doma par tādām ļaunprātīgam iespējām bija Kļimam Ivano-vičam pilnīgi jauna un viņu pārsteidza.

«Kutuzovam līdzīgi cilvēki, protams, būtu atcerējušies Neme-zidu,» viņš nodomāja un tad sacīja:

— Par to es nekad neesmu domājis.

— Neesat domājis? Bet ko tagad domājat?

K|ims Ivanovičs Samgins papleta rokas un patiešām vaļsirdīgi noteica:

— Šādi apstākli vēl jo vairāk ceļ virsnieku drošsirdību un varonību. Aizstāvēt tēviju ...

— Ar noteikumu, ka — viena lode pierē, otra pakausī? Vai tā? Jā? Tā?

— Jā-ā, — Samgins stiepti atsaucās par atbildi švīkstošajiem čukstiem.

Poručiks Valerijs Nikolajevičs Pctrovs pavērās Kjima Ivano-viča sejā, uzlika rokas viņam uz pleciem un aizkustināts izdvesa:

— Ļaujiet, es jūs noskūpstīšu, mīlīt!

Viņa biezās lūpas piesūcās tik cieši un ilgi, ka Samgins gandrīz noslāpa, — riebīgo iesūkšanās sajūtu vēl paasinaja durstošā sāpe no cieto, apcirpto ūsu pieskāriena. Poručiks ar kreisās rokas mazo pirkstiņu trauca asaras no acīm, šņukstoši smējās, šmakstināja lūpas un runāja:

— Paldies, mīlīt! Situācijā — velns parauj kāda, — jā? Un turklāt mans pulks loti rosīgi piedalījās cīņā ar piektā gada revolūciju — vai saprotat?

Labajā rokā viņš turēja glāzi, roka trīcēja, izšlakstinādama alu. Samgins slēpa kājas zem krēsla un klausījās kūsājošo vārdu švīkstoņu.

— Bet pulkvedis jau Tambovā deva mums, virsniekiem, padomu noskaidrot, vai un cik rotās ir pērto un citu politiski neuzticamo — noskaidrot un tos pirmām kārtām sūtīt izlūkos un vispār — skaidrs? Tas, ziniet, ir patiesi īsts komandieris — kā tēvs! Karu viņš katrā ziņā nobeigs kā divizijas komandieris.

Viņš ļoti ilgi stāstīja par komandieri, par tā sievu, par pulka adjutantu, — tuvojās vakars, pa va|ējo logu kopā ar mušām plūda iekšā kādas nenoteiktas skaņas, kaut kur tālumā orķestris spēlēja «Karmenu», bet aiz mucu grēdām kaimiņu pagalma kāds nikns vīrs mācīja zaldātus dziedāt un neganti kliedza:

— Lempi! Ievēro takti! Viens, divi, kreiso, kreiso! Taisi — viens, divi!

Un spiedzošs tenoriņš vilka:

— Vien tik tas ir dzīvot cienīgs, Kas ik bridi gatavs mirt.

— Koris!

Koris skaļi, bet nesaskanīgi meldijā «Kad pie Poltavas bij kauja» dziedāja:

— Sit bez skaita ienaidniekus Zaldāts pareizticīgais ...

Nu skaļāk, mūzika,

Uzvarai spēlē ...

— Atlikt, stulbeņi!

— Es aizvedu divi simti trīsdesmit, palika sešdesmit divi, — poručiks stāstīja, piesizdams ar kāju takti.

Samgins klausījās un pūlējās noģist, vai drīz un ar ko šī saruna beigsies.

— Simt astoņdesmit seši... septiņpadsmit... — viņš dzirdēja. — Karu vedam mes, jaunākie oficieri. Ejam priekšgalā zemniekiem, kuri mūs, muižniekus, ienīst, priekšgalā strādniekiem, kurus jūs, inteliģenti, uzmusināt pret caru, muižniecību un dievu ...

Viņš sagrīļojās, it kā viena kāja tam pēkšņi būtu kļuvusi īsaka, nošmakstināja, cieši paberzēja pieri, padomāja.

— Es nerunāju personīgi par jums, bet vispār par civilistiem, par inteliģentiem. Man māsīca bija precējusies ar revolucionāru— kalnrūpniecības students, gudrinieka tips. Septītajā gadā tika izsūtīts kaut kur... aiz trejdeviņām zemēm. Paklausieties: ko jūs domājat par caru? Un par šo žuliku Rasputinu, par ķeizarieni? Vai visas šīs blēņas ir patiesība?

— Acīm redzot pa daļai patiesība ...

— Pa daļai, — Petrovs norūca. — Bet cik liela šī daļa?

— Grūti pateikt.

Poručiks Petrovs apsēdās uz kušetes, paņēma zobenu, izvilka to no maksts līdz pusei un iestūma atpakaļ, tērauds reni nožvakstēja; viņš to atkārtoja vēlreiz un, izdabūjis vēl skaļāku žvakstoņu, atsvieda zobenu, sacīdams:

— Tomēr garš laiks. Vai jūs kārtis spēlējat? Ahā! Šis tips, šis izmeklētājs, arī spēlē. Un viņa sieva ... Ejam pie viņiem, viņi mūs apšķibīs.

Samginam trūka apņēmības atsacīties un nebija arī iegansta to darīt, — arī viņam bija garš laiks. Sita kārtis ilgi un gar-'aicigi, sākumā preferansu, bet pēc tam stukolku. Visā spēles laikā tiesas izmeklētājs izsacīja vienu vienīgu teikumu:

- Galu galā nevar saprast, vai tu spēlē ar kārtīm vai kārtis spēlē ar tevi.

- Gluži tāpat ir arī ar apstākļiem, — papildināja poručiks.

Saspēlējusi sev veselu gubu pastmarku un papīra naudas,

sarkanmate, mulsi smaidīdama, paziņoja:

— līs vairs nejaudāju.

— Nu, tad atnes vēl alu! — parīkoja izmeklētājs. Viņa aizgāja, pārējie saka spēlēt uz acīti. Petrovs nemitīgi dzēra alu, bet nereiba, tikai dūca un dungoja:

— Vien tik tas ir dzīvot cienīgs,

Kas ik brīdi, jā-jā-jā ...

Un ne šurp, ne turp, nekā,

Un jerun-ndā ...

Viņš spēlēja vienaldzīgi, bez jēgas riskēdams, daudz paspēlēdams. Viņi sēdēja ar smagām, cietām mahagonija koka imitācijās mēbelēm pieblīvētas istabas vidū. Uz grāmatskapja, gandrīz līdz griestiem sniegdamās, rēgojās <Mickeviča> ģipša galva, virs plata, ar paklājdrānu apvilkta dīvānā gravira: Jans Sobjeskis pie Vīnes. Viens no abiem logiem bija atvērts, aiz tā dārzā tikko manāmi klusi šūpojās liepas zari, istabā no tās ieplūda it kā aptiekas smaka, skanēja nenosakāma nakts tumsībā aizmaldījusies [čaukstēšana]. Atteicies uz acīti spēlēt, Sam-gins smēķēja, vērodams diezgan nekustīgo poručika seju, lūkodams viņu iedomāties uzbrukuma momentā: priekšā vācieši, aiz muguras zemnieki, bet viņš starp tiem viens. Domāt par po-ručiku bija skumīgi.

«Viens starp divējām nāvēm un — paliek dzīvs.»

— Sakiet, — viņš iejautājās, — vai, uzbrukumā ejot, jūs velkat laukā kailu zobenu, kā to attēlo batalisti?

— Velku, velku, — poručiks nomurmināja, saskaitīdams naudu. — Ir kailu zobenu, ir meiču kā glodeni, jā, jā! Un nevis eju, bet skrēju. Un kliedzu. Un vicinu zobenu. Galvenais: vajag vicināt, vajag kustēties! Es, ziniet, ierakumā dzirdēju ievērojamus vārdus, zaldāts zaldātam šitā neganti kliedza: «Ko tu, muļķi, kusties kā dzīvs?»

Poručiks aizsmacis iesmējās, krēslā šūpodamies.

— Vai nav skaists bon-mot? Tātad! Lūk, kā iedarbojas apstākļi.

Piebalsodams viņa smiekliem ar saviem dobji dūcošajiem, tiesu izmeklētājs izsauca:

— Lai iet uz visu banku.

Un banku nocēla.

Poručiks Petrovs uzcēlās, papurināja virs galda rokas un noteica:

— Cauri.

Tad klusītēm caur zobiem nosvilpās, piegāja pie dīvānā, apsēdās, nožāvājās un novēlās uz sāniem.

— Un tā tas iet jau otro nedelu, — gandrīz čukstēdams sacīja izmeklētājs, savākdams kārtis. — Atpūšas pēc hospita|a. Ievainots un kontuzēts.

Petrovs krāca.

— Šejienes namīpašnieks, guberņas valdes padomnieka, cienījama cilvēka, dēls; ģimeni aizsūtīja uz Volgu, māju izdevīgi izīrēja kara resoram. No kara dzīvs neizķepurosies, — ir iedzīvojies sirdskaitē.

Poručika svelpjošā krākšanā bija kaut kas baigs, baigumu vēl pastiprināja izmeklētāja čuksti:

— Tas ir Mickevičs, — viņš stāstīja; — sieva man poliete.

Ausa jau gaismiņa. Samgins novēlēja viņam labu nakti, aizgāja savā istabā, noģērbās un apgulās, gurdeni prātodams par pārliecīgi valodīgiem un garlaicīgiem ļaudīm, par vientulīgiem ciešā naidnieku ielenkumā savu pienākumu varonīgi pildošiem cilvēkiem, arī par sevi pašu. Domas par sevi bija sāpīgas, pilnas īgnuma pret ļaudīm, kuri bez kautrēšanās un pat it kā atriebīgi noveļ savu iespaidu smagumu uz pleciem cits citam. Viņš, Kļims Ivanovičs Samgins, nekad neatļaujas nekādu sūdzēšanos par dzīvi, nekādu vaļsirdību, ne intimitāti. Nav atļāvies to pat ar Marinu Zotovu. Viņš jau snauda, kad ienāca Petrovs, gaudojoši nožāvājās, nekautrēdamies trokšņot, noģērbās un, tāpat naktsveļā apsēdies, abām rokām ņēmās kasīt sev spalvainās krūtis.

— Jūs guļat? — viņš jautāja.

— Nē.

— Bet dzīvība, starp mums runājot, mans dārgais, ir bez jēgas. Pilnīgi bez jēgas. Lai ar mēs būtu cik liberāli būdami. Jā-jā-jā. Labunakti!

— Paldies, — Samgins klusītēm atsaucās, ārkārtīgi pārsteigts no poručika frāzes par dzīvību — šī frāze nekādi nesaskanēja ar varoņa profesiju, ar viņa garastāvokli, ar viņa ārieni; tā bija tik negaidīta, ka atstāja iespaidu, it kā vara zvans būtu devis koka skaņu. Kļims Ivanovičs kopš kāda laika paretam noguruma un neveiksmju brīžos atļāvās pārmest dzīvībai jēgas neskaidrību, bet tas bija tikai tāpat ka viņa pārspīlētie pārmetumi, kādus viņš bija sev atļāvies savās ķildās ar Varvaru, lai to aizvainotu. Kopš tā laika, kur Tagi|skis bija viņa vietu un lomu dzīvē apzīmējis par demokrātijās aristokrāta vietu un lomu, viņš, Samgins, protams, nespēja vairs nopietni domāt, ka viņa dzīvei nebūtu jēgas. Bet poručiks ta domā, turklāt nopietni.

— Galvenais, manu mīļo, ir tas, ka dieva nav! — poručiks purpināja, aizsmēķēdams papirosu tik rūpīgi, kā gandarīdams kādai senai paražai, un kasīdams sev gan krūtis, gan tikpat spalvainās kājas. — Saprotiet, — nav dieva. Nevis pec Voltēra vai pēc tā... kā taču viņu? Nu, velns viņu rāvis! Es saku: dieva nav — ne loģikas dēļ, ne arī kādu tur pierādījumu rezultātā, bet viņa nav pa īstam, nav pēc visām fiziskām, fizioloģiskām un — kādām vēl tur? — sajūtām nav. Vārdu sakot... Bērnībā manī bija iesakņojies ciešs ticējums, ka Ņižņijnov-gorodā stāv piemineklis Miņinam un Požarskim. Viens Maskavā, otrs... labākais, Ņižņijā. Aizbraucu es tur mācīties kadetu korpusā, bet pieminekļa nav! Vai ir bijis? Arī bijis nekad nav... Tāpat tas arī ar dievu.

Kad Samgins pamodās no dzelžu rīboņas, poručika istabā vairs nebija. Dārdēja artilērija, braukdama rikšiem pa ielas bruģi; ar dzelzs rīboņu it kā sacentās tik spēcīga baznīcu zvanīšana, ka likās, tā saviļņo gaisu pat istabā. Pie kafijas izmeklētājs pavēstīja, ka pilsētā notikšot no Petrogradas atbraukušas artilērijas skate, bet zvanot tāpēc, ka svētdiena, baznīcas aicina uz pēcpusdienas dievkalpojumu.

— Sieva aizgāja uz baznīcu, — viņš bez vajadzības paziņoja un pēc tam lietišķi pastāstīja, ka pazudušos vagonus vajagot meklēt ne šeit, bet tuvāk frontei.

— Bet jādomā, ka ari tur neatradīsiet, — viņš vienaldzīgi piezīmēja. — Pārtikas produktus zog apbrīnojami veikli, zog spekulanti, zog intendanti, zaldāti... vārdu sakot, visi, kam vien patīk.

Tomēr viņš nāca klajā ar dažiem apsvērumiem, no kuriem izrietēja, ka vagoni aizdzīti kaut kur Lietuvā. Samginam likās, ka šim cilvēkam ir kādi iemesli vēlēties, lai viņš, Samgins, drīzāk nozustu. Bet tiesu izmeklētājs savus apsvērumus par labu braucienam pastiprināja ar priekšlikumu iedot līdz vēstuli savam sievasbrālim, karalauka žandarmu rotmistram.

— Viņš var jums daudz palīdzēt.

Pirmais brauciens Savienības darīšanās bija atstājis Samgi-nam pietiekami nelāgu iespaidu, bet viņš tomēr uzskatīja par savu pienākumu pakavēties tuvāk pie frontes un, ja iespējams, paskatīties zaldātos, viņu darbā, kaujā.

Un te nu viņš sēž uz vecu gulšņu blāķa ēnā zem milzīga koka ar sīkām lapam, kas virspusē gaiši zaļas, bet apakšā alvas pelēkas. Šīs savādās, vieglas lapas ir pilnīgi stingas, kaut gan apkārt viss atrodas kustībā: dūmakainās debesīs žilbinoši un svelmaini kūst saule, apspīdēdama plašu, ciņiem piekaisītu klajumu. Vienā pusē šo laukumu norobežo pazems, smilšains dzelzceļa uzbērums, otrā bieza meža smalce, — vēl nesen tā bija sniegusies līdz pašam dzelzceļam, bet tagad no tās atlicis tikai milzum daudz dažāda augstuma celmu, kas izkaisīti pa visu klajumu.

Simt soļu atstatumā no Samgina dzelzceļa uzbērumu šķērso upe, upei pāri stiepjas dzelzs tilta režģis, no tā apakšas, vizēdama kā dzīvsudrabs, strauji tek upe; tā nav plata, tek pa purvāju, viens viņas krasts biezi aizaudzis ar meldriem un grīsli, otrā saskalota smilts, un gar krastmalu, cik tālu vien acis sniedz, mazgājas, staigā un upē peldas zaldāti, mazgā zirgus, trijās vietās ar bradiņu zvejo zivis; cilvēki berzē krūtis, kājas, cits citam muguru ar siltajām, treknajām upes dūņām. Zaldātu ir vēl vairāk nekā celmu un ciņu, viņu tik daudz, ka šķiet, — ja tie nogultos zemē, tā zem viņiem nebūtu redzama. Kādā vietā smiltainē notiek spēkošanās kā cirkā, otrā pārsedz barakas jumtu zaļiem zariem, tālumā, gandrīz pašā smalces malā, jauc nost no apaļām kārtīm celtu baraku. Starp teltīm piemētāti koku zari, gan zaļi, gan apvītuši, rudens krāsās, tādu zaru daudz, tie iemīti drēgnajā zemē, ar tiem ir noklāti celiņi starp celmiem un ciņiem. Kūp pulka virtuves, kūp ugunskuri. Samgins saskaitīja astoņus sārtus, pēc tam — vienpadsmit un tad skaitīšanu atmeta, bija arī pavisam maziņi ugunskuri, uz tiem vārījās tējkannas, pie tiem sēdēja pa divi, pa trīs zaldati. Viņiem balti vai iepelēki krekli, ļoti daudzi gluži kaili lāpa savu veļu. Bija vērojams, ka daudzi kareivji klejo apkārt vientuļi, kā vairīdamies no biedrošanās. Dūmi, smagi un lēni kāpdami no zemes augšup, saplūst ar karsto, mitro gaisu, zemu pār ļaudīm guļ to pelēkais mākonis, dūmi piesātināti purva un cilvēku izkārnījumu smakas. Ļaudis kliedz, viņu neskaidrās klaigas arī veido it kā dažādu trokšņu mākoni, vienmērīgā ritma lēkā zaldātu marša dziesma, skumji stiepjas sādžas melodija, metāliski džinkst un gaužas harmonikas, klaudz cirvji, kaut kur vingrinās nesaredzami bundzinieki, soļu trīsdesmit no dzeizceļa uzbēruma sastājies blīvs aplis, tā centrā divi dejo, un koris neganti rēc senlaiku dziesmu:

Laucinieku lutauši —

Muļķi, vepri, nelieši!

Urā, urā! Kā tas var būt?

Zobus rauj, cērt pirkstus nost,

Neiet caram zaldātos.

Negrib! Tas gan tā var būt!

Kori diriģē praporščiks Charlamovs. Samgins ir ar viņu jau ticies, parunājies. Švītīgais kontrrevolucionarās literatūras lasītājs un dzēlīgu pretvalstisku anekdotu cienītājs ir stipri novājējis, izstiepies tievāks, apaudzis ar nenosakāmas krāsas bārdu, tomēr nav zaudējis savu tieksmi uz jociņiem un ērmošanos.

Uz jautājumu, kā viņš jūtoties, tas atbildēja:

— Trenējos patriotismā.

— Karojat?

— Tiešā pretinieka tuvumā vēl neesmu bijis. Sēžam garā, slapjā bedrē un uzturam saskari ar šauteņu šāvienu palīdzību. Pretinieks dod priekšroku ložmetējiem un citiem vēl ietekmīgākiem dzīvības iznīcināšanas rīkiem. Arī viņš ne visai dzenas pēc varonīgām kaujām ar durkļiem, laidēm un dūrēm.

Sarunādamies tādā ņirdzīgā un banalā tonī, viņš visu laiku mirkšķināja acis, kodīja lūpas. Bet reizēm viņa feļetoniskās runas pliekano frāžu vidū, nevietā un ar tām pretrunā, ieskanējās arī frāzes citādā tonī.

— Mana loma aprobežojas ar ļaužu uzraudzību, lai viņi stingri pildītu savus pienākumus: nerunātu muļķības, šautu, kad jāšauj, un nedezertētu.

— Bet vai tad dezertē?

— Iedomājieties — ļoti labprāt, pie tam zinādami, ka par to draud nošaušana.

Viņš pirmais pateica Samginam, ka tuvāk frontei to nelaidīšot.

— Notiek karaspēka daļu pārgrupēšana, lai iztaisnotu fronti, — jūs droši vien saprotat, ko tas nozīmē. Frontes iecirknis, kur atrodas mans pulks, tiek atvilkts tuvāk aizmugurei.

Ar plašu rokas mājienu viņš norādīja uz klajumu, kur rosījās zaldāti.

— Šī ir aizmugure. Te atpūšas. Bataljons, kurā es kalpoju, ir atsūtīts šurp tieši atpūtai, bet tā vien izskatās, ka arī mums kopā ar citiem, kas atpūšas, nāksies rāpties vēl tālāk atpakaļ purvos.

Samgins apvaicājās: kāpēc izvēlēta tik mitra un nepievilcīga vieta?

— Tas man nav zināms. Kā redzat, viņpus dzelzceļa uzbēruma ir sausa, smilšaina zeme, bijis skuju mežs, bet aiz meža atliekām — «Sarkanā krusta» lazaretes un visāda viņu saimniecība. Upē varēja redzēt peldam sārtus marles gabalus, tamponus un vispār dažādus intimus ķirurgu priekšmetus, bet zaldāti protestēja pret šādu oriģinālu upes piemēslošanu, kuras ūdeni viņi dzer.

Brītiņu klusējis, Charlamovs iejautājās:

— Vai jūs nepazīstat kādu Antonu Tagiļski?

— Esmu ticies.

— Vai viņam ar ir kādas attiecības ar Zemstu un Pilsētu savienību? Jūs nezināt? Pieņemtā formas apģērba tas nevalkā, viņam ir kāds sakars ar pārtikas sagādes jautājumiem, — vispār kaut kas līdzīgs slepenam inspektoram. Visu zina, visu saskaita.

— Viņam patīk skaitļi.

— Jā, jā, — tieši tā! Ārkārtīgi interesants un gudrs cilvēks. Virsnieki viņu necieš un paklusām pat melš, it kā viņam esot kādi sakari ar policijas departamentu. Tam grūti ticēt, spriežot pēc viņa sarunām ar zaldātiem.

— Bet vai tad tādas sarunas ir atļautas?

— Kādas? — Charlamovs vientiesīgi noprasīja, bet Kļims Ivanovičs saprata, ka šī vientiesība mākslota.

— Sarunas ar civilistiem.

— Raugoties pēc tā, par ko tiek runāts, — Charlamovs smīkņādams atteica. — Piemēram: par sociālismu runāt neļauj. Par caru tāpat.

— Ahā, lūk, kā! Viņš — par to?

— Nē, — Charlamovs nopietni un žigli iebilda. — Es neesmu teicis, ka tieši par šiem jautājumiem. Viņš sarunājas par dažādiem dzīves sīkumiem, kas zaldātus interesē.

— Bet virsnieki pret viņu izturas naidīgi? — Samgins jautāja.

— Jā. Kā vispār pret civilistiem.

— Tomēr ne jau katru tur aizdomās par spiegošanu, — Samgins sausi noteica un — pret paša gribu — tikpat sausi piebilda: — Es viņu pazinu, kad viņš bija prokurora biedrs.

— Vai re, kā! — pusbalsī izsaucās Charlamovs.

Divas stundas pēc šās sarunas Samgins redzēja, kā Tagijski nošāva. Samgins dzēra tēju virsnieku ēdnīcas barakā. Viņu bija šai garajā šķūnī cilvēku desmit, divi pie loga nogrimuši šacha spēlē, viens rakstīja vēstuli un, paraudzīdamies griestos, smaidīja, vēl divi kaktā pārskatīja ilustrētus žurnālus un avīzes, pie galda dzēra kafiju resns vecis ar ordeņiem uz' kakla un krūtīm, ap viņu sēdēja pārējie, un viens no tiem, ar kaķa purniņu un melnām Ūsiņām, pusbalsī kaut ko stāstīja, izvilinādams veča sejā smaidus. Samgins nupat kā bija beidzis sarunu ar rotmistru Ruščicu-Strijski, — tik milzīgu apmēru cilvēku, ka nevarēja iedomāties tādu zirgu, ar kuru šis lielais un smagais vīrs varētu jāt. Viņa galvvirsa bija apaugusi ar neredzēti biezu sirmu, sprogainu matu kodeļu, bet apaļo, sārto seju rotāja auna acis, sarkans deguns un biezas, kuplas, melnas, sudraba pavedieniem cauraustas ūsas. Noklausījies Samginā, viņš visdobjākā pazemes balsī labsirdīgi un mīlīgi bija atbildējis:

— Metiet, draugs, mieru! Tā ir beigta lieta! Kaut dienas trīs agrāk, nu, tad vēl varbūt... Bet pašlaik mēs lingojam mazliet atpakaļ, pārtikas vilcienu sastāvus grūž, kur vien iespējams aizgrūst, viss ir sajucis juku jukām, un arī mēs paši nekā nevaram atrast. Kaujas piederumi jāpievāc, — lūk, kas rūp. Varbūt nāksies šo to atdot ugunij.

Tieši šai brīdī parādījās Tagiļskis. Ienācis pa atvērtām durvīm, viņš aizcirta tās aiz sevis ar tādu sparu, ka barakas plānās sienas Samginam aiz muguras nodrebēja un stikli logos iedžinkstējās, bet tad durvis ar tādu pašu sparu tika atkal atgrūstas vaļā, un Tagiļskim pakaļ barakā ienāca gara auguma sarkanmatains virsnieks ar jātnieka pātagu labajā rokā.

— Atbildiet! — viņš kliedza spalgā balsī, sizdams kājas uz grīdas tā, ka pat trokšņa pilnajā ēdnīcā, kas bija skanīga kā muca, varēja dzirdēt viņa piešu šķindoņu.

— Lūdzu likt mani mierā! — uzkliedza arī Tagiļskis, nosēzdamies pie galda un atstumdams ar rokām traukus. Samgins ievēroja, ka rokas viņam trīc. Resnais virsnieks ar sirmo bārdu uztūkušajā sejā un ordeņiem uz kakla un krūtīm stingri sacīja:

— Lūdzu netrokšņot! Kas noticis?

Sarkanmatainajam virsniekam bija pelēka, tāda kā mironīga zilganuma apēnota seja, niknas grimases izķēmotie vaibsti raustījās, viņš it kā aiz sāpēm pūlējās aizvērt acis, bet tās spiedās uz āru.

— Vakar šis kungs apgalvoja mums, ka Sibirijas eļļas fabrikanti pārdodot eļļu japāņiem, labi zinādami, ka tā aizies uz Vāciju, — viņš stāstīja, plīkšķinādams ar steku pa zābaka stulmu. — Šodien viņš apvaino mani un kapteini Zaguļajevu, ka mēs esot notiesājuši nevainīgus ...

— Jā! — Tagilskis atkliedza, salekdamies uz krēsla. Jūs likāt nošaut ārprātīgus, nevis dezertierus.

Klusēt! — neganti uzbrēca resnais virsnieks. — Kas jums devis tiesības ...

— Tādu dezertieru te ir desmitiem, raug, kur viņi staigā! Tie ir slimnieki. Viņi zaudējuši prātu. Viņi nezina, kurp. ..

Sēžot bija palikuši tikai šacha spēlētāji, visi pārējie virsnieki — kādi seši — cits pēc cita pienāca pie galda, nostādamies tam otra pusē, pretī Tagiļskim, līdzās resnajam. Sam-gins ievēroja, ka viņi visi lūkojas uz Tagiļski drūmi, dusmīgi, tikai viens vienaldzīgi bakstīja ar irbulīti zobus. Sarkanmatainais virsnieks stāvēja blakus Tagi|skim, par pusaugumu paceldamies tam pāri... Viņš kaut ko sacīja, — Tagiļskis atbildēja pilnā balsī:

— Ja. Esmu jurists un pilnīgi apzinos, ko saku. Tieši tā: psichiski nepieskaitāmu personu noslepkavošana ...

Virsnieks atvēzējas ar steku, bet Tagiļskis uzlēca kājās un, iespiegdamies:

— Neuzdrošinies! — tik spēcīgi to pagrūda, ka virsnieks sagrīļojās, viņa steks noplīkšķēja uz gaida, bet vecais, kājās uzlēcis, aizelsdamies kliedza:

— Rotmistr Ruščic ...

Šinī acumirklī norībēja šāviens. Samgins skaidri saskatīja, ka Tagiļska seja izbrīnā nodrebēja un zaudēja krāsu, redzēja, ka viņš smagi atsēdās uz krēsla un kopā ar krēslu nogāzās uz grīdas, un šāviena radītajā klusumā iebrikšķēdamās nolūza krēslam kāja. Pēc tam resnais paklusi noteica:

— Ek kapteini Veļjaminov, vienmēr jūs ...

Sarkanmatainais virsnieks nolika revolveri uz galda, atsprādzēja siksnas, noņēma zobenu, nolika ari to uz galda, pusbalsī pateicis Ruščicam:

— Esmu jūsu rīcībā, rotmistr...

— Kā jūs viņu nesavaldījāt! — ne skaļi, bet dusmīgi noprasīja resnais.

— Vainīgs, — Ruščics atbildēja, arī pazeminājis balsi, pie kam tā kļuva vēl dobjāka. Pēdējais, kas palika Samgina atmiņā, bija Tagiļska līķis saburzītā apģērbā, ar galvu zem galda, viņa dzeltenā seja ar sarauktām uzacīm...

Samginam šķita, — ja lukotu piecelties no krēsla, tad ari viņš pakristu.

«Nav man pirmā reize redzēt, ka nonāvē,» viņš sev atgādināja, bet tas nelīdzēja, un, noliecies pār galdu, viņš strēba atdzisušo, pretīgo tēju, klausīdamies apspiestajās balsīs.

— Vai civilisti jel maz ir tiesājami lauka karatiesai?

— Ko jūs, draugs, runājat? Bet kā tad tika tiesāti revolucionāri deviņi simti sestajā, septītajā...

— Ak, jā! Es piemirsu.

— Galvenais — ja nāks atklātībā...

— Zaldāti...

Samgins nepamanīja, ka viņam blakus bija pienākuši divi virsnieki, un viens no viņiem sacīja:

— Mēs visi, ar ģenerāli pirmajā vietā, lūdzam jūs šo bēdīgo gadījumu neizpaust.

— Jā. Es — saprotu.

Viņi sāka runāt abi:

— Vismaz šeit ne.

— It īpaši — starp vienkāršajiem zaldātiem.

— Es ar zaldātiem nesatiekos, — Samgins sacīja.

— To var izskaidrot kā pašnāvību, — laipni ieteica viens no virsniekiem, bet otrs jautāja:

— Jūs šo cilvēku pazināt?

— Jā, pazinu.

— Viņš taču laikam ir tai pašā savienībā, kur jūs?

— Vai labi pazināt?

— Nē, ne visai, — Samgins atbildēja un mechaniski piebilda: .— Pirms gada pusotra vai diviem viņš tiešām bija mēģinājis izdarīt pašnāvību. Par to rakstīja avīzēs.

— Tas ir brīnišķīgi! — ar klusu prieku sacīja viens, bet otrs tādā pašā tonī piemetināja:

— Lieliski! Vai neatceraties — kādā avīzē, kad?

— Nē, neatceros.

— 2ēl! Tātad — jūs dodat vārdu?

— Jā, jā, — Kļims Ivanovičs atteica.

Pēc tam viens no viņiem sasita papēžus:

— Man tas gods!

Otrais arī pievilka kāju, bet neteica nekā, un abi ļoti žigli aizgāja pie sava galda.

Samgins uzcēlās, izgāja no barakas un sāka iet pa taciņu gar dzelzceļa sliedem; aizgājis verstis pusotras no stacijas, apsēdās uz gulšņu blāķa un tā arī sēdēja, noskatīdamies zaldātu nometnē, kas bija izkaisīta pa visu klajumu. K|ima Ivanoviča priekšā pacēlās viņam ne visai viegli atbildams jautājums: kas lielāks varonis — poručiks Petrovs vai Antons Tagiļskis?

Tagijska nogalināšana viņu satricināja un saviļņoja kā daždien gandrīz acumirklīga un baiga līdz šim dzīva un vesela cilvēka pārvēršanās mironī; pati par sevi traktiera un publiskās mājas īpašnieka dēla nāve nemodināja viņā nedz žēluma, nedz kādu citu «cildenu sajūtu». Kļims Ivanovičs labi atminējās visnepatīkamākās sarunu stundas ar Tagiļski sakarā ar Marinas slepkavību.

«Viņš toreiz spēlēja ar mani kādu ļoti tumšu un aizskarošu spēli. Viņš ir tipisks avantūrists, tikai bez veiksmes, un ir gluži dabiski, ka savā dziņā pēc varoņa pozas viņš aizgāja bojā tik bezjēdzīgi.»

Viņš atcerējās, ka pēc Samsonova armijas sagrāves kādā neliela sapulcē ļoti populārā literātā dzīvoklī Tagiļskis bija runājis:

— Es piederu pie tās inteliģences, kas ir proletarizēta vairāk nekā jebkurš strādnieks. Amatnieka cilvēks pat ar ne visai augstu technisko kvalifikāciju ir ne vien savas fiziskās enerģijas saimnieks, bet arī vīrs, kas var vērtēt savu technisko prasmi kā zināmu īstenību, kā acīm redzamu lietderīgumu. Mana kvalifikācija — jurists, sabiedrības aizstāvētājs pret uzbrukumiem tās sociāli politiskajai iekārtai, tās īpašumam, tās locekļu dzīvībām. Bet pieņemsim, — ja nu man ir zudusi apziņa par šās iekārtas aizstāvēšanas nepieciešamību, ja es sajūtu šo iekārtu par man naidīgu? Par mani kropļojošu?

— Nu, — un tad? Tas nozīmē, ka jūs esat anarehists, — nevērīgi atbildēja viņa oponents Aleksejs Gogins; palikdams tāds pats švīts kā pirms astoņiem gadiem, viņš bija saglabājis agrāko jautro acu mirdzumu, tikai nu jau šai mirdzumā vīdēja kaut kas augstprātīgs, ironisks, viņa maigā balss skanēja iedomīgi, pašapzinīgi. Gogins bija uzkrītoši pieņēmies miesās, skaisti uzrauktās uzacis darīja viņa labi kopto seju tā sevišķi nozīmīgu.

— Iespējams, ka anarehists, bet tikai ne tāpēc, ka esmu pazīstams ar šo teoriju, kas, blakus minot, ir ļoti sekla, primitiva un pat banala ...

— Vai re, kā? — neticīgi nobrīnījās Gogins.

— Jā, tā. Jūs esat patriots, jūs skarbi nopeļat sakāves piekritējus. Es jūs pilnīgi saprotu: jūs strādājat bankā, esat nākamais direktors un pat varbūtējs nākošās Krievijas republikas finansu ministrs. Jums ir ko aizstāvēt. Es, kā jums tas zināms, esmu traktiernieka dēls. Protama lieta, tāpat kā jums un kā ikvienam citam mūsu slavenās tēvijas pilsonim, arī man nav liegtas tiesības atvērt vēl vienu traktieri vai publisko namu. Bet — es negribu nekā atvērt. Es esmu cilvēks, kas izkritis laukā no sabiedrības, — vai saprotat? Izkritis no sabiedrības.

— Kā piena zobs bērnam? Vai tā? — Gogins noprasīja.

— Ka jums tīk, — Tagiļskis gurdi atteica, bet literāts, saraucis uzacis skaistajā, tomēr pastingajā sejā, zinoši un pravietiski noteica:

— Jūsu vārdos ir dzirdams nāves aicinājums, jūs ejat pretī pašnāvībai.

Tagiļskis klusēdams bija paraustījis plecus.

«Nē, protams, Tagiļskis nav varonis,» Kļims Ivanovičs Sam-gins nosprieda. «Viga rīcība ir izmisuma žests. Reiz mēģināja nonāvēties — neizdevās, tad iekārtoja tā, lai viņu nonāvē... Inteliģents pirmajā paaudzē — tā viņš sevi nosauca. Vai tiešam inteliģents? Bet cik gan cilvēku nav nonāvēti manu acu priekšā!» viņš atcerējās un labu brīdi sēdēja bez domu, apsvērdams: vai ar lepnumu vai tikai ar izbrīnu to atminējās?

«Man ir tiesības lepoties ar savas pieredzes plašumu,» viņš domāja tālāk, lūkodamies uz klajumu, kur nepārtraukti, nenogurdināmi kustējās simtiem pelēku cilvēku un tiem pāri līgojās raiba, daudzbalsīga trokšņa mākonis. Varēja lūkoties uz šo bezjēdzīgo kņadu, klausīties tās sanēšanā un — nedzirdēt, neredzēt nekā cauri savu domu un atmiņu trīsošajam plīvuram.

Viņš tiešām nemanīja, ka pie viņa pienāca gara auguma zaldāts ar šineli mugurā un nūjiņu rokā, pienāca un paklusi jautāja:

— Jūsu labdzimtība, vai nav avīzītes, ko palasīties?

Samgins žigli pameta skatienu apkārt, — tuvuma neviena

nebija, bet kādu simt soļu atstatumā lēni virzījās vēl trīs.

— Nav, — viņš strupi atteica.

Zaldāts skaļi nopūtas un, ar nūju urbinādams satrunējušu gulsni, no jauna jautāja:

— Vai jūs būsiet no Zemstu savienības?

— Jā.

Un, apzinādamies, ka atbild aizskaroši strupi, Samgins apvaicājās:

— Vai ievainots?

— Reimatisms lauž. Ierakumos tas strādā bez žēlastības. Te apvidus drēgns. Purvains, — zaldāts nomurmināja, pagaidīja

Vēl kādu jautājumu, bet nesagaidījis līdzjūtīgi sacīja, pavēcinādams nūjiņu:

— Es sen skatos uz jums, raug, no turienes, — sak, sēž cilvēks viens pats, domā par mūsu nelaimīgajām gaitām ...

Samgins klusēja. Zaldāts vēlreiz gari un jo ska|āk nopūtās un, ar nūju zemē bakstīdams, gāja projām uz stacijas pusi.

No viņa palika tumšs īgnums, bet no īgnuma iedegās, iegai-lējās dīvainas domas:

«Cik daudz visvērtīgāko spēju, neatlaidīga macīšanas darba tiek izšķiesta pie šās pusmežonīgās, tikko lasīt protošās |aužu masas! Būtiski ņemot, viņi ne tik daudz palīdz, ka traucē dzīvot.»

Ar kādu smadzeņu stūrīti Kļims Ivanovičs saprata, cik paradoksālas ir šādas domas, tomēr jāva tām vaļu, un tās gruzdēja viņā, kā gruzd posa vai sausi prauli, atdzīvinādamas atmiņā tādas ainas ka labības magazinas izlaupīšana, zvana pacelšana un daudz citu tamlīdzīgu, līdz pat zobainajiem bārdaiņiem Novgorodas stacijā un līdz, lūk, šai zaldātu simtu ņudzoņai starp steigā nocirstu koku celmiem un samīdītām kritalām.

Trīs zaldāti virzījās arvien tuvāk. Samgins uzcēlās un ātri gāja nopakaļ zaldātam, bet tas, droši vien nodomājis, ka kungs grib viņu panākt, — apstājās gaidīdams. Tad Klims Ivanovičs, noskatījis ērtāko vietu, nokāpa no uzbēruma un devās uz pilsētu. Šinī pusē uzbērumam ainava bija patīkamāka un ne tik visai pieblīvēta ļaudīm: upīte teceja līku loču pa zālainu, paugurainu lauku, lauku pušķoja nelielas bērzu birztalas, šur tur pacēlās priežu sarkanbrūnie stumbri, zem koku kuplo vainagu zajuma — baltas teltis, dzeltenas barakas, nezkādas brezentiem apsegtas kastu grēdas; visur redzami sarkanie krusti, savos baltajos tērpos staigā žēlsirdīgās māsas, zem dēļu namiņa logiem sēž pops violetā rizā, — loti patīkams plankums. Ce|š no stacijas uz pilsētu nobruģēts sīkiem akmeņiem, tas aizlokās pa upītes krastu pret straumi, vietām paslēpdamies sakuplojušos krūmājos vai biezās bērzu birztaliņās. Pusversti šaipus pilsētas no krūmāja iznaca zaldāts zilā kreklā, bez jostas, ar garu, lokanu dzelzs stīpu pār plecu, viņam pakaļ — Char-lamovs.

Vai jūs dzirdējāt? — Charlamovs uztraukts klusu sacīja Samginam. — Kapteinis Veļjaminovs nošāvis Tagi]ski...

— Nevilšus? — Klims Ivanovičs jautaja, sāņus palūkodamies uz netīro zaldātu.

— Jā — ne! Sastrīdējušies ...

Zaldāts, sakustinājis ūsas, tikko manāmi un noliedzoši papurināja galvu.

— Jakovs, — Samgins atcerejas Maskavu, piekto gadu, barikādi. — Biedrs Jakovs...

Bet Charlamovs, nezinkam pārmezdams, runaja:

— Tagiļskis pareizi apgalvoja, ka ir notiesāti un nošauti slimnieki un nevis dezertieri, bet šis Veļjaminovs bija tiesnesis.

— Vai jūs... bijāt tur klāt? — stingri noprasīja Samgins.

Ari biedrs Jakovs pajautāja Charlamovam:

— Vai es varu iet, jūsu labdzimtība?

— Jā, ej, ej ...

Jakovs pārgaja pāri ceļam, dzelzs stīpa viņu it ka dzina, svārstīdamās aiz muguras. Charlamovs, cepuri noņēmis, vēdinādams ar to sev seju, sāka runāt steidzīgi un nomākts, nepavisam ne tā kā parasti:

— Gandrīz katrā artilērijas kaujā daži tiek psiehiski trau-matizēti, apstulbušais cilvēks maldās, kur pagadas, daži aizklīst tālu, tos ņem ciet — dezertieris! Bet viņš — nekā neatjēdz, pat sakarīgi runāt aizmirsis, pilnīgi nepieskaitāms!

Samgins klausīdamies pārdomāja: viņš bija devis virsniekiem vārdu neizpaust slepkavības apstākļus, bet, lūk, tie ir jau zināmi, un virsnieki var nodomāt, ka viņš izpaudis.

— Vai jūs sen pazīstat šo... zaldātu? — viņš jautāja, juzdams, ka viņu žņaudz sauss niknums.

Ne bez pārsteiguma jautājoši skatīdamies Samginam sejā, Charlamovs pastāstīja, ka pazīst Jakovu kā atslēdznieku meistaru, kas vada vezumnieku, pulka virtuvju un citādu remonta darbnīcu.

— Ļoti prasmīgs cilvēks, mācījies. Bet kas tad bija?

— Vai ir labi, ka jūs viņa klātbūtnē stāstāt par šo ... gadījumu ar Tagiļski? — Samgins jautāja un tūdaļ apķērās, ka jautājums formulēts neizdevīgi.

— La-abs gadījums! — Charlamovs izsaucās, acis izvalbījis. — Bet viņš to zināja jau agrāk par mani, — viņš tur strādā.

Kļims Ivanovičs Samgins īsti stingri noteica:

— Ja viņš to jau zināja, tad... ta cita lieta! Bet vispār, es domāju, ka šajās mums tik bēdīgajās dienās mēs nedrīkstam satricināt ierindas kareivju acīs virsnieku autoritāti...

— Ahā-a, — vīpsnādams gari novilka Charlamovs. — Vai jūs esat aizsardzībnieks?

— Jā, — Samgins vīrišķīgi atteica un tūdaļ to nožēloja.

— Tad tā... tiešam cita lieta! — Charlamovs noteica, neslēpdams ironiju. — Bet redziet: man ir noteikti zināms, ka deviņi simti piektajā gadā kapteinis Veļjaminovs bija Pleska-vas pulkā podporučiks un komandēja rotu, kura apšāva cilvēkus pie Aleksandra skvēra. Pleskavas pulkam ir vēl viens vēsturisks nopelns tēvijas labā: 1831. gadā tas apspieda poļu insurgentus...

Kļims Ivanovičs Samgins pārtrauca viņa stāstu .ar jautājumu:

— Kas tad no tā izriet? Jāārda armija, jā?

Charlamovs ar redzamu pārsteigumu izbolija acis, viņa seja ar kupraino degunu tumši piesarka, dažas sekundes viņš klusēja, aplaizīdams lūpas, bet tad atkal parādīja savu parasto tieksmi uz ērmošanos: pa zemi pievilka kāju, izstiepa seju kroplīgā smīnā, palocījās un pateica:

— Nedrīkstu jūs aizkavēt!

Spēji pagrieza Samginam muguru un devās projām.

«Nekauņa,» Samgins klusēdams pavadīja viņu ar acīm. «Klauns. Operetes klauns. Nihilists, protams. Anarchists.»

Viņš, papirosu aizsmēķēdams, nolūkojās pakaļ ātri aizejošajam Charlamovam un domāja par to, ka šinī laikā, kad «valstij draud izpostīšana zem ienaidnieka triecieniem un visiem vienprātīgi jāstājas ienaidniekam pretī kā nesagraujamai granita sienai», — šinīs bargajas dienās tādi neatbildīgi ļaudis kā šis āksts un šie Jakovi, kā namdaris Osips vai Tagiļskis izplata ļaudīs postošas domas un idejas. Bija gluži dabiski iedomāt rotmistru Ruščicu-Strijski, bet te Kļims Ivanovičs sabijās, juzdams sevi briesmās.

Viņš būtu varējis sacīt, ka kopš kāda laika īstenība sākusi izturēties pret viņu naidīgi. Sapurinādama viņu kā maisu, tā visu, ko viņš bija redzējis, ko atminējās, sajauca par raibu un gurdinošu pretrunu chaosu. Ne ilgi, varbūt uz stundu, varbūt pat tikai uz desmit minūtēm, viņš pēkšņi un uztraucoši sajuta savas dzīves pieredzes nesakarību, domu un mērķu vienības pilnīgu trūkumu, bet aiz šās sajūtas slēpās nojausma par dzīves bezjēdzību. Daudz kas rādījās lieks, pat pilnīgi bez attaisnojošas nozīmes, tas tikai traucēja nodibināties kaut kam citam . — stiprākam un skaidrākam. No noteiktiem definējumiem Kļims Ivanovičs Samgins atturējās, bet apzinājās, ka šis jaunais, skaidrais prasa noskaņojumu, kāds viņam organiski svešs, prasa apņēmību, kādas viņam vēl nav. Viņš saprata, ka pēkšņi pazibējusi doma paziņot Ruščicam-Strijskim par Cliar-

27*

419

lamovu un Jakovu neko daudz neatšķiras no pavēstījuma Charlamovam par to, ka Tagi|skis bijis prokurora biedrs. Sadi garāmslīdoši nodomi viņam radās arvien biežāk, — tie nebija izskaidrojami ar personīgu antipātiju, tiem vajadzēja cita izskaidrojuma. K|ims Ivanovičs Samgins tādu neatrada, jo sargājās meklet.

Jaunu bērziņu pudura enā stāvēja zemnieku ratos iejūgts garš zirgs ar ielikušu muguru un garām kājām, kādreiz baltā spalva pieputējusi netīri pelēka, ar dzeltenīgiem plankumiem, lielā, kaulainā galva bezspēcīgi nokārusies uz zemi, iekritušā acu dobumā blāvi spīd nespodra, mitra acs.

Samgins apstājās, noskatīdamies šai karikaturiskaja, bet tomēr bēdīgajā dzīvnieka figūrā, nāca prātā Ļ. Tolstoja «Aidinieks», Kuprina «Smaragds», un viņš nosprieda, ka vislabāk būs, ja viņš ar pirmo atejošo vilcienu no šejienes aizbrauks.

«Virsnieki, bez šaubām, nodomās, ka par gadījumu ar Tagiļ-ski esmu izstāstījis es ...»

Gar bērzu stumbriem uzmanīgi iznaca večuks, — tāda pati karikatūra kā zirgs: garš, sakumpis, apputējušu peleka audekla kreklu mugurā, tādās pašās pelēkās, gandrīz līdz ceļiem uzrotītās biksēs, kas atsedza sarūsējušas dzelzs krāsas stilbus. Viņa bārdas pelekie sari, rupji un taisni, karājās no sejas lejup ka diegi, acis gandrīz nesaredzamas zem sirmajām uzacīm. Rādīdams Samginam lielu pīpi, viņš paklusi un gausi, kā negribēdams, sacīja:

— Vai nav sērkociņu, jūsu labdzimtība?

Paņēmis no Samgina rokām kārbiņu, viņš ar diviem sērkociņiem rūpīgi iededzināja pīpi, bet kārbiņu iebāza bikšu kabatā.

— Atdodiet sērkociņus! — Samgins uzaicināja, — vecais pataustīja pirkstiem — vai tie kabatā? — un pakustināja galvu.

— Bet jūs atdāviniet tos man.

Un, noskatījies Samginā no galvas līdz kajam, viņš piepeši ieteicās:

— Bet no šitā kara nekā laba nebūs... Nebūs. Reče, pie mums, Vecošos, labību nopļāva un visu sadedzināja, Chalome-ros ar un Ūdrājā ar — visu! Lai vāciešiem nepaliek. Zemnieki raud, sievieši raud. Ko tu pieraudāsi? Ar asarām ugunsgrēka neapdzēsīsi.

Domīgi runādams, viņš skatījās zeme Samginam pie kājām; kodīgi, zaļgani dūmi vērpās ap viņa vārdiem.

- Mežus cērt nost. Cērt tik bezrūpīgi, kā kad šai pusē jau nu simt gadu nebūtu cilvēkiem jādzīvo. Zemei pāri dara, jūsu labdzimtība! Cilvēkus — slepkavo, zemei dara pāri. Kā lai to saprot?

Vajadzēja vecim kaut ko sacīt, un Samgins ieprasījās:

— Ko jūs te darāt?

- Vedu salmus ievainotiem. Gaidu, reče, savu veceni, viņa aizgāja saņemt naudu ... Bet kam šī arī vairs vajadzīga, tā nauda? ... Slikti, jūsu labdzimtība. Dzīve — tīrās žēlabas ...

— Japacieš, — Samgins padeva prātīgu padomu. — Visiem grūti, — viņš stingri piebilda, bet pēc tam pārliecinoši pareģoja: — Drīz viss tas būs galā un dzīvosim atkal mierīgi...

Pieskārās ar pirkstu pie cepures un gāja projām, īgni runādams nezinkam pretī:

«Diezin vai zeme no tā ko iegūs, ka nemācīti ļaudis sāks prātot.»

Viņš žigli soļoja, gribējās apgriezties, atskatīties uz veci, tomēr neatskatījās, kā baidīdamies, vai vecis nenāks viņam līdzi. Arī domas žigli radās un zuda, cita citu dzīdamas.

«Charlamovs katrā ziņa rūpējas, lai ļaudis prātotu. Kādi dzenuļi viņu skubina to darīt?»

«... Var puslīdz droši teikt, ka tieksme spiest zemniecību un strādniecību uz politisku domāšanu ir godkārīgu cilvēku izmisuma žests. Paspēlējuši vienu gājienu, grib iegūt revanšu.»

Stundu vēlāk viņš brauca sanitarvilcienā, stāvēdams uz vagona platformiņas un lūkodamies uz apkārtni, kas bija pilna audekla teltīm kā baltiem pūšļiem. Viņš jutās ļoti nelabi, nervu šoks bija radījis fizisku nespēku, vēderā rūca, ausīs mutuļoja dīvaini trokšņi, acu priekšā rādījās Tagiļska izbrīnā dreboša seja, kaitināja atmiņas par Charlamovu. Viss tas izvērtās par spēcīgu caureju; Samgins sabijās, ka viņam dizentērija, viņš nogulēja piecas dienas kādas stacijas dzelzceļa slimnīcā, bet, pārbraucis Petrogradā, vairākas nedeļas neatstāja dzīvokli.

Neveiksmīgie braucieni uz fronti sacēla viņa drūmu, grūtu īgnumu pret bārdainiem zaldātiem, namdariem, ebrejiem. Sai īgnumā jau bija kaut kas naidīgs pret visiem cilvēkiem, lai ka tie būtu ģērbušies — aizsargkrāsas kreklos vai audeklā un katūnā. Senāk viņš pret ebrejiem bija vienaldzīgs, Beilisa prāva viņa acīs bija rīcība, kas kompromitēja valsti, bet valsts seja — tā ir viņas inteliģence. Viņš bija pārliecināts, ka viņa attieksme pret valdības antisemītismu ir tāda pati kā inteliģences vairākumam un ka tā ir pareiza. Bet, kad no frontes sāka plūst dvingains, indējošs dzīvnieciska naida vilnis pret ebrejiem, viņš nodomāja:

«Patiešām: kālab ebreji ieņem pie mums tik redzamu vietu? ... Kāpēc ne tatari, gruzini vai armēņi?»

Viņš atģidās, ka gruzini un armēņi kalpo armijā, uzkalpojas līdz ģenerālu pakāpei. Pie mums nav ģeneraju-semitu; bet, palūk, Anglijā ebreji nereti k]ūst par lordiem, reiz pat kāds Indijas vicekaralis bijis — ebrejs.

Kristus personā semitisms ir kļuvis par pamatlicēju tai reliģijai, pie kuras pieder visa Eiropa un ko katoliskā baznīca sludina visā pasaulē. Kārļa Marksa personā semitisms sēj pasaulē satriecošo mācību par kapitālu un darba interešu kopības neiespējamību, par neatvairāmu šķiru naida pieaugšanu, par nenovēršamu socialrevolucionaru katastrofu.

«Galu galā jautājums par antisemītisma avotiem ir ārkārtīgi tumšs jautājums, bet es nebūt neesmu spiests to atrisināt. Un — vispār: ko nozīmē personības sociāls pienākums, kur šis pienākums sākas, kur ir tā pēdējās robežas?»

Petrogradā viņš jutās vairāk savā īstajā vietā, Pctrogradā dzīve kūsāja aizvien spraigāk, satrauktāk, saceldama biezus cilvēcisko kaislību ārprāta putu mutuļus un it īpaši — traku iedzīvošanās kāri. Šais mutuļos griezās, kūleņoja un peldēja Ivans Dronovs, vienmēr iereibis, — redzams, ne tik daudz no alkohola, cik no savas darbošanās panākumiem. Samgins vairāk mēnešu ar viņu nesastapās, pat neiedomājās par viņu, līdz kādreiz Granovskas teatra foajē izrādes starpbrīdī Dronovs pieskrēja viņam klāt, saķēra aiz elkoņa, sakratīja roku un, līksmām acīm raudzīdamies Samginam zem brillēm, izelpodams vīna smaržu, strauji izteica savu prieku par tikšanos un izstāstīja, ka šorīt atbraucis no Petrozavodskas, esot aizņemts ar piegādēm Murmanskas dzelzceļam.

— Strādājam četratā: Nogaicevs, Popovs, inženieris, — viņš tevi pazīst, — un Zausailovs, ar tāpat inženieris, «techniskais kantoris Zausailovs un Popovs». Spējīgi vīri! Zini, tāda rūpniecības bohēma, jautri ļaudis! Bet tu — zemgusars? Nu, kā ar fronti? Klausies, — iesim ieturet vakariņas! Patērzēsim, jā?

Dronovs bija iereibis. Matus viņš bija apcirpis, ūsas nodzinis, sarkanā seja uzpampusi, uzpūtusies kā pūslis, deguns it kā pavisam nodeldēts, gandrīz nesaredzams, bet biezās, gaļīgās lūpas izstiepušās uz priekšu un rijīgi raustījās, radīdamas zobu zeltu kā vēl nesakodītu, nenorītu barību. Zem rūsganām uzacīm grozīdamās un lēkādamas spīdēja šaudīgas, šķības

ačeles. Ar viņu parunāties bija interesanti. Viņi aizgāja uz * «Eiropas» viesnīcu. Tā bija stāvgrūdām pilna, trokšņaina, bija daudz skaistu, bagāti ģērbtu sieviešu, spēlēja neliels stīgu orķestris, gar galdiem stumdījās divi pāri, un uz reizes nebija iespējams pateikt, ko viņi dejo. Pie estrādes ar pokālu rokā stāvēja Domes deputāts Vaļai-Markovs, līdzības dēj ar caru Pēteri iesaukts par «Vara jātnieku», — stāvēja, ar pirkstu durstīdams gaisu sev pār plecu, un kaut ko runāja, tomēr sadzirdami bija nevis viņa, bet kāda neliela vīriņa vārdi Markovam līdzās:

— Mēs nicinājām materiālo kulturu, — tas kliedza, un likās, ka viņš atkārto nesadzirdamos Markova vārdus. — Mums bija daudz lielāks prieks radīt vispasaules rakstniecību, attīstīt anarchistiskas teorijas, izveidot nesalīdzināmu, lielisku baletu, rakstīt dzejas, sviest bumbas. Nemācēdami dzīvot, mēs iemācījāmies izpriecāties... pieskaitot arī teroru pie izpriecām...

— Tas, man šķiet, ir Šulgins, — Dronovs nepacietīgi purpināja. — Saka, ka viņš esot gudrs... Bet ko nozīmē būt gudram mūsu dienās? Lūk, jautājums!

— Veselu gadsimtu mēs esam cīnījušies pret patvaldību, — izkliedza kāds iereibuša cilvēka balsī, bet kāda sieviete ar tik nedabiski garu muguru, ka likās bez sēžamvietas apaļumiem, skaļi, bet nepareizi citēja:

— Mēs — tautas briesmu laika bērni,

Kas posta dienās piedzimuši...

Un piepeši Samgins uztvēra labi pazīstamo, augsto Berdņi-kova balstiņu:

— Bet tās taču ir blēņas, blē-ēņas! — viņš kā dziedāt dziedāja, kādu pārliecinādams, mierinādams. — Mums ir kāda divizija, kuru iesaukuši par «skriešanās biedrību», tā visur pastāvīgi skrej prom no vāciešiem. Ak, nē jel, — kāpēc mēlnesība? Pajautājiet karavīriem, viņi apstiprinās!

— Palūk, tas gan ir vilks! — Dronovs godbijīgi pastāstīja.

Tas ir Berdņikovs, slavenība, pilnīgs kriminālistā tips ar

ārkārtīgi plašu prātu. Ar viņu pat ministri rēķinās.

Samgins noliecās pār galdu, sarāva uz augšu plecus un klausījās.

Nu — ko tad jūs gribat? Jau kara sākumā iedzina veselu armiju purvā, atdeva vāciešiem gūstā. Šauteņu trūkst, lielgabalu nav, aeroplanu ... Zaldāti to visu zina labāk par mums ...

— Uzaicinu izbeigt šīs neģēlīgās runas! — neganti iebļāvās Markovs.

— Bet — lūdzu, — Berdņikovs piekrita, un Samgins, pametis skatienu pa kreisi, ieraudzīja, ka Berdņikovs vieglītiņām nes savu milzīgo vēderu, līkumodams starp galdiem, galvu pacēlis, viņa uzburbušo seju apskaidroja labvēlīgi starojošs smaids.

Garš, vamzī ģērbies vīrs ar melnu bārdu pāri ļaužu galvam skaļi teica Markovam:

— Jāzina taisnība! Zaldāti — zina: lai nokautu vienu vācieti, mēs zaudējam trīs savējos ...

— Meli!

— Sie nervoze, — Dronovs sacīja, smagi pūzdams. — Bet Berdņikovs — vai redzi? — ir mierīgs. Vajadzīgi četri miljoni pāru zābaku, bet āda ir viņa rokās. Es tādus neieredzu, tomēr — cienu. Tādus kā tu — mīlu, bet necienu. Tāpat kā sieviešus. Tu neapvainojies, es arī sevi necienu.

Samgins stingri paskatījās Dronova izplūdušajā sejā, gribēja pateikt viņam kaut ko atskurbinošu, bet tai vietā iejautājās:

— Bet kur tagad Tosja?

— Tosju es cienu. Viņu vienīgo. Viņa ir Rostovā pie Donas. Nesen no viņas bija sūtnis ar zīmīti, atrakstījusi, lai es tam izsniedzu viņas naudiņu, simt trīsdesmit rubļu. Es iedevu trīs simti. Man naudas daudz. Bet tas sūtnis tāds... kā stuburs. Žāvēta zivs. Pārnakšņoja pie manis. Viņš jau senāk ir bijis pie Tosjas. Kāds Tirkovs, Tolčkovs ...

— Pojarkovs, — Samgins nedomādams pārlaboja.

— Varbūt. Viņa to slēpa no manis. Es pat nodomāju: vecs mīļākais. Bet viņš — žāvēta zivs. Protopops Avakums.

Samgins tāpat kā vienmēr sasprindzināti klausījās ļaužu balsīs — gudrības avotā. Ļaužu bija kļuvis mazāk, zāle klajāka, tagad dejoja jau trīs pāri, un ar ubaga uzmācību smeldzoši gauda vijoles un čello, — cilvēku balsis skanēja arvien skaļāk un dedzīgāk.

Samgins vēroja, kā virsniekam ar melnu apsēju uz labējā vaiga rokās kārdinoši locījās slaids sievietes augums līdz joz-menim kailu muguru, — skatījās un ar pieradušu ausi tvēra cilvēciskās gudribas drumstalas. Viņš jau bija atzinis, ka tieši no pirmavota — no ļaužu mutes uztvertā gudrība ir patiesāka, īstāka nekā tā, ko sniedz grāmatas un laikraksti. Viņam bija tiesības domāt, ka it īpaši neliekuļota ir piedzērušo gudrība, bet pēdējā laikā viņam likās, ka visi ļaudis ir iereibuši'.

— Kungi! — sauca mazs cilvēciņš apaļu seju, ar šķidrām, bet garām runča ūsām un pensneju, kas trīcēja uz kupraina deguna. — Kungi! — viņš sauca vēl uzstājīgāk ar drebulīgu tenora balstiņu. — Mēs meklējam slimības cēloni un atrodam to vienā no tās simptomiem — Rasputinā! Bet tas taču smieklīgi, kungi, tas ir smieklīgi! Rasputins — tā ir sīka pūtīte, niecīgs miesas šūniņu iekaisums.

— Tas ir pesimisms!

Tu dzirdi? — Dronovs iejautājās. Kļims Ivanovičs apstiprinādams pamāja ar galvu.

— Mūsu priekšā stāv dilema: vai nu separāts miers, vai armijas pilnīga sagrāve un revolūcija, zemnieku revolūcija, Pugačova dumpis! — orators noteica pazeminātā balsī, un tūdaļ uz viņu sakliedza divi gabali:

— Nu, vai zināt, miers...

— Tas ir neciešami!

Nervozē, — Dronovs atkal atkārtoja vīpsnādams un pacēla vīna glāzi pie savām biezajām lūpām. — Bet, vai zini, revolūcijas iespējamību noģied jau daudzi! Fakts. Nogaicevs pabija pat Norvēģijā, nopirka katram gadījumam tur māju. Ka tu uz to skaties? Ir iespējama?

— Nē, — Samgins stingri un noteikti atbildēja un palūdza: — Netraucē klausīties!

— Bet es, brāl, uzdzeršu revolūcijai, — Dronovs nomurmināja. — Tā ir atrisinājums. Jucekļa atrisinājums... Personīgā ... Un vispār...

Pie maziņā oratora piegāja gara auguma dāma un, atspiezdamās ar roku viņam uz pleca, skaisti pieliekusi augumu, iečukstēja tam kaut ko ausī; viņš piecēlās un, paņēmis to zem rokas, devās pie virsnieka. Dronovs, acis blisinādams, noskatījās tiem pakaļ un ierosināja:

— Aizbrauksim pie meičām?

Samgins atteicās, viņš nakšņoja pie Elenas, kur gandrīz ik vakarus sanāca un klaigāja dažādi notikumu sarūgtināti un nogurdināti ļaudis. Manāmi pieauga tādu skaits, kuri sērīgi runāja:

— Ak, kad šis karš reiz beigsies?

Grozījās Nogaicevs, izšķērdīgi bārstīdams mīlīgus vārdus un smaidus un allaž piekrizdams:

— Jā, jā! Lielgabali šauj tālu, bet karam beigu nevar saredzēt. Te nu jums ir vācu technika!

Nogaicevs centās mierināt, bet privātdocents Piļņikovs kāpi-

nāja satraukumu. Viņš kalpoja frontē par zaldātu korespondences cenzoru, bija atbraucis, lai izoperētu aklo zarnu, nogulējis gandrīz mēnesi slimnīcā, stipri novājējis, apaudzis ar cienīgu, gaišu bārdiņu, viņa mīkstā seja bija sažuvusi, kļuvusi cieta, acis papletušās platākas un tajās iegulies kaut kas askētiski skumīgs. Kad viņš klusēja, tad mēdza sakost zobus, un vaigu bārda gar ausīm pastāvīgi nepatīkami kustējās; tomēr viņš klusēja maz, vairāk mīlēdams runāt:

— Jūs nevarat iedomāties, kas ir zaldātu vēstules uz mājam un vēstules no sādžas uz fronti, — viņš runāja pusbalsī, it kā stāstīdams ko sekretu. Viņā klausījās zooloģijas profesors, drūms vīrietis, kas lūkojās Elenā ar smagu skatienu un redzamu nesapratni, it kā nevarētu noteikt viņas vietu dzīvnieku valstī. Bija vēl divi Samgina paziņas — tīrīgais vecītis ar pliko pauri, ordeni un garu popu ģimenes vārdu un tumīga, sapņaina dāma, Suvorina teatra aktrise.

— Protams, par stāvokli frontē rakstīt ir aizliegts, un vēstules var tikt sadalītas aptuveni tā: milzīgs vairākums nerunā absolūti neviena vārda par to, it kā vēstuļu autori karā nemaz nepiedalītos, pārējie raksta tā, ka viņu vēstules tiek iznīcinātas ...

— Bet dažas droši vien tiek virzītas uz prokuratūru? — acis piemiedzis, nešaubīdamies iejautājās zemgusars ar garu seju un nelīdzeniem zobiem.

— Jā, mēdz notikt arī tas, — Piļņikovs apliecināja un vēl klusākā balsī turpināja:

— Kungi, mūsu tauta ir briesmīga! Briesmīga ir viņas vienaldzība pret valsts likteni, viņas pieķeršanās savai sādžai, zemei un zooloģiskais, nesatricināmais naids pret kungu, tas ir, pret kulturālu cilvēku. Šo ienaidu, protams, izmanto — jau izmanto germanofiļi, sakāvnieki, boļševiki, et cetera, et ce-tera... — Piļņikovs izrāva no svārku kabatas piezīmju grāmatiņu un, visiem to parādījis, palūdza atļauju nolasīt zaldātu vēstuļu paraugus.

— Lūdzam! — sacīja vecītis sīkā balstiņā un ļoti labvēlīgi.

— «Ka tēvoci Jegoru aizsūtīja uz katorgu to viņam arī vajadzēja bet viņa īpašuma tiesības nu ir pagalam tad tu nesnaud,» — Piļņikovs lasīja, iepriekš pateicis, ka, izņemot punktus, citu pieturas zīmju vēstulē nav.

— «Un parūpējies par vectēva Vasilija mantojumu pielabini viņu un visādi apmīļo kamēr viņš dzīvs un skaties lai Saška ko nenozog. Bērni abi ir nomiruši tā nu sacīt nav mūsu ziņa dievs

deva dievs ņēma bet tu pirmā lieta gādā par dzirnavām un katrā'ziņā salabo spārnus pret rudeni un ne ar skaidām bet ar audeklu. Gūstekņam vaļas nedod ja ir iekritis tad lai strādā suņa dvēsele ja velns viņu grūda pret mums.» Redziet! — Piļ-ņikovs nobeidza un no jauna pavēcināja grāmatiņu.

— Es nezinu, kas jūs uztrauc, — sacīja vecītis, paraustīdams plecus. — To rakstījis ļoti saimniecisks zemnieks.

— Pie tam ļoti vaļsirdīgi, — apstiprināja Elena; pārejie nogaidoši klusēja, bet Piļņikovs, uz krēsla sarosījies, sērīgi pavīpsnāja.

— Autors — pavārs, apkalpo lauku virtuvi. Bet, lūk še, tai en pendant vēstule no otra ierindas kareivja, — viņš sacīja un sāka lasīt paceltā balsī:

— «Karš velkas garumā, mēs vienmēr atkāpjamies, un, kurp nonāksim, tas nav noprotams. Tomēr runā, ka karš jāizbeidz zaldātiem pašiem. Gūstekņos ir tādi, kas runā krieviski. Viens fabrikas strādnieks strādājis četri gadi Pīterā, viņš tieši pierādīja, ka cita līdzekļa karu nobeigt neesot, — ja šito nobeigšot, tad tik un tā iesākšot otru. Karot ir izdevīgi, virsniekiem nāk činas, privātie iedzīvojas naudā. Un visas valdīšanas jāatbruņo, lai nostiprinātu dzīvi visa tauta vienprātīgi un ar savu pašas roku.»

Piļņikovs iebāza grāmatiņu azotē, bet vecītis smīkņādams sacīja:

— Jā, tas... ir cits tonis! Pret to jācīnās! — Un, pakratīdams rožainu dūrīti ar rubinu uz pirksta, viņš piemetināja: — Bet vispirms vajag, lai Dome nekaitinātu ķeizaru.

— Jūsu ekselence, — smeldzošā balsī izsaucās Piļņikovs, ar visu seju un pat ar visu augumu iztēlodams tādu cilvēka stāvokli, kurš nevilšus iedzēris glāzīti etiķa. — Bet kā tad ir ar viņa laulātās draudzenes ģermanofilajām tendencēm un ar šo netīro traipu — Rasputinu? ...

— Profesor, jūs laikam gan neticat dieva esamībai un jums dieva nav! — vecītis mīlīgi sacīja un, ar žestu noraidījis Piļņi-kova iebildumu, jautāja: — Jūs mēģināt neticēt Rasputinam?

— Lieliski pateikts! — iesaucās aktrise, tūdaļ aizsegdama muti ar kabatas lakatiņu; viņas acis smējās.

— Mēs pārāk daudz runājam par ļaunumu un tādējādi pārspīlējam ļaunuma spēku, veicinām tā pieaugšanu.

. Elena, atlaidusies atzveltņa krēslā, smēķēja, veikli pūzdama gaisā dūmu gredzentiņus. Piļņikovs stāvēja vecim priekšā, nepacietīgi klausīdamies viņa gausajā valodā.

— Patvaldībai aiz muguras ir trīssimt gadu vecas tradīcijas. Neaizmirstiet, ka vēl nav aizritējuši ne trīs gadi no tā laika, kad visa Krievija vienprātīgi nosvinēja šo jubileju, un ka Eiropa nav valsts, kas varētu palepoties ar šādas valdības formas stabilitāti!

Samgins zināja, ka večukam ir ievērojama nozīme finansu ministrijā, Elena viņam bija pastāstījusi, ka tas nesen nopelnījis lielu naudu kādā banku operācijā un uzaicinot viņu pariet ta apgādībā.

— Apgādībā neiešu, bet naudiņu pie viņa mazliet ieknābāšu. Viņš mīl pieglaimību un labi maksā.

Vecītis lika Samginam atcerēties šos viņas vārdus; viņš pamācoši runāja:

— Ķeizars ir vientulis, draugu viņam nav, radinieki izturas pret viņu naidīgi, bet viņš ir mīkstas dabas cilvēks, mīl pieglaimību ...

Samgins, Elenai līdzās sēdēdams, klausījās un smīkņāja.

Atgriezies mājās, viņš atrada priekšā Elenas zīmīti: «Aizbraucu ar kompāniju paskatīties Murmanskas dzelzceļu, no turienes varbūt uz Arcliange|sku, uz Jaros!av|u, uz Ņižņiju — palūkoties daudzinātajā Volgā. Tatarinovs pēdīgi samaksāja honorāru. Skūpstu. El.»

Samgins saviebās un domās nolamāja Elenu:

«Blēde,» jo, kaut gan nauda bija saņemta par prāvu, ko uzņēmies viņas vīrs, taču to pabeidzis bija viņš, Samgins, un pēc norunas pushonorars piederēja viņam, bet viņš zināja, ka Elena ar viņu nedalīsies, kā jau tas dažu labu reizi bija noticis.

Sakars ar šo sievieti jau agrāk viņu nomāca, bet pa kara laiku Elena modināja viņā jau noteikti naidīgas jūtas, — sievietē bija pamodusies drudžaina naudas kāre, viņa piedalijas nezkādās plašās spekulācijās, nervozēja, runāja nepieklājības, gražojās un — kas Samginu sevišķi kaitināja — aizvien krasāk izrādīja savu nicināšanu pret visu krievisko: armiju, valdību, inteliģenci, pret savu kalponi — un aizvien biežāk visādos veidos izsacīja savu noraizēšanos par Francijas likteni:

— Kaut viņus velns parāvis, šos vāciešus ar viņu garajiem lielgabaliem! Ja viņi sagraus Parizi, — kur tad es dzīvošu? Jūsu armijai vajadzēja noslīcināt purvā vāciešus, nevis pašai tur slīkt. Labi gan ir jūsu ģenerāļi, kas nezina, kur purvs, kur sausums...

Viņai pretī runāt Samgins uzskatīja par lieku, tomēr šīs ' Elenas runas viņu atbaidīja. Taču kādreiz viņš tai piezīmēja:

— Kā, vai tad tavās acis visa Francija ir tikai Parize?

— Jā, protams. Bet, ja kāds to nesaprot, tad tas nesaprot Franciju. Vienīgi te pie jums ir iespējamas tādas nomalē piediegtas pilsētas kā šī. Es nesaprotu: ko īsti izteic Pēterburga? Tālab jau jūs esat visi tādi sasmeltēti, ka jums nav centra, nav savas Parizes. Talab pie jums viss neskaidrs, samežģījies, nesakarīgs. Piemēram, tu pats. Kāpēc tu neesi deputāts, neesi Domē? Tu esi gudrs, daudz zini, bet — kur ir tava godkāre?

To noklausīties bija jau tik nepatīkami, ka radas naida jūtas pret Elenu. Tomēr viņu apciemot Samgins atzina par lietderīgu, tāpēc ka pa vakariem pie tās salasījās arvien vairāk frontes notikumu iztrūcinātu cilvēku; viņu uztraukums auga, un bailēm no ārējā ienaidnieka varenības pakāpeniski piebiedrojās bailes no iespējamas revolūcijas. Starp šiem ļaudīm Samgins jutās kā sātans — gudrāks un nozīmīgāks par tiem. Nezin no kurienes saradās arvien vairāk ārzemnieku no «Entente cordiale — sirsnīgās vienošanās» valstīm. Sevišķi daudz bija angļu; viņi visur viesojās, visus pamācīja un vispār uzvedās kā «vecākie mājā». Samgins nebija pārsteigts, sastapdams pie Elenas cilvēku angļu virsnieka formas tērpā, zobos tam kūpēja pīpīte, dūmi ietvēra seju zilganā plīvurā, — ne uzreiz varēja atcerēties, ka tas ir misters Kreitons. Samgins atcerējās viņa seju apaļu, veselīga sārtuma caurstrāvotu; tagad tā bija izstiepusies, apakšējais žoklis kļuvis it kā smagāks, deguns lielāks, āda vēja appūsta, brūna, bet agrāk tik mierīgās, vērīgās acis tagad apgaismoja gurdens, nevērīgs un ironisks smaids. Viņš izturējās ar ģenerāļa cienību, runāja bez žestiem. Uzlūkojot viņa slaido stāvu, Samginam iešāvās prātā, ka Kreitons droši vien arī pirms kara ir bijis virsnieks. Anglis skatījās uz viņu smaidīdams, bet nenāca tam klāt, it kā gaidīdams, ka krievam jāiet pie viņa.

— Vai pazīstat? — viņš pavēloši jautāja, parādīdams savu stipro, veselīgo zobu rindā divus ar platina kronīšiem, un pēc nenovēršamajām frāzēm par veselību, laiku un karu uzdeva — nezin kālab pusbalsī — jautājumu, kuru Kļims Ivanovičs bija jau gaidījis:

— Vai palika nezināms, kas nogalinājis Zotovas kundzi? Jūsu policija slikti strādā. Mūsu Skotlenjards būtu to atradis, o, jā! Tā bija ievērojama krievu sieviete, — viņš uzslavēja. — Mazliet par daudz... kā to lai saka? — ap-grū-ti-nā-ta zināšanām, kurām nav praktiskas nozīmes, bet tomēr apveltīta ar spēcīgu praktisko prātu. Esmu novērojis to pie daudziem krieviem: viņi

it kā kautrējas no praktiska darba un to slēpj, izgrezno to ar reliģiju, filozofiju, etiķu ...

Viņš runāja ļoti skaļi, vārdus centās izrunāt skaidri, ievērodams akcentus, — runāja tai pārliecībā, ka šai istabā ķīnisko dievekļu labad sapulcējušies ļaudis vēl nekad nav dzirdējuši runājam īstu eiropieti.

— Es nesen izlasīju ļoti interesantu darbu «Saimniecības filozofija», — tas ir interesants un fantastisks mēģinājums izskaidrot Marksa mācību teoloģiski. Normāls brits neies tērēt savu humoru par šo tematu... Var jau būt, ka kāds teitonis padosies vilinājumam teoloģizēt ari materiālismu; vācieši nav mazak iracionāli kā krievi, bet paradums filozofēt netraucē viņus vēlreiz aplaupīt frančus. Viņiem ir Kants un Hegelis, bet par radniecīgāko filozofiju tiem noder Fichtes, Stirnera, Nīcšes filozofija. Un viņi noteikti zina: praktiskais darbs — tā ir ciņa par dzīvi, par dzīves brīvību.

- Visīstākais eiropietis, — ar cienību pusbalsī Piļņikovs sacīja Elenai. — Kā ģeogrāfijas, tā intelekta ziņā — visīstākais.

— Es netiecos pārspīlēt Anglijas nopelnus Eiropas vēstures pagātnē, bet tagad es ar pilnīgu pārliecību saku: ja Anglija nebūtu iestājusies karā par Franciju, vācieši to būtu jau sakāvuši, izlaupījuši, zvēriski nomocījuši un to pašu darītu arī pie jums... ar jums.

Viņš beidza savu gudrību izklāstīšanu tāpēc, ka viesus aicināja pie mielasta, bet pēc kāda laika pie galda no jauna atskanēja viņa iespaidīgā balss, un atmiņā viegli ieslīdēja viņa frāzes.

Kreitonā klausījās, pretī nerunādami. Samgins domāja, ka tas tā notiek aiz pieklājības pret sabiedroto un ciemiņu. Anglis tiktāl sakaitināja Samginu, ka Kļims Ivanovičs, atteikdamies no sava paraduma nepiedalīties strīdos, jau meklēja visizdevīgāko momentu, visizdevīgāko formu, lai [iebilstu] Krei-tonam.

Bet piepeši pārgalvīgi un zobgalīgi ierunājās Elena:

— Jūs turat vāciešus par laupītājiem un zvēriem, — bet tā taču bija jūsu valdība, kas palīdzēja prūšiem satriekt Franciju, jūs pabalstījāt viņus pret Austriju, pabalstījāt Bismarku.

Noliekusies uz priekšu, acis mazlietiņ piemiegusi, no kā viņas skatiens kļuva asāks, Elena turpināja:

— Man bija pazīstams mācīts arabs; viņš teica: «Anglis Eiropā ir lapsa, kolonijās — zvērs, kam nav nosaukuma...»

— Jūs, mister Kreiton, neapvainojieties, jūs, protams, zināt, ka angļu6 ne visai ieredz, un viņi to ir pelnījuši. Priekš simt diviem gadiem pie Vaterlo jūsu kareivji galīgi izdzēsa franču revolūcijas uguni. Jūs lepojaties ar šo apšaubāmo nopelnu Eiropas priekšā, kurai jūs nepieļāvāt kļūt par Savienotām Valstīm, — es ticu, ka Napoleons to gribēja. Simt gadu laikā jūs, «aristokrātiska rase», kompromisu ļaudis, nepārspējami liekulīgie, pret Eiropas likteni vienaldzīgie, smieklīgi uzpūtīgie cilvēki, esat pratuši uzkundzēties tik daudzam tautām, ka mēdz teikt — katra angļa laba strādājot pieci indieši, neskaitot citus jums pakļautos.

Samgins klausījās, ar izbrīnu sekodams vaibstu spēlei Elenas sejā. Viņas krāsotā seja stipri piesarka, — tik stipri, ka tika manāma pūdera kārta, arī kakls pieplūda asinīm, un asinis redzami smacēja Elenu, viņa nervozi un dīvaini raustīja galvu, viņas dārgakmeņos mirdzošie pirksti platīja cukurknaiblītes. Samgins nekad nebija redzējis viņu tādā mērā saniknotu, uzbudinātu un, tai blakus sēdēdams, saliecās, ierāva galvu plecos un sev jautāja:

«Ar ko tas beigsies?»

Beidzās ar klusēšanu. Kreitons, grasīdamies aizpīpēt papirosu, jautājoši lūkojās ļaudīs, acīm redzami gaidīdams: kurš cels iebildumus?

— Labāk izbeigsim sarunu par politiku, kamēr tā nav vēl savedusi mūs naidā, — Elena noteica, gurdi nopūzdamās.

Kreitons, kopa ar krēslu šūpodamies, smējās. Piļņikovs lūkojās uz Elenu ar izbīli, pārējie pieci seši cilvēki gaidīja, kas būs tālāk.

— Jā, — grūti nopūzdamās, sacīja aktrise. — Kāds nezkur kaut ko dara, un piepeši — sākas karš! Šausmīgi. Un, ziniet, šķiet, it kā vairs nebūtu atlicis nekas, par ko varētu arī nestrīdēties. Visi visur par visu strīdas — kamēr sāk cits citu ienīst.

Samgins dzirdēja šos skumīgos vārdus kā pa miegam. Iesāņus lūkodamies Elenas viegli nokrāsotajā sejā, viņš prātoja: kā gan Kreitona lielība varējusi aizķert viņu, niecīgu dziedātāju, kas tikai tāpēc nebija kļuvusi par kokoti, ka atzinusi par labāku iekārtoties veca vīra apgādībā? Viņš bija skūpstījis to, kad vēlējās, bet nekad nebija dzirdējis, ka viņa spriestu par politiku citādi kā vien anekdotu vai tenku veidā. Viņš stipri paļāvās uz savām rutinētajām novērotāja spējām, ticēja savu novērojumu akurātībai, savu vērtējumu pareizībai. Bet Elenā viņš kaut ko nebija pamanījis, un bija ļoti nepatīkami par to

pārliecināties: uzskatīdams Elenu par ne visai gudru, viņš, iespējams, izturējās pret to vaļsirdīgāk, nekā būtu vajadzējis. Lūkodamies, cik rūpīgi misters Kreitons ar īpašu karotīti izknibina no pīpes pelnu traukā pelnus, viņš klausījās, kā tas, vārdus skaidri izsacīdams, runāja:

— Būtiski ņemot, karu uzsākāt jūs, krievi. Ja vestajās sarunās nebūtu iejaucies jūsu temperaments...

«Aristokrātiskās rases» pārstāvja frāzes Samginu neinteresēja. Kreitons — svešs cilvēks, gadījuma viesis; ja viņš ieklausies Krievijas saimnieku skaitā, tad viņa runas iegūs svaru un nozīmi; bet patlaban ir jāpārvērtē attiecības ar Elenu: kas zina, varbūt saites ar viņu nav jāsarauj? Šīm saitēm piemīt savas neapstrīdamas ērtības, tās arvien vairāk paplašina to cilvēku loku, kuri ar laiku var izrādīties derīgi. Elena, kā redzams, ir spējīga uzbrukt un aizstāvēt.

Labprāt apmeklēdams dažādas sapulces, Samgins no liela frāžu chaosa tvarstīja tās, kuras viņam šķita visprātīgākās, un atrada, ka šīs frāzes viņā sakārtojas par kaut ko harmonisku, stingru. Viņš redzēja, ka drūmie frontes notikumi sacel cilvēkos arvien asāku nemieru un ļaudis k]ūst aizvien atklātāki tiklab savā gļēvulībā, kā bezkaunībā un cinismā, apzinoties savu nespēju notikumus ietekmēt. Samgins jutās kā sātans viņu vidū, bet kā sātans, kas vēlas un spēj palīdzēt viņiem dzīvot. Ka allaž apvaldīts, vārdos skops, viņš parasti ielāgoja iecienītas frāzes, veikli izvēlēdamies īstos brīžus, kad uzstāties, un sausi un doktorali deva padomus.

— Mūsu dienas nav īstais laiks jēdzienu paplašināšanai. Mēs virpuļojam ap nepieciešamību atrast precizus, vispār nozīmīgus, objektivus formulējumus. Protams, mums jāizsargājas no iespējamas jēdzienu vulgarizēšanas briesmām. Mēs esam vienis prātis savā apziņa par valsts varas maiņas nepieciešamību, un tas jau ir daudz. Bet īstenība prasa ko vēl grūtāku — vienprātību, jo doto apstākļu suma mums pavēl atlasīt un nostiprināt tieši to, kas var mūs apvienot.

Šādi aizrādījumi apmierināja, tas ir, noklusināja to |aužu satraukumu, kuriem bija nepieciešams sajust, ka runādami viņi veic kaut ko derīgu un pat vēsturiski nepieciešamu. Šad un tad viņam uzdeva jautājumu:

— Kā tad īsti jāizpaužas šai vienotībai?

— Lūk, tieši šis ir tas temats, kuru mums nākas iztirzāt, viņš tad atbildēja un, ja redzēja, ka jautātājs nav apmierināts, tūlīt paskatījās pulkstenī un gāja projām.

Kāda sapulcē pret Samginu uzstājās garš cilvēks ar sprogainu, sīkos gredzentiņos savijušos, pelēku bārdu. No viņa lielo, saraukto uzacu apakšas bargi lūkojās dzidras, gaišzilas acis! mugurā viņam bija tāds kā salasīts apģērbs, nepavisam ne pec auguma, īss un šaurs — rūtainas brūni melnas bikses, svītroti, pelēki svārki, zils satina krievu krekls. Šai cilvēkā bija kaut kas smieklīgs un naivs, kas modināja simpātijās.

— Paklausieties, — viņš sāka savu runu, — jūs, lūk še, visu laiku runājāt par inteliģentu apvienošanos, — bet ar ko jāapvienojas? Mums ir boļševiki un meņševiki, vieni ar Ļeņinu, otri — ar Pļechanovu, ar Martovu, — tātad — ar ko jūs?

Samgins, noģizdams briesmas, neatbildēja tūlīt. Viņš redzēja, ka atbildi gaida ne tikai šis ar sprogaino bārdu vien, bet visi trīs vai četri desmiti cilvēku, kas šeit saspiesti kāda muižnieka istaba, kura ar saviem aizslēgtajiem daudzajiem mahagonija koka skapjiem līdzinājās garderobes telpai ar garu galdu vidū. Bez steigas aizsmēķējis papirosu, Samgins sacīja:

— Man personīgi šā jautājuma sakne, tā jēga slēpjas pretrunā starp internacionālismu un nacionālismu. Jūs zināt, ka vācu sociāldemokrātijā ar savu nobalsošanu par kara kreditiem ir internacionālo sociālismu kompromitējusi, ka Vandervelde šo kompromitaciju vēl pastiprinājis un ka vēl agrāk tādu sociālistu izturēšanās kā Viviani, Miljerans, Brians et cetera arī apliecinājusi, cik bezspēcīga un cik tai pašā laikā nožēlojami lokana ir sociālistu etiķa. Nav noskaidrots: vai šī lokanība ir cilvēku vai zināmas mācības īpašība?

Tiesu oratora prakse Kļimu Ivanoviču Samginu diezgan labi bija iemācījusi izvairīties no bīstamām vietām, novirzoties no tām sāņus. Viņš bija pietiekami daudz lasījis, lai viegli ieliktu jebkurā terminā tādu saturu, kādu prasīja diena un bridis. Un, pēdīgi, viņš nešaubīgi zināja, ka ļaudis vienmēr ir mazāk gudri nekā tās domas un frāzes, ar kurām tie operē, — viņš to zināja tāpēc, ka diezgan bieži pats sevi tādu sajuta.

— Lai runātu par internacionālismu, tad vispirms jānoskaidro, kāds saturs ir jēdzienam — nācijā. Ņemsim Angliju. Angļi vistuvāk atbilst nācijās jēdzienam, tā ir vienu asiņu tauta, cieši sakausēta ar šo asins kopību par zināmu monolitu spēku, kas piespiež savā labā strādāt simtiem miljonu citas asins cilvēku. Varētu domāt, ka tieši tāpēc Anglija ir zeme, kur sociālisms ieviešas ļoti grūti. Tur ir sociālisti fabianieši, bet tos mēs varam arī nepieminēt, viņi pieņēmuši sev vārdu no Romas karavadoņa Fabija Kunktatora, tas ir, vilcinātāja, par

433

28 — Maksims Gorkijs — Raksti XXI

kuru zināms, ka viņš bijis truls, gļēvs un konservativs cilvēks un, ļaudams ar Romas ienaidniekiem kauties citiem karavadoņiem, pats kāvis ienaidnieku tad, kad tas bija savus spēkus izsmēlis. Pēc viņa parauga ir rīkojušies angļi XIX gadsimta sākumā...

Cilvēks ar sprogaino bārdu mulsi paskatījās uz uzmanīgo publiku un nomurmināja:

— Te nu, lūk, es nesaprotu — kālab jūs to stāstāt?

Samginam ļoti nepatika šo gaišzilo, dzidro acu ciešais skatiens, — to spīdums atgādināja kvēlojošu ogļu zilgano uguni, bet cilvēka bārdā šaudījās nepatīkams, uzglūnošs smaids.

— Savienoto Valstu amerikāņi nav vēl nācijā, — Samgins turpināja. — Tas ir mechaniski apvienots un vienā konglomerātā vēl nesapresēts angļu, vāciešu, ebreju, itāliešu, slavu utt. pūlis. Amerikai ar Krieviju ir daudz kas kopējs, tikai Krievija rāda mums vēl mazāk viengabalainas, vēl spilgtāk un dziļāk saskaldītas valsts ainu. Savienoto Valstu iedzīvotāji visā vairumā — atskaitot nēģerus — ir eiropieši. Mūsu valsts iedzīvotāji sastādās no piecdesmit septiņām tautībām, kas galīgi ne ar ko nav savā starpā saistītas: poļi nesaprot gruzinu, ukrai-nieši — baškiru un kirgizu, tatari — mordvinu utt., utt. Nav otras tādas valsts, kur būtu tik liela nepieciešamība pēc kulturālās, centrālās varas, pēc labvēlīga un enerģiska intelektuālā spēka ...

— Nu tā, — tagad tas ir saprotams, — sproggalvis noteica, gausi uzceldamies no krēsla. Viņš izvilka no svārku kabatas saņurcītu naģeni, uzsita ar to uz ceļgala un drūmi sacīja kādam otram:

— Ejam, Mitja!

Uzcēlās kāds neliela auguma drukns cilvēks ar apaļu, labsirdīgu seju un izspūrušu galvu, ģērbies melnā vadmalas blūzē un zābakos līdz ceļiem; Samginam garām iedams, viņš skaļi sacīja:

— Jūs jau nu tik daudz zināt, ka ...

— Kauns klausīties, — drūmi papildināja sprogainais.

— Jā-ā! Zināt daudz, bet saprotat — maz, — sacīja meln-kreklis, un abi devās uz durvīm, sizdami kājas uz parketa kā zirgi.

— Būtu vajadzējis noklausīties līdz galam, — Samgins noteica tiem pakaļ. Mitja atsaucās:

— Esam dzirdējuši. Lasām.

— Es tos pazīstu, — draudīgi paziņoja rūsganais podporu-

čiks A]abjevs, klaudzinādams ar nūju uz grīdas; spīdēja baltais krustiņš uz viņa aizsargkrāsas blūzes, spīdēja jauniņie uzpleči, zelta zobi, siksnas sprādze, — viņš viss bija kā piesātināts ar dažādu metālu spīdumu, un pat viņa balss skanēja metāliski. Viņš uzcēlās, smagi balstīdamies uz nūjas, un, kārtodams savas garās vara ūsas, apsūdzēdams turpināja: — Tie irViborgas puses strādnieki, tur visi boļševiki vien, — lai viņi nolādēti!

— Strādniekus nevajag kaitināt, — miermīlīgi, tomēr stingri iebilda Marja Ivanovna Orechova.

— Ko? Nevajag kaitināt? Lūk, kā? — A|abjevs iebrēcās, laizdams skatienus pār ļaudīm, it kā jau iepriekš novērtēdams, kurš uzdrīkstētos runāt viņam pretī. — Uz fronti vajag viņus sūtīt, priekšējās pozicijās, — raug, ko vajag! Pretī lodēm! Lūk, ko! Pietiek ar tiem glaudīties, liberalizēt un vispār mētāties vārdiem. Vārdi spītniekus nesavalda ...

— Kādēļ kliegt? — kailo pauri skumīgi šūpodams un grūši nopūzdamies, ievaicājās advokāts Višņakovs, teatromans un šachists. — Kliegt jau par vēlu, — viņš pats sev atbildēja un plati izpleta rokas. — Viss jūk un brūk, viss! Kļims Ivanovičs pavisam pareizi aizrādīja, ka Krievzeme ir māla pods, kurā vārās un nevar savārīties kopā dažādie un nesavienojamie...

— Koloss uz māla kājām, — it kā ko jaunu paziņoja Orechova, trīs dāmas viņai vienprātīgi piekrita, bet ceturtā, redzami izbijusies, jautāja:

— Kā tad republikā, — vai tad visi šie burjati, kalmiki un mežoņi dabūs tiesības precēt krievietes? — Viņa bija liela auguma, garu ģīmi, kas noslēdzās ar karikaturiski smailu zodu, uz viņas krimšļainā 'deguna trīcēja pensnejs, pie krūtīm spīdēja Smoļnija institūta audzēknes šifra.

Sāka runāt cilvēku desmit reizē. Aļabjevs brēca arvien trakāk, grozījās kā mietā uzdurts, klaudzināja ar spieķi, stumdīja krēslu, to kratīdams, kā kad raustītu cilvēku aiz matiem, zibināja metālus.

— Fanātisms, avakumovisms, — viņš kliedza. ”

Resns vīrs vecmodīgos svārkos, ar rokām vēderu pieturēdams, dobjā un tumīgā basā dūca:

— Vīžu un salmu valsts ir iesaistījusies karā ar pretinieku, kas iekalts tēraudā, vai ne? Vai nav muļķīgi, ko? Jau par to vien valdība pelnījusi, ka to nogāž, lai gan es nepavisam neesmu liberālis. Tu, muļķa pauri, sabūvē papriekš mūra mājas, uzliec tām skārda jumtus un pēc tam tad arī karo...

Kāds sauca:

28*

435

— Kustamies kā dzīvi, bet — jau ...

Un pēdīgi visus saucienus pārkliedza Aļabjeva spalgā balss:

—• Es neesmu tirgonis, esmu muižnieks, bet es zinu: mūsu tirgotāju kārta ir izrādījusies pilnīgi spējīga pārņemt un turpināt muižnieku kulturu, aristokrātijas tradicijas. Tirgotāji sākuši veicināt mākslu, kolekcionēt, teicami izdot grāmatas, celt skaistas mājas ...

— Nu-u, vai zināt! Chomjakovs gribēja izplēst no Maskavas divsimt tūkstošu par dažas asis lielu zemes stūrīti, — kāds iesaucās.

— Lūdzu nepārtraukt mani ar niekiem! — satracināts uzbļāva Aļabjevs, un ļaudis, nojauzdami, ka var izcelties skandāls, sāka runāt klusāk, kas piespieda arī Aļabjevu izklāstīt savu gudrību mierīgāk.

— Sociālisms pēc savas idejas ir sena, barbariska personības apspiešanas forma, — viņš kliedza, augstākos toņus iz-spiegdams, galvu atmezdams, pie kam taisno matu šķipsnas uz mirkli atklāja stūrainu pieri, pēc tam atkal atkrizdamas uz ausīm, uz vaigiem, seja kļuva šauriņa, lūpas raustījās, zods trīsēja. Samgins redzēja šai sīciņajā, kalsnajā figūriņā kaut ko rotaļlietiņai līdzīgu, komisku.

— Sociālisms paredz tiesību vienlīdzību, bet tas nozīmē: atzīt visus cilvēkus par līdzīgiem spēju ziņā, tomēr mēs zinām, ka viss eiropeiskās kultūras process pamatojas uz spēju nevienlīdzību ... Es apsveiktu arī sociālismu, ja tas spētu padarīt cilvēcīgu, spētu organizēt vientiesīgo un kūtro, bet rijīgo pagānu, mūsu zemnieku, taču es neticu, ka sociālisms būtu pielietojams agrarajā nozarē, it īpaši pie‘mums ...

Samgins, redzēdams, ka šis cilvēks ir cieši ieņēmis viņa vietu, — aizgāja; lai atstātu kādu sapulci, viņš — kā pašam likās — ik reizes izvēlējās brīdi, kam vajadzēja ļaudīs radīt nožēlu: lūk, no mums aiziet cilvēks, nepateicis galveno, ko viņš zina. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka ļaužu acīs aug lielāks, ievēroja, ka tie skatās uz viņu ar aizvien lielākām prasībām, uzklausa viņu aizvien uzmanīgāk. Sī pārliecība, pildīdama viņu ar lepnumu, tai pašā laikā tomēr aizvien jūtamāk arī uztrauca: šim «galvenajam» taču vajadzēja būt, bet tas vēl vienmēr nebija izveidojies no viņa raibās pieredzes. Arvien biežāk viņš juta, ka no uzkrātā negatavā materiala masas ārkārtīgi grūti izlobīt vienu noteiktu kodolu, piešķirt tam īpatnēju formu, parādīties ļaužu priekšā kā jauna atklājuma autoram, — atklājuma, kas apvienos visus valsts progresīvos spēkus.

Necik sen Dronovs izspūris, neskuvies un, kā parasts, iereibis viņam sūdzējās:

— Kompanjoni mani apšķibīja par 278 tūkstošiem. Nogai-cevs, — tas ir dzimis blēdis, rauj viņu velns! Bet — žēl Zau-sailova un Popova, lāga zēni, zini, tādi — razbainieki. Zausai-lovs dzīvo pēc Sologuba parauga: dzīve — «manu iedomu likums». Popovs — tūļa, mīkstčaulis, nelaimīgs trumpotājs, bet simpātisks maita. Vispār bēdu lietas. Galvenais, nezinu, ko darīt. Vajag skaidra, reala mērķa. Bet tieši mērķa — tā man trūkst. Nauda? Nauda — ir, bet nauda kūst: pašreiz rubļa vērtība četrdesmit trīs kapeikas. Un vispār nauda nav mans mērķis. Ja bijusi te Tosja, es viņu apzeltītu, briljantiem apkārstītu — līksmojies!

— Vai viņa — boļševiks? — Samgins jautāja.

— Tā rādās, — Dronovs atbildēja, rīkodamies iedzert. Svārku krūškabatā, kur cienījamie ļaudis glabā naudas maku, Dronovs nēsāja ar sudraba tīkliņu rotātu, plakanu stikla blašķi, bet tajā kādu retu, neparastu konjaku. Vērīgi skrūvēdams nost no blašķes kakla glāzīti, viņš murmināja:

— Šo blašķīti man Tagiļskis uzdāvināja. Avīzes bija samelojušas, ka viņš nošāvies, bet pirms kāda mēneša Chotjainceva brāļuks, virsnieks, pastāstīja, ka viņš nejauši kritis kaut kur frontē. Bija interesants cilvēks. Saskaitījis, cik izmaksā mūsu patvaldības un franču republikas valdības aparats, — izrādījās, ka starpība nav sevišķi liela: šai lietā franks' no rubļa daudz neatpaliek. Arī ar repubļliku] neko lielu vis neietaupīsi.

«Vai izstāstīt?» Samgins sev jautāja. «Bet kālab?» Ar šo otro jautājumu pirmais bija iznīcināts, un līdz ar to izgaisa arī atmiņas par Antonu Tagiļski. Toties iešāvās prātā [doma]: «Dronovs ir inteliģents] pirmajā paaudzē.»

Dronovs tiekoties katru reizi pienesa Samginam neskaitāmu daudzumu nieku, kurus viņš bija izzvejojis no izdangotā sadzīves purva dziļumiem. Viņš nopurināja <[tos]> no sava apaļā auguma kā putekļus, bet gandrīz ik reizes šajos niekos izrādījās kaut kas Samginam vērtīgs.

— Tosja bija atsūtījusi man jaunekli, Odesas universitātes studentu, juristu, — izslēgts no trešā kursa par skolas naudas nesamaksāšanu. Strādājis ostā par krāvēju, korķējis pudeles alus darītavā, zvejojis zivis pie Očakovas. Gudrs, jautrs puika. Es viņu pieņēmu par sekretāru.

Ar labo roku glaudīdams blašķi, ar pirkstu domīgi kasīdams uzaci, viņš turpināja:

— Lūk, tas nu ir īsts boļševiks. Viņam ir mērķis. Pilsoņu karš, sitiet buržuāziju, taisiet sociālo revolūciju — šā vārda pilnā parādes nozīmē — īsi un aši!

— Un — kā tu? Tici tādai iespējamībai? — Samgins vienaldzīgi ieprasījās.

— Es, vai? Es ticu cilvēkiem. Ne vispār cilvēkiem, bet, lūk, tādiem kā šis Kantoņistovs. Es paretam satiekos ar boļševikiem. Viņi, brāl, nejoko! Strādnieki rūgst, notiek jau streiki ar lozungiem pret karu, Donas raktuvju strādnieki ir kāvušies ar policiju, zemnieciņš noguris karot, dezertēšana pieņemas, — boļševikiem ir pie kā griezties.

Viņš grūti nopūtās, pēkšņi piecēlās un dusmīgi sacīja:

— Tu pastāvīgi mani iztaujā, Kļim Ivanovič! Bet, protams, pats visu zini labāk par mani. Kāpēc tad izprašņāt? Cik es liels muļķis, to zinu pats, palīdzi tu man izprast: kāpēc esmu muļķis?

— Tu esi piedzēries, — Samgins atteica.

Dronovs apvainojās un aizgāja, lūpu uzmetis. Samgins, ar drūmu skatienu viņu pavadījis, pat aizsvieda tam pakaļ papirosa galu.

«Arī Charlamovs droši vien ir boļševiks,» viņš nodomāja; tad atcerējās Chotjaincevu, kas vēl nesen sapulcē kādas redakcijas telpās bija pērkonīgi dimdošā balsī sludinājis:

— Jau Sen-Simons ir pareģojis, ka dzīves valdnieki būs baņķieri. Ikvienā valstī viņi sarausīs savos makos visus kapitālus, pēc tam sabērs tos vienā makā, tālāk viņi visu valstu, visu nāciju sakoncentrētos kapitālus savāks vienā maisā un tad augstsirdīgi pa visu zemeslodi noorganizēs ražošanu un patēriņu, balstoties uz visstingrākās un pat svētākās taisnības likumiem, kā to pareģo arī daži visviedākie vāci, izņemot tādus ārprātīgus fantastus kā Kārlis Markss un viņa līdzskrējēji. Un tātad: ko mēs baidāmies un kāpēc trīcam? Vai nebūs gudrāk mierīgi un ar pārliecību nogaidīt banku enerģiskās darbības, baņķieru reformatorisko pūliņu svētīgos rezultātus? Naivi ir baidīties, ka baņķieris novilks mums kreklus un bikses! Viņš tos novilks — jā gan! — bet tikai uz īsu laiciņu koncentrācijas, monopolizācijas dēļ, bet pēc tam piespiedīs mūs organizēti izgatavot apavus un apģērbus, ražot maizi un vīnu un apģērbs un apaus, padzirdīs un pabaros mūs. Kālabad tad nu mums zūdīties par jūras šaurumiem no jūras uz jūru un par Balkanu valstu pārvēršanu krievu guberņās, — kālab?

Kļimam Ivanovičam Samginam likās, ka šās runas rupjajā humorā slēpjas savs veselīgs kodols, bet viņš humoru nemīlēja,

satira bija viņam pretīga, un it īpaši nīstami viņam šķita tāda tipa cilvēki kā Chotjaincevs, Charlamovs. Viņš tos turēja par savādniekiem, delveriem, kas aiz savu vārdu delverības slēpj nihilistisku postīšanas kaislību. Charlamovs rādīja izskatu, it kā viņš nopietni studētu kontrrevolucionaro literatūru, dievinātu Ļeontjevu, Katkovu, Pobedonoscevu. Chotjaincevs tēloja savādnieka lomu, kam Joti patīk, pašam sevi netaupot, pajautrināt ļaudis ar nejēdzībām; bet kopš kāda laika viņš arvien neatlaidīgāk bija pasācis ietērpt visnejēdzīgākajās vārdu formās ļoti nopietnas domas. Viņš, tāpat kā Charlamovs, ir «sa-kāvnieks», kara pretinieks, pret savas tēvijas likteni vienaldzīgs cilvēks, bet šis liktenis tiek izšķirts karalaukos.

Pilns avīžu trokšņa, sapulču strīdiņu, drūmu frontes ziņu, baumu par to, ka cariene ved slepenas sarunas par mieru ar vāciešiem, laiks skrēja ātri, dienas gandrīz neapjaušamā žiglumā lēca pāri naktīm, arvien biežāk tika atkārtoti vārdi: tēvija, dzimtene, Krievija, ļaudis uz ielām soļoja knašāk, sa-trauktāk, bija kļuvuši vaļsirdīgāki, vieglāk cits ar citu sapazinās, un viss tas Kļimu Ivanoviču Samginu stipri un tā neparasti uzbudināja. Viņš labi atminējās brīdi, kad šis svešādais uzbudinājums bija viņā uzliesmojis.

Viņš toreiz bija pārnakšņojis pie Elenas. Tā bija iereibusi, ļoti prasīga, untumaina un viņu stipri nogurdinājusi, viņš slikti un maz gulēja, atmodās agrā rītā ar galvas sāpēm un gāja kājām uz mājām.

Jau sen visās pilsētas ielās un laukumos no rīta līdz vakaram notika zaldātu apmācības, skanēja komandas:

— Mier-rā-ā!

Viņš atcerējās šo komandu no bērnības, kad tā bija skanējusi provinces pilsētas klusumā spēcīgi un valdonīgi, kaut gan atlidodama no tāluma, no lauka. Šeit, pilsētā, kura komandē visus milzīgos valsts spēkus, kura ir pavēlniece pār pusotra simta miljonu cilvēku dzīvībām, šis sauciens skanēja īgni un bezcerīgi vai arī skumji un nespēcīgi kā lūgšanās, vai tieši kā izmisuma kliedziens.

Samgins sapurināja galvu, neticēdams savai dzirdei, un apstājās. Viņam priekšā pa ielas bruģi soļoja sīki cilvēciņi augumam nepiemērotos kareivju apģērbos praulu krāsā, daži bija vēl paši savās «civilajās» drēbēs. Viņi soļoja it kā negribīgi un neticēdami, ka tādēļ, lai ietu nokaut, katrā ziņā nepieciešams rakstā mīdīties pa akmeņiem vai pa sapuvušu ozola klucīšu bruģi.

— Kreiso! Kreiso! — aizsmakušā balsī dīdīja viņus garš zaldāts ar krustu pie krūtīm un uzšuvēm uz piedurknes; viņš gāja klibodams, atbalstīdamies uz resnas nūjas. Dažādās sīko ļautiņu sejas bija visas vienādi sastingušas drūmā garlaicībā, un vienādi tukšas bija viņu dažādās krāsas acis.

— Mier-rā-ā! — kliedz uz viņiem zaldāti, noguruši, komandējot dzīvo, bet tūļīgo ļaužu pūlīti, kuri Samginam izskatās saņurcīti un tukši kā sabojātas gumijbumbas. Pāri ielu aizām, pāri laukumiem plešas staignas, ciņainas, saplosītu mākoņu pilnas debesis; kaut kur dziļi aiz mākoņiem slīd izplūdusi, izbālējusi saule, izstarodama nespodru gaismu.

'— Mier-rā! — komandē virsnieki.

Pilsēta ir jau pamodusies, rīb un tarkšķ; no nepabeigtas mājas tiek ņemtas nost sastatnes, no sava darba atgriežas ugunsdzēsēju komanda, saburzītie, slapjie ugunsdzēsēji vienaldzīgi noskatās cilvēkos, kurus māca staigāt pa zemi citu citam līdzās; gar ielas stūri izjāj virsnieks raibā zirgā, tam pakaļ, šķērsodami ugunsdzēsēju ceļu, dzelžiem rībot, sāk vilkties nelieli lielgabali, parādās zaldāti ar dzelzs bruņucepurēm galvā; garām aiziet neliels pūlis dažādi ģērbušos ļaužu, tam priekšgalā melnbārdains milzis nes svētbildi, bet viņam līdzās pusaudzis kā šauteni pār plecu stiepj nūju ar nacionālo karogu.

Samgins stāvēja uz ietves, smēķēja un vēroja, juzdams, ka viss tas viņu — nevarēja teikt, ka nomāktu, bet kaut kā apgrūtināja, apdvesa ar grūtsirdību un skumjām. Kareivis ar krustu un uzšuvēm ne visai skaļi nokomandēja:

— Brīvi! Var uzpīpēt...

Kāju pievilkdams, ar nūju koka bruģi badīdams, viņš pārnāca no ielas vidus uz ietves, apsēdās uz akmens stabiņa, izvilka no kabatas avīzi un paslēpa aiz' tās seju. Samgins ievēroja, ka zaldāts, uz viņu paskatījies, grasījās atdot viņam godu, bet nezin kāpēc nolēma to nedarīt.

— Apmācāt? — Samgins pajautāja, — zaldāts, palūkojies pāri avīzei uz viņu, pusbalsī un negribīgi atbildēja:

— Jā... apmuļļāju. Tomēr viena mēneša laikā cilvēku par zaldātu nepataisīsi. Paši redzat.

Samgins aizgāja, bet pēc tam viņš, redzot, kā apmāca zaldātus, arvien uz pāris minūtēm apstājās, noskatījās, paklausījās garāmgājēju un citu tādu pašu skatītāju kā viņš piezīmēs, — piezīmes skanēja gan nievājoši, īgni, gan bēdīgi, drūmi.

■— Maza kalibra ļautiņi..,

— Lielie, kā redzams, visi apsisti.

— Šitādi varoņi diezin vai vāciešus sakaus.

Sievietes nopūtās:

— Ak kungs, kad tas reiz beigsies!

K|ima Ivanoviča Samgina novērojumi arvien skaidrāk un noteiktāk sakārtojās īsos teikumos:

«Iedzīvotāji skatās uz armiju, uz zaldātiem skeptiski. -Zeme, kā redzams, ir izsmēlusi visas savu izlases spēku rezerves. — Karš ir apnicis, to vajag izbeigt.»

Baumas par carienes mēģinājumiem noslēgt separātu mieru ar Vāciju Samgina secinājumus apstiprināja, bet vēl vairāk tos apstiprināja citāda veida fakti. Bija ievērojami samazinājies jauno, veselo cilvēku skaits, par ko visgaišāk liecināja zaldāti, kas mīdījās visos pilsētas laukumos. Sīku ļautiņu lielos pūlus, nicīgi viebdamies un histēriski kliegdami, komandēja karalaukā jau izkarojušies pusslimi virsnieki, droši vien ievainotie vai kontuzētie... Ierindnieku tūļība un neapķērība viņus slimīgi uzbudināja, un viņi nepieklājīgi lamājās pusbalsī, pamezdami acis uz skatītājiem. Samginam likās, ka tiem nagi niez sist nākamos zaldātus nūjām, un šie iedragātie, pārmocītie cilvēki modināja viņā līdzjūtību.

«Armijas inteliģence,» viņš domāja. «Inteliģence, kas organizē masas — tēvijas aizstāvēšanai.»

Atmiņa uzbūra Tagilska noslepkavošanas ainu, kapteiņa Veļ-jaminova efektīgo žestu, ar kādu viņš bija nolicis savu zobenu uz galda ģenerāļa priekšā.

Kopš kāda laika Samgins, neiziedams laukā no sava dzīvokļa, varēja redzēt, kā taisa zaldātus, — apmācības notika gandrīz pret pašiem viņa logiem, un, logu atvēris, viņš dzirdēja:

— Mierā-ā! Ei tu bakurētainais, — vēderu ievilkt! Vai tu grūta bāba esi, vai? Kājas, kājas, velns ar ārā! Cikreiz jums teikts: papēžus kopā, pirkstgalus izvērst! Velna mūlis — kā tu stāvi? Kāpēc tev viens plecs augstāk par otru? Ek jūs gnīdas, mu)ķa desas! Mierā-ā! Līdzināties pa kreisi, so]os... Kurp tevi velns grūž, Tambovas cūka, kur? Mierā-ā! Līdzināties pa labi, soļos... arš! Iens, — divi, iens, — divi, — kreiso, kreiso... Stāt! Ek jūs velni dieva nepieņemtie, nu, ko lai es ar jums daru, ko?

Komandēja liels, smagnējs zaldāts ar platu seju, strupu degunu, rūsganām ūsām un melnu apsēju uz labās acs. Stundas divas viņš mācīja soļošanu, tad pēc nelielas atpūtas — durkļu

cīņu. No Samginam iepretī stāvošās mājas pagalma tika iznestas koka stakles, starp tām kūjājās salmiem piebāzts mai-šelis. Zaldāti pēc kārtas pa vienam, kliegdami «urā», skrēja klāt un, acis izbolījuši, dūra ar durkli maisā, — to noskatīties bija pretīgi un smieklīgi. Samgins bija daudz dzirdējis par vācu artilērijas varenību, par viņas sprostuguns spēku un nevarēja iedomāties, kā būtu iespējams aizsniegt pretinieku ar durkli, apmacība ar salmu maisu viņam šķita apkaunojoša nejēdzība. Viņš bija pārliecināts, ka šo neveiklo lēkāšanu tāpat novērtē arī garāmgājēji un iedzīvotāji, lūkodamies pa logiem.

Kādā pēc nakts lietus drēgnā rudens dienā, atpūtas brīdī pēc dažām klusuma minūtēm, uz ielas ietrinkšķējās balalaika, ieskanējās paklusi smiekli. Samgins piegāja pie loga, palūkojās laukā: ap laternas stabu sastājušies, kāds desmits zaldātu klausījās, kā, uz balalaikas pavadīdams, dziedāja sprogains jauneklis aizsargkrāsas kreklā, nospodrinātos zābakos, melnīgsnējs kā čigāns, tieviņš, akurats. Viņš dziedāja paklusu, un grūti bija <izšķirtj> mundrās dejas dziesmas vārdus, — traucēja balalaika, kāju švīkstoņa, apvaldīti smiekli. Labi ieklausījies, Samgins uztvēra divrindi:

Unteroficiers un suns —

Kurš ir labāks? — Laikam suns!

— Ek tu-u! — iekliedzās viens no klausītājiem un pat piesita takti ar kājām. Nākamie zaldāti, skatīdamies apkārt, paklusām smējās, un šajos aizturētajos smiekliņos kā nagla spraudās jautri vārdi:

Mēs cits citu piekaujam,

Tos, kas mūs kauj, — nedrīkstam!

Samgins sašuta.

«Aiz ausīm sapurināt vajadzētu šo puiku,» viņš nosprieda. Tieši šinī brīdī viņam bija laiks doties uz tiesu, viņš apģērbās, paņēma portfeli un pēc pāris minūtēm stāvēja pretī jauneklim, pārsteigts un jau vairs ne tik iekaisis, — tumšmatainā zēna melnīgsnējā sejā jautri mirdzēja dīvaini pazīstamas, zilas acis. Zēns stāvēja, balalaiku nolaidis, turēdams to aiz kakla un lēni svārstīdams; tuvumā viņš izskatījās vēl mazāks un tievāks. Tāpat kā zaldāti, viņš skatījās Samginā jautājoši, nogaidot.

— Vai jūs nepateiksiet, kāpēc jūs esat ģērbies kā kareivis? — Samgins stingri noprasīja. Puika skanīgi atbildēja:

— Brīvprātīgais, skaitos muzikantu komandā.

— Ā, lūk, kā! Jūsu vārds?

— Spivaks, Arkādijs, — zēns atteica un, pieri saraucis, pats iejautājās: — Bet kam jums jāzina, kas es tāds? Un kāda jums tiesība jautāt? Jūs esat zcmgusars?

— Zemgusars, — Samgins mechaniski atkārtoja. — Vai jūsu māte ir Jejizaveta Ļvovna?

— Jā.

— Vai viņa šeit?

— Viņa nomira. Vai jūs viņu pazināt? — Spivaks jau maigāk prasīja.

— Jā, pazinu, — Samgins sacīja un, piegājis tam vel tuvāk, gandrīz čukstēdams teica:

— Es dzirdēju, ko jūs dziedat. Jūs stipri riskējat...

— Vai tiešām? — Spivaks kā pa jokam skaļi jautāja, sākdams uzskaņot balalaiku. Samgins ievēroja, ka zaldāti skatas uz viņu nelaipni — kā uz cilvēku, kas traucē. Un it īpaši nelaipni skatījās divi: drukns zaldāts biezām lūpām, lielām acīm un apcirptām, rūsganām ūsām, bet viņam līdzās, acis piemiedzis un lūpu zobos iekodis, zilā blūzē ģērbts ebreja tipa vīrietis. Pieskāries ar pirkstu pie cepures, Samgins devās projām, viņu pavadīja sauciens:

— Huzars bez zirga — tik sprādžu mirga.

Tam sekoja divi paklusi svilpieni.

«Viņam nav vairāk par sešpadsmit gadiem. Mātes acis. Skaists puisēns,» Samgins prātoja, pūlēdamies apslāpēt kā uguns svelošo sajūtu.

«Kas mani samulsināja?» viņš prātoja. «Kāpēc es nepateicu zēnam to, ko vajadzēja pateikt? Viņš, protams, ir samācīts, «sakāvnieku», boļševiku sūtīts. Iespējams, ka viņu vada arī personīgās jūtas, — atriebība par savu māti. Tiek realizēts dzīvē Cimervaldes lozungs: pārvērst karu ar ārējo ienaidnieku par pilsoņu karu valsts iekšienē. Tas nozīmē nodot tēviju, to izpostīt... Protams, tas tā ir. Puika, gandrīz vēl bērns, — nieciņš. Bet svarīgs nav cilvēks, svarīgs ir vārds. Kas tad man jādara, un ko es varu darīt?»

Atbildi uz šo jautājumu viņš nemeklēja, apzinādamies, ka atbilde prasītu no viņa darbību, kādai viņam trūkst spēka. Paātrinājis soli, viņš nogriezās ap stūri.

«Cik bezjēdzīga gan ir dzīve!» viņš domās izsaucās. Sis sašutuma sauciens to nomierināja, viņš no jauna skatīja Arkādiju zaldātu vidū, jautro smaidu patumšajā sejā, un piepeši atcerējās:

«Bet tas mūsainais zilajā blūzē, tas taču... no Maskavas — kā gan viņu sauca? Varkaļa māceklis? Jā, tas bija viņš. Protams. Vai tiešām man atkal un atkal no jauna jāsastop visi, ko esmu kādreiz pazinis? Un ko šīs sastapšanās nozīmē? Vai tas nozīmē, ka šie ļaudis ir tikpat reti kā lielās zvaigznes jeb vai neskaitāmi kā sīkās?» Viņš patīksminājās par šās vārdu grupiņas saskanīgo sakopojumu, kurā bija ietvēris domu un gleznu. Viņam ceļu aizšķērsoja neliels cilvēku pūlītis, kas aizņēma visu ietvi; Samgins, tāpat kā citi gājēji, lai apietu baru ar līkumu, pārgāja uz ielas bruģa un apstājās, klausīdamies:

— Atkāpāmies no Galicijas, un visu laiku gar ceļu dega pārtika: milti, putraimi, provianta klētis, dega ciemati, — viss dega! Tīrumos labības nomīdījām bez jēgas daudz! Kungs un dievs! Kur gan cēlonis šādai dzīves izpostīšanai?

Samgins pacēlās uz pirkstgaliem, pastiepās un pāri ļaužu galvām ieraudzīja: pie sienas atspiedies, stāv garš zaldāts ar aptītu galvu, kruķi padusē; viņam līdzās — resna žēlsirdīgā māsa ar tumšām brillēm lielajā, baltajā sejā, — viņa cieš klusu, slaucīdama lakatiņa stūrītī muti.

— Mani krietnie kungi! — zaldāts skaļi runā, raustīdams mēteļa apkakli, atsedzot asu gāmuru. — Ir jāmeklē šā postošā darba cēloņi, vajag izprast: kāds tam cēlonis? Un ko īsti nozīmē: karš?

Samgins steigšus devās tālāk, prātodams: ja nu tie cilvēki, kas šā vai tā no kara cietuši, ierauga kara cēloņus tur, kur norāda boļševiki...

«Pugačova dumpis XX gadu simtenī diezin vai ir iespējams pat mūsu zemnieciskajā valstī. Bet vienmēr jāparedz ļaunākais un jāpasteidz visu zemes progresivāko spēku apvienošana. Krievijai vajadzīga nevis revolūcija, bet reformas. Revolūciju nav iespējams saprast citādi kā vienīgi slimību, sabiedrības organisma iekaisumu... Anglija, šī parlamentārās valdības un sociālā kompromisa dzimtene, ir izaugusi bez revolūcijas un iekarojusi pusi pasaules. Šīs domas nav jaunas, bet tās maz ielāgo. «Angļu liberālismā loma Eiropas vēsturē pēdējos divos gadsimtos» — būs jāuzstājas ar referātu par šo tematu.»

Te Kļims Ivanovičs Samgins sevi pabrīdināja:

«Es prātoju gluži kā kurš katrs parastais konstitucionalde-mokratu partijas biedrs.»

Viņš zināja, ka viņa dzīves pieredze tērpjas ne paša, bet citu vārdos; kamēr viņš bija jaunāks, tas apkaunoja, uztrauca, bet pamazām viņš pierada nepievērst uzmanību šai vārdu varmācī-

bai, vārdu, kuri, kā tam šķita, vulgarizē viņa domu īpatnī-gumu, neļauj tām izpausties nevainojamās formās, ar oriģinālu spēku, savdabīgu mirdzumu. Nemanot viņš bija sevi pārliecinājis, ka tad, kad apstākļi to prasīs, viņš viegli atmetīs svešo vārdu ietērpus no visa, kas pārdzīvots un pārdomāts. Bet, lūk, ir pienākušas dienas, kad — viņš to juta — bija klāt laiks atbrīvot sevi no kravas, zem kuras slēpās viņa paša patiesais, neatkārtojamais.

«Ne jau tālab esmu pusgadsimta nodzīvojis, lai atzītu angļu liberālismā glābjošo spēku,» viņš ar drūmu ironiju nodomāja. Viņš soļoja knaši, tam likās, ka ejot domas raisās brīvāk un vieglāk izgaist kaut kur aiz muguras. Ielas bija pilnas kurnoša nemiera, pārtikas veikalu priekšā, uztraukti klaigādamas, drūzmējās dusmīgas, izspūrušas sievietes, ielu stūros vīrieši, stāvēdami nelielās grupās cieši cits pie cita, kaut ko purpināja, važonis, uz bukas sēdēdams, kupli apaugušo seju sakrunkojis, lasīja avīzi, šad tad pablenzdams uz apmākušos debesi, un visur bija redzami zaldāti. Viņi soļoja apmācībās, durkļiem zibot, orķestru vara rēkoņas pavadīti, gāja uz dzelzceļu piestātnēm, žēlsirdīgo māsu pavadībā kaut kurp vilkās garas ievainoto virtenes.

«Ja es gribu būt pret sevi atklāts, tad man jāatzīstas, ka esmu vājš demokrāts,» Samgins prātoja. «Demoss — pūlis, pūļa valdību grieķi dēvēja par ochlokratiju. Tautai kalpot nozīmē tautu vadīt. Citādi tas nevar būt. Man, individuālistam, par likumīgu un dabisku ir jāatzīst tikai hierarchiska, aristokrātiska sabiedrības iekārta.»

Bija atrasts kaut kas pašam savs, un, pie Apgabaltiesas nama apstājies, Kļims Ivanovičs Samgins sabozies pameta skatienu uz Ļiteinijas prospektu un pāri Ņevai, kur nedroši un šķidri kūpēja fabriku dūmeņi. Zvērināto advokātu istabā kūsāja daudzbalsīga strīdēšanās, kādi pieci advokāti, iespieduši kaktā platvaidzi bārdaini, kliedza tam sejā:

— Izrunājiet līdz galam!

— Jā, jā!

— Nē-ē, tā ir bīstama doma!

No kuplu uzacu apakšas un platas, gaišbrūnas bārdas mulsi un mīlīgi smaidīja lielas, zilas acis, augstā, gandrīz soprānā balsī bārdainis vainīgi runāja:

— Es to izteicu kā jautājumu, es neapgalvoju. Man šķiet, ka ar organizētu ienaidnieku, ar armiju, ir ērtāk cīnīties nekā, piemēram, ar eseru partizāņu nodaļām.

Ļoti solidais advokāts Višņakovs, juriskonsults vienā no vislielākajām bankām, baritona balsī noteikti paskaidroja:

— Vācieši uz visiem laikiem sakompromitējuši Marksa mācības internacionālos pamatus, parādīdami, ka sociāldemokrāti pilnīgi var būt labi patrioti...

— Tomēr — Cimervalde ...

— Konvulsija ...

Pie galda istabas vidū sēdēja miesās izplūdis, žjegans vecs vīrs ar dūmu krāsas brillēm, šad tad pakasīdams sev padusi, kā kad vilktu gausos vārdus no krūšu kabatas, un ar krācošu elpu runāja:

— Kareno, Hamsuna triloģijas varonis, anarchists, nīcšea-nietis, Ibsena ideju sekotājs, ļoti viegli no tā visa atsacījās par vietu stortingā. Un, ziniet, te jau ne tik daudz idejas kā paraugi ... Francija, cienītie, Francija, kur valda tiesību zinātnieki, juristi...

— Un māk ietērpt idejas kā sievietes... — piezīmēja viņa sarunu biedrs, brūnēts lieldegunis, sasukājies pēc Gogoļa parauga; pārstājis čaukstināt papīrus, viņš piespieda to? ar plaukstu un, sarunu biedrā neklausīdamies, turpināja dusmīgi un skaļi:

— Padomājiet vien: XIX gadsimtu mēs iesākām ar Karam-zinu, ar Puškinu, ar Speranski, bet XX gadsimtā mums — Ga-pons, Azefs, Rasputins... Ebreju izdzimtenis ir saārdījis pašu spēcīgāko un, tā sakot, nacionālo valsts politisko partiju, zemnieku izdzimtenis, pasakas muļķais brālis, grauj troni...

— Nu, diezin vai viņš muļķis ...

Samgins, vēlreiz pārskatīdams tiesas runai sagatavotos dokumentus, ieklausījās sarunu raibajā juceklī, tvēra teikumus, kuri viņam šķita visveiklāk izveidoti. Viņš vēl vienmēr nebija zaudējis spēju apskaust daiļa vārda meistarus un pārmeta sev: kā gan man neienāca prātā nostādīt vienā rindā Gaponu, Azefu, Rasputinu? Pirmie divi dod iespēju ļoti plašiem tulkojumiem ...

Izblīdušais vecis norāva no deguna brilles un, tās gaisā vēcinādams, pūzdams un sēkdams kliedza:

— Nē, atvainojiet! Ja Pļechanovs izsmej «sakāvniekus» un Kautskis un Vandervelde arī tāpat, tad es saku: «sakāvniekus» vajag skūt! Jā gan! Noskūt pusgalvas, kā senāk skuva uz katorgu notiesātajiem! Lai es pazītu... lai visi pazītu — tas ir «sakāvnieks», proti, — ienaidnieks! Jā, jā!

Kāds iesmējās, tad vecais sāka kliegt vēl histēriskāk:

;

— Nē, atvainojiet, tur nav ko smieties, tas būtu paņēmiens, kā pasargāt sabiedrību no iekšējā ienaidnieka...

— Kazimiram Bogdanovičam taisnība: šie ļaudis ir jāapzīmogo ar kādu Kaina zīmi.

— Domes deputātus boļševikus notiesāja uz katorgu ... kam ar to gandarīts?

— Vienīgi pārkāpts deputātu neaizskaramības princips.

— Vakar — viņi, rīt — mēs.

— Atminieties Viborgu!

— Viņiem vajadzīga Krievijas sakāve, lai atkārtotu pari-ziešu ārprātu 71. gadā.

— Nu jā, protams! Viņi to neslēpj...

— Mums ir nepieciešama patvaldības satriekšana ...

— Ne mums, bet visai krievu tautai!

— Internacionālisms ir to cilvēku mācība, kuriem atrofējusies dzimtenes, tēvzemes izjūta ...

Frakoto vīru skaits aizvien pieauga, ap galdu jau klaigāja cilvēku piecpadsmit, — vecais, izstiepis rokas pār galdu, airējās ar tām gaisā kā peldēdams un, pacēlis augšup tumši sarkano seju, kliedza:

— Es neesmu nedz tirgotājs, nedz muižnieks, es esmu ārpus kārtām. Es daru grūtu darbu, aizstāvēdams personības tiesības valstī, kas vēl vienmēr nesaprot šo tiesību plašuma kulturālo nozīmi.

— Sociālā revolūcija — avantūristu utopija.

— Krievu, krievu ...

— Un — ebreju. Markss ir ebrejs.

— Ļeņins ir krievs. Eiropas sociālisti par sociālo revolūciju nesapņo.

Samginam nebija pirmā reize dzirdēt ļaužu balsīs izskanam bailes no revolūcijas, un vēl vakar viņš būtu varējis sacīt, ka pats no šīm bailēm ir pilnīgi brīvs. Skeptiskā un pat naidīgā attieksme pret ļaužu masām viņam bija nodibinājusies jau sen. Sarunas un grāmatas par nelaimīgo, apspiesto cietēju tautu bija tam apnikušas jau jaunībā. Ne vienreiz vien viņš bija pārliecinājies par demonstrāciju un vispār masu darbības veltīgumu. Nevilšā piedalīšanās deviņi simti piektā gada notikumos bija tam iepotējusi skeptisku uzskatu par masu spēku, Maskavas sacelšanos viņš sen jau bija novērtējis kā diletantu skatu-spēli. Padodamies laikmeta prasībai, viņš, protams, bija ielūkojies Marksa grāmatās, lasījis Pļechanovu, Ļeņinu. Nelabprāt un [ne] visai daudz laika viņš bija ziedojis šim darbam, bet arī ar

to pilnīgi pietika, lai gluži noteikti nepiekristu tai vēstures filozofijai, kas pa jaunam attēloja pasaules kultūras attīstības procesu. Nē, vēsturi, protams, virza ne šķiras, ne aklas |aužu drūzmas, bet — vienpatņi, varoņi, un anglis Karleils ir tuvāk patiesībai nekā vācu ebrejs Markss. Marksisms ne tikvien aprobežojis, bet gandrīz pat pilnīgi iznīcinājis personības nozīmi vēsturē. Šāds prāta noskaņojums Kļimā Ivanovičā Samginā bija nodibinājies diezgan cieši un nelokāmi, un viņš bija sācis uzskatīt par savas dzīves uzdevumu attīstīt sevī vadoņa, varoņa un vispār no dzīves īstenības varmācībām neatkarīga cilvēka īpašības.

Taču nu jau vairāk nekā gadu viņš sajuta nenoteiktas bažas, kuru cēloņus neņēmās noskaidrot. Bet šodien, savu kolēģu uztraukto sarunu troksnī, tas piepeši atģidās, ka, klausīdamies frakoto vīru negantajos kliedzienos, viņš domās uzskaita tās jaunās personības, kuras viņam nepieņemamas, viņam naidīgas. Arkādijs Spivaks, biedrs Jakovs, Cliarlamovs, — jā, bez šaubām, arī Charlamovs. Droši vien arī Tagi|skis bija apspiestās tautas aizstāvētājs, — tikpat salauzīts tēls kā Ļutovs. Tad — Makarovs, bandits Inokovs, Pojarkovs, Tosja. Un vēl daudzi. Un vispēdīgi — senais paziņa Kutuzovs. Kutuzovs — smags, nomācošs cilvēks. Tie visi ir ļaudis, kas tic sociālās revolūcijas nepieciešamībai, sludina to fabrikās, saceļ politiskus streikus, aģitē armijā, sapņo par pilsoņu karu.

«Vēsturi darina varoņi... Drosmīgo neprāts ... Charlamovs ...»

Pie viņa pienāca, stipru smaržu mākoni sev līdzi nesdams, viņa pretinieks šās dienas prāvā — Nifonts Jermolovs, skaistulis, bagātnieks, labi uzkopts ka sieviete, sārtiem vaigiem, gurdenu tvīksmi brūnajās acīs, maigu smaidiņu zem uzgrieztajām ūsām un smailās, sirmās spāņu bārdiņas.

— Dārgais Kļim Ivanovič, vai jūs nevarat parādīt man lielu laipnību — atlikt šo prāvu? Pašreiz man priekšā viena maziņa, bet pēc tam ārkārtīgi atbildīga sēde konsultācijā, — ļoti ļoti lūdzu!

Viņš pastiepa roku ar rožainiem, pulētiem nagiem.

Samgins ar prieku piekrita, nejuzdams ne mazākās vēlēšanās aizstāvēt savu klientu tiesības. Viņš sabāza papīrus portfelī un gāja uz mājām. Kamēr viņš sēdēja tiesas namā, ārā laiks bija mainījies: no jūras pūta rudens vēstnesis — mitrs vējš, dzīdams pār māju jumtiem netīrus mākoņus, it kā cenzdamies iespiest tos Ļiteinijas prospekta koridorā; vējš brāzās

cilvēkiem krūtis, sejās, mugurās, bet |audis, nepievērsdami tam uzmanību, žiglā gaitā vijās un mijās, zuda māju sētās un vārtos. Samgins aizsoļoja garām kādiem trīsdesmit arestantiem, ko ielenca cietuma konvojs ar kailiem zobeniem. Viens no arestantiem, tāds sīks, gāja ar kruķiem kā ar koka kājām. Viņš izskatījās kuprains; vējš svilpoja un švīkstēja, it kā asinādams zobenu zilganos asmeņus un čukstēdams:

— Mierā-ā!

Pēc tam uz prospekta parādījās beru procesija, izvadīja varoni, vara taures pūta sēru marša melodiju, lēnām soļoja melni zirgi un kā purva vardes zaļgani zaldāti, katafalks vēdināja pušķus un bārkstis; ar roku pie tā pieturēdamās, gāja viscaur melnā muslinā tērpusies gara auguma sieviete; muslins plīvoja pār viņu un ap viņu, un vējš it kā plosīja sievieti gabalos vai ari tiecās uzsviest viņu mākoņos. Ļaudis čakli un rūpju pilni steidzās savās dienas gaitās, nepievērsdami uzmanību nedz bēru gājienam, nedz arestantiem, nedz cits citam. Velkas virtene ievainoto, viņiem priekšgalā soļo liela, resna žēlsirdīgā māsa ar zelta brillēm. Samgins to kādreiz jau kur redzējis.

«Charlamovs,» Kļims Ivanovičs Samgins iedams domāja, un viņam atmiņā skanēja jokotāja ironiskie vārdi, ar kādiem Charlamovs kādreiz bija paskaidrojis Elenai boļševiku nodomus:

— «Viss, kas var degt, — deg vienīgi tad, kad ir sakarsēts līdz zināmai temperatūrai un ja ir pietiekošs skābekļa pieplūdums. Izslēdzot šos divus noteikumus, mēs iegūsim trūdēšanas procesu, bet ne degšanu. Trūdēšana — tā, pēc Marksa mācības, ir process, kas strādnieku šķirai jāpārvērš degšanā, vispasaules ugunsgrēkā. Mūsu laikā strādnieki un zemnieki ir pietiekami sakarsēti, skābekļa lomu lieliski izpilda boļševiki, un tāpēc darbaļaudīm ir jāuzliesmo.»

«Charlamovs nav vienīgais tāds. Viņam līdzīgie jokotāji, zobgaļi ir radniecīgi boļševikiem. Viņš droši vien ir tāds pats inteliģents pirmajā paaudzē kā Tagiļskis. Ka Dronovs. Cilvēki bez tradicijam, nekas cits, izņemot skolu, tos nesaista ar savas tēvijas vēsturi. Gadījuma ļaudis.» Samgins pat atcerējās ministru Deļjanovu, kurš negribēja pielaist ģimnāzijās «virtuveņu bērnus», bet te viņu mazliet apmulsināja domas par daudz krasais pagrieziens, un, durvis uz savu dzīvokli atvērdams, viņš mēģināja taisnoties:

«Ne jau par to es esmu uztraukts, ka XX gadsimta nihilisti aizsteidzas man priekša...» Tomēr domas patvarīgi ritēja kā pa slīpumu lejup:

«Romu iznīcināja romiešu pašu izaudzinātie barbari.»

Viņš vai desmito reizi atcerējās Brjusova vārsmas par «nākamajiem huņņiem» un vēl nezinkā vārdus sakarā ar deputātu sociālistu notiesāšanu uz katorgu:

— «Piecus notiesāja uz katorgu, — pieci simti sapratīs šo spriedumu kā izaicinājumu viņiem ...»

Pie galda sēdēdams, galvu roka atbalstījis, Samgins skatījās, kā pa za|o tūku velkas zilganas papirosa dūmu strūkliņas, tiklīdz uzpūtīsi — tās pazūd. Kļima domas ritēja tāpat cita pēc citas kā šie vieglie dūmi un tikpat ātri izgaisa, kad to vietā parādījās kāda cita veida doma.

«Nepieciešams ratiņš, kas savērptu domas vienā stiprā un gludā dzijā... Zirneklis auž savu tīklu ar skaidri noteiktu mērķi.»

Šīs nepatīkamās domas glabāja sevī kādu aizvainojošu pārmetumu, it kā iečukstēdamas, ka dzīvei nav jēgas, un Samgins žigli dzēsa tās nost ka sērkociņa liesmiņu, atgriezdamies atkal pie domām par gadījuma ļaudīm.

«Gapons, Azefs, Rasputins. Nczkāds mūks Iliodors. Par kandidātu iekšlietu ministra postenim tiek minēts Protopopovs.»

Viņš atdzīvināja atmiņā visu, kas tika par Protopopovu runāts: politiski nenoteikts cilvēks, pat ļoti maz izglītots, bet veikls, lunkans, žirgts, taču viņa žirgtumā tiek saskatīts kaut kas neveselīgs. Provinciālis, no sīkiem Simbirskas muižniekiem, tūku fabrikas īpašnieks, mantojis to pēc žandarmu ģenerāļa Siļverstova nāves, kuru Parizē nošāvis poļu revolucionārs Podļevskis. Visā visumā — neskaidrs un niecīgs cilvēks.

«Acīm redzot valsts iztērējusi visus savus veselīgos speķus ... Miļukova partija — tas, izrādās, ir viss, kas uzkrāts XIX gadsimtā un kas mēģina saorganizēt buržuāziju... Vai iestāties šai partijā? Ierobežot sevi ar tās programu, padoties veikalnieku vadībai, viņu vidē pazaudēt savu seju?...»

Par to, vai neiestāties partijā, Samgins iedomājās pirmo reizi, pats sev negaidot, un tas vēl pastiprināja viņa satraukto jūtoņu.

«Partijas irst, tāpat kā viss ap mums,» viņš nosprieda, nikni bakstīdams ar izpīpēta papirosa galiņu pelnu trauciņā.

Pēdējā laikā, noturēdams savu domu skates, viņš aizvien biežāk sastapa to vidū tādas atskurbinošas, kādas bija domas par ratiņu, par zirnekli, un tad viņš noģida, ka virsotne, kurā viņš sevi pacēlis, ir ļodzīga virsotne, lai tajā noturētos, nepieciešams to nostiprināt ar kādu rīcību. Vajag dot ļaudīm neapstrīdamus pierādījumus par savām spējām un savām tiesībām uz viņu ievērību. Bet ik reizes, piedalīdamies sapulcēs, viņš juta, ka laužu uzbudinātās runas, to dusmīgie strīdi gandrīz visos viņos uzrāda tādu pašu kūsājošu nemieru, tādas pašas bailītes par rītdienu, tādas pašas tieksmes izvērst savus speķus un tādu pašu pašpaļāvības trūkumu. Viņš redzēja sev apkārt ļaudis, visa vairākumā bezpartejiskos, redzēja, ka šie ļaudis, tāpat kā viņš, lepojas ar savu neatkarību, pasvītro savu neiejaukšanos politikā un plaši izmanto tiesību to kritizēt. Šādu cilvēku skaits arvien pieauga. Dažreiz Samginam šķita, ka <šādu |aužu> pārak daudz, bet viņš viegli pārliecinājās, ka ir nobriedušākais un redzamākais starp viņiem. It īpaši raksturīga bija nesena sapulce Leonida Andrejeva dzīvoklī, kurp viņu aizvilka Ivans Dronovs.

Ivans Dronovs — vienmēr mazliet iedzēries un vienmēr gatavs iedzert vēl, apģērbs dārgs, bet nevīžīgs, saburzīts, raibais kaklauts nošķiebies uz kreiso pusi, rūsganie mati saslējušies stāvus, platkaulainā seja raustās. Viņa garastāvoklis svārstījās nedabiski krasi, pēdējā gada laikā viņš bija kļuvis vēl lielāks nerimša, vēl kustīgāks, tomēr dažu dienu izskatījās galīgi nomākts, grūtsirdīgs, satriekts. . Kļims Ivanovičs bija paradis uzlūkot viņu par ziņu sniedzēju, par notikumu toņa mērotāju, par aparatu, kas atzīmē pašreizējās īstenības temperatūru, un redzēja, ka Ivans pamazām zaudē šo spēju, aizņemts ar drudžainiem mēģinājumiem pārlēkt kaut kurp pāri kādam Samginam nesaredzamam un nesaprotamam šķērslim, un vispār bija aizrāvies vienīgi pats ar sevi. Tādā garastāvoklī Ivans bija vēl jo nepatīkamāks tālab, ka mēdza lūkoties caur pieri, it ka ko pārmezdams.

— Tev paģiras? — Samgins jautāja.

— N-nē, tāpat vien... Esmu noguris.

Bet dažreiz viņš ieradās it kā pilns līksmu šaušalu, — ja tādas šaušalas maz iespējamas. Runīgs, pavieglam smiedamies un sevi kaut ka humoristiski aptaustīdams un apraustīdams, knikšķinādams ar nagiem pa vestes pogām, viņš bēra jaunumus kā no maisa.

Nē, Kļim Ivanovič, vai tu vari iedomāties! — viņš tīksmi auro, grozīdamies pa istabu. — Kad tas ir redzēts, ka kāds premjerministrs pie mums būtu sagudrojis publisku pļāpatavu Hagebuša vadība ar Leonida Andrejeva, Koroļenko, Gorkija piedalīšanos! Hagebušam — simttūkstoš, Andrejevam — sešdesmit un rindu honorārs, Koroļenko, Gorkijam — pa rublim

29*

451

par rindiņu. Tā tev nav vis Eiropa! Tā ir vispasaules atrakcija un — milzums smieklu!

Pēc tam pastāstīja ērmīgu notikumu: pie Leonida Andrejeva vairāk dienu slēpies kāds nelegāls boļševiks, tas ar mājastēvu saķildojies, un Andrejevs šāvis uz viņu ar revolveri, un tūdaļ bez kāda sakara ar iepriekšējo pavēstīja, ka gvardes virsnieki kādā iecienītā krodziņā piekāvuši Rasputinu un ka klīstot baumas par galma augstākas aristokrātijas sazvērestību, — tā nolēmusi gāzt caru Nikolaju no troņa un uzcelt viņa vietā — Michailu.

— Būtu uzcēluši mani! — Dronovs jautri jokoja un, parodēdams Šaļapinu, nepareizi nodziedāja:

— Es tiem valsti pagrožotu!

Es tiem kasi patukšotu!

Līksmotos, ka prieks, —

Tāpēc valdinieks!...

— Par ko tu priecājies? — Samgins jautāja.

— Pats nezinu! — Dronovs atbildēja, iespiezdams sevi atzveltņa krēsla, un saka runāt mazliet mierīgāk, nopietnāk: — Varbūt es nepriecājos, bet baiļojos. Zini, es esmu dzērāja cilvēks un vispār ne velnam nederīgs, un tomēr neesmu muļķis. Tas, brāl, ir sevišķi sāpīgi — neesi muļķis, bet nekam nederi. Jā. Un tātad, zini, es noskatos visādos ļaudīs: vieni taisa politiku, citi dara nelietības; zagļu pieperinajies tik daudz, ka — atnāks vācieši — un tiem nebūs ko laupīt! Vāciešu nav žēl, — to viņiem ari vajag, viņiem par sodu — Napoleona laimi. Bet Krievijas žēl.

Viņš uzlēca no krēsla ka gumijas bumba un, liedams glāzē vīnu, pārliecināts sacīja:

— Varena revolūcija būs pie mums, Kļim Ivanič. Ir sākušies strādnieku streiki pret karu, — tu zini? Ar ēšanu nav viegli, visa maize izbarota karaspēkam. Ai, beigsies viss tā, ka eiropieši noslēgs savā starpā mieru uz mūsu rēķina, saskaldīs Krievzemi kumosiņos un sāks grauzt no viņas kauliem gaļu.

Parunājis par šo tematu vēl minūtes trīs, viņš uzaicināja Samginu aiziet uz apspriedi ministrijas avīzes noorganizēšanai. Kļims Ivanovičs atteicās, viņu nogurdināja šīs gandrīz ik dienas notiekošās sapulces, kurās cilvēki aizgūtnēm, nervozi centās aizdzīt, apdzēst savas bažas.

Viņš redzēja, ka šo bažu avots bija visiem kopīgā pārliecība par savu politisko tālredzību un neizbēgamas un postošas ka-

tastrofas priekšnojauta. Viņš ievēroja, ka šīs sapulces pēc sava sastāva top arvien raibākas, un it īpaši viņu priecināja fakts, ka šo sapulču pirmajam, bezpartejiskajam kodolam piebiedrojās arvien vairāk reformatorisko partiju biedru un arvien biežāk un atklātāk uzstājās revolucionāri noskaņoti cilvēki. Samginam likās, ka partijas drūp un brūk, ka norisinās kāds savvaļlgs organizēšanās process. Parādījās meņševiki, kurus Dronovs saukaja par «goc-liber-daniem», bet Charlamovs jau sen bija nokristījis par «pazemīgiem vācu ortodoksu nodevības mācekļiem»; parādījās konstitucionaldemokratu partijas ļaudis, parādījās pat oktobristi — Stratonovs, A|abjevs; pa kaktiņiem slapstījās profesors Platonovs, pavīdēja pelēkās Mjakotina, Pešechonova figūras, šad tad iekāsējās, izlikdamies slims, novovremenietis Meņšikovs — un vēl daudz citu ievērojamu figuru. Valdīja pilnīga uzskatu brīvība. Provinciālais kadets Advokatovs uzdeva jautājumu: «Vai mums ir demokrātijā šā vārda eiropeiskā nozīmē?» — un pusstundas laikā pierādīja, ka Krievija demokrātijās — nav. Viņā klausījās tikpat uzmanīgi kā visos citos, bija jūtams, ka ikkatram gribas teikt vai dzirdēt kaut ko noteiktu, nomierinošu, atrast kādu vēsturisku, apvienojošu vārdu, bet Samginam visā šai runu un vārdu jūklī skanēja tikai vienkāršs zaldātisks:

— Mier-rā!

Kā sevišķi smaga viņam atmiņa iegulās viena no šādam sapulcēm Leonida Andrejeva dzīvoklī.

Lielā istabā ar logiem pret Marsa laukumu bija salasījušies cilvēku divdesmit — interesantas damas par ausīm sasukātiem matiem, švītīgi, jauni vīrieši uzvalkos, kas it kā reklamēja drēbnieku mākslu, solidi advokāti, literāti. <Istaba bija neomulīga, it kā tajā būtu tikko ievilkušies un nepaguvuši to vēl iekārtot. Samgins apsēdās pie loga. Aiz logiem — rudens tumsa un tāds klusums, kā kad māja stāvētu uz lauka, tālu no pilsētas. Un, kā tas arvien mēdz būt, klusumu vēl pasvītroja vientuļa skaņa: skrapstēja kāda stieple, berzēdamās gar lietus notekas skārdu.

Patukšajā istabā balsis skanēja nedabiski ska|i un sirdīgi, ļaudis sēdēja ap galdu izklaidus, sadalījušies grupiņās pa divi, pa trīs. Uz galda garaiņu mākoni — liels patvāris, jūtama og|u dvinga, ar straujām, stūrainām kustībām tēju glāzes lej melnmataina sieviete lielu, skarbu seju, un šķiet, ka šis ogļskābās gāzes tvans dvašotu no viņas.

Mājastēvs samta žaketē, ar skaistu, bet diezgan nekustīgu

seju, galvu kareiviski purinādams, vienu roku uzlicis uz galda, ar otru šad tad atmezdams aiz auss garu matu šķipsnu, runāja:

Es negribu būt par ķivuli, kurš allaž melojis un turpina melot. Tikai gļēvuli un ārprātīgie var sludināt tautu brālību tanī naktī, kad ienaidnieks ir aizdedzinājis viņa māju.

Bet to taču sludina tie, kam savas majas nav, — sacīja gaišmatains cilvēks galda gala, ar galda stūri it kā piespiests pie sienas zem kādas tumšas gleznas smaga ietvara.>

Rakstnieks kustināja uz augšu un leju biezās, tumšās uzacis, varbūt tādejādi lūkodams padarīt dzīvāku savu seju.

Tēvija briesmās, — lūk, par ko vajag kliegt no rīta līdz vakaram, — viņš aicinaja un turpināja runu, viegli atrazdams interesantus vardu sakopojumus. — Tēvija ir briesmās tāpēc, ka tauta to nemīl un nevēlas aizstāvēt. Mēs esam skaisti rakstījuši par tautu, esam sirsnīgi par viņu runājuši, bet mēs slikti viņu pazinām un tikai nule viņu patiesi ieraugām, kad ta atriebj tēvijai ar savu vienaldzību pret tēvijas likteni.

— Kādas blēņas, — nepieklājīgi sacīja kakta iespiestais cilvēks, — viņa vārdus tūdaļ pārskanēja Samginam pazīstama advokata jautājums:

— Bet ko jūs teiksiet par ebrejiem, kuri karalauka mirst aiz mīlestibas pret Krieviju, šo ebreju grautiņu zemi?

— Man tas neliekas nekāds brīnums, ka citticībnieki un cittautieši aizstāv savu verdzinātāju intereses, romieši ar vergu spēkiem iekaroja pasauli, — tā bijis, tā ir, tā būs! — ļoti pamācoši noteica rakstnieks.

— Ai, nevajag pareģojumu! Saprotiet, ebrejs karo par tā cilvēka interesēm, kurš uzskata viņu, ebreju, par savas rases ienaidnieku.

Viņam atbildēja redaktors Jerusaļimskis, liela auguma vīrs ar tieksmi uz tuklumu, ar bālu, neizteiksmīgas bārdiņas rotātu seju.

— Kliegt, saprotams, vajag, — viņš gurdi un garlaicīgi sacīja. — Iesākām ar urā, bet tagad, skat, jakliedz pēc glābiņā. Bet, kamēr mēs kliedzam, — vācieši saņems mūs aiz apkakles un vedīs pret mūsu sabiedrotajiem. Vai arī sabiedrotie uz mūsu rēķina izlīgs ar vāciešiem, pateiks: «Ņemiet sev Poliju, Ukrainu, un — rauj jūs velns! Bet lieciet mūs mierā!»

Plecīgs vīrs ar raupju seju, arī rakstnieks, krekstēdams un klepodams, ar delnu pelēkām pūkām klāto pakausi berzēdams, pavēstīja:

Vasara jau tika vestas sarunas ar vāciešiem par separātu mieru.

Saruna vilkās gausi, kā pret gribu, sanākušie it kā bai|ojās, atturējās, varbūt viņi bija paguruši no nepieciešamības atkārtot cits citam vienas un tās pašas domas. Lielāka da|a cilvēku izlikās it kā slavena rakstnieka runu ieinteresēti, un tas, pierādīdams savas domas pareizību un dziļumu, citēja teikumus no savām grāmatām, pie kam citātus izvēlējās vienmēr neizdevīgus. Pelēka vecīte pusbalsī stāstija lielai, resnai sievietei ar pensneju un pār ausīm sasukātiem matiem:

— Viņš man ļoti nervozs. Naktis neguļ, pastāvīgi domā, pastāvīgi raksta un dzer stipru teju.

Tikai paretam, tomēr aizvien biežāk un vienmēr tanī kaktā zem tumšās gleznas uzdzirkstīja dusmas, atskanēja nelabas balsis, dzēlīgi vārdiņi, un kā zīda lenta tinās vaļā pasausa tenora balstiņa:

— Ziniet, tas taču ir smieklīgi, ka pec jūsu sajēgas simt piecdesmit miljonu lielas tautas liktenis esot atkarīgs no viena cilvēka izturēšanās, turklāt vēl tāda, kāds ir Griška Rasputins...

Šādās balsīs no kaktiem Samgins ieklausījās arvien uzmanīgāk, dzirdēja tas arvien biežāk, bet šoreiz klausīšanos traucēja mājastēvs, — maisīdams cukuru ļoti stipras tējas glāzē, viņš pravietiski skaļi un pārliecināti runāja:

— Ļaudis jutīsies brāļi vienigi tad, kad sapratīs savas esamības traģismu kosmosā, atskārtīs savas vientulības šausmas bezgalīgajā visumā, pieskarsies pie neatminamo dzīves noslēpumu sprosta dzelzs režģiem, — dzīves, no kuras ir tikai viena izeja — nāvē.

Viņš ieņēma karotīti tējas un, atradis, ka tā par daudz vēsa vai par maz salda, nolēja pusi skalojamā traukā un pastūma savu glāzi zem patvāra krāna, svinīgi, liegi un glaimīgi cenzdamies pārliecināt:

Sociālisti, boļševiki sapņo apvienot cilvēkus uz vispārējas pārticības pamata. Nē, nē! Tas ir naivi. Mes redzam, ka paēdušie naidojas savā starpā, lūk, tagad viņi karo! Karots ir vienmēr, un karos arī turpmāk! Domāt, ka cilvēki var būt apmierināti ar pārticību, tas ir cilvēkiem apvainojums.

Tā nu, ziniet, ir kaut kāda zivs filozofija, nudien! — cil- , vēks no kakta iekliedzās, — viņš uzcēlās, atmeta ar roku un saglauda ar pirkstiem izbužinātos, rūsganos matus. — To, ziniet, smieklīgi pat klausīties ...

— Atļaujiet man pabeigt!. — ļoti pieklājīgi teica rakstnieks.

— Nē, beigu vārdu sacīšu jau es... tas ir — nevis es, bet strādnieku šķira, — vēl skaļāk un apņēmīgāk noteica rūsgan-matis un, it kā atvairīdamies no |audīm, kas stāvēja viņam apkārt, virzījās tuvāk saimniekam, turpinādams:

— Jūs esat jau galā! Jūsu izglītotā, kā viņu tur — litera-riskā, vai, kvalifikācija ir nonākusi pie visu beigu beigām, pie nāves. Lieciet punktu! Vārds un darbs tiek dots no jauna vēsturē ienākušajam, jā, jā!

— Ak tu tētīt, kāds nepatīkams! — murmināja pelēkā večiņa, griezdamās pie Samgina. — Un Ļeoniduška necieš, ka ar viņu strīdas. Viņš ir ļoti nervozs, naktis neguļ, vienmēr raksta un raksta, vienmēr gudro un dzer stipru tēju.

— Strādnieku šķira grib būt paēdusi un prasa sev tiesības uz kvalifikāciju, bet, lai to panāktu, tad, atvainojiet, viņai jāizrauj vara no paēdušo ļaužu rokām. Jāizrauj. Ar kauju! Tā, lūk. Nonākuši tik tālu, ka cilvēkam līdzvērtīgs ir kļuvis grašpapīra gabaliņš, uz kura uzrakstīts, ka tas esot rublis vai pat simt rubļu. Pat pastmarkas iet apgrozībā kā nauda. Ir sacīts: banku kundzība pār rūpniecību, tātad finansu kapitala monopols, tātad — viss darbs tiek pārvērsts naudā, bezjēdzībā un idiotismā. Valda baņķieris, miljonārs, velns lai viņu rauj, saskaldījis darbaļaudis naidīgās nācijās... Skat, kādu milzu karu sagudrojis, bet jūs — dzerat tējiņu un klāstāt kaut kādu zivs filozofiju... Kā jums nav kauna!

Ļaudis uz oratoru skatījās īgni, nicinoši smīnēdami, bet Sam-ginam priekšā sēdošais, gludi noskūtais, itin kā caur un cauri pelēkais cilvēks dudināja, kā asari izzvejojis:

— Ahā, lūk, viņš, lūk, viņš ...

Rakstnieks atgāzās tā priekšā pret krēsla atzveltni, viņa skaistā seja sadrūma, pār to noslīga pelēka ēna, acis it kā iegrima, viņš iekoda lūpu zobos, no kā mute tika greiza, un paņēma no kārbiņas uz galda papirosu, bet sieviete pie patvāra viņam pusbalsī atgādināja: «Tu smēķēšanu esi atmetis!» — tad viņš papirosu aizmeta uz slapjās misiņa paplāksnes, paņēma otru un aizsmēķēja, no uzacu apakšas caur dūmiem lūkodamies uz oratoru. Orators — neliela auguma cilvēks šaurām krūtīm, pelēkā svārciņā uz tumša krievu krekla, sajoztā ar platu ādas jostu; izspūrušie, sprogainie mati padarīja galvu viņa augumam it kā par lielu, seja viscaur nosēta vasaras raibumiem. Samgins pēc pāris sekundēm viņu pazina:

«Lavruška. Varkaļa māceklis.»

— Lūk, šo naudas turētāju, šo naudas tirgotāju miera un

labklājības dē| jūs gribat, lai es līstu kaut kur kosmosā, visuma iekšās, pie velna matēs ...

— At|aujiet atgādināt — te ir sievietes, — aizvainota paziņoja resnā dāma, kuras mati bija sasukāti pār ausīm.

— .Es redzu! Un kas tad ir?

— Vajag izteikties pieklājīgāk ...

— Es nekā nepieklājīga neesmu teicis un negatavojos teikt, parupji atcirta orators. — Bet, ja es runāju droši, tad, ziniet, tā to arī vajag, tagad pat kadeti mēģina runāt droši, — viņš piezīmēja, pamājis ar kreiso roku; labās rokas īkšķi viņš aizbāza aiz siksnas, bet pārējie četri pirksti ātri kustējās, gan sažņaugdamies dūrē, gan atstiepdamies; kustējās arī mazās vara krāsas Ūsiņas mūsainajā sejā.

— Es neierados pie jums pats no sava prāta, mani pasauca gudras runas paklausīties.

— Kas jūs sauca, kas? — nomurmināja cilvēks ar stāvus notēstu pakausi.

— Bet gudru vietā dzirdu negudras, — atvainojiet! Šķiru sabiedrībā par kosmosiem un noslēpumiem runa tikai prātu iebaidīšanas dēļ, nekāda cita iegansta nav, tāpēc ka kosmosi un noslēpumi buržuāzijas pe|ņu nepalielina. Kosmiskos jautājumus mēs pārspriedīsim pēc tam, kad būsim atrisinājuši sociālos. Un spriedīs par tiem ne atsevišķi savas vientulības un' savas ne-aizsardzības izbijušies vienpatņi, bet miljoni prātu, kas būs atbrivoti no rūpēm par maizes kumosu, — lūk, kā! Bet par šās zemes gūstniecibu, par to, ka «pa zemes virsu nāve klejo» un ka mēs zem saules esam «gūstīti zvēri» — par to visu, ziniet, Fjodors Sologubs raksta skaistāk nekā jūs, tomēr tikpat nepārliecinoši.

Viņš apklusa, nolaizīja apakšējo lūpu, no jauna pamāja ar roku un devās uz durvīm, pateikdams:

— Nu, un — sveiki!

Līdz durvīm viņu pavadīja klusums, vienīgi stāvais pakausis, skali nopūties, izčukstēja:

— Ahā, aizgāja.

Viesi gaidīja, ko teiks mājastēvs. Viņš nostādīja neizpīpēto papirosu uz apakštases kā svecīti un, vērodams dūmu strūkliņu, ar vieda vīra nevērību atzinīgi sacīja:

— Interesants puisis. Viens no tiem, kuri sapņo pataisit visā pasaulē vienlīdz jauku laiku ...

2urnalists, tā revolucionārā brālis, uz kuru savā laikā krita aizdomas par provokāciju, viņu atbalstīja:

— ... Ja nerunājam par cilvēku no citas vēl dziļākas pagrīdes, par cilvēku, kurš atzīst, ka tam ir tiesības dot kajas spērienu labklājībai, ja tā viņam apnīk.

- Jā, — ja nerunājam par Dostojevska cilvēku, par visbrīvāko cilvēku, kādu vien literatūra ir uzdrošinājusies attēlot, — rakstnieks sacīja, šūpodams savu skaisto galvu. — Nav ieteicams iet tālāk par Dostojevski pretī pēdējai brīvībai, tai brīvībai, kuru dod vienīgi dzīves traģisma apziņa ... Ko gan nozīmē vientulība Maskavā, salīdzinot ar vientulību bezgalīgajā visumā? Tukšuma, kur valda tikai viela un nav dieva?

Samginam likās, ka mājastēva klausījās pieklājības dēļ, nevērīgi, klusītēm dūkdami un ņurdēdami. Arī mājastēvs to, bez šaubām, bija ievērojis, galvu papurinājis, viņš pārtrauca savu runu, un tad atskanēja uzbudinātās balsis:

— Vai redzējāt? — iejautājās pelēkais cilvēks ar kvadrātisko pakausi. — Bandits. Deviņi simti sestā gada bandits! Vai ne, ko?

It īpaši sašutušas bija dāmas; resnā, seju sāpīgi saviebusi, sirdījās:

— Bet kas par valodu! Vai jūs ievērojāt, kāda vulgārā valoda?

Viņai piebalsoja mazāku apmēru dāma; uzrāvusi plecus līdz ausīm, viņa sūdzējās:

Saindēšanās ar materiālismu izplatās apbrīnojamā ātrumā ...

Runāja visi, kā parasts, klausīdamies nevērīgi, viens otru pārtraukdami, cenzdamies darīt zināmas savas domas. Tumšmate biezām lūpām, cieši kā triko iežņaugta gludā, sarkanā kleitā, ar pensneju uz prāva deguna, patīkama krūšu balsī pūlējās pierādīt:

Mes par to varam pateikties reālismam, — tas ir padarījis dzīvi saltu, pieplacinājis cilvēkus pie zemes. Visu šo reālistiskās literatūras krājumu zaļganā grūtsirdība un pelējums ir padarījusi ļaudis garīgi nabagus. Nepieciešams atgriezt cilvēku pašu pie sevis, pie dziļu jūtu, diženu iedvesmu avota ...

Mājastēvs klausījās, smēķēja un runas taktī locīja galvu.

Samginu Lavruškas parādīšanās nepārsteidza, viņš tikai atcerējās, ka bija tamlīdzīgas sastapšanās salīdzinājis ar zvaigznēm:

«Vai to ir maz vai daudz? Šķiet, ka jau daudz...»

— Ak tu dieviņ, — kas viņš tāds, no kurienes? — ar šķebīgu nesapratni teatrāli jautāja resnā dama, — literāts ar raupjo seju nokrekstedamies un atkāsēdamies atbildēja:

— Dzejnieks, raksta dzejo|us, pat laikam tos iespiež boļše-vistiskās avīzītēs. Es viņu atvedu — parādīt...

Andrejevs apstiprinoši pamāja ar galvu:

— Ja, jo man iegribējās palūkoties: kas nāk nomainīt maigo «Daiļās dāmas» un «Nevilšā prieka» dzejnieku. Un, lūk, — redzēju. Bet — nedzirdēju. Neatradās brīža likt viņam palasīt dzejoļus.

— Ak dievs, ak dievs! Kurp mēs ejam? — dāma dramatiski jautāja.

Samgins ka allaž klausījās, smēķēja un klusēja, atturēdamies pat no īsām replikām. Gar loga rūtīm locījās papirosu dūmi, aiz loga tumsā slēpās nezkādas aukstas ugunis, reizēm iespīdējās pa jaunai uguntiņai, kas aizslīdēja un izzuda, likdamas iedomāties par komētām, par dzīvi ne vairs pilsētas nomalē, bet kāda dziļa bezdibeņa malā, neizsmeļamas tumsas priekšā. Samgins jutās it kā pieliets ar kādu biezu, siltu un šķermu šķidrumu; tas viļņojās un skalojās viņā, prasīdams izeju.

— Mēs nekurp neejam, —• viņš sacīja, — mēs mulsi mīdāmies uz vietas, bet mūsu milzīgā, raibā, smagā tēvija neatlaidīgi ar visu savu masu slīd pa slīpu plāksni, spraukšķ un irst. Priekšā stāv katastrofa.

Viņš apklusa, pavērās — vai klausās? Klausījās. Reti kad izteikdamies, viņš runāja paklusi, sausi, izvairīdamies no citātiem un no atsaukšanās uz citu domām, viņš mēdza izteikt šīs domas citādos vārdos un bija pārliecināts, ka tāda kārtā piespiež klausītājus atzīt viņa uzskatu un domu savdabību. Likās, ka tā arī bija: Kļimā Ivanovičā Samginā klausījās uzmanīgi un gandrīz bez iebildumiem.

— Mums, inteliģentiem, gara aristokrātiem, demosa aristokrātiem, ir jāstāv priekšgala, pie stūres, vienprātīgi, bez skaldīšanas partijās, bet kā vienotam kulturpolitiskam spēkam un, vispirmām kārtām, kā kulturālām spēkam. Mēs neesam īpašnieki, neesam mantkārīgi, mes necenšamies iedzīvoties ...

Pār mēru... — kāds paklusām iebilda, bet kāda cita balss, skaļāka, tūdaļ stingri noteica:

— Nav taisnība!

Samgins turpināja, juzdams, ka šoreiz runā atklātāk nekā parasti:

— Man nav nekas pret īpašumu, nē! īpašums ir individuālismā pamats, kultura — individuālās radīšanas rezultāts, to apliecina visa pozitivās zinātnes varenība un viss mākslas skaistums. Nevajag nemaz būt boļševikam, krievu marksistam,

anarchomarksistam, lai saredzētu: lielīpašnieku vara kļūst postītāja, iznīcinātāja, bet ne radītāja. Karš atsedz mums viņu neprātu. Bet ir vel otra īpašnieku grupa, — to ir vairākums, tie dzīvo tiešā saskarē ar tautu, tie zina, cik daudz prasa bezveidīgas vieliskas matērijas pārvēršana par materiālās kultūras priekšmetiem, par lietām, — es runāju par mūsu kluso provinču sīkīpašnieku, par mūsu apriņķu pilsētu pieticīgajiem darbiniekiem, jūs zināt, ka tādu mums — simtiem.

Viņš apvilka gaisā loku un turpināja, padodamies naida jūtām:

— Mūsu literāti, kas cēlušies no šās veselīgās vides, dzīdamies pēc slavas, iztēlo provinciālo apriņķu Krievzemi vieglprātīgi, karikaturiski...

— Tur dzīvo tūļas, meža nagažas, murgainas cilvēku līdzības, — negaidot un ļoti sirdīgi sacīja <Andrejevsj>. — Nepierunājiet mani, lai eju tiem kalpot, — es neiešu! «Cilvēks dzimst, lai ciestu, tāpat kā dzirkstele, — lai tiektos uz augšu» — un es izvēlos labāk iet bojā kopā ar Napoleonu, kurš gribēja būt imperators visai Eiropai, nevis ar lasīt nepratēju Jcmcļku Puga-čovu. — To pasacījis, viņš noteica latinisko: — Dixi!

Viņa vārdi atraisīja mēles, ļaudis uztrūkās kā no snaudas, pirmais uzstājās redaktors; ar delnu bružādams pelēcīgo bārdiņu, viņš sacīja:

— To var saprast. Demokrātijā, šķiet, ir nokavējusies, jā! Mēs atrodamies proletārieša un kapitālista sadursmes priekšvakarā.

— Mums, mūsu zemē, tas ir pāragri...

Bet, kā liekas, nenovēršami...

Pelēkais cilvēks, noliecies pie rakstnieka, satvēris to aiz ceļgala, runāja, skatīdamies ar suņa acīm skaistajā, drūmi sarauktajā sejā:

— Jums, mans dārgais, vajag iepazīties ar visgudrāko, visģeniālāko ...

Sarkani tērpusies brunete strīdējās ar resno dāmu.

— Mums vajadzīgs vadonis! — brunete kliedza, bet resna, apvēdinādama sarkano seju ar lakatiņu, attrauca:

Ikvienam vajag būt savu jūtu un domu vadonim ...

— Ja — tiešām: vadonis! Zachars Petrovičs Berdņikovs...

— Es esmu ar viņu ticies ...

— Viņš stāv par savienību ar vāciešiem, savienībā ar tiem mēs saņemtu aiz rīkles visu Eiropu! Kā tas jāsaprot?

— Nevajag ņemt aiz rīkles ...

— Ne — ko vajag saprast? Antantei ir mūsu bankās vairāk nekā sešdesmit procentu kapitala, bet vāciešiem tikai trīsdesmit septiņi! Aizvainojuši, vai ne?

Samginam pretim stāvēja redaktors un, savas vestes pogu raustīdams, runāja:

— Bo|ševisms ir sociāldemokrātijas bankrota izmisuma žests. Jūs zināt, ko ir sacījis Vandervelde?

— Lūdzu pie galda iebaudīt, ko dievs devis! — aicinaja vecīte. — Ar produktiem tagad — ak vai, cik trūcīgi! Un tik dārgi, tik dārgi...

Ļaudis devās blakus istabā, bet Samgins, atsacīdamies ēst dārgos un trūcīgos produktus, ne no viena neatvadījies, gāja uz mājām. Viņš jutās nelabi, sarūgtināts, ka viņam nebija paļāvuši izsacīt domas, kuras viņš turēja par sevišķi vērtīgām un pilnīgi savējām. Bija pārtraukuši tad, kad tam gribējās izteikties pavisam vaļsirdīgi. Agrāk parasti bija tā, ka, izsacījis skaļi savas domas, palaidis tās kā parādes gājienā sev garām, viņš redzēja, kuras no tām pievērš sev vislielāko uzmanību, kuras aizslīd garām neskaidras, nemanītas, un tas viņam deva iespēju atsijāt graudus no pelavām. Bet šoreiz viņš klausīdamies bija domājis:

«Ideju varas laiks, kā redzams, beidzies, pienākusi sašutuma sajūtu kārta ...»

Iznākušam no majas uz laukuma, tukšuma iespaids tam izzuda, caur tumsu un caur tajā sastingušajiem Vasaras dārza kokiem varēja saredzēt blāvu baltas mājas plankumu, dzeltenus uguns lāsumus aiz Ņevas.

Pilsēta klusēja, arī it kā klausīdamās pretī nākotnei. Nakts bija auksta, mitra, soļi skanēja dobji, lukturu baltās ugunis trīsēja un sārtojās kā uz nodzišanu.

«Kur jūtas — tur traģēdijas... Šie ļaudis visi ir nespēcīgi, nožēlojami. Ko viņi spēj izdarīt? Viņi nav radīti traģēdijām. Andrejevs esamības traģismu izprot par daudz fizioloģiski, ķermeniski; viņš traģiskā izjūtu vulgarizē, padara to kroplīgi vienkāršu. Traģiskais nevar un nedrīkst kļūt par demokrātijās piederumu, traģiskais vienmēr ir bijis un būs izņēmuma cilvēka daļa.» Andrejevu Samgins ierindoja vienā pulkā ar «izskaidrotāju kungiem», kuri stūrgalvīgi uztiepj cilvēkiem savas domas un pārliecības. «Ir domu nosķaņas, ir idejas, kas absolūti nav vajadzīgas Ivanam Dronovam. Un Tagiļskim.» Nostādījis Ta-giļski blakus Dronovam, viņš pat palēnināja soļus, juzdams, ka ir uzdūries kādam atklājumam.

«Abi — inteliģenti pirmaja paaudzē. Tāds pats ari Kutu-zovs...»

«Izskaidrotāju kungu» vidū Kutuzovs bija it īpaši naidīgs. Viņš darbojas šeit, Petrogradā, un Samgins necik sen bija dzirdējis viņa runu. Tas bija pie Scmjakina, kurš taisījās nodibināt grāmatizdcvniccību un bija uzaicinājis Samginu sastādīt līgumu ar papīra fabrikantu. Jau priekšnamā atģērbdamies viņš bija izdzirdis pazīstamo, ironiskam intonācijām bagāto balsi. Kutuzovs runāja izdevēja pieņemamā istabā, tur stāvēja fliģelis, plats paklāju drānas dīvāns, ādas atzveltņi un ļoti daudz puķ-podu ar ģerānijām. Kutuzovs sēdēja pie fliģeļa, tam aiz muguras ņirdza klaviatūra, viņa galva ārkārtīgi skaidri izcēlās pret fliģeļa pacelto melno vāku, kas likās it kā atvēzējies pret viņu. Bez viņa istabā atradās vēl daži cilvēki.

— Mūsu armija ir jau sakauta, un mēs esam revolūcijas priekšvakarā. Nevajag nemaz būt pravietim, lai to apgalvotu, — vajag tikai iegriezties fabrikās, strādnieku kazarmās. Ja ne rit, tad parīt uzliesmos revolūcija. Balstīdamās uz strādnieku demonstrācijām, buržuāzijā iznīcinās patvaldību, un, lūk, te tad nu iesāksies kaut kas galīgi jauns. Ja buržuāzijā ar militāristu, ar ģenerāļu palīdzību pratīs noorganizēties, tad proletariātam pretī stāvēs bīstamāks ienaidnieks nekā cars un viņa galminieki.

Samgins, pār galdu noliecies, caur pieri vēroja runātāju. Ku-tuzovā viss viņu kaitināja: nejēdzīgā, demokrātiskā, līdz kaklam sapogātā, ap pleciem un krūtīm cieši apstieptā žakete piešķīra Kutuzovam zināmu līdzību ar lokomotives mašinistu, bet biezā, cietā barda, īsi apcirptie mati, liela, rupjā, vēja appūsta seja atgādināja lopu uzpircēju. Bet jo sevišķi kaitināja ironiskās acis, kur nedzisdams zalgoja sen pazīstamais, aizskarošais smīniņš, un šī pašapzinīgā, spēcīgā balss, šie tāda cilvēka vārdi, kuram viss skaidrs, kurš uzskata sevi par pilntiesīgu pareģot.

— Proletariātam ir savi uzdevumi. Viņa avangarda ļaudis saprot, ka strādnieku šķirai buržuāziskās reformas nekā nevar dot un ka proletariāta uzdevums nebūt nav izmainīt noplukušo patvaldību pret republiku — paēdušo un trekno lielāku dzīves ērtību labā.

Viņš ar vienu roku noglaudīja bārdu, ar otru pārbrauca par galvvirsu no pieres līdz pakausim.

— Man ir uzdots jautājums: ko darīt inteliģencei? Skaidrs: palikt kapitala kalpotājai, apmierināties ar reformām, kas pie-

‘šķirs pilnīgu brīvību kapitālistu vārdam un interesēm. Tikpat skaidrs: iet kopā ar proletariātu uz sociālo revolūciju. Jā vai ne, trešo atrisinājumu loģika izslēdz, bet psicholoģija ___ pie

ļauj, un tāpēc loģiski nelikumīgi pastāv meņševiki, eseri un pat kaut kādi tautas sociālisti.

Viņā klausījās klusēdami, un Samgins bija pārliecināts, ka klausās naidīgi. Izdevēja sieva klusītēm runaja:

— Šausmīgi vienkārši... Bet par viņu saka, ka viņš esot viens no lielajiem boļševikiem ... Kaut kas līdzīgs viņu pulkvedim. Vīrs tūlīt atbrauks, viņu gaida, es tam piezvanīju, — viņa vienmuļā, neizteiksmīgā balsī pastāstīja, palūkodamās uz vīra pieņemamas istabas durvīm, redzams, prātodama, aizvērt durvis vai arī tas nav vajadzīgs. Neliela auguma, bet ļoti smuidra, viņa izskatījās slaida, tās glītajā sejā bija kaut kas bērnišķīgi nenoteikts, zilganas acis raudzījās jautājoši.

«Gadu astoņpadsmit,» Samgins nodomāja un domās nolamāja Semjakinu: «Lops.»

— Kāpēc inteliģentam būs vieglāk dzīvot pie strādnieku šķiras? — piepeši kāds strauji iejautājās. Kutuzovs atbildēja:

— Lūk, tā ir jautājuma skaidra, veikalnieciska nostādne. Es nemaz nedomāju, ka proletariāts baros inteliģentus ar marma-ladi. Bet redziet, kas: ir jau izveidojušies techniskie apstākļi, kuriem pastāvot strādnieku šķiras ražošanas darba prakse var tikt izvērsta ārkārtīgi plaša un daudzveidīga. Buržuāzijas šķi-riskais idiotisms, starp citu, izpaužas tai parādībā, ka kapitāls nav ieinteresets kultūras attīstībā, fabrikants ražo preci, bet ne druskas nerūpējas par preču patērētāja kulturālo audzināšanu pašu mājās, viņa ideālais patērētājs — dzīvo kolonijās... Pro-letariatam-saimniekam — it īpaši mūsu proletariātam — būs jāizvērš visplašākais savas gigantiskās saimniecības rūpnieciski techniskās organizēšanās darbs. Šim darbam būs vajadzīgi desmitiem, pat simtiem tūkstošu augstas, zinātniskas, intelektuālās kvalifikācijas cilvēku. Jautājumu par marmaladi atstāšu neizšķirtu.

Marmalade? Šķiet, ka ir jāsaka — marmelāde, — nomurmināja izdevēja sieva. — Vai vēlaties tēju? — viņa piedāvāja.

Ļaudis cits pēc cita sāka no pieņemamās istabas nozust, pāriedami otra istaba, — nozuda, pamezdami aiz sevis zilganu dūmu plīvurus. Samgins atteicās no tējas un jautāja:

— Vai tas, kas runāja, ieteic izdot kādas grāmatas?

— Jā, vīrs saka: ejošas gramatas, ka liekas, ir jau nopircis ... Rasputins, boļševiki... Besarabijas muižturi, — viņa

runāja, jautājoši lūkodamās Samginam sejā. — Viss tas paceļas it kā no pazemes, no tās... Kā to sauc? No kā sastāv lava?

— Magma?

— Jā, magma. Viss ir briesmigi dīvaini.

Viņa sēdēja, pārmetusi celi pār celi, kreiso kāju šūpodama, smēķēja tievu papirosiņu ar garu iemuti, viņas neizteiksmīgā balss skanēja klusi, gandrīz žēli.

— Es šeit vēl tikai otro gadu, agrāk dzīvoju Kišiņevā, tur, Kišiņevā, ar ir šausmīgi. Bet šeit... Grūti pierast. Tik riebīga, neganta upe. Un visiem gribas revolūcijas.

Pārnāca Šemjakins. Viņš šķita Samginam tagad vēl glītāks un uzkoptāks, viņu pavadīja Dronovs, it kā tālab, lai pasvītrotu Semjakina parades figuru. Ar drāmās premjera manieri novilkdams cimdus, viņš priecīgi stāstīja:

— Pēdējais jaunums: pilnīgs transporta sabrukums! Vispilnīgākais, — viņš piemetināja, ar roku novilkdams gaisa krustu. — Vienai ceturtdaļai visu lokomotivju ir nepieciešams kapitālremonts, četrdesmit procenti prasa pastāvīgu sīko remontu.

Pikā sagumzītos cimdus izlīdzinādama, sieva lūkojās viņā, uzacis saraukusi, piere viņai ievilkās dzija rieva un visa seja ta pārvērtas, ka Samgins nodomāja: droši vien viņai pie trīsdesmit.

— Kas tur trokšņo? — drauga balsī apjautājās tai Dronovs, viņa atbildēja:

— Rakstnieki un vēl kāds. — Viņa pievērsās vīram: — Tas, boļševiks...

— Aha! Nu — ar viņu nekas neiznāks. Un vispār — nekā nebūs! Tipografs un papīrrūpnieks palikuši traki, uzstāda tik nāvīgus noteikumus, ka labāk jau atdot viņiem visu savu naudu tūlīt, negaidot, kamēr to izvilks pa simtiņiem. Nē, es, kā liekas, braukšu uz Japanu.

— Brauc! — Dronovs atzinīgi noteica. — Dod man naudu, es izdevniecību iekārtošu, bet tu — laidies prom un dzīvo, cepuri kuldams. Visu nokārtošu, savedīšu tēvzemi kārtībā — telegrafēšu: brauc mājās, viss sagatavots saldai dzīvei, velns tevi nerāvis!

— Āksts, — Šemjakins pavīpsnādams noteica. — Un tātad, Kļim Ivanovič, saruna par līgumiem ar spiestuvi un papīrfabriku tiek atlikta ...

— Iesim tēju dzert! — aicināja sieva. Samgins atteicās, nevēlēdamies sastapties ar Kutuzovu, un izgāja uz ielas, īsās ziemas

dienas krēslainajā aukstumā. Sašutis par veltīgo viziti pie bagātā kunga, viņš knaši soļoja; ielas lukturi cits pēc cita iespīdējās viņam priekšā, it kā steigdamies panākt gājējus.

No kā tu bēdz? — ieprasījās Dronovs, pienākdams viņam līdzās, un, kotika cepuri no galvas noņēmis, noslaucīja tajā sev seju. — Ieiesim restorānā, iedzersim kaut ko, man vajag parunāties! — viņš uzstājīgi uzaicināja un, piekrišanu nenogaidijis, iesāka runāt:

— Taisās braukt uz Japanu. Aizbrauks un aizvedīs milzu naudu, bullis! Stratonovs sarausies naudas un — uz Altaju, it kā dziedināties, arī tas droši vien uz Japanu. Daži brauc uz Zviedriju.

— Tu pastāvīgi par naudu, — Samgins īgni piezīmēja.

— Kā tad, kā tad, es par to pastāvīgi! Patīkami skan: tinks-tanks-bu-umm — pa pauri. Šķiet, es esmu aizkavējies, — nauda zaudē vērtību, ja tā nav zeltā ... Vai brāli esi saticis?

— Kādu brāli?

— Dmitriju. Neesi ticies? Ieiesim te...

Viņi iegāja restorānā, apsēdās pie galdiņa kaktā; Samgins pacietīgi klusēja, gaidīdams tālāko stāstījumu un pārdomādams: cik daudz gadu, kopš viņš nav brāli redzējis, kādu viņš tagad to ieraudzīs? Dronovs nesteigdamies izvēlējās vīnu, pasūtīja sieru, tad apvaicājās:

— Vai vēlies karstvīnu? Te to lieliski sagatavo.

Samgins, aizsmēķēdams papirosu, pamāja ar galvu un nenocieties jautāja:

— Kur tu Dmitriju redzēji?

— Viņš pārgulēja pie manis, — Tosja atsūtījusi. Stipri vecāks kļuvis, stipri! Vai jūs nesarakstījāties?

— Nē. Ko viņš dara?

Dronovs pavīpsnāja.

— Nezinu, netiku prasījis. Devītajā gadā Tomskā ticis arestēts, uz trīs gadi izsūtīts, par bēgšanas mēģinājumu pielikuši vēl divus un — uz Berjozovu.

— Mēģinājis bēgt? — Samgins pārjautāja; mēģinājums bēgt nesaskanēja ar viņa priekšstatu par brāli.

— Ko tu, — vai netici?

Samgins neatbildēja.

— Prasīja tavu adresi, es iedevu.

— Saprotams.

— Bet Tosja darbojas Jaroslavļā, — Dronovs domīgi noteica.

— Ar boļševikiem?

— Šķiet, ka — jā.

Saruna neveicās. Samginam neatradas, ko jautat, viņš jutās nomākts, ka šis tikšanās ar pagātni atkārtojas tādā ironiskā neatlaidībā.

«Dmitrijs ... Pelēcīgs, neapdāvināts ... Kādēļ? Brālis. Māte.»

Domas kavējās pie tā, cik gan pilnīgi vientuļš ir cilvēks: ar mūža gadiem pat asinsradniecības saites izplēnē, zaudē spēku.

Dronovs klusēdams dzēra vīnu, reizēm sašķiebdams lūpas, acis piemiedzis, vīpsnādams pusbalsī jautāja:

— Vai dzirdi?

Jā, Samgins dzirdēja.

— Es palieku pie sava: māksla tikai tad pildīs savu provi-dencialo sūtību, kad tā sāks runāt nesaprotamu valodu, kas būs spējīga izraisīt tādu pašu svetbijlbas baismu noslēpuma priekšā, kādu izraisa — pie mums dievkalpojumos baznlcslavu valoda, katoļiem — latiņu valoda.

Tā runāja augstā, bet neizteiksmīgā balsī eleganti ģērbies neliela auguma cilvēks, viņa melnie mati bija sasukāti atpakaļ uz pakausi, atsedzot augstu, stūrainu pieri, tumšas acis dziļos dobumos, vaigu dzeltenīgo ādu, plānlūpainu muti ar melnām noskūto ūsu švīkām un smailu zodu. Viņš runaja, kājās stāvēdams, rokām turēdamies pie krēsla atzveltnes, to līgodams un līgodamies pats līdz. Viņā klausījās, pie diviem kopā sabīdītiem galdiem sēdēdami, trīs meičas, divi studenti, junkurs, kāds plecīgs atiets jūrskolas audzēkņa tērpa un resns, gaišmatains jauneklis sārtu seju un laimīgu smaidu pelēkajās acīs. Klausījās nervozi, bez vienprātības, pārtraukdami viņa runu gan piekrišanas, gan protesta saucieniem.

— Jā, jā, — es jums apgalvoju: mākslai vajag būt aristokrātiskai un abstraktai, — orators uzstājīgi runāja. — Mums jāzina, ka reālisms, pozitivisms, racionālisms, visi tie ir viena un tā paša velna — materiālisma maskas. Es apsveicu futūrismu — tas tomēr ir lēciens sāņus no nospiedošās pagātnes pliekanības. Ar to saindēti, mūsu tēvi nesaprata simbolismu ...

— Arī Tosja kaut kur teic runas, — nomurmināja Dronovs, paskalinādams savā pokālā balto vīnu. — Rit braukšu pie viņas. Es zinu, ka viņu atrast, — viņš sacīja it kā piedraudēdams. — So to interesantu pastāstīja Dmitrijs Ivanovičs, — viņš turpināja, šad tad nopūzdamies un traucēdams Samginam klausīties.

Samgins izdzēra pēdējos pilienus karstvīna, uzcēlās un aizgāja, klusēdams pamājis ar galvu Dronovam.

Dmitrijs atnāca ap desmitiem no rīta, Kļims Ivanovičs nebija vēl paguvis apģērbties. Ģērbdamies viņš palūkojās pa pusviru atstāto durvju spraugu uz brāļa augumu. Dmitrijs stāvēja pie grāmatu skapja, rokas salicis uz muguras, kumpajos plecos viņam karājās gari, zili svārki — līdz pat ceļiem, melnās bikses iemauktas zābakos.

«Mašinists. Vagonu sakabinātājs ...»

Vajadzēja, kaut arī ne lielas, tomēr piespiešanās, lai pieietu pie brāļa. Grīdsega un mīkstās ziemas rītkurpes apslāpēja soļus, un Dmitrijs apgriezās tikai tad, kad brālis pateica:

— Sveiks!

Dmitrijs viņu strauji apkampa, noskūpstīja uz vaiga un — atgrūdis nošķaudījās. Tas iznāca nejēdzīgi. Dmitrija pelekā seja pietvīka, viņš nomurmināja:

— Atvaino... Odekolons. — Nošķaudījās vēl divas reizes un <sacīja>: — Ļoti stiprs.

— Veci mēs esam kļuvuši! — Kļims Samgins noteica, apsēzdamies pie galda un aizdedzinādams spirta lampiņu zem kafijas kannas.

— Nekas, vēl padzīvosim! — Dmitrijs žirgti atbildēja un pavīpsnādams uzlielīja: <— Bet tu esi pavisam brašs!j>

Kļims Samgins atģida, ka šāda brāļu sastapšanās viņam ir jau pazīstama, aprakstīta kādā romānā, lai gan tur nešķaudīja, bet ari tur tomēr bija kaut kas nejēdzīgs, neveikls.

— Nu, stāsti! — viņš uzaicināja, ciešāk ielūkodamies brālī. Dmitrijs, redzams, bija nupat apgriezis matus, noskuvies, tam bija vienkāršu ļaužu seja, sirmās, sarainās ūsas padarīja viņu līdzīgu zaldātam, arī seja vēja appūsta, kādas mēdz būt zaldātiem pret vasaras beigām nometnēs. Šo parupjo seju apstaroja pelēcīgi zilas acis, — bērnībā Kļims tās bija dēvējis par aitas acīm.

— Neomulīga vieta. Sirdi māc nost. Cik paveries apkārt, — Dmitrijs stāstīja, — tik nodusmojies par valsts varas idiotismu, par viņu muļķīgajiem paņēmieniem izdzēst dzīvību. Nu, bet pēc tam tu ieskaties šai tuksnesīgajā zemē un it kā sajūti tās alkas pēc cilvēka, — patiešām! Un liekas, it kā vējš tev čukstētu: «Ahā, esi ieradies? Tad nu iesāc...»

«Vēl vienmēr viņš fantazē un dzejo.» Kļims nodomāja. Dmitrijs runāja ļoti skanīgā, bet šļupstošā balsī — sagumzītiem vārdiem, kā kad viņam mēle sāpētu.

— Kā tu ērmīgi runā, — Kļims piezīmēja.

— Tas no zobiem, — Dmitrijs paskaidroja, — divas prote-

zes Jaroslav|ā ieliku, gandrīz visu peļņu šai reforma iztērēju... Dabiskos zobus cinga iznīcināja. Tur ar dārzājiem vāji, gaļa retums, pat brieža gaļa. Vienmēr tikai zivis un zivis! Un arī laiks tur tāds zivju laiks, sauszemes cilvēkam mokas: apakšā purvi, no augšas lietus. Un sēnes, sēnes... Soskas upīte — tā ir tīrā dzīvu zivju igvāts. Un pa četrdesmit verstīm — Oba, arī īsta zivju valstība, — Dmitrijs stāstīja, ar redzamu baudu piestrēbdams kafiju un nezin kālab spēcīgi spiezdams kreisās rokas dūri uz galda virsas.

Viņš īsi, tēlus kā ar cirvi iztēsdams, pastāstīja par vietējā tirgotāja dēlu, Kamas upes tvaikoņa kapteini, kas ticis izsūtīts uz dzimteni par sakariem ar eseriem.

— Liels, spalvains, rūsganiem matiem, balss kā diakonam, bārda gandrīz līdz jostai, ar vērša acīm un vērša spēku, zini, īsts pasaku milzis. Ja sastrīdas kādreiz ar tēvu, pudus septiņus smagu vecīti, sasien viņu ar dvieļiem, uzstiepj pa kāpnēm uz jumta, atraisa un uzsēdina jāteniski uz šķores. Protams, žūpoja ar. Tomēr ar mēru. Tur visi dzer, nekā cita nav ko darīt. No vairāk nekā trim tūkstošiem iedzīvotāju tikai pieci Tomskā bijuši un tikai viens zināja, kas ir teātris, — re, kā!

Dmitrijs apklusa, laikam atcerējies kaut ko uztraucošu, viņa seju pārklāja ēna, viņš nolaida acis, pastūma savu tasi brālim.

«Aizpilda savas dzīves tukšos gadus ar izdomām,» Kjims nosprieda, ieliedams tasē kafiju, un jautāja:

— Nu, ko tad šis ... spēkonis?

— Cinga viņu nobeidza pusgada laikā, — brālis atbildēja. — Savada lieta, — viņš turpināja, nesapratnē paraustīdams plecus, — bet es tiku ievērojis, — jo veselīgāks cilvēks, jo nežēlīgāk viņu grauž cinga, kamēr vājais to panes vieglāk. Droši vien tas tā nav, bet man palika tāds iespaids. Tur pagadās ari spitālīgie, arī psiehozes nav retums... Vārdu sakot, novads nav no priecīgajiem. Un tomēr, zini, Kļim, — Romanovu valstī dzīvo brīnišķīgi ļaudis, velns parauj! Piemēram, ostjaki un it īpaši voguli...

Viņš ilgi un dedzīgi stāstīja par voguliem, par viņu cilts radniecību ar maģariem, par ostjakiem, par gada tirgu, kur vietējie tirgotāji nekaunīgi aplaupot cittautiešus.

— Jā, laupīt tie prot! Vienīgi ar šo prasmi viņi arī atšķiras no turieniešiem. Bet viņu ieraušanas kāre ir trula, sīkumaina, muļķīga un pat tada kā bezmērķīga. Galu galā šie sīkie ierāvēji ir nekam nederīgi ļaudis, gruži, kas pagaidām aizpilda cilvēku vietu.

Klims Ivanovičs Samgins ielūkojās brālī arvien vērīgāk. Zem svārkiem Dmitrijam krūšu bruņām līdzīga, līdz zodam sapogāta a(ņa vai brieža adas veste, saskatama. zila krievu krekla apkakle. Plaukstas viņam platas kā airētājam. Un, kaut gan mati sirmi, viņš tomēr atgādina bijušo Marinā iemīlējušos studentu, kas visiem kalpoja paskaidrojošas vārdnīcas vietā visdažādākajos jautājumos.

«Nodzīvojis tukšā malā un nu, lūk, aizpilda to ar savām izdomām,» K|ims pie sevis stingri atkārtoja klausīdamies.

— Kaut kādi vienšūniņas organismi bez funkcijas, — Dmit-rijs turpināja un labsirdīgi iesmējās. — Bet tas, zini, ir mans tituls, mani ar to apveltīja kāds biedrs Poltavā: marksists. Toreiz es — vai atminies? — biju noskaņots reformatoriski, ar boļševikiem nesatiku. Un tā kādreiz strīda viņš man arī pateica: «Zināt jau jūs, Samgin, daudz, bet tā ir neauglīga zināšana, tā jums nefunkcionē. Drēbi uzvalciņam esat ieguvis labu, bet pašūt uzvalku neprotat, un,» viņš saka, «vispār jūs esat vienšūniņas organisms bez funkcijām!» Es iebildu: «Nav organisma bez funkcijām!» Viņš neatlaižas: «Ir gan, un tas esat jūs!» Viņš mani krietni izsmīdināja, bet es kļuvu domīgs un pēc tam nopietni ķēros pie Marksa un sapratu, ka viņa vēstures filozofija galīgi nobīda pie malas visas buržuāziskās socioloģijas un pārējās viltīgās maldu mācības. Un tad — Ļeņins, tas, zini, ir pats lielākais politiskais domātājs...

Viņš apklusa, atgaiņādams dūmus, tad piezīmēja:

— Tu aplam daudz smēķē!

Un ievaicājas:

— Par tevi runā — tu esot aizgājis no partijas?

Klims Samgins atbildēja ar jautājumu:

— Kas to saka?

— Tosja, Antoņida ...

— Es nekad neesmu piederējis pie partijas... vienalga, kādas, un par politiku neesmu ar šo dāmu runājis.

Nu, viņa nav dāma, nepavisam, — Dmitrijs nomurmināja, bet Klims, lai izvairītos no tālākās sarunas par šo tematu, iejautājās:

— Vai tu zini, ka Marina nonāvēta?

Ja, protams, zinu, kā ne! Stepans pateica. Un tā arī nav zināms — kas, par ko?

— Nav.

— Interesanti, — Dmitrijs pusbalsī noteica,, sabāzis rokas

svārku kabatās un lūkodamies pāri brā|a galvai logā, — aiz loga vējš svilpodams bārstījās ar sniegu.

— Tu taču esi ģimenes cilvēks? — Kļims jautāja.

— Nē, nē, — žigli atteica brālis un pat noliedzoši papurināja galvu.

— Bet, man šķiet, tu stāstīji...

— Tas — neiznāca. Viņai, proti, sievai, izrādījās bez sava gala daudz radinieku, tēvoči muižturi, brāļi ierēdņi, liberāļi, nu, un tad, tāpēc ka šie separātisti, bet es — apspiedējas tautas pārstāvis, tad nu viņi ap mani... dūc vienā dūkšanā kā sirseņi! Nu, un viņa ar. Patiesībā viņa ļoti jauka. Pirmajā laika pat sāpīgas vēstules rakstīja man uz Tomsku. Lai nu kā tas arī bijis, es tomēr gandrīz trīs gadus sadzīvoju ar viņu. Ja. Bērnu žēl. Viņai puisītis un meitiņa, brīnišķīgi! Puišelim tagad piecpadsmit, bet Jūlai jau septiņpadsmit. Mēs dzīvojām draudzīgi.

Dmitrijs to visu izrunāja ātri, bet apklusis pastūma vēlreiz tasi Kļimam un, skatīdamies, kā brālis lej kafiju, klusāk un it kā ar izbrīnu vai nožēlu sacīja:

— Bet es, zini, biju paradis domāt par tevi kā par partijas cilvēku. Un, kad piektajā gada tu man teici, ka boļševiks neesi, es nodomāju: konspirējas ...

No tālākā Kļimu paglāba Dronovs. Viņš ieskrēja istabā tā, it kā viņu būtu grūdin iegrūduši ar belzienu pa muguru, pavēcināja cepuri un spalgā balsī pavēstīja.

— Šonakt Puriškevičs, kņazs Jusupovs un Romanovu kņa-ziņš Dmitrijs Pavlovičs nonāvējuši Rasputinu.

Dažus mirkļus visi trīs klusēja, tad Dronovs, uz brāļiem skatīdamies, ar cepuri sniegu no mēteļa notrausdams, noprasīja:

— Nu, ko jūs teiksiet, ko?

Priecīgs par to, ka Ivans ieradies nepatīkamā brīdī, turklāt vēl ar tādu jaunumu, Kļims Ivanovičs pavīpsnāja:

— Tu par to kliedz kā par pasaulsvarīgu notikumu.

— Interesanti, — Dmitrijs otro reizi izrunāja šo vārdu pusbalsī, bet Dronovs, mēteli novilkdams, aizvainots noņurdēja:

— Bet kas nu būs, — operetei fināls? Padomā vien: vakar viņi Rasputinu, bet rīt caru Nikolaju.

Dmitrijs, atmetis ar roku, izvilka no bikšu kabatas sudraba pulksteni bez važiņas un, ciparnīcā skatīdamies, lēni un garlaikoti sacīja:

— Romanovu daudz, visus izdeldēt neiespēs, kāds no tiem izbīsies un ieteiks Gučkoviem-Miļukoviem: celiet mani tronī, un es klausīšu jūsu norādījumiem.

— Protams, šis notikums nav gluži ikdienišķs, — Kjims samierinoši piezīmēja; Dronovs uzbudināts palēkdamies berzēja rokas, šaudīja acis, it kā lūkodams tās apslēpt; Samgins vēroja viņu un nespēja saprast: no kā Ivans izbijies vai ar ko iepriecināts?

Dmitrijs sniedza brālim roku un sacīja:

— Man ir laiks iet.

Dronovs viņu pavadīja un tā deva K|imam Samginam laiku padomāt:

«Man vajadzēja pateikt viņam: pienāc — vai kaut ko tādā garā. Bet ir taču nejēdzīgi atjaut brālim apmeklēt brāli. Nīdušies mēs neesam,» viņš sevi apmierināja, ieklausīdamies sarunā priekšnamā:

— Kā lai es viņu atrodu? — jautāja Dronovs.

Dmitrijs nelabprāt atbildēja:

— Es taču jums saku: parādīs doktors Izaksons.

— Ahā...

Atgriezies Dronovs steigšus jautāja:

— Nu, kāds viņš tev liekas?

Un, iekams vēl Samgins bija paguvis pienācīgi atbildēt, Dronovs, no sienas līdz sienai skraidīdams kā pele slazdā, rokas berzēdams, pļāpāja:

— Es viņu atminos... tādu kautrīgu. Viss krakšķ un lūst. Revolūcija spraucas pa visām spraugām. Revolūcija ... mobilizē. Labējie — sveras uz kreisumu, vai esi ievērojis, cik ietekmīgs kļūst progresivais bloks?

Kā akls uzgrūdies atzveltņa krēslam, apsēdās un, pliķēdams ar delnām sev pa ceļgaliem, jautājoši un nepatīkami lika pakavēties skatienam pie Samgina sejas, — ar to viņš piespieda Kļimu Ivanoviču viņam atgādināt:

— Pilsētu un zemstu kongresi padzīti.

— Bet — sīkpilsoņi? Strādnieki?

— Sīkpilsoņi revolūciju netaisa. Strādnieki — frontē.

Dronovs, grūti nopūties, nošmakstināja lūpas.

— Arī frontē nav labi. Dmitrijs Ivanovičs man visu cauru nakti stāstīja. Visas zīmes pilnas draudu. Un Rasputina noslepkavošana nav tukšs jociņš! Nē ...

— No kā tu baidies? — Samgins vīpsnādams jautāja.

— Nezinu, — Dronovs atteica. — Varbūt es nemaz arī nebaidos.

Viņš uzcēlās, apskatījās apkārt, paņēma no dīvānā cepuri un, tajā iekšā blenzdams, plecus uz augšu sarāvis, paziņoja:

— Rīt braucu uz Jaroslav|u. Paskatīties Tosjā. Vai tas ir smieklīgi?

— Ne visai.

— Jā. Pirmā un vienīgā. Dzīvoju es ar viņu ... brīnum labi. Gandrīz trīs gadus, bet man drīz būs piecdesmit. Un tepat četrdesmit es esmu nodzīvojis ... necienīgi.

— Nebiju gaidījis, ka tu sāksi runāt... tik žēlabainā tonī, -Samgins zobgalīgi, sausi piezīmēja.

— Dmitrijs Ivanovičs mani satrauca, — Dronovs noņurdēja, uzvilkdams mēteli, nokrekstējās un skaidrāk turpināja: — Bet vai zini, Klim Ivanovič, nav viegli atrast dzīvē jēgu.

Pēdīgi viņš aizgāja, pamezdams Samginu nogurdinātu un saīgušu, dusmīgu. Viņš iegāja kabinetā, apsēdās uzrakstīt apelāciju kādā lietā, ko viņš bija Apgabaltiesā zaudējis, tomēr darbs neveicās.

Aiz loga svilpoja vējš, dzīdams arvien biezāku sniegu, sniegs švīkstēja gar rūtīm, iečukstēdams saltas, nemierīgas domas.

«Jā, dzīvē jēgu atrast nav viegli... Ceļi uz dzīves jēgu ir drausmīgi pierūsāti vārdiem, vārdu kaudzēm. Māksla, zinātne, politika — Trimurti, Sancta Trinitate — Svētā Trīsvienība. Cilvēks mūžam dzīvo kaut kam un nemāk dzīvot sev pašam, šo gudrību neviens viņam nav mācījis.» Viņš atcerējās, ka par šo tematu, par cilvēku priekš sevis paša, bija interesanti runājis Kuniovs: «To es vel neesmu sastapis.» «Dmitrijs dzīves jēgu ir atradis politikā, boļševismā. To var saprast kā pēdējo patvērumu viņa tipa ļaudīm, neapdāvinātajiem. Nelaimes putniem. Šādu nelaimes putnu pārpilnībā ir krievu inteliģencei raksturīga. Viņa allaž skatījusies uz sevi kā uz līdzekli, neviens nav viņu mācījis būt pašai sev par mērķi, uzlūkot sevi ka pasaules vērtīgāko parādību.»

Viņš sēdēja, smēķēja, piekusis sēdēt — staigāja pa istabu, pielāgodams domu domai, — tā pavadījis laiku līdz vakara krēslai, devās pie Elenas. Laukā nebija auksts, ielas klusas, mīkstais sniegs apslāpēja soļu troksni, bija dzirdama tikai švīkstēšana, līdzīga čukstiem. Šurp un turp žigli steidzās dažādi ļaudis, un šķita, ka viņi visi cenšas pēc iespējas mazāk runāt, klusāk soļot.

Pie Elenas kā vienmēr uz vakaru tēju — viesi: profesors Piļ-ņikovs un kāds garš, izkaltis vīrietis ar peleku aža bārdiņu, tumšu, it ka nokvēpušu seju. Elena saņēma ar līksmu saucienu:

Par Rasputinu dzirdējāt? Tas tik ir triks! Iepazīstieties!

— Voinovs, — dziļā basa balsi negribīgi nosauca savu vārdu plikpauris; paspiezdams viņa auksto, cieto roku, Samgins redzēja virs savas sejas apaļas vērša acis, svešādas acis, pārvilktas ar zilganu migliņu, to blāvais skatiens bija koncentrēts uz garā, krimšļainā deguna galu. Viņš pārliecās uz pusēm, apsēdās un tik uzmanīgi izstiepa garās kājas, it kā baidīdamies, ka tās varētu notrūkt. Ap šaurajiem pleciem viņam frencis, kājās — galifē, biezas sporta zeķes un ķemīgi saišu zābaki ar biezām zolēm.

Piļņikovs civiluzvalkā no zaļgana, pūkaina auduma — it kā apaudzis ar koku ķērpi; viņš bija stipri novecojis; vēcinādams melnu, ar sudrabu rotātu piezīmju grāmatiņu, viņš satraukti stāstīja Elenai:

— Es gandrīz trīs gadus biju zaldātu sarakstīšanās cenzors, man ir ļoti labi zināma armijas noskaņojuma evolūcija, un es jums apgalvoju: armija mums vairs neeksistē.

— Citrona nav, — Elena sacīja, piestumdama Samginam tējas glāzi, acis piemiegusi, — zobos viņai kūpēja papiross. — Saka, ka ar citroniem tirgojot vienīgi itāļu sūtnis. Un tātad?

Uz krēsla salekdamies, Piļņikovs aizgūtnēm turpināja:

— Vasilijs Kirilovičs ir cenzors jau ggdu un arī var apstiprināt: ir atsevišķas kaujas spējīgas vienības, bet armijas kā viena vesela — nav!

— Jā, — sacīja Voinovs, palocīja galvu un, iebāzis pirkstu aiz frenča apkakles, sāpīgi savieba seju.

— Viņi mani biedē, — papirosu nometusi skalojama traukā, Elena pievērsās Samginam. — Atnāk un saka: zaldāti vairs nedomā ne par ko citu kā vienīgi par zemi, karot negrib, un mums būs revolūcija.

— Dārgā, jūs šaržējat!

— Ne druskas. Esmu jau sabiedēta. Es negribu revolūcijas, es gribu uz Parizi. Bet es nezinu, kam lai uzsaucu: ei jūs, lūdzu, netaisiet nekādu revolūciju un — beidziet karot!

Viņa jokoja, bet Samgins zinaja, ka viņa dusmojas; viņas prasmīgi nokrāsotā seja smaidīja, bet acis sausi dzirkstīja un mazās austiņas likās pietūkušas, pieplūdušas mēļām asinīm.

Neliela, veikla, tērpusies dīvainā kleitā no dažāda lieluma sarkanām strēmelēm, viņa atgādināja kādu retu putnu.

— Jūs ļoti jauki jokojat, — Piļņikovs viņu uzstājīgi pārtrauca, tomēr viņa nelaida to pie vārda.

— Jums gribas, lai es tagad runāju nopietni? Lai notiek!

Un, sažņaugusi pirkstus dūrītē, uzlikusi to uz galda malas sev priekšā, viņa cietā balsī sacīja:

— Cik es zinu, tad zaldāti revolūciju netaisa. Kad franči gāja virsū prūšiem, viņi dziedāja:

Mēs ejam, ejam, ejam

Kā auni kautuvē,

Mūs apkaus tā kā žurkas,

Un Bismarks par mums smies!

Atkārtojusi šo dziesmu franciski, viņa turpināja:

Tā tas arī notika: prūši viņus sapēra. Bet, atgriezušies Parizē, viņi bez kavēšanās apkāva komunarus. Lūk, zaldāti! Droši vien tāpat tas būs arī pie mums. Būs vai nebūs, — redzēsim. Bet pa tam es esmu velnišķi nogurusi no šās gandrīz ikdienējās sūdzēšanās par zaldātiem aiz bailēm no revolūcijas, ar kurām grib mani saindēt. Es esmu optimiste vai — kā to sauc? — fataliste. Revolūcija būs? Nu, tas nozīmē: vajag, lai viņa būtu. Un lai viņa jūs sapurinātu. Piespiestu kaut ko darīt: revolūcijas labā vai pret revolūciju — kas jums labāk patīk? Skaidrs?

Samgins klusām vipai aplaudēja, tā ka varēja nodomāt — viņam niez delnas.

«Šī nav Alīna, neparāda vis sevi kā upuri un cietēju...»

— Jā, — Piļņikovs, deniņus kasīdams, skumīgi iesāka. — Bet, vai redzat...

Voinovs pievilka savas kājas, salieca tās, izstiepa, uzcēlās visā augumā un iesāka lēnām kā stostīdamies izžņaudzīt no sevis biezus, smagus vārdus:

— Karš ir nežēlīgi atsedzis to galveno, nesamierināmo vēstures pretrunu, ko mums māca saprast ačgārni. Pastāv mazākums, kas rada kulturu, un vairākums, kam šinī norisē ir tikai pakjauta, mechaniska loma. Automāti. Fizisks spēks. Bet tani pašā laikā — Spartaks, Steņka Razins. Gandrīz visnotaļ Ra-zins. Mežonis, kas grib apkārstīt sevi un sievu ar zeltu. Vēlas vienīgi to. Jā, to. Nīcše, ģeniāls domātājs, XIX gadsimta beigu Prometejs, pirmais dzi|i izprata un parādīja mums mūsu kļūdaino loģikas izpratni. Un tāpat filozofijas vēstures izpratni. Dzīves jēgas izpratni.

Voinovs aizlika rādītājpirkstus aiz frenča apkakles un, pastiepis to uz abām pusēm, aizvēra uz mirkli acis, — viņš to Izdarīja, nepārtraukdams savu grūti ritošo runu.

— Revolucionārs inteliģents tiek uzskatīts par varoni. Tiek slavēts un cildināts. Bet pēc savas darbības jēgas viņš ir kultūras nodevējs. Pēc nolūkiem — tās ienaidnieks. Nācijās ienaidnieks. Dzimtenes. Arī viņš, protams, nostiprina sevi kā personību. Viņš noģied: pasaules pamats, Archimeda atbalsta punkts ir personības dominance. Jā. Bet viņš domā nepareizi. Personībai jāaug un jāceļas augšup, nevis balstoties uz masām, bet tās paminot zem kājām. Aristokrātijā un demokrātijā. Vienmēr viens un tas pats. Un uz visiem laikiem.

Viņš pienāca pie Elenas, saliecās un, ar roku uz galda balstīdamies, izspieda pret viņu stingrus vārdus:

— Mēs stāvam katastrofas priekšvakarā. Jokot tagad ir jau noziegums...

Pat noziegums? — sieviete smīnēdama jautāja.

— Ja. Un noziedzīga ir māksla, kad tā tēlo tumšās krāsās demokrātijās dzīvi. īstā māksla ir traģiska. Traģiskais izaug no masu varmācības dzīvē, bet masas to neizjūt māksla. Sekspira Kalibanam traģēdija nav saprotama. Mākslai jābūt vel aristokrātiskākai un nesaprotamākai nekā reliģijai. īstāk sakot: nekā dievkalpojumam. Tas ir labi, ka tauta nesaprot latiņu un baznīcslavu valodu. Mākslai jārunā nesaprotamā un biedinošā valodā. Es piekrītu Leonidam Andrejevam.

— Bet es nevaru viņu ciest un nelasu, — diezgan skarbi pavēstīja Elena. — Un ari viss, ko jūs sakāt, priekš manis ir velnišķi augsta gudrība. Es neesmu revolucionāre, nerakstu nedz romānu, nedz drāmu, es vienkārši — mīlu dzīvot, tas ir viss.

— Ari es nevaru piekrist, — paziņoja Pi|ņikovs, tomēr ne visai noteikti, un ievaicājās: — Bet jūs, Kļim Ivanovič?

— Kad tik bieži tiek runāts par Marksu, tad gluži dabiski ir jāatceras NTcše, — Samgins pavilcinājies atbildēja un pēc tam nāca ar priekšlikumu: — Paklausīsimies tālāk!

Viņš nevarēja skaidri noteikt savu attieksmi pret Voinova vārdu jēgu, bet sajuta, ka šad un tad — un aizvien biežāk ari viņa domas klīdušas ļoti tuvu šai jēgai.

Viņam ienāca prātā fabulas «Vientulis un lācis» morāle: «Par ienaidnieku bīstamāks mums muļķis pakalpīgs.»

Voinovs no jauna piespieda viņā noklausīties: šā cilvēka runāšanas maniere modināja cerību, ka viņš, kas zina, tomēr pateiks kaut ko vēl nedzirdētu; bet pagaidām viņš tomēr drūmi atkārtoja tikai jau sacīto. Piļņikovs, galvu piekrītoši locīdams, pieglaimīgi iesprauda viņa smagajos teikumos pa īsai replikai ar redzamu noļuku stūraino runu nogludināt, to mīkstināt.

7— Kas viņš tāds? — Samgins klusītēm pavaicaja Elenai; viņa, raudzīdamās uz savu atspulgu patvāra sudrabā, ar pirkstu pieglauzdama uzacis, pusbalsī atbildēja:

— Laikam zemstes priekšnieks, sarakstījis vai rakstot kādu grāmatu, jauna zvaigzne, kā mēdz teikt par baletu. Pijņikovs velk visādus... šitādus pie manis, tāpēc ka sieva viņam neatļauj ar politiku nodarboties, bet viņš domā, ka man ir patīkami pie sevis ciest...

Aprāvusi vārdus ar smīnu, viņa nobeidza savu frāzi ar ne visai asprātīgu, bet piparotu kalambūru par publisko namu tematu un tūdaļ pievērsās svarīgāka rakstura jautājumam:

— Paklausieties, cienītais, — kas notiks ar naudu? Vajag pirkt zeltu. Vai tu saproti kaut ko no senlaicīgām zeltlietām?

Nē, Samgins nesaprata; bet šodien Elena viņam ļoti patika, un, vēlēdamies izdarīt tai ko patīkamu, viņš apsolījās atsūtīt cilvēku, kurš droši vien viņai šai gadījumā palīdzēšot.

— Ivans Dronovs, es atsūtīšu viņu rīt vai parīt.

Valdonīgi kā uz teatra skatuves ienāca dāma zvērādiņām ap-

šūdinātā kostimā, viņai sekoja švītīgs students ar mazasinīgu, bālu seju. Dāma tūdaļ sāka runāt par ēdamvielu trūkumu un cik dārgas esot tās, kuras vēl nav apēstas.

— Divpadsmit rubļu mārciņa! — ar šausmām skaistajās acīs viņa kliedza. — Astoņpadsmit rubļu! Un vispār pirkt var tikai pie Jeļisejeva, bet vēl labāk — lieliskajā gvardes virsnieku veikalā...

Piļņikovs jau pasteidzās stingri nopratināt studentu:

— Kas ir jūsu dzīves skolotāji? Ne jau personīgi jūsu ...

Students augstā tenora balsī pazemīgi deva atbildes:

— Vismīļāk tiek lasīti: Rozanovs, Ļevs Sestovs, Merežkov-skis... No ārzemniekiem — man liekas, Bergsons.

Voinovs stiepa garumā vārdus par personības dominanci, no jauna atgādinādams Samginam Kumovu, bet dama ar sajūsmu stāstīja:

— Ir viena sieviete, kas pārdod vīnu un konfektes no Ziemas pils krājumiem, laikam kāda pils sulaiņa sieva. Viņa staiga pa dzīvokļiem ar grozu un — lūdzu! Konfektes draņķīgas, bet vīns lielisks! Bordo un burgundietis. Es viņu jums atsūtīšu.

— Vai šis — Andronovs? Antonovs? — nav parak liels žu-liks? — Elena jautāja, — Samgins viņu nomierināja:

— Nē, nē.

Voinovs ducināja:

Sociālisti proklamē nepieciešamību izkausēt personību masā. Tā ir mistika. Alķīmija.

.Viņam palīgā un viņam nopakaļ žigli tecēja Piļņikova ņiprā balstiņa:

— Cilvēka atgriešanās atpakaļ pirmatnējā stāvoklī, gadsimtu ilgas kultūras dzīves smalki izveidotas būtnes pārvēršana organiskā vielā, kādu mums kultūras un socioloģijas vēsture rāda pirmatnējo cilvēku pūlī...

Kļims Ivanovičs Samgins jutās ka cilvēks, kas zina visu, ko teikuši visas pasaules gudrie rakstumācītāji un ko daudzkārtīgi un sadrupinātā veidā atkārto Piļņikovi, Voinovi. Viņš bija pārliecināts, ka zina arī visu to, ko cilvēks spēj pateikt, lai aizstāvētos pret dzīves varmācību, zina visu, ko teikuši un ko ir spējīgi pateikt ļaudis, kuri apgalvo, ka cilvēku var atsvabināt tikai radikala sabiedrības šķiriskās struktūras pārveidošana.

«Dmitrijs Samgins, cilvēces atbrīvotājs,» Kļims Ivanovičs Samgins nodomāja vienā tonī ar Voinova un Piļņikova runām un — pavīpsnāja, redzot, kā students, klausīdamies abu viedo runās, groza nedabiski balto seju no viena uz otru.

Viņam šķita, ka cilvēki kļūst arvien sīkāki, niecīgāki, karš ir viņus apspiedis, saplājis. Salīdzinājumā ar jebkuru cilvēku viņš jutās bagātnieks, cilvēks ar milzīgu pieredzi, šī pieredze prasījās citādu apstākļu, lai uzliesmotu un spilgti apgaismotu tās nesēja tēlu. Bet bez nozīmes ir runāt ar ļaudīm, kuri neprot klausīties un paši — viņš to redzēja — runā labāk par viņu, drošāk. Pieredze spieda kā nasta, tā izplēnēja veltīgi, un, neraugoties uz to, ka dzīve bija pārpilna notikumiem, — Samgins mocījās ar garlaicību. Viss jau zināms, viss apnicis. Gribējās kāda trieciena, briesmu zvana, trauksmes, kas saceltu ļaudīs izbailes, pagrūstu, pārsviestu cilvēkus citādā jūtoņa. Gribējās šās nenoteiktības beigu.

Beigas likās it ka tuvojamies, bet nevienmērīgi, joņiem, lēciens uz priekšu un tūdaļ atkal atpakaļ. Novembra beigās Dome diezgan vienprātīgi uzstājās opozicionali, bet tūlīt sekoja «progresivā bloka» sašķelšanās; pēc tam valdība padzina Pilsētu un Zemstu savienības. Notikumu svārstības atzīmējošā aparata vietu Samginam pildīja Ivans Dronovs. Viņš dzīvoja tuvumā un gandrīz ik rītus, dodamies naudas medībās, iegriezās pie Samgina un kā šautin apšaudīja viņu visādiem jaunumiem, baumām, tenkām. Kādreiz Samgins tam iejautājas:

— Galu galā — ko tu, Ivan, dari?

— Taisu naudu.

— Nu, un kā veicas?

— Nekas.

— Tas būtu?

— Kas būtu? — dusmīgi atsaucās Dronovs. — Nu, — spekulēju, ar ko pagadās. Norauju tūkstošus piecus vai desmit, pēc tam norauj man. Spēle. Azarts. Ko gan man vēl citu darīt? Arī tas gluži patīkami.

Viņš ātri kļuva vecāks, platkaulainajā sejā, ap ausīm, deniņos parādījās grumbas, zem acīm uztūka zilganpelēki maisiņi, vēl nesen stingrie, apaļie vaigi ļengani drebēja. No Jaroslav-ļas viņš atgriezās sadrūmis.

— Nu, stāsti, — ko Tosja?

Dronovs, grīdā lūkodamies, atbildēja:

— Staigā noplīsušās kurpēs. Strādā machorkas fabrikā. Dzīvo ar draudzeni kādas raganas būdelē.

Viņš runāja, raustīdams gan vestes pogas, gan svārku atlokus, it kā sevi apčubinādams un lūkodams runāt jocīgi.

— Ragana jau pazīšanās piektajā minūtē man stingri noprasīja: «Kam netaisāt revolūciju, ko gaidat?» Un palielījās ar to, ka viņas vīrs tikai pagājušajā gadā atgriezies no trimdas par septīto gadu, nodzīvojis mājās četri mēneši un nomiris pēkšņā nāvē, viņu pavadijis vai melnais tūkstotis darba cilvēku. Stundas divas viņa ar mani runāja, es šo to atmurkšķēju, un man likās, ka viņa mani piekaus, izmetīs pa durvīm. Atnāca Tosja, nomelnējusi, ka no čuguna, bet vispār — tāda pati, kā bijusi. Viņas draudzene — sprogaina, ar lielu degunu, — bez šaubām, ebrejiete, inteliģente. Viņām apkārt grozās uz vienas kājas raganas dēls — vieni kauli un āda, zaldāts, uzbrucis, at-brucis, dabūjis Jura krustu. Visi ir vienis prātis, grib pārvērst vienkāršo karu pilsoņu karā, kā tas ticis novēlēts Cimervaldē.

Viņš apklusa, zelta važiņā šūpodams kabatas pulksteni. Brītiņu pagaidījis, Samgins jautāja:

— Un ko saka Tosja?

— Droši vien to, ko domā. — Dronovs iebāza pulksteni vestes kabatā, bet rokas bikšu kabatās. — Tu vēlies zināt, kā viņa izturējās pret mani? Ar sarunu divatā viņa mani nepagodināja. Savējiem rekomendēja mani aptuveni tā: Re gluži slikts cilvēks, bet pilnīgi stulbs. Tas varen patika raganas dēlam, — viņš tikko neaizrijās no smiekliem.

Un, acis mirkšķinot, lūkodams apturēt klīstošos skatienus pie Samgina sejas, viņš sāka runāt klusāk:

— Kā liekas, viņai bija manis žēl, bet man viņas. Noplīsušas kurpes ... Viņai brīnišķīgi skaistas kāju pēdas, pirkstiņi tik akurati... katrs savā veidā skaistulis. Un visa viņa — ek, cik

glīta! Ja bijusi kokote, būtu simtos tūkstošos iedzīvojusies, _

viņš negaidot noteica un laikam pat bija pats pārsteigts, — kā tādas nejaucibas izteicis? Muti papletis, viņš paskatījās Samginā, bet Klims Ivanovičs sadrūmis ieprasījās:

— Vai Alīnu Teļepnovu atceries? Arī skaistule...

— Jā. Kur viņa ir?

— Nezinu. Bija kokote, kalpoja pie Omona, sasitās ar kādu bagātu ... ķēmu, viņš nošāvās.

— Velns viņu zina, kā viss tas ir, — Dronovs nodudināja, cieši noglauzdams uz paura izbalojušos rūsganos matus. — Atceros, auklīte daudz stāstīja par visādu svētu vientuļnieču, liel-mocek|u dzīvi, viņas šķīrušās no bagātām ģimenēm, no mī|otiem vīriem un bērniem, vēlāk romieši tās mocījuši, metuši priekšā zvēriem...

Kļimam Ivanovičam Samginam nāca prāta tēva pastāstītā bībeles leģenda par Ābrama upuri, viņš atcerējās sevi par Don-Kichotu, bet Dronovu par Sančo un pamācoši sacīja:

— Vienmēr ir bijuši un būs cilvēki, kuri, juzdamies nespējīgi pretoties varmācībai pret viņu iekšējo pasauli, — dodas paši pretī savam liktenim, atdod paši sevi par upuri. Tam ir savs apzīmējums — mazochisms, un tas rada sadistus, cilvēkus, kuriem citu ciešanas ir patīkamas. Rupji schematiski ņemot, sadisti un mazochisti ir divi cilvēku pamattipi.

Viņš apklusa, juzdams, ka teiktais ir divdomīgs un novirza viņu, Samginu, kaut kurp sāņus no sevis paša. Bet viņš tūdaļ atkal atrada ceļu pie sevis.

— Uzstādīsim jautājumu: kas cieš vairāk? Protams, tas, kurš cieš stiprāk. Bairons, protams, cieta dziļāk, stiprāk nekā audēji, kurus aizstāvēdams viņš uzstājās parlamentā. Tāpat arī Hauptmanis, kad viņš rakstīja drāmu par audējiem.

Piestrebdams kafiju, viņš turpināja:

— Ir jāizšķir upurēšanās un varonība. Romietis Kurcijs ielēca bezdibenī, kas bija atdarījies Romas vidū, — tas ir visvairāk cildinātais varonības akts un pilnīgi attaisnots pašnāvības solis. Bet man neviens neliedz domāt, ka Kurciju būs iegrūdušas bezdibenī bailes, nojaušot neizbēgamo bojā eju. Viņu varēja iedzīt bezdibenī arī godkārīga vēlēšanās aiziet boja kā pirmajam no romiešiem un nicinoša nevēlēšanās mirt kopā ar vergu baru.

— N-jā, — Dronovs garlaikots novilka, — dažreiz stipri vien gribas kaut kur ielēkt...

«Nekā nav sapratis,» K|ims Ivanovičs Samgins sašutis nodomāja un nosodoši sacīja:

— Tu, kā redzams, jau pārāk daudz lēkā un skraidi.

Pogādams ciet svārkus, Dronovs, iedams prom, nomurmināja:

— Bērnībā neizrotaļājos. Dižciltīgie bērni mani savās rotaļās nepieņēma. Nu, tad tagad lūkoju izrotājāties ...

«Kas viņam — vai apvainojās?» Samgins nodomāja un tūlīt viņu aizmirsa, kā mēdz aizmirst sulaini, kas labi pilda savus pienākumus. Dronovs viņam eksistēja tikai tais brīžos, kad tas, pie viņa ieradies, stāstīja par savām daudzveidīgajām darīšanām, par to, ka izdevīgi nopircis un pārdevis tālāk partiju audekla vai iespiežama papīra, viņš vispār pirka un pārdeva, kopā ar Nogaicevu tas kādā drūmā pagraba telpā bija ierīkojis pat «satiras un humora» teatrīti, — iegriezies šai teātrī, Samgins pārliecinājās, ka viss ta humors dibinājās uz gadījumu ar kādu notāru, kurš sievas acu priekšā atradis savā portfelī kādas svešas dāmas biksītes. Teātris, ne mēnesi nepastāvējis, pārvērtās par kafēšantanu. Samgins noprasīja Dronovam:

— Nu, vai šai pasākumā zaudēji?

— Nē, — zaudēja Nogaicevs. Sī nav pirmā reize, ka viņš zaudē. Viņš ir muļķis un rijīgs, man gribas viņu izpostīt, lai viņš, maitas gabals, iet par tramvaja konduktoru.vai pasta iznēsātāju. Ciest nevaru tolstojiešus.

Dronovs enerģiski un niecinoši papurināja galvu, bet tad ievaicājās:

— Tev naudas nevajag?

— Priekš kā?

— Vispār. Man daudz sakrājies. Vispār naudas drīz būs milzums, — grib izlaist par miljardu vai diviem ...

Pēc naudas Kļimam Samginam nebija vajadzības, bet viņš augsti vērtēja Dronovu kā notikumu ziņotāju. Sapinkojies, ne-izgulejies, iekaisušām acīm, viņš no rītiem ieradās un vēstīja:

— Progresivo bloka barveži ved sarunas ar «melno sotņu», ar «savienībniekiem» par galma apvērsumu, grib caru Nikolaju nomainīt ar citu. Ienaidnieki top draugi! Ko tu par to domā?

— Es tam neticu, — Samgins sacīja, izvēlējies visvienkāršāko atbildi, bet viņš zināja, ka visas baumas, ko Dronovs atnesa, parasti izrādījās patiesas, — par iekšlietu ministra Proto-popova sarunām ar Vācijas pārstāvjiem separata miera jautājumā Ivans paziņoja agrāk, nekā par to ierunājās Dome un prese.

— No kurienes tu visu to zini? — Samgins jautāja; Dro-novs, sacēlis plecus līdz atļukušajām ausīm, pavirši atteica:

- Dāmas. Viņas maz saprot, bet — viņām viss zināms.

Kļims Ivanovičs Samgins dzīvoja diezgan garlaicīgi, bet ar katru [dienu] noteiktāk juta, ka jau drīz viņam atvērsies plašas iespējas uz citādu dzīvi, kas būs viņa — ārkārtīgi savdabīga cilvēka cienīgāka.

Pārtikas trūkums pilsētā pieņēma katastrofisku raksturu, uzbudinot strādniekus; janvarī tika apcietināta «Centrālās kara rūpniecības komitejas» strādnieku grupa, bet 6. februārī izdota Petrogradas boļševiku komitejas proklamācija ar aicinājumu 10. februārī — Domes sociāldemokrātiskās frakcijas deputātu tiesāšanas gadadienā — sarīkot streiku un demonstrāciju, — šai proklamācijai nebija panākumu.

«Viss norisinās pareizi, vēstures loģika strādā, noārdīdama kaut ko vienu, nostiprinādama kaut ko citu,» Kļims Samgins sprieda.

Tomēr 14. februārī, Valsts domes atklāšanas dienā, iesākās strādnieku streiki, bet desmit dienas vēlāk uzliesmoja vispārējs streiks, un pa pilsētas ielām brāzmaini kā pavasara pali sāka plūst revolucionārās demonstrācijās.

Kļims Ivanovičs Samgins vīrišķīgi nogaidīja un novēroja. Nevēlēdamies, lai demonstrantu tumšie viļņi, viņu aizķēruši, uzsūktu savā blīvumā, viņš vēroja no atstatuma, gar stūriem. Nebija nekādas jēgas saplūst kopā ar šo bargi krācošo ļaužu masu, — viņš ļoti labi atminējās, kādas ir strādnieku figūras un sejas, bija pietiekami daudz demonstrāciju redzējis Maskavā un arī šeit 9. janvarī, par «asiņaino» nosauktajā svētdienā.

Viņš redzēja, kā viņam garām plūda acaino mūra sienu saspiesta bezgalīga, ārkārtīgi blīva, pelēka, izspūrusi vīriešu, sieviešu un pusaudžu drūzma un dzirdēja saskanīgu dziedāšanu:

— Uz cīņu mostiet, darbaļaudis,

Jūs visu zemju vergu bars...

— Maizi! Maizi! — skaļi sauca sieviešu augstās balsis. Reizēm ļaudis palēnināja soli, pat mīdījās uz vietas, pārvarēdami kādus šķēršļus savā ceļā, skanēja spalgi svilpieni, kliedzieni:

— Kas tur? Nost! Biedri — droši!

Tā būs pēdējā kauja. Kas ar uzvaru nāks...

Koris bija milzīgs, dziedāja bez apstājas. Samgins ievēroja, ka šodien laikam gan pirmo reizi demonstranti dzied tik saskanīgi, vienprātīgi, pirmo reizi tik bezbailīgi izpauzdami strādnieku himnas draudīgo nozīmi. Piektā gada 9. janvarī nedziedāja. Nekādā ziņā nebūtu arī varējuši dziedāt, lūk, tā. Tomēr nav izslēgta varbūtība, ka toreizējā svētdiena tiek atkārtota ... Nav izslēgta. No demonstrantu masas atrāvās, atšķēlās nost atsevišķas daļas, cilvēki, kas, mulsi smaididami vai sejas drūmi raukdami, gāja atpakaļ, garām Samginam, bet tiem pretī skrēja, ieplūda masā desmitiem citu cilvēku.

Samgins lūkojās uz logu blāvajiem stikliem, bet neredzēja aiz tiem nekā cita kā vien tikai zilganpelēku miglu un kaut kādus neskaidrus plankumus tajā. Pēdīgi drūzma aizslīdēja tālāk, un tad varēja redzēt, cik gludu viņa bija nomīdījusi sniegu uz ielas bruģa.

— «Jauna slota tīri' slauka,» — Samgins atminējās, dodamies uz mājām un ļaudams vaļu domām, kuru vientiesība bija viņam saprotama.

«Daudz vairāk ir to cilvēku, kuri dzīvi apgrūtina, nekā to, kuri man nepieciešami un patikami. Ir viegli izvēlēties šādu vai tādu domu līniju, bet grūti radīt tuvu cilvēku loku, kas tevi apmierinātu.»

Mājās viņu sagaidija [meičas] svētdienīgā seja. Viņa bija stipri pieņēmusies miesās, saldi smaidīja, viņas lūpas bija ļoti sārtas, mīkstas, un acīs staroja neizsīkstošs prieks. yiņa bija gaužām antipātiska, kļuva aizvien familiārāka, tomēr Kļims Ivanovičs ar viņu cietās, — laba strādniece, lēti un labi gatavo ēdienus, tur istabas stingrā kārtībā. Dažreiz viņš tai iejautājās:

— Par ko jūs priecājaties?

— Kļūst ļoti interesanti, Kļim Ivanovič.

— Kas kļūst interesants? Karš?

— Karš drīz beigsies.

— Kas tad, jums šķiet, karu nobeigs?

— Strādnieki un zemnieki negrib vairs karot.

— Lūk, kā? Bet kas viņiem atļaus pabeigt?

— Nu, to jau viņi paši.

— A, skat, kā ...

Ar viņu runāt bija veltīgi. Samgins to redzēja, bet «esamības pirieks» viņu arvien stiprāk kaitināja. Un 27. februāra priekšvakarā, pārnācis no pilsētas uz pusdienām, viņš nenocietās un ievaicājās:

— Nu, ko teiksiet?

— Sākusies revolūcija, Klim Ivanovič, — meiča atbildēja, bet, lupas ar mēles galiņu aplaizījusi, jautāja: — Vai tas taisnība?

— Iespējams. Bet ne mazāk iespējams arī tas, kas notika piektā gada 9. janvarī. Vai jūs zināt, kas toreiz notika?

— Jā, mums par to lasīja.

— Kā — lasīja? Kas un kur?

— Lejā ēdnīcā, Arkaša, tur avīzes izskaidro jauns cilvēks, Arkaša...

— Nesiet pusdienas! — Samgins stingri sacīja.

Labi atminēdamies Maskavas piektā gada mēģinājumu, viņš visu 27. februāra dienu neizgāja uz ielas. Viens nekurinātā istabā, ko apgaismoja stearina sveces galiņa bēdīgā uguntiņa, viņš stāvēja pie loga un lūkojās vēlā vakara tumsā, kas divās vietās bija ugunsgrēku blāzmā nokaitēta, nokvēlināta, draudīgi sarkana un it kā kusa, blāzma auga, pletās, draudēdama nokaitēt visu gaisu virs pilsētas. Kaut kur tālumā nesteidzīgi kāpa augšup daudzkrāsainu raķešu uguns bumbiņas, tikpat lēni atkal nolaizdamās aiz namu jumtiem.

Priecīgā [meiča], pasniegusi rīta kafiju, bija nozudusi. Samgins visu dienu bija pārticis no sardinēm un siera, apēdis visu, ko virtuvē atradis, jutās izsalcis un noskaities. Nepierastā tumsa istabā pastiprināja pamestības iespaidu, tumsa raustījās, it kā tiekdamās izdzēst sveci, bet arī tāpat jau tās nepietiks ilgāk kā stundas ceturksnim.

«Ka jūs velns parāvis!...»

Apgaismošanas raķešu lēkāšanu tumsā viņš uztvēra kā kaut ko banalu, bet tomēr baigu, nelaimi vēstošu. Viņam šķita, it kā būtu dzirdami šāvieni — varbūt tur klaudzēja durvis. Logu ietvarus sadrebinot, pa ielu dārdēdami aizbrauca garām divi smagie automobiļi, priekšējais, jādomā, ar dzelžu kravu, otrajā stāvēja pāris desmitu cilvēku, daži no tiem ar šautenēm, palsi paspīdēja durkļi.

«Kas tiek arestēti?» Kļims Ivanovičs prātoja, brilles jau sen noņēmis, bet vēl vienmēr ar ziemišķādiņu slaucīdams tām stiklus, spraigi klausīdamies, netikdams gudrs: kāpēc nav dzirdami šāvieni?

Kļims Ivanovičs jutās ļoti satraukts: vakarvakarā viņš bija sanācis asā ķildā ar Elenu: Dronova ieteiktais cilvēks bija pārdevis viņai Romas impērijas laika zelta monētas, monētas izrādījās šā laika imitācijā, bet apliecība par monētu īstumu un senatnīgumu — viltojums: kāds veclaiku pokāls bija nevis

31*

483

zelta, bet tikai apzeltīts. Elena spārdīja grīdu, histēriski kliegdama, ka Dronovs rīkojies uz vienu roku ar pārdevēju.

— Viņam ir blēža fizionomija, šim jūsu draugam! — viņa kliedza un pieprasīja, lai sauktu Dronovu pie tiesas. Viņa izrādīja tādu niknumu, ka Samgins izbijās.

«Ja viņa novedīs lietu līdz tiesai, tad nav ko domāt, ka es tikšu vaļā no piedalīšanās tajā,» viņš bija apsvēris un lūkojis Elenu mierināt, Ļet te nu Elena bija sakliegusi uz viņu tik daudz un tik aizskarošus vārdus, ka Kļiffis, vai sastindzis aiz apvainojuma, bija arī viņu spēcīgi nolamājis un aizgājis.

Kad pie durvīm steidzīgi pieklauvēja, Samgins ne tūlīt saņēmās iziet priekšnamā. Viņš paņēma rokā svečturi un, ar sauju aizsargādams nemierīgo uguntiņu, nogaidīja, kamēr pieklauvēs vēlreiz, pie kam paguva pārlikt, ka nav nekā, par ko viņu varētu arestēt, un ka klauvē droši vien Dronovs, — kas gan cits tas varētu būt. Tā arī bija, — kroplīgi resns, ar izgāztu vēderu [ienāca Dronovs],

— Ko tu — vai gulēji? — tas aizsmacis jautāja, aizelsdamies, klepodams, pogādams vaļā mēteli, tad, nolicis sev pie kājām smagu saini, sāka vilkt no kabatām kaut kādus tīstokļus un bāzt tos rokās Samginam. — Pārtika, — viņš paskaidroja, mēteli uzkārdams. — Šī tava resnā dulbure man stāstīja, ka tev neesot ne drupatiņas.

— Kas notiek pilsētā? — dusmīgi vaicāja Samgins.

— Notiek revolūcija! — Ivans atbildēja, ar mutautiņu noslaucīdams sviedrus no sejas, un piegrūda ar pirkstu kreisajam vaigam.

— Pavlovskas pulks un — tā runā — arī citi garnizona pulki pārgājuši tautas, tas ir, Domes pusē. Bet tauta — darbojas: policijas iecirkņi izdauzīti, apgabaltiesa deg, Ļitovskas cietums — arī deg, tiek arestēti ministri, ģenerāļi...

Samgins stāvēja istabas vidū, klausījās un neticēja, bet Dronovs glaudīja ar plaukstu sev vaigu un nesteigdamies stāstīja:

— īsts ļembasts un juceklis. Pie manis dzīvoklī ielauzās ar šautenēm, prasa: «Vai jūs esat ģenerālis Golombijevskis?» — tāda droši vien nemaz pasaulē nav.

— Un policija, žandarmi? — Samgins jautāja, bārdiņu plūkādams un saprazdams, ka skandāls ar Elenu ir dzēsts.

— Pie velna, kas tur par policiju? Policija noslēpusies. Ļaudis melš, ka esot salīduši pa bēniņiem, taisoties šaut ar ložmetējiem ... Kas tev — slims esi?

— Galva ...

— Nu, galvas visiem ... reibst. Es ar, brāl... atnācu pie tevis pārgulēt nakti, citādi, vai zini...

Un, uzplājis ar plaukstu sev uz ceļgala, Dronovs sarūgtināts turpināja:

— Runājot bez jokiem — es izbijos. Pieci cilvēki — divi studenti, zaldāts, vēl viens vīrs un meitietis ar revolveri... Es nezko pateicu, pajokoju, viņa man — blauks! — pa ģīmi!

Samgins apsēdās, juzdams, ka norisinās ne tas, ko viņš gaidījis. Ar Dronova ierašanos istaba bija kļuvusi aukstāka, ārs aiz loga tumšāks.

— Ministru arests, — tas ir saprotams. Bet — kāpēc ģenerāļus, ja karaspēks... Ko tas nozīmē — tautas pusē? Karaspēks ir atzinis Domes valdību, — vai tā?

Dronovs, nošķiebis galvu uz pleca, paskatījās ar vienu aci uz viņu, otra acs bija gandrīz pilnīgi aiztūkusi.

— Rit visu dabūsim zināt, — viņš sacīja. — Skaties, svece jau izdegusi, padod citu ...

Viņš tina vaļā savus tīstokļus, lika galdā maizi, desu, žāvētu zivi, piespieda Samginu atrast korķu viļķi, rāva vaļā pudeles, visu laiku nepārtraukti runādams:

— Vispār noskaņojums labsirdīgs; kaut gan ļaudis izsalkuši, taču elpo viegli, labprāt smejas, drūmu seju neredz, pārsvarā lietišķas. Vispār iesākts ir... sparīgi. Oratori visur cenšas pārliecināt, ka «tēvija briesmās», «spēks — vienībā» — un pa reizei pat uzkliedz: «Nost ar caru!» Ievainoti zaldāti nāk un uzstājas, runā pret karu un turklāt visai kveldinoši. Visai.

Samgins sprauda svečturī sveci; tas viņam neveicās, — svečturis bija stipri sakarsis, sveces gals kusa, tā gāzās apkārt; Dronovs sāka viņam palīdzēt; viens otru kavēdami, viņi ilgi klusēdami stādīja sveci, pēc tam Dronovs teica:

— Nu, ēdīsim vakariņas! Neesmu ēdis kā no rīta.

Un atkal klusēdami viņi iedzēra konjaku, paēdās šķiņķa, sar-diņu, sīgas. Samgins nolūkoja vīnu un sacīja:

— Pazīstams vīns.

— No cara pagrabiem, — Dronovs nomurmināja. — Tava dāma mani iepazīstināja ar šās patīkamās preces tirgotāju.

— Vai tu viņai zeltu sapirki?

— Kāpēc lai es pirktu? Aizsūtīju antikvāru.

— Viņš to piekrāpis, — Samgins paziņoja. Dronovu tas nepārsteidza.

— Nu, bet kā tad citādi? Antikvārs ...

Dronovs mitējās ēst, atbīdīja šķīvi, izdzēra glāzīti konjaka.

— Nu, redzi, — esam sadzīvojuši līdz revolūcijai, — viņš nepatīkami skaļi sacīja, — tik skaļi, ka pat atskatījās, it kā pats neticēdams, ka viņš to teicis. — Man revolūcija nav vajadzīga, bet, protams, arī tai pretī es ne pirkstu nepakustināšu. Tikai nu 'izgadījies tā, ka varbūt pirmā revolūcijas pļauka piekrita manam purnam. Tā nav tāda dāvaniņa, ar ko lepojas. Zini, Kļim Ivanovič, viņi, šie... ģenerāļu mednieki, aizgāja, un es... sajutos brīnum sērīgi. Muļķīga ir dzīve. Tu dzīvoji otra stāvā, es — puspagrabā, virtuvē. Jūs, smalko ļaužu bērni, izturējāties pret mani suniski. It kā es būtu nēģeris, ebrejs, ķīnietis ...

Kļima Samgina atmiņa atgādināja viņam Tagiļska vārdus par inteliģentu trešajā paaudzē, tad Parizes dzīves skatus, kādus viņš bija tos novērojis no trešā stāva augstuma. Viņš pasmīkņāja un, lai noslēptu šo smīnu Dronova acīm, nolieca galvu, noņēma brilles un sāka spodrināt stiklus.

— Tikai viens vienīgs cilvēks visā manā piecdesmit gadus ilgajā mūžā, — vienīgi Tosja ...

«Es viņam varētu pastāstīt par Marinu,» Samgins nodomāja, Dronovā neklausīdamies. «Bet ir taču iespējams, ka arī Marina izrādītos boļševička. Cik daudz ir cilvēku, kas nav ieauguši dzīvē, kam nav tajā savas stingri noteiktas vietas.»

Bet Ivans Dronovs turpināja sūdzēties, un jau skaidri bija redzams, ka viņš noreibst.

— Dunajevs, metranpažs, mans labs paziņa, centās mani pierunāt: «Beidziet niekoties, palasieties, pamācieties, nododieties strādnieku šķiras lietai, mūsu boļševistiskajai lietai!»

— Un tu nekriti kārdināšanā? — Samgins iejautājās, lai tikai ko sacītu.

— Lūk, nekritu kārdināšanā, — jā! Bet tu — izlocījies... Kādēļ?

— Pagaidi! — Samgins palūdza, uzceļas un piegaja pie loga. Bija jau ap pusnakti, un parasti ap šo laiku uz šās pat dienā klusās ielas valdīja netraucēts provinces klusums. Bet šinī naktī cauri divkāršajiem logiem gandrīz nepārtraukti spiedās istabā mīkstas, klusinātas kustības skaņas, gāja cilvēku grupas, nodūca automobilis, aizbrauca ugunsdzēsēju komanda. Samginam pie loga bija licis pienākt kāds neparasti dobjš troksnis, no kura logu rūtis smalki iedžinkstējās un trauki bufetē notrinkšķēja.

Samgins saskatīja, ka pa ielu tumsā lēnām velkas divi kubveida nezvēri, tos pavada saraustīts apbruņotu cilvēku loks, šūpojas durkļi, caurdurdami, ārdīdami tumsu.

«Bruņotie automobili,» Samgins tūlīt aptvēra. — Bruņumašīnas brauc, — viņš pilnā balsī sacīja, kāda savāda prieka sildīts.

— Tu domā — tie šaus? — miegaini atņurdēja Dronovs.

— Nešaus, ir apnicis ...

Bruņumašīnas aizbrauca. Dronovs iepletās krēslā un murmināja:

— Itin nekā nebūs. Iedeva Ivanam Dronovam pa purnu un — beigta balle!

Samgins paskatījās uz viņu un nodomāja:

«Nodzersies pie gala.»

Viņš iegāja guļamistabā, atnesa spilvenu, nosvieda to uz dīvānā un noteica Dronovam:

— Liecies gulēt!

— Labi. To var.

Dronovs piecēlās, piestreipuļoja pie dīvānā, izstiepis rokas uz priekšu kā akls, metās uz tā kā ūdenī, apgulās un sāka penterēt:

— Rēgojas izmesta dziļbedre draudoša ...

Dzīve ... bez satura, vientuļa, raudoša ...

— Samgin, kā dzejolis tas ir?

— Ņikitina.

— Sasodīts! Tu — visu zini. Visu.

Viņš aizmiga. Arī Kļims Ivanovičs Samgins jutās apskurbis no ēdiena un vīna, un notikumiem. Viņš aizsmēķēja, pastāvēja pie loga, lūkodamies lejup tumsā; tur knaši un klusi kā zivis slīdēja rupji konturēti cilvēku stāvi, acij nojaušami tikai tāpēc, ka tie bija tumšāki par tumsu.

«Tātad — revolūcija. Manā mūžā — otrā.»

Viņš nolēma, ka rīt no rīta ies paskatīties revolūciju un noteiks savu vietu tajā.

Rītā, uzvārījuši kafiju, viņi apēda ēdiena atliekas un izgāja uz ielas. Bija auksts, šaudījās vējš, dzenādams smalku, sausu sniegu; strauji pašaudījies vienu divas minūtes, vējš noelšas un aprimst, it kā saprazdams, ka ar sniega sēšanu ir jau nokavējies.

Samgins soļoja Dronovam pa priekšu, uzmanīgi skatīdamies apkārt, cenzdamies uztvert kaut ko neikdienišķu, bet it kā jau pazīstamu. Dronovs darīja viņu uzmanīgu:

— Vai samani, cik tukša kļuvusi pilsēta?

— Jā, — Samgins piekrita un atcerējās: gluži tāpat tas bija Maskavā, piektā gada rudenī: bija nozuduši ierēdņi, važoņi, ģimnāzisti, policisti, bija nozuduši solidie, labi ģērbušies ļaudis, ielās piebirusi pelēkā tauta, bet tur grūti bija nācies izprast, kurp tā pa līkumotajām ielām so|o, turpretī šeit gluži noteikti redzams, ka viss vairākums dodas vienā virzienā, soļo steidzīgi un ar drošu pārliecību. Steidzas melnīgsnēji strādnieki, neapbruņoti zaldāti, kaut kādas izspūrušas sievietes, — labak ģērbtie ļaudis soļo ne tik knaši, diezgan bieži paiet garām mazi zaldātu pulciņi ar šautenēm, bet bez virsniekiem, smagi velkas preču automobiļi, pilni zaldātu un strādnieku. Pavīd sarkanas lentas uz krūtīm, saites ap piedurknēm.

— Ei, ei Kņazev, — Dronovs sāka saukt un metās skriet paka] velosipēdistam ar lielu jsārdu, ko tas veda līdz uz kreisa pleca. Brīdi pagaidījis Ivanu, Samgins gāja tālāk.

Aizbrauca milzīgs vezums, lietpratīgi piekrauts visādiem salmos ietītiem krēsliem, tie sniedzās gandrīz līdz namu otrajam stāvam, resnais, sarkanbērais zirgs un sarkansejainais braucējs, salīdzinot ar milzīgo vezumu, bija smieklīgi maziņi, braucējam līdzās soļoja students ar vaļēju mēteli, ar pakausī atstumtu cepuri, viņš vicina rokas un kliedz:

— Tu — padomā: tauta ...

— Mums pašiem savs padoms, — basa balsī kā diakons ducina važonis. — Tu ar manu saimnieku parunājies, viņš tev visu izliks kā uz delnas. Viņš tev arī par tautu pilnas ausis piemelsīs.

Smagais važonis līksmi iesmējās, Kļims Ivanovičs sāka iet lēnāk, gribēdams paklausīties, ko važonis vēl sacīs. Bet uz ietves pie ieroču veikala skatloga stāvēja cilvēku desmit; no veikala iznāca drukns vīrs ar skūtu seju zem bebrādas cepures, mētelī ar zvērādas atlokiem, pameta gaisā roku un, skaļi pateicis: — Uz dentistu! — izšāva.

Vārtu ejā uz pagalmu no baltās, emaljētās izkārtnes pazuda burts e, šāvējs, pašapmierināti smaidīdams, pārlaida skatienu publikai, kāds viņu uzlielīja:

— Labi trāpīts.

Kāds ūsains vīrs biezā, ar eļļu noziestā žaketē, roku pastiepis, palūdza:

— Atļaujiet paskatīties!

Paskatījās, noteica: — Kolts! — un, iebāzis ieroci žaketes kabatā, gāja projām.

— Kurp nu? — šāvējs ierēcās, taisīdamies skriet ieroča nolaupītājam pakaļ, bet viņam priekšā nostājās divi, viens ar seju, otrs ar muguru pret viņu.

— Jūs — redzējāt? — šāvējs nikni jautāja.

— Kam jums šī rotaļlietiņa? — miermīlīgi atbildēja viņam jauns puisis, bet tas, kurš bija pagriezis viņam muguru, pakliedza:

— Gordejev, nāc atpaka]!

Un griezās pie šāvēja:

— Jūs, kungs, ejiet vien savu ce|u, jums nav še nekas darāms. Bet ko jūs? — viņš noprasīja Samginam, nomērodams to ar gaišzilo acu skatienu. — Veikals slēgts, ejiet prom!

Samgins padevīgi un labprat gāja projām, viņu tūlīt panāca šāvējs, sūdzēdamies:

— Nekā nesaprotu! Kas tie tādi? Velns viņu zina!

Pārejot uz ielas otru malu, viņš atskatījās: pie veikala piebrauca smagā mašina, pie skatloga stāvējušie cilvēki nesa no veikala laukā kastes.

— Laupīšana skaidrā dienas laikā, — šāvējs rūca. Samgins cieta klusu, — viņam nebija vēlēšanās pēc sarunu biedra. Runātājs to saprata un, aizgājis līdz ielas stūrim, zobgalīgi noteica:

— Jūs ar, kā liekas... kaut kas tāds...

Pēc tam nozuda aiz stūra.

Tuvāk Taurijas dārzam ļaudis gāja gan ne blīvā, tomēr nepārtrauktā barā, Liteinijas ielā, kaut kur pie tilta, bet varbūt arī viņpus tilta, Viborgas pusē, mazliet paplikšķināja no šautenēm, apgabaltiesas nama degšana nāca pie beigām, no tā bija atlikušas tikai sienas, bet šai milzīgajā kārbā vēl vienmēr alkatīgi sprakstēja uguns, pabeigdama sagrauzt koku da|as, paretam ugunī kaut kas smagi iešņācās, un tad no tās izšāvās sīku uguntiņu klēpji, kas piederēdamas uzlidoja gaišāka tauriņi vai puķu ziedi, ātri pārvērzdamās par tumšpelēkām pelnu plēnēm.

Pret ugunsgrēka vietu uz ietves bija salasījušies kāds pussimts cilvēku, gandrīz visi jau labi gados, daudz sirmgalvju, tīksminādami skatienus ar uguns rotāšanos; viņi sarunājās vienaldzīgi kā paraduši skatītāji, kurus nekas vairs nevar izbrīnīt.

— Zagļi aizdedzinājuši.

— Nu, zināms.

— Ļitovskas cietumu ar tie paši.

— Bet kas gan cits! Policijas iecirkņi — arī viņu darbs!

— Arī politiskie droši vien savu roku ir pielikuši...

— Tiem īstā skabarga — žandarmi.

— Policijas departaments ...

— Tas nav dedzināts.

— Aizdedzinās.

Samgins iegriezās Sergijevskas ielā, sāka soļot lēnāk. Te, šinī ielā, vēl necik sen kontuzētie un ievainotie zaldāti bija mācījuši rekrūšus, klieguši:

— Mierā!

Gar Taurijas dārza dzelzs sētu gāja cilvēku divdesmit liela ļaužu grupa, kuras vidū triju zaldātu konvoja pavadībā soļoja divi vīrieši: viens bez cepures, gara auguma, augstu pieri, pliku pauri, ar platu vara spīduma bārdu, bārda sapinkāta, platā seja notriepta asinīm, acis pusaizmiegtas; viņš gāja, kaklu noliecis, bet viņam blakām klibodams ļodzījās otrs tāds pats ļoti liels cilvēks, līdz uzacīm uzmauktu cepuri galvā, melnā puskažociņā, velteņiem kājās. Ļaudis gāja klusēdami kā bērēs, bet visiem nopakaļ, it kā visus konvojēdams, palēkādamies, sīkiem solīšiem tipināja vīriņš ar divstobreni uz pleca, nodilušu drapa mēteli mugurā, cieši savilktu, sarkanu jostu ap vidu, zem somu cepures vīdēja maza, acīga sejiņa, iežmaugta tumšā, ne visai biezā, bet akuratā bārdiņā. Samgins apvaicājās: ko un par ko arestējuši?

— Tas garākais — žandarms, otrs — nezināms. Bet saņēma viņus par to, ka šāva uz tautu, — skaļā, patīkamā balsī pastāstīja vīrelis un, lūkodams iet vienā solī ar Samginu, pamācoši piebilda: — Šī maniere — šaut uz saviem pašu ļaudīm tagad tiek atcelta, — pat karaspēkam.

— Uz kurieni viņus ved?

— Uz Valsts domi, uz atskaiti. Jūs, protams, zināt, ka kungs un ķeizars ir devis Domei varu kārtības nodibināšanai, nu, tad uz turieni arī satek... viss, labs un ļauns, cik es saprotu.

Samgins palūkojās viņam sejā — kaulaina, asām actiņām, smailu degunu; seju patīkami atmaidzināja priecīgas krunciņas.

— Vai jūs mednieks? — Samgins jautāja. Patīkamais cilvēks soļoja jau vienādā solī ar viņu, vieglītēm piegrūzdamies ar elkoni.

— Nē, mans amats — tapsētājs un drapētājs. Fjodors Pra-chovs, diezgan pazīstama persona. Medības nav amats, bet izprieca.

Kļims Ivanovičs Samgins nejuta simpātiju pret cilvēkiem, tomēr viņam patika veselīga saprāta ļaudis, kā, piemēram, Mitrofanovs. Viņam šķita, ka šā tipa ļaudis vispilnīgāk atbilst lielkrieva raksturojumam, kādu to sniedzis vēsturnieks Kļučev-skis. Viņš ar labpatiku klausījās valodīgajā ceļabiedrā, bet ceļabiedrs runāja pamācoši un viegli, kā kaut ko sen pārdomātu.

— Medīšana ir zvēru amats, iznīcināšanas darbs. Lapsa iznīcina rubeņus un visādus putnus, vilks — jērus, telēnus un nodara mums zaudējumus. Nu, tad cilvēkam, rūpējoties par sevi, ir vilki jāiznīcina, — tā es to saprotu...

Pie ieejas Taurijas pils dārzā drūzma, atrāvusi Samginu no viņa ceļabiedra, noslaucīja ar viņa muguru vārtu akmens stabu, iespieda viņu aiz sētas, aizgrūda kaktā, — tur bija vaļīgāk. Samgins atelpoja, pārbaudīja, vai mētelim ir visas pogas, palūkojās apkārt un ievēroja, ka šaipus sētas drūzma nav tik bieza kā uz ielas, — tā spiedās pie sienām, atstādama pils lieveņa priekšā brīvu laukumu, bet ļaudis no ielas tomēr nespiedās šurp iekšā, it kā tos atturētu kāds neredzams šķērslis.

«Bet cik ielas vēl nupat vakar bija tukšas un mierīgas!»

Samginam apkārt bija pa lielākai tiesai pieklājīgi ģērbušies ļaudis, viņam aiz muguras uz sētas mūra pakāpiena stāvēja maza auguma resna, zilacaina dāmiņa baltā cepurītē, no karakula cepurītes apakšas pār rožaino pieri spraucās laukā melnas matu cirtas; Kļimam Ivanovičam līdzās stāvēja garš vecis melnām uzacīm, pelēku, ar zaļām auklām apšūtu žaketi mugurā, ērmotu, pīrāgam līdzīgu platmali galvā un pelēcīgu, kruzuļainu bārdu. Caur ļaudīm izspraucās garš cilvēks kotika cepuri galvā, apaļu, sārtu seju, jautrām, zeltainām Ūsiņām un sacīja dāmai:

— Gluži pareizi: Šidlovskis, Šingarevs, Šuļgins, protams, Miļukovs, Ļvovs un tavs tēvocis. Tas tad arī ir Progresivā bloka birojs. Nolēmuši cīnīties ar valdību un spert visus soļus, lai armija mierīgi kautos.

— Mierīgi kauties nevar! — kāds piezīmēja.

— Pardon! Bija teikts: lai armija mierīgi darītu savu darbu frontē, bet strādnieki varētu mierīgi piegādāt šāviņus.

— Bet ar ko barot? — iejautājās maziņš, dzeltensejains Samgina kaimiņš.

— Dome cīņu uzņemas uz sevis.

— Bet zaldātus barot — ar ko? — skaļāk un uzstājīgāk prasīja dzeltensejainais; ar auklām apšūdinātais cilvēks pieliecās, kaut ko viņam pačukstēja.

— Man viss vienalga — kas, tagad tas neskaitās, — dzeltensejainais paskaidroja un, cepuri noņēmis, pavicināja to virs plikā paura.

Cilvēkā ar jautrajām ūsām klausījās daudzi, bet viņš runāja:

— Miļukovs ... ļoti gudri...

— Miļukovs nav zaldāts, bet sanitārs un tad arī...

— Vajag, lai zeme klusētu, viņas vietā runāsim mēs, Dome. Nupat iesākās vecāko sēde ar Rodzjanko priekšgalā...

Osaina cilvēka sarta seja nobaleja, viņš pagriežas pret plikgalvi.

— Paklausieties, ko jus gribat, velns ar ara?

— Iesim prom, iesim! — steigšus sacīja dāma; nolēkdama zemē, viņa stipri pagrūda Samginu un neatvainojusies, raustīdama ūsainīti aiz piedurknes, vilka to projām uz pils ieeju.

— Kas tie bija? — Samgins pavaicāja ar auklām apšūdinā-tajam vecim, — vecais cienīgi atbildēja:

— Kungi. Viņa gaiš... — vecais vārdu līdz galam neizteica, tas nobeidzās ar klusu pārsteigumā svilpienu caur zobiem. Aizsmakušā balsī kā lācis aurodams, pagalmā ieripoja smagais automobilis, par šoferi sēdēja zaldāts ar pārsietu kaklu, uz labās auss nošķiebtu cepuri galvā, tam līdzās — students, automobilī divi strādnieki ar šautenēm rokās, civilists uz acīm uzvilktā platmalē, sirmbārdains ģenerālis un vēl viens students. Iela kjuva skaļāka, nokliedza pat urā, bet pagalms tika klusāks.

— Tas — ko tas nozīme? — pelēkais vecis klusītēm pajautāja Samginam.

— Arestēti, — Kļims Ivanovičs nedroši atbildēja un, skatīdamies, kā strādnieki noceļ zemē civilistu, piebilda: — Privātais, ka liekas, — tieslietu ministrs ...

— Kas tad ... rīkojas?

— Dome, — skaļi noteica tas ar dzelteno seju. — Gribēja to slēgt, bet viņa — paskat...

Samgins vēroja. Ministrs izrādījās viegls, tīri kā tukšs, viņš pats, ātri saķēris tam pasniegto studenta roku, nolēca zemē, tikpat žigli uzskrēja pa pakāpieniem un nozuda aiz kolonām, ar ģenerāli nācās noņemties ilgi, viņš — apaļš kā muca — skaļi krckstēja, sēdēdams uz automobiļa malas, uzmanīgi laida lejup kāju ar sarkanu lampasu, rāva to atpakaļ, laida otru, un pēdīgi strādnieks viņam uzkliedza:

— Tad leciet jel droši! Nav jau jālec jūrā...

Samginam līdzās nostājās Dronovs un nokrekstēdamies, it

kā stostīgu mēli, pusbalsī vēstīja:

— Nāk drūzma ... Tūkstošu divdesmit... varbūt vairāk, nudien! Goda vārds. Strādnieki. Zaldāti, ar muziķu. Jūrnieki. Devītais vilnis... ka viņu velns... Sur un tur šauda — fakts! No jumtiem ...

Bija skaidri redzams, ka Dronovs izbijies, viņam pat pleci trīcēja, viņš grozīja galvu, skatīdamies ļaudīs, it kā meklēdams starp tiem kādu paziņu, un murmināja:

— Bet tas... Vaļajs-Markovs, karstgalvīgais muļķis, kā dzird, vedot no Orienbaumas ložmetēju pulku. Paklau, — kam te tagad spēks?

— Es arī nevaru to saprast, — iejaucās ar zaļajām auklām apšūdinātais vecis.

— Vajag ieiet pilī, — Samgins sacīja.

Dronovs tūdaj tam piekrita.

— Pareizi! Tur gadījumā, ja ...

Viņš gāja Samginam pa priekšu, bez ceremonijām izgrūstīdams Jaudis, bet. uz lieveņa viņus apturēja virsnieks, paziņodams, ka viņš ir sardzes priekšnieks, kura apsargā Domi, un pilī viņus nelaida. Viņi tomēr palika stāvot pie ieejas vestibilā, aiz kolonām; te no augstuma bija ļoti ērti novērot revolūciju. Viņiem līdzās atradās garais vecis.

— Ja jau sardze ir, tad, jādomā, ir arī vara, — viņš mierinošā tonī sacīja. — Dronovs pablenza uz viņu un jautāja:

— Piķieris?

— Tieši tā, divdesmit septiņi gadi viņa gaišībai Meklenbur-gam-StreJickim un citiem kungiem kalpoju.

Viņš bija redzami priecīgs, ka viņam pievērsa uzmanību, un, pār Dronova galvu pieliekdamies, uzskaitīja:

— Grafs Kapnists vai, piemēram, Michails Vladimirovičs Rodzjanko...

Piepeši kaut kur tuvumā orķestra vara taures vareni sāka dziedāt «Marseljēzu», ļaudis uz ielas sakustējās, it kā zeme būtu iedrebējusies viņiem zem kājām, un kāds histēriski, ar līksmi vai ar izmisumu uzkliedza:

— Zaldāti nāk!

Samgins juta kaut ko līdzīgu grūdienam krūtīs, akmens plāksnes zem kājām likās sakustamies, — tas bija tik nelāgi, ka viņš lūkoja šo apkaunojošo, gļēvo sajūtu sev izskaidrot ar fizisku cēloni un sacīja Dronovam:

— Lēnāk, negrūsties!

— Ne jau es grūstos, — Dronovs nomurmināja, viņa paģiru samocītā seja bija izstiepusies gara, mute atvērusies un zods trīsēja. Samgins, to ievērojis, nodomāja:

«Kā redzams, arī viņš 9. janvara atkārtošanās iespēju netur par izslēgtu.»

Ļaudis uz ielas ātri pārdalījās, lielākā daļa, ne visai droši saukdami: «Urā!» — devās pretī mūzikai, mazākums žigli aizsteidzās pa labi, projām no pils, bet pagalmā stāvētāji cieši saspiedās pie ēkas sienām, atbrīvodami pils priekšā tukšu laukumu, apklātu ar pelēkos putekļos samīdītu sniegu.

Kļims Ivanovičs Samgins sadrūmis iedomājās, ka šis nelielais tukšums izveidots it kā tīši tādē|, lai viņš redzētu, kā steidzīgi klusēdami un norūpējušies viņam garām cits pēc cita, gan pa divi, gan pa trīs kopā, iet cilvēki, kurus nekļūdīgi var pazīt par strādniekiem. Uz augšējā pakāpiena virsnieks viņus apstādināja, zaldāti ar sakrustotiem durkļiem noslēdza ceļu, bet viņi nosauca sevi par rūpnīcu sūtītiem deputātiem, un virsnieks, ar salstoša cilvēka kustību raustīdams plecus, atkāpās tiem no ceja. Arvien diktāk skanēja Francijas himnas vara melodija, gaisā šūpojās dobja dūkoņa, un tajā kā nevajadzīga ironija jaucās piķiera vārdi:

— īstus kungus var pazīt pēc smakas, — viņiem ir silta smaka, suņi to saprot... Kungi — no tēvutēviem, simtiem gadu ir pielāgojušies zinībām, lai saprastu cēloņus, un ir guvuši saprašanu, un, lūk, ķeizars devis viņiem Domi, bet tajā iespraukušies necienīgi ļaudis.

Piķiera kruzuļainā bārda kādreiz bijusi tikpat melna kā viņa kuplās ūsas, bet tagad tai piejaucies sirmums un tā likās kā piebārstīta ar rupju sāli; viņa balss skanēja spēcīgi, bet vienmulīgi ka skārds, un visa piķiera neizteiksmīgi pelēkā figūra izskatījās kā izlieta- no alvas.

Piķierī klusēdami klausījās kāds pusducis cilvēku, viens no tiem kažokā ar saceltu apkakli, bebrādas cepuri galvā, sarkanu, brangu kaklu, noglaudīja ar cimdotiem pirkstiem ūsas un nopūtās:

— Ek vecais, tu esi nosebojies ...

— Par to tad es arī sūrojos... Studenti arestē ģenerāli, — vai tam tā vajadzētu būt?

Samgins klausījās piķiera runās un domāja:

«Tas stipri līdzinās veselā saprāta balsij.»

Aiz žoga parādījās ārkārtīgi blīva cilvēku drūzma, pirmās rindas centrā, turēdams sarkanu karogu rokās, bez cepures soļoja liels, plecīgs, melnūsains vīrs puskažociņā ar labajā pleca aiztrūkušu piedurkni. Tas acīm redzami bija loti stiprs cilvēks: karoga kāts bija resns un garš, divu cilvēku augumā, drāna no samta, bet viņš to turēja sev priekšā viegli kā svecīti. Viņam sānos divi zaldāti ar šautenēm, aiz muguras vēl divi, ļaužu pulkos pirmās rindas gandrīz visgarām ar ieročiem, pat maziņais Arkādijs Spivaks pirmās rindas labējā flangā turēja uz pleca kaut kādu šauteni bez durkļa. Sī drūzma vienā minūtē aizdambēja ielu, ieplūda pagalmā, cilvēks ar karogu nostājās pie ieejas kāpnēm. Kāds uzkliedza:

— Neliec karogu uz leju, ai, neliec uz leju!

Caur |aužu pūli kā caur sietu spiedās zaldāti, nesdami uz pleciem ložmetējus, nezkadas skārda kārbās un kastes, uzsaukdami:

— Palaid!

Neviens viņus nekomandēja; nepievērsdami uzmanību virsniekam, sardzes noda|as priekšniekam, pat it kā to nemaz neredzēdami, viņi gāja iekšā pa pils durvīm.

Vecumam tuvojoties, Kļima Ivanoviča Samgina tuvredzība bija sākusi mazināties, redze k|uvusi gandrīz normālā, un brilles viņš valkāja jau ne tik daudz vajadzības pēc kā aiz paraduma; ielūkodamies no augšas pūlī, viņš pietiekami labi saskatīja virs tumšpelēkās masas, zem saburzītām naģenēm un ziemas cepurēm, kaulainas, notašķītas, nokvēpušas sarainas sejas un centās tās saliedēt vienā sejā. Tas negribēja izdoties un tādē| tikai arvien jo vairāk uzbudināja un aizrāva viņu. Nevietā nāca prātā salauzītā un saraustītā Hieronima Bosa pasaule, Leonardo da Vinči maskas, briesmīgās gudro sejas ap Kristu Dīrera gleznā.

«Nē, viss tas nav tā, nav tas. Jāsaspiež visas sejas — vienā, visas galvas vienā, uz viena kakla ...»

Viņš atcerējās, ka viens no Romas imperatoriem bija vēlējies to pašu, lai nocirstu galvu.

«Mizantropija, padzijināta līdz ārprātam. Nē, — kādam gan vajadzētu būt šo ļaužu vadonim, viņu Napoleonam? Ļaužu, kuri dzīves laimi saskata tikai paēšanā?»

— Rodzjanko-o! — kliedza simtiem rīkļu. — Lai iznāk Rodz-janko-o!

K|ims Ivanovičs Samgins bija tā aizrāvies vadoņa tēla radīšanas procesā, ka tikai mechaniski samanīja viņam apkārt notiekošo: lūk, no pils durvīm zaldātiem pretī izsteidzās kādam citam līdzīgais advokāts Kerenskis un nokliedza:

— Pilsoņi karavīri! Apsveicu jūs ar augsto godu — apsargāt Valsts domi. Pasludinu jūs par pirmo revolucionāro sardzi...

Drūzmā sāka saukt — urā! — bet jauniņš, skārda kārbām apkrāvies karavīrs uzkliedza Kerenskim:

— Laid garām!

— Kāpēc viņi ložmetējus stiepj iekšā? Vai pa logiem, vai, grib šaut? — nesapratnē jautāja piķieris.

— Nešaus, tēvocīt, nešaus, — sacīja cimdotais cilvēks un no labās rokas nomauktajam cimdam norāva īkšķi.

— Razzjanka-a! — auroja Fjodors Prachovs; viņš stāvēja uz kāpņu pirmā pakāpiena, viņu grūda uz priekšu, viņš grozījās gan sāniski, gan atmuguriski un izmanījās palikt uz vietas, arvien uzkliegdams, nezinkam mirkšķinādams:

— Razzjanka-a!

Pa pils durvīm iznāca milzīgs, resns cilvēks un spalgā, apdullinošā balsī neganti ierēcās:

— Pilsoņi!

Viņš bija tik liels, ka Samginam likās, — šis cilvēks no tuva atstatuma nebūtu nemaz ietverams skatienā, kā zvanu tornis. Pils priekšas iežogojumā un pat uz ielas viss kļuva arvien klusāks, par cik Rodzjanko arvien vairāk piepūtās, viņa resnais ģīmis pieplūda asinīm un neizsīkstošā, tumīgā balss auroja:

— Chaoss ...

Abas skaņas — a un o — saplūda vienā necilvēciskā dūcienā, «bazuņu balsī».

Samginam likās, ka tapsētājs Prachovs pat pietupās, un oratoram vistuvāk, tikai vienu pakāpienu zemāk stāvošie ļaudis salīgojās, bet cimdotais cilvēks sacēla mēteļa apkakli, ierāva galvu, un viņa pleci sadrebējās, it kā viņš smietos.

— Ienaidnieks ir pie Pētera pilsētas vārtiem, — Rodzjanko rēca. — Vajag glābt Krieviju, mūsu dzimto, mīļoto, svēto Krievzemi. Mieru! Pacietību... «Kas pacietīs līdz galam — tiks izglābts.» Vajag strādāt... Cīnīties. Neklausiet cilvēkus, kuri saka ... Lielā krievu tauta ...

Kļims Ivanovičs Samgins pirmoreiz redzēja Rodzjanko, viņam patika milzīgais, ar pērkonīgu balsi apveltītais, lieliski nobarojies Aizkrāces kazaku aristokrātijas pēctecis. Laikam gan tāpēc, ka viņš runāja ilgi, krievu tautai pietrūka pacietības klausīties, tūkstošbalsu — urā! — pārklāja viņa spalgo runu, orators pagrieza lielajai tautai muguru un sarkano pakausi.

— Rodzjanko vajag redzēt kailu, kad viņš peldas, — apmierināts un pat it kā ar lepnumu sacīja piķieris. — Vai arī kad viņš ēd, — tad viņš ir pats savs cars un dievs.

«Neizbēgamais muļķības un pliekanības piejaukums,» Samgins nosprieda mierīgi un pat ar gandarījuma sajūtu.

Cimdotais cilvēks pārplēsa labās rokas cimdu, ar skarbu tvērienu izvilka mutautiņu, noslaucīja slapjo seju un, virzīdamies uz pils durvīm, grūdās virsū ļaudīm kā akls. Viņš pagrūda ar plecu Samginu, bet neatvainojās, viņam bija kaulaina, tumšu bārdiņu apaugusi seja, apakšējo lūpu viņš bija dziļi iekodis zobos, bet augšējā bija uzrauta, atsegdama lielus, nevienādus zobus.

Neganti rūkdami, dunēdami, šaudīdami, caur ļaužu drūzmu traucās smagie automobili, atvezdami ģenerālus un privatļau-dis, uzmanīgi izlika tos kāpņu priekšā, un katra šāda krava, likās, pazemināja pūļa noskaņu, troksnis kļuva klusāks, ļaužu sejas domigakas vai dusmīgākas, izsmejošākas, drūmākās. Samgins uztvēra paklusus vārdus:

— Ko ar viņiem darīs?

— Mums to neprasīs.

— Noglabās labākai dienai...

— Protams. Pēc tam — izlaidīs ...

— Tad viņi par traucējumu... atriebsies!

— Vajadzētu viņus klosteros, pie sausas maizes.

— Izgudroji gan.

— Izsūtīt kaut kurp ...

— Vai arī — aizvest uz Ladogas ezeru un tur noslīcināt, — izloksnē sacīja cilvēks ar novalkātu somu cepuri, nodilušā, melna adas vamzī, cepure uzvilkta uz acim, zem tās uzpūtušies zilgani, sirmiem bārdas rugājiem apspraudīti vaigi; pārvarēdams aizdusu, viņš atkārtoja:

— Klosteri... Aizvakar mūsu sievišķi sarunāja iet uz Aleksandra Ņevska klosteri lūgt bērniem maizi, bērneļi no bada beidzas nost, — nav‘ izturams viņos noskatīties. Nu, viņas aiziet ar. Tur kāds mūks, priekšnieks, suņa dvēsele, pat apvainojies. «Pie mums,» viņš saka, «nav bodite, — mes ar maizi netirgojamies.» — «Nu, dodiet par velti, dieva dēļ! Kaut maisiņu rudzu miltu...» — «Ko jūs, sievas,» viņš saka, «mēs paši pārtiekam no pasaules žēlastības davanām.» Re, nelietis! Viņiem taču veselam noliktavām! Vai saprotat? Noliktavas! Cukurs, milti, griķi, kartupeļi, saulespuķu eļļa, žāvētas zivis — vezumiem!... Dievam kalpo, vai tu re?

Drūmas balsis viņu atbalstīja:

— Jā-ā, visi kalpo dievam, bet cilvēkam — neviens!

— Nu, cilvēkam, — tam kalpojam mēs, strādājam...

— Putilovs — cilvēks tomēr.

— Parviainens ...

— Daudz viņu tādu ...

— Tautai nekalpo neviens, lūk, kas par lietu! — skaļi sacīja gara auguma karna sieviete vīrieša mētelī. — Neviens kā tikai vienīgā eseru partija.

— Bet boļševiki?

— Tie paši ir strādnieki, — boļševiki.

— Cik nu šo ir?

— Puikas, sīki ļautiņi...

— Sīkais ir stiprs: pipari, pulveris...

— Skaties, — vēl ved arestētos.

Kad šie arestētie, ģenerālis un divi civilisti, bija uzkāpuši pa kāpieniem un tiem pakal pilī sāka gāzties iekšā ļaudis, nosalušais Samgins paļāvās drūzmas varai, tūdaļ tika iespiests pils durvīs, tad aizsviests sāņus un iegrūdās ar ceļgalu mugura zaldātam, — zaldāts, uz grīdas sēdēdams, turēja starp ceļiem ložmetēju un knibinājās tajā ar kādu instrumentu.

— Piedodiet! — Samgins sacīja.

— Nekas, nekas — dari darāmo! — zaldāts atsaucās neatskatīdamies. — Saspiestība, brāl, — viņš murmināja, ar tēraudu skrāpēdams dzelzi. — Nekas, pēdējās dieniņās vēl paspaidāmies ...

Grīda ap zaldātu bija piegāztā ložmetējiem, ložmetēju patronu lentām, kastēm, uzkabes somam, šautenēm, municijas saiņiem, maisiem, kuros glabājās kaut kas oļiem vai arbūziem līdzīgs. Šā lietu chaosa vidū un uz tām gulēja čokurā sarāvušies zaldāti, cilvēku desmit.

— Vikentjev! — murmināja zaldāts, nenostādāms knibināties un ar kāju grūstīdams guļošā zaldāta plecu. — Mosties, pagans! Ei, kur slēdzīte?

Pienāca strādnieks ar brūnu vesti virs melna tūka krekla, stūrains, ar iekritušam acīm dūmos nomelnējušā sejā; viņš iz-klepojas, paskatījās apkārt, kur nospļauties, tādas vietas neatradis, krēpas norija un sēkdams paklusi sacīja:

— Savjol, iedodi, brāl, klaipiņu! Deputātiem...

Nē, man nav tiesību, — zaldāts atteica, uz viņu nepaskatīdamies.

— Ērms, — fabriku deputātiem, strādniekiem ...

— Man nav ...

Bet te ložmetēja restaurētājs kaut ko atrada un kļuva priecīgs: Ahā, mēlīte? Tā, tā, tā...

Viņš paslējās uz ceļiem, pacēla apaļu, jautru, pelēkacainu seju, ko rotāja uz vaigiem pašķidra, zeltaina pūka, un atļāva:

— Ņem vienu!

— Bet divus?

— Šo te redzi?

Viņš pacēla garu roku, tās galā — liela, melna, eļļaina dūre. Strādnieks atraisīja maisu, izvilka maizes klaipu, pasita to padusē un sacīja:

, — Bijis kur noslēpt, — apskaudīs.

— Bet prasīji divus! Še avīze, ietin...

K|ims Ivanovičs Samgins atkal ienira nepārtrauktajā ļaužu straumē, kas plūda iekšā pa durvīm, un ātri peldēja tai līdzi pils iekšienē, simtiem balsu skaļajā dunoņā, gāja un acīm tvarstīja visuzkrītošākās cilvēku figūras un sejas, interesantākos vārdus. Viņš iekļuva kādā bezgalīgā gaitenī, kas, jadoma. šķērsoja visu Domes ēku no viena gala līdz otram. Šeit bija brīvāks un, jo tālāk, jo klajāks; abās gaiteņa pusēs nemitīgi blākšķēja durvis, it ka kamptin izkampdamas cilvēkus citu pec cita. Šķita tā kā ērmoti, ka šis gaitenis nobeidzās ar glīti iekārtotu restorānu; tur bija salasījušies desmiti trīs drūmu, skumīgu, piktu cilvēku un viņu vidū viens priecīgs — Strato-novs, ģērbies saņurcītā majas uzvalka, mīkstiem zābakiem kājās.

A-ā, sveiki! — viņš sacīja Samginam, atplezdams rokas, it kā vēlēdamies apkampt.

Samgins, soli atkāpies, satvēra viņa roku un to paspieda, klausīdamies Stratonova dzīvajā, klusinātājā valodiņā.

Bet mani, mīļais, atveda smagajā mašinā, jā-jā! Arestēja, velns ar ārā! Es saku: «Klausieties, tā ir... tā ir likuma pārkāpšana, es esmu deputāts, neaizskarams.» Kāds studentiņš, tīrais vārgulītis, sāk smieties: «Bet mēs, redz,» viņš saka, «pieskaramies.» Nav bez sava humora teikts, vai ne? Viņam līdzi matrozis, ziniet, tāds burlaks. «Neaizskarams?» viņš kliedza. «Bet mūsu deputāti, kurus uz katorgu aizšķūrēja, — aizskarami?» Nu, ko tu viņam atbildēsi? Viņš taču stulbenis, viņš nekā nesaprot.. .

Pienāca solids, silti ģērbies, gludi sasukāts un ārkārtīgi tīri, līdz spīdumam nomazgāts, pat izbalojis cilvēks ar bezkrāsainu, it kā izdzisušu seju; mazā degunteļa nāsis izpletis, zilganpelēkās lūpas kūtri kustinādams, viņš lēnīgā balsī jautāja:

Kas notiek uz ielām? Karaspēks nāk?

— Nē, nav nekādā karaspēka! — iekliedzās maziņais, tinkšķi-nādams ar karotīti tukšā glāzē. — Karaspēks ir nodevis. Ka jūs to nesaprotat?

— Neticu! — Stratonovs atteica smaidīdams. — Nevaru ticēt.

— Piespiedīs... — solidais [sacīja], paraustīdams druknos plecus.

— Zaldāti revolūcijas netaisa.

— Armijas nav! Es biju frontē... Nav armijas!

— Jūs tam ticat? — Stratonovs jautāja. — Samgins atskatījās atpakaļ un sacīja:

— Maizes nav. Dodiet maizi — būs armija.

Viņš tūdaļ apķērās, ka nebija vajadzējis tā runāt, un nenoteikti piebilda:

32*

499

— Un viss vispār... atradis savu dabisko ceļu.

— Ložmetēju vajag, ložmetēju, bet ne maizes! — ne skaļi, bet Joti skaidri noteica glīti ģērbies cilvēks.

Ienāca vēl kāds un iepriecināja:

— Ložmetēji strādā! Admiralitātē kāds ģenerālis noorganizējis pretošanos. Policija un žandarmi šauj no jumtiem.

Kaut kur no kakta nedzirdams parādījās vecītis, kuru Sam-gins bija paretam sastapis pie Elenas, bet nezin kāpēc nevarēja labi atcerēties viņa uzvārdu: Losevs, Brosovs, Barsovs? Pieklauvējis ar spieķa rokturi uz galda, vecītis vērsa uz sevi uzmanību un pamācoši sacīja:

— Kungi! Atļaujiet atgādināt, ka šodien mūsu personīgo simpātiju un uzskatu izpausme prasa piesardzīgas formas ... — Viņš pieklusa, padauzīja uz grīdas ar spieķa gumijas uzgali un bēdīgi palocīja sirmo galvu. — Ja mēs nevēlamies, ka mūsu personiskais atbalsotos uz mūsu partijas programas novērtējumu, uz viņas cēlo, krieviski nacionālo mērķu ļaunprātīgu izkropļošanu pie mūsu ienaidniekiem. Es, protams, nedodu padomu: «Ar vilkiem dzīvo — kā vilks gaudo,» — kā to ieteic senā, politiski gudrā paruna. Bet jūs zināt, ka mainīt toni vēl nenozīmē mainīt saturu un atkāpšanās vārdos ne ikreiz kaitē lietas panākumiem.

Samgins nevēlējās ilgāk palikt kopā ar Stratonovu un ātri <aizgāja]> no bufetes, neapmierināts ar sevi, apņēmies doties mājās un tur pārdomāt visu, ko redzējis un dzirdējis.

Pa gaiteni nāca Dronovs vaļēju mēteli, cepuri iebāzis kabatā, rokas vicinādams.

— Pagaidi, kurp tu? — viņš Samginu apturēja un tūdaļ iesāka: — Valsts varu ir uzņēmusies Domes Pagaidu komiteja, un — tāpat kā piektajā gadā — sastādījusies Strādnieku deputātu padome. Kas tad tas nu būs: vai divvaldība?—viņš noprasīja, lūkodams apturēt savu drebošo skatienu pie Samgina sejas.

Samgins iespaidīgi atbildēja:

— Kāpēc? Strādnieku padomei — savas profesionālās intereses ...

[ATSEVIŠĶI FRAGMENTĀRI UZMETUMI]

10 g a d u.

Izplatoties pirmajām baumām par iespējamu V[ladimira Iļjiča atgriešanos Kļrievijā], kāds cilvēks visai īgni noteica:

— N-nu, tas tagad sāks vārīt jukuputru.

Skorochodovs:

Protams — Ļeņins ir pilnīgi mūsējais, turklāt īsts revolucionārs. Tikai — vai mēs esam vēl pieauguši līdz īstam

rev[olucionaram] vai ne?

Vienkāršs vīrs K|i[mam] blakām:

— Re, kāds... atbraucis. Spēka mitriķis.

— Nu, lai dievs viņam palīdz un — lai viņš palīdzētu mums!

— Var redzēt — saimnieks.

— Palaidiet! Ļaujiet uzmest aci!

Bet tur, ap bruņumašinu, blīvi kā viens ķermenis...

— Lai dzīvo sociālistiskā] r[evolucija]!

Ne skaji, tomēr tā, ka bija dzirdams pa visu laukumu.

Ļaudis sakustējās.

— Ahā! Vai dzirdēji?

Grūstīdamies lauzās uz priekšu un kliedza:

— B[iedri] Ļeņin, mēs esam gatavi. Mēs saprotam, biedri, — vai nav tiesa?

— Iljič! — Vienkārši, — piegājis un saka: — Labi, Iļjič! Vai ne?

Ļeņins.

Viņš itin kā saauga ar drūzmu, pazuda, izkusa tajā, bet pūlis kļuva vēl draudīgāks, it kā izaugdams varenāks.

Samjgins] atcerējās Gaponu.

Ļeņins.

Viss, ko viņš teica, bija ļoti vienkāršs un pārliecinošs — bet tādēļ jo vairāk negribējās viņam piekrist.

V. I. Ļeņins — Samgina uztverē:

«Izskaidrotāja kungs», viens no daudzajiem krie[vu] inteliģentiem] s[ocial]d[emokratiem], Marksa iztulkotājiem utt.

«Jā, āriene, žesti, balss, muižnieciskā šņākuļošana runājot. Kaut kas Bakuņinam līdzīgs.»

Turpmākajā: aizvien asāka meņševiku reformisma kritika, uzbrukumi II Int[ernacionales] vadoņiem, atklāts ienaids pret tiem... «Kaut kas jauns, proti, savdabīgs, mūsējais provinciālais, mežonīgais.»

Kutuz[ovs]. Spivaks.

Ļubaša? Ļubaša... mirusi. Aizgājusi. Viņai nepiederas vārds — mirusi. Velti meitene dzīvojusi. Eseriem kreklus šuva un lāpīja, bet viņai būtu vajadzējis darboties rūpnīcās, Fabrfikas].

Sajūta: Ļ[eņins] — personīgs ienaidnieks.

Bija ērmoti un ļoti nepatīkami iedomāties, cik skaļi šis cilvēks tiek daudzināts, ka viņa vārdus uzklausa ļaužu tūkstoši.

Fināls.

Melnā, ar sarkanu lentu krustiski pārsietā jakā un rūtainos brunčos ģērbusies, sarkanu lakatiņu uz rūsganajiem matiem apsējusies sieviete ar platu seju, soļodama līdzās vīrietim ar papliku pauri bez cepures, laimīgi smaidīdama, lūkojās viņam atplestajā, apaļajā, saboztiem sariem apaugušajā mutē.

Vīrietis draudoši dziedāja:

Lai at[metam]...

Beigas.

— Vāķies! Ej nost no ceļa, tarakan! E — ek. tarakans!

Viņš atvilka kāju, atvēzējās ar to un iebelza Samginam pa

vēderu...

Auroja rešņā basā:

— Dari, kas jādara, dari!

— Kārtību, biedri! Kārtību! Jūs vēlējaties kārtību.

Maiss kaulu.

S[amgins],

Netīrs, šikam, šķautnainām lietām piebāzts maiss.

Asinis plūda no cepures apakšas un vēl kaut kur, pie kājām viņam pletās asiņaina palts, un likās, ka viņš kūst.

Sieviete noliecās un lūkoja ar pirkstu aizvērt viņam aci, bet tas neizdevās; tad viņa paņēma skaidiņu no sasistas lādiņu kastes un uzlika to viņam uz vaiga.

Finals.

P I E Z I M E S

Sava daiļdarba «Kļima Samgina dzīve» ceturto daļu autors nav pilnīgi nobeidzis. Šās daļas fragments (sākot ar vārdiem: «Viņš nostājās pie 'loga...» mūsu izdevuma 56. lappusē, un beidzot ar teikumu: «Un ausīs skanēja miklie, bankšķošie smiekli,» — mūsu izdevuma 85. lappusē) ar virsrakstu «Berdņikovs» no grāmatas «Kļima Samgina dzīve» ir iespiests almanaha «Год шестнадцатый», альманах второй, М. 1933. Pēc М. Gorkija nāves atsevišķi ceturtās daļas fragmenti, sākot ar 1936. gada decembri, ir iespiesti tiklab centrālajos, kā arī republikāniskajos un apgabalu laikrakstos. 1937. gadā romānā ceturtā da|a izdota atsevišķā grāmatā ar šādu ievadu:

«M. Gorkija atstātajā daiļliteratūras mantojumā vislielākā nozīmība ir «Kļima Samgina dzīves» pēdējai, ceturtajai daļai. Rokrakstā pavisam četru lappušu liela formātā 164 loksnes ar atstātām platām malām. Rokrakstam ir pievienoti atsevišķi īsi uzmetumi — par Ļeņina pārbraukšanu Krievijā un Samgina nāvi. Kā redzams, ar šim ainām Aleksejs Maksimovičs gribējis savu darbu pie romānā ceturtās daļas nobeigt. Mēs šos uzmetumus ievietojam grāmatas beigās.

Pirmās 82 [šā sējuma 85. — Red.] lappuses ir izrediģētas tīrraksta, un uz manuskripta atrodas Alekseja Maksimoviča uzraksts: «Pēdējā re dakcija.»

Sagatavojot grāmatu iespiešanai, redakcija ir atradusi virkni neizstrādātu vietu. Neapmierināts ar stāstījuma izteiksmi, autors dažreiz izsvītrojis daļu teksta, bet jaunas redakcijas tai vietā nav devis. Gadījumos, kad izsvītrotais izrādās nepieciešama stāstījuma daļa, mēs esam svītroto atjaunojuši, likdami to stūrainajās iekavās. Dažreiz Aleksejs Maksimovičs ir izlaidis atsevišķus vārdus. Sos izlaidumus esam aizpildījuši saskaņā ar teksta jēgu, ievietodami tos kvadrātiekavās. Rokrakstā dažreiz vienai un tai pašai personai doti divi, pat trīs dažādi vārdi. Vienveidības laba šais gadījumos nācās vadīties pēc tā, kā vārds rakstīts manuskripta pēdējo daļu redakcijā, vai pieturoties pie tā vārda, kurš minēts visvairāk reižu.

Taču vienā gadījumā šāda uzvārdu nevienādība radīja nopietnākas grūtības. Romānā «Kļima Samgina dzive» pirmajās daļās ir persona Ņiko-nova, kurai sakari ar policijas departamentu. Romānā ceturtajā daļā, dzirdot ziņu par Stolipina vasarnīcas uzspridzināšanu, Samginu pārsteidz fakts, ka sprādzienā gājusi bojā Ļubimova. Pēc kādas detaļas romānā tālākā risinājumā kļūst pilnīgi skaidrs, ka runa še par Ņikonovu, un, kaut gan tiek paskaidrots, ka Ļubimova ir viņas jaunais, «vīra» uzvārds, tomēr Ļubimovas parādīšanās nāk lasītājam negaidīta, nesagatavota. Lieta sarežģījas ar to, ka, dodams viņai vīra uzvārdu — Ļubimova, «meitas uzvārdā»

autors to nosaucis tomēr par Istominu. Mēs še aprobežojamies, uz to tikai aizrādīdami, bet t.ubimovas uzvārdu atstādami nemainītu.

Romānā ceturtās da|as risinājumā vietumis sastopamies ar zināmu mākslinieka daiļdarbā pilnīgi pieļaujamu atkāpšanos no vēsturiskās patiesības laika ziņā, kad, piemēram, notikumi, kas norisinājušies divos gados, romānā norisinās viena gada laikā utt. Tomēr vienā gadījumā ši laika secības neievērošana ir ienesusi romānā chronoloģiskas pretrunas, proti, kad 1912. gada Jaungada diena tiek satuvināta līdz dažu dienu atstatumam ar Ļenas notikumiem (1912. g. aprilī), bet pēc tam ari ar rudens sākumu. Se jāņem vērā tas, ka manuskripts (šā iespieduma 82.-459. lappuses) nav guvis autora pēdējo redakciju. [Runa ir par šās grāmatas 85,—503. lappusēm.]

Romānā ceturtā daļa pēc savas norises laika iesākas ar 1906. gada vasaru, kaut gan trešā da|a nobeidzas ar 1907. vai pat ar 1908. gada notikumiem. Tas izskaidrojams tā, ka autora nodoms bijis romānā trešo sējumu pārstrādāt, ietilpinot tajā da|u no ceturtā sējuma materiala.

Ceturtajā daļā tanī vietā, kur Samgins pirmoreiz brauc uz fronti, ir izlaistas ainas, no kurām būtu redzams, ka Samgins iestājies Pilsētu un Zemstu savienības dienestā, kuras komandējumā viņš tad arī brauc uz fronti. Sis izlaidums izskaidrojams tā, ka Aleksejs Maksimovičs, kaut kādām papildu izziņām trūkstot, šo ainu uzrakstīšanu atlicis, pāriedams tieši pie roinana tālākā risinājuma. [Šai izdevumā šis izlaidums atzīmēts, sākot jaunu — 358. lappusi. — Red.]

Minētās romānā apdares nepilnības attiecībā pret visa manuskripta apjomu ir tomēr tik neievērojamas, ka, — kā lasītājs to redzēs, — nebūt nelaupa romanam «Kļima Samgina dzīve» tā māksliniecisko viengabalainību.

VK(b)P CK un PSRS TKP Komisija A. M. Gorkija literārā mantojuma un sarakstīšanās pārņemšanai.»

Darbu pie «K|ima Samgina dzīves» ceturtās da|as M. Gorkijs iesācis, kā tas vērojams, ne vēlāk kā 1931. gada sākumā. 1935. gada 29. oktobri M. Gorkijs raksta I. A. Gruzdjevam, ka cer romānu pabeigt ziemā, ne vēlāk kā 1936. gada februārī vai martā (A. M. Gorkija arehivs).

Romānā «Kļima Samgina dzīve» ceturtās daļas jaunākais izdevums ir iespiests pēc A. M. Gorkija arhivā esošā rokraksta, ievērojot koriģējumus, ko tajā izdarījusi VK(b)P CK un PSRS TKP Komisija. Gorkija svitrotās teksta vietas, kas nav atvietotas ar citiem variantiem, tais gadījumos, kad tās nepieciešamas stāsta norišu sakarībai, ir atjaunotas, ievietojot tās stūrainās iekavās. Tie autora nevilšus izlaistie vārdi, bez kuriem teksta izprašana apgrūtināta, ievietoti kvadrātiekavās.

1

Don ù dieu (fr.) — dāvana dievam.

2

Ekspropriācijās. Tulk

3

Cocher kač,ieris, važonis. Tulk.

4

- Garļon puika, restorānā sulainis. Tulk.

5

Camoujler (fr.) — laist miglu acīs. Šinī gadījumā: veikals savas īstās nodarbošanās maskēšanai. Tulk.

6

Māksla disputēt, strīdēties. Tulk.

7

Semidubovs burtiska tulkojumā — septiņozols. Tulk.

8

Mistisks tēls Andrejeva lugā. Tulk.

Content

Gorkijs Maksims Raksti XXI. Kļima Samgina dzīve. (Četrdesmit gadu). Ceturtā daļa

P I E Z I M E S

1